title: Гумільов Микола Степанович

text:
Гумільов Микола Степанович
...прекрасні вірші, як живі істоти, входять у коло нашого життя, вони то повчають, то благословляють...
Серед образів, які об'єднували поезію Гумільова і його безпосередніх попередників - символістів, особливо помітні астральні, космічні --зірки, планети та їх «сад» (іноді «зоологічний» - сад «небесних звірів»,як вони названі в прозі Гумільова), Чумацький Шлях, комети раз у раз виникаютьв його віршах. Доречно тому буде запозичувати з цієї ж області уподібнення для того, щоб охарактеризувати поетичну долю самого Гумільова, розвиток його дару.
. Микола Гумільов
Микола Степанович Гумільов (1886-1921)- російський поет, теоретик і практик акмеїзму, приділяв велику увагу проблемам поетичної майстерності та техніки віршування
Народився в Кронштадті. Дитинство провів в Царському Селі, в гімназії вчився в Петербурзі і Тифлісі.
Вірші писав з 12 років, перший друкарський виступ в 16 років — вірш в газеті «Тіфлісський листок».
Восени 1903 р. сім'я повертається в Царське Село, і Гумільов закінчує там гімназію, директором якої був Іннокентій. Анненський. Вчився погано, випускні іспити склав в 20 років.
Переломний момент — знайомство з філософією Ф. Ніцше і віршами символістів.

У 1903 р. познайомився з гімназисткою А. Горенко (майбутньою Анною Ахматовою).
У 1905 р. виходить його перша збірка віршів — «Дорога конквістадорів», наївна книга ранніх дослідів, в якій, проте, вже знайдена власна енергійна інтонація і з'явився образ ліричного героя, мужнього, самотнього завойовника.
У 1906, після закінчення гімназії, Гумільов виїжджає до Парижа, де слухає лекції в Сорбонні і заводить знайомства в літературно-художньому середовищі.
Робить спробу видання журналу «Сіріус», в трьох номерах якого друкується під власним прізвищем і під псевдонімом Анатолій Грант. Посилає кореспонденції в журнали і газети. У Парижі вийшла друга збірка Гумільова — «Романтичні вірші» (1908), присвячена А.Горенко.  З цієї книги починається період зрілої творчості Н. Гумільова.

Весною 1908 р. Гумільов повертається до Росії, заводить знайомство з петербурзьким літературним світом (В'ячеслав Іванов), виступає постійним критиком в газеті «Мова» (пізніше починає друкувати в цьому виданні також вірші і розповіді).
Восени здійснює свою першу поїздку на схід — до Єгипту.
Вступає на юридичний факультет столичного університету, незабаром переводиться на історико-філологічний.
У 1909 бере участь в організації нового видання — журналу «Аполлон», в якому надалі, до 1917 року, друкує вірші і переклади і веде постійну рубрику «Листи про російську поезію».   Зібрані в окрему книгу рецензії Гумільова дають яскраве уявлення про літературний процес 1910-х років.
В кінці 1909 року Гумільов їде до Абіссінії, а повернувшись, видає нову книгу — «Перли».
25 квітня 1910 Микола Гумільов вінчається з Ганною Горенко (розрив їх стосунків стався у 1914 р.)

Восени 1911р. створюється «Цех поетів», що маніфестує свою автономію від символізму і створення власної естетичної програми (стаття Гумільова «Спадщина символізму і акмеїзм»)
Першим акмеїстичним твором вважали в поему Гумільова «Блудний син» (1911). В цей час за Гумільовим міцно закріпилася репутація «майстра.
Весною 1913 р. як начальник експедиції від Академії Наук Гумільов виїжджає на півроку до Африки (для поповнення колекції етнографічного музею), веде шляховий щоденник.
На початку Першої світової війни Н.Гумільов, людина дії, вступає добровольцем в уланський полк і отримує за хоробрість два Георгіївські хрести. У «Біржових відомостях» в 1915р. публікуються його «Записки квалериста.
Перша експедиція до Абнісії

Хоча Африка ще з дитинства залучала Гумільова, рішення відправитися туди прийшло раптово і 25 вересня він вирушає до Одеси, звідти — в Джібуті, потім до Абіссінії. Подробиці цієї подорожі невідомі. Відомо лише, що він побував в Аддіс-Абебе на парадному прийомі в негуса. Можна вважати доведеними дружні взаємини взаємної симпатії виникли між молодим Гумільовим і навченим досвідом Менеліком II.

За кордоном
З 1906 року Микола Гумільов жив в Парижі: слухав лекції з французької літератури, вивчав живопис — і багато подорожував. Побував в Італії і Франції. Знаходячись в Парижі, видавав літературний журнал «Сіріус» (у якому дебютувала А. Ахматова), але вийшли лише 3 номери журналу.

Патріотичний порив і захопленість небезпекою скоро проходять, і він пише в приватному листі: «Мистецтво для мене дорожче за і війну, і Африку».  Гумільов переходить в гусарський полк і добиваєть-ся відправки в російський експедиційний корпус на Салонікський фронт, але по дорозі затримується в Парижі і Лондоні до весни 1918. До цього періоду відноситься цикл його любовних віршів.
У 1918 після повернення до Росії Гумільов інтенсивно працює як перекладач, готуючи для видавництва «Всесвітня література» епос про Гільгамеша, вірші французь-ких і англійських поетів. Пише декілька п'єс, видає книги віршів «Вогнище» (1918), «Фарфоровий павільйон» (1918).
У 1921 виходить остання книга Гумільова, на думку багатьох дослідників, — краща зі всіх, ним створених, — «Вогненний стовп».

Події 1921 року
Про причетність Гумільова до змови Таганцева є три версії: Гумільов брав участь в змові — офіційна радянська версія 1921—1986 років, а також еміграції. На цій версії сходяться більшість джерел, у тому числі так стверджує І. Одоєвцева, що склала якнайповнішу біографію поета останніми роками життя.

Арешт і загибель
3 серпня 1921 року Микола був арештований за підозрою в участі в змові бойової організації «Петрограду Ст Н. Таганцева». Декілька днів Михайло Лозінський і Микола Оцуп намагалися виручити друга, але, не дивлячись на це, незабаром поет був розстріляний.
Умний дьявол
Мой старый друг, мой верный Дьявол,
Пропел мне песенку одну:
— Всю ночь моряк в пучине плавал,
А на заре пошел ко дну.
Кругом вставали волны-стены,
Спадали, вспенивались вновь,
Пред ним неслась, белее пены,
Его великая любовь.
Он слышал зов, когда он плавал:
«О, верь мне, я не обману»…
Но помни, — молвил умный Дьявол, —
Он на заре пошел ко дну.
Останнє фото Гумільова  зроблене в ЧК
3 серпня 1921 року Гумільов арештований ЧК у справі про т.з. «таганцевськом змові» і 24 серпня засуджений до розстрілу.  Ім'я його було одним з найодіозніших в історії офіційної російської літератури впродовж всього радянського періоду

Микола Гумільов

Микола Гумільов

М.Гумільов.

Могила Миколи Гумільова

Пам'ятник  Льву Гумільову та його батькам

Анна Ахматова – дружина  Миколи Гмулівого
Олена Гумільва

Лев Гумільов
Микола Гумільов, Анна Ахматова та їх син

У 1908 році Гумільов випускає збірку «Романтичні квіти», присвячений Ахматової (при перевиданні присвячення зняте). Саме ця збірка дала йому певне літературне ім'я.

Свій перший чотиривірш про прекрасну Ніагару (про Африку Гумільов мріяв з найранішого дитинства) поет написав в шість років. Писав вірші він і в гімназії, проте вони були низької.

Дремала душа, как слепая…

      Дремала душа, как слепая,Так пыльные спят зеркала,Но солнечным облаком раяТы в темное сердце вошла.Не знал я, что в сердце так многоСозвездий слепящих таких,Чтоб вымолить счастье у богаДля глаз говорящих твоих.Не знал я, что в сердце так многоСозвучий звенящих таких,Чтоб вымолить счастье у богаДля губ полудетских твоих.И рад я, что сердце богато,Ведь тело твое из огня,Душа твоя дивно крылата,Певучая ты для меня

 О тебе
      О тебе, о тебе, о тебе,Ничего, ничего обо мне!В человеческой, темной судьбеТы - крылатый призыв к вышине.Благородное сердце твое -Словно герб отошедших времен.Освящается им бытиеВсех земных, всех бескрылых племен.Если звезды, ясны и горды,Отвернутся от нашей земли,У нее есть две лучших звезды:Это - смелые очи твои.И когда золотой серафимПротрубит, что исполнился срок,Мы поднимем тогда перед ним,Как защиту, твой белый платок.Звук замрет в задрожавшей трубе,Серафим пропадет в вышине......О тебе, о тебе, о тебе,Ничего, ничего обо мне

Швидкокрилих ведуть капітани Відкривачі нових земель,Для кого не страшні урагани,Хто зазнав мальстрьоми і міль
 Сам Гумільов називав свою поезію музою дальніх мандрівок, поет був вірний їй до кінця своїх днів. Знаменита балада «Капітани» одна з тих, що принесли Гумільову широку популярність, збірки віршів «Перли» – це гімн людям, що кидають виклик долі й стихіям. Поет з’являється перед нами як співак романтики дальніх мандрівок, відваги, ризику, сміливості
У чому секрет пізніх віршів Гумільова?
 Вони відрізняються надзвичайною міццю, при тому такої, яка зміщує всі звичні уявлення і всередині кожного вірша. Подивимося на те, як змінилися повсякденні категорії простору і часу у вірші «Заблудлий трамвай», проякому добре сказала Цвєтаєва у своїх спогадах про Мандельштама ( «Історія одного присвяти»): за її словами, сентенції молодого Гумільова -метра безслідно розлетілися «під колесами» його ж «Трамвая». Під цими колесами, як у науці та мистецтві нашого століття, руйнуються і всі звичайніуявлення про географію і хронології.

Вплив на літературу
Наполеглива і натхненна діяльність Гумільова по створенню формалізованих «шкіл поетичної майстерності» (три «Цехи поетів», «Студія живого слова» і ін.), до якої скептично відносилися багато сучасників, виявилася вельми плідною. Його учні — Георгій Адамович, Георгій Іванов, Ірина Одоєвцева, Микола Оцуп, Всеволод Різдвяний, Микола Тіхонов та інші — стали помітними творчими індівідуальностям.

Цікаві факти
Впродовж всього життя Гумільов визначав свій внутрішній вік як 13 років, вік А. Ахматової — 15, а вік своєї другої дружини — 9 років
У 1907 році, коли поета призвали до армії, він не прошел медичну комісію із-за косоокості, що заважає стрілянині, проте в 1914 році його визнали придатним: вперше він стріляв з правого плеча, а удруге змінив його на ліве. «Дерев'яний з довгим носом» — так охарактеризували Гумільова .

Висновок
Отже ми зрозуміли , що Гумільов – була творча особистість, яка ввійшла в історію літератури назавжди. Ми пізнали його з різних сторін . З дитячих років , з юнацьких , тоді коли він був повністю сформований як творча особистісь.  Мені сподобалось вивчати його як письменника, знавця своєї справи. Яв захопленні від його віршів.
 Томущо в них захована глибина душі  і нерозгаданості .


title: Євген Маланюк - Еміграційна література

text:
Еміграційна література
Євген
 Маланюк

Напружений, незламно-гордий,
       Залізних імператор строф –
               Веду ці вірші, як когорти,
В обличчя творчих катастроф.
                        Є. Маланюк

Кредо  Є. Маланюка -  духовний заповіт Лесі Українки: «Лиш той ненависті не знає, хто цілий вік нікого не любив». Його найвища любов – Україна, однак не рабська, а державно-незалежна, мудра і горда.
                             П.Кононенко

Євген Филимонович Маланюк
Дата народження:	20 січня (1 лютого)
                                        1897
Місце народження:	Архангород
Дата смерті:	16 лютого 1968 (71 рік)
Місце смерті:	Нью-Йорк
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	поет, перекладач,
мислитель-публіцист, мистецтвознавець, критик, культуролог.

 Як в нації вождя нема,
  Тоді вожді її — поети!
             Є. Маланюк

«Стилет чи стилос?» (1924)
Стилет чи стилос? — не збагнув. Двояко
Вагаються трагічні терези.
Не кинувши у глиб надійний якор,
Пливу й пливу повз береги краси.
                                              *****
Та тільки тут веселий галас бою —
Розгоном бур і божевіллям хвиль
Безмежжя! Зачарований тобою,
Пливу в тебе! В твій п'яний синій хміль!

Стилет — це холодна зброя, різновид кинджала.
Стилос — загострена паличка для писання на вкритій воском дощечці.
Стилет - це зброя, а стилос - це перо. Стилет — це символ боротьби за волю, за ідеали, стилос — це інструмент фіксування думки та краси, символ мистецтва. Ліричний герой розмірковує, що з них ефективніше.

«Стилет чи стилос?» (1924)
Тема: зображення ролі митця, його слова в житті суспільства.
Ідея: утвердження думки,що митець повинен безкомпромісно служити народові, формувати свідомість нації.
Літературний рід: лірика
Жанр: ліричний вірш
Вид лірики: громадянська, філософська
Віршовий розмір: ямб
Римування: перехресне

Епітети: трагічні терези,надійний якір, дивний ліс, п’яні птиці, солодкі таємниці, гіпнотичні кобри, золототілі діви, набряклий обрій, п’яний синій хміль;
Метафори: вагаються терези;  ліс зітхає;  співа трава,вабить сном; обрій привабить, зрадить і віддасть воді; божевілля хвиль;
Риторичне запитання: стилет чи стилос?
Риторичний оклик: Безмежжя!
Асонанс  літер С, З,Ц

Віршем «Стилет чи стилос?..» автор долучається до споконвічної естетичної дискусії: митець може витати в далекому від життя світі мрій, понадземної краси, незворушного спокою чи має боротися за вдосконалення реального світу, наближення його до ідеалу, до Бога?
Маланюк відчув трагічну дилему свого життя. Трагічна доля батьківщини, честь чоловіка, воїна, оборонця спонукають його брати в руки стилет: «Як в нації вождя нема, тоді вожді її — поети!»
Одначе митець не відкладає вбік і стилос. Протилежність настанов увиразнюють  прислівники «тут»,«там».

«ПІД ЧУЖИМ НЕБОМ» ( 1920)
Чужі: й земля, і небо тут, і люди,
І місяця золотосрібний ріг.
Життя давно, як божевільне, блудить
По манівцях заплутаних доріг.
                                                      *****
Чому ж я тут? Куди ж іще заблудить
Безглузда путь і хто остереже?
Чужа земля, чужі похмурі люди -
Й саме життя, здається, вже чуже.

Тема: показ стану душі ліричного героя, туги за Батьківщиною людини, яка вимушена жити у вигнанні.
Ідея: уславлення любові до рідного краю, до старенької батьківської хати, маленької річечки; відчуття самотності на далекій чужині.
Композиція: вірш складається з 5 частин,кожна з яких має свою ритмомелодику відповідно до змісту й настрою героя.
Віршові розміри:  чотиристопний ямб, чотиристопний та п’ятистопний анапест, чотиристопний анапест.
 Жанр: громадянська лірика.
Римування: перехресне

Словник
Ностальгі́я (грец. nostos - повернення додому і algos - біль) — болісна туга за своєю Батьківщиною.

Епітети: золотосрібний ріг, заплутані дороги, кревний край, скажений біль, чорні рани,  безглузда путь, убогий митар, вогненний слід, сіре поле в чорних круках, веселий вітер...
Тавтологія: А я тут, на чужинних бруках, чужий – несу чужий тягар.
Метафори: життя блудить; кревний край кона і останній муці;несу свій іспит; вітер заголосить глухо; перекупка-пам'ять заховала сни;
Порівняння: життя давно, як божевільне,блудить;
Риторичні питання: Чому ж я тут? По яких ще дорогах шукати причинної долі? Перекотиполем блукати в яких степах?
Риторичні оклики: Там свист херсонського простору! Там вітер з кришталевих хвиль!

Доля закинула ліричного героя (він же й автор) далеко на чужину. Усе добре — цивілізація, розваги, тільки героєві самотньо, тоскно без рідної Херсонщини, старенької батьківської хати, маленької річечки й привіту рідних та близьких. Усе це йому сниться, пригадується, ятрить серце, але повороту немає, і мати вже, напевне, перестала очікувати сина. Виявляється, що туга за батьківщиною — одне з найболючіших почуттів, і поет добре відчув це на собі.

«Сучасники»(1923 і 1924)
Літературний рід: лірика
Жанр: диптих
Вид лірики: громадянська
Провідний мотив: захоплення лірикою М.Рильського(перша частина) і захоплення раннім П.Тичиною й розчарування його пізнішими творами – «гаслами дня»
Віршовий розмір: ямб (М.Рильському), анапест (П.Тичині).
Римування: перехресне.

Максим Рильський: «алхімік мудрих слів», карбує «в коштовних ямбах вічний біль».
Павло Тичина: «від кларнета твого – пофарбована дудка зосталась... в окривавлений Жовтень – ясна обернулась Весна».

«Шевченко» (1930)
Літературний рід: лірика
Жанр: сонет
Вид лірики: громадянська
Провідний мотив: роль митця в національному відродженні України, полум’яна любов до своєї знедоленої   нації і пристрасний протест проти її гнобителів.
Віршовий розмір: хорей.
Римування: кільцеве( перший і другий чотиривірші), перехресне ( третій чотиривірш), суміжне (двовірш).

Т.Г.Шевченко: «Кобзар Тарас», «трибун», «поет», він є тим, «ким зайнялось і запалало» наше національне визволення.
Не  поет  —  бо  це  ж  до  болю  мало,
Не  трибун  —  бо  це  ж  лиш  рупор  мас,
І  вже  менш  за  все  —  "Кобзар  Тарас",
Він,  ким  зайнялось  і  запалало.

Скорше  —  бунт  буйних  майбутніх  рас,
Полум'я,  на  котрім  тьма  розтала,
Вибух  крові,  що  зарокотала
Карою  на  довгу  ніч  образ.

Лютий  зір  прозрілого  раба,
Гонга,  що  синів  свяченим  ріже,—
У  досвітніх  загравах  —  степах

З  дужим  хрустом  випростали  крижі.
А  ось  поруч  —  усміх,  ласка,  мати
І  садок  вишневий  коло  хати.

Сонет – ліричний вірш, який складається з чотирнадцяти рядків – двох чотиривіршів і двох тривіршів, хоч можливі й інші варіанти.
Перший чотиривірш містить у собі тезу, другий – антитезу, тривірші – синтез.
Твори Є Маланюка мають форму шекспірівського сонета.
Словник

Могила  Євгена Маланюка

Тестові завдання:
1.Є.Маланюк належить до
А) Нью-Йоркської групи; Б) «Празької школи»; В) неокласиків; Г) шістдесятників.
2.Є.Маланюк очолив літературне об’єднання
А) «МАРС»; Б) «Плуг»; В) «Танк»;
Г) «ВАПЛІТЕ».
3.Із діяльністю «Празької школи» НЕ пов’язана творчість
А) О. Стефановича; Б) Є.Маланюка;
В) Н. Лівицької-Холодної; Г) Ю.Яновського.

4.Перу Є.Маланюка належить збірка
А) «Земля й залізо»; Б) «З вершин і низин»;
В) «Сонячні кларнети»; Г) «Сад нетанучих скульптур».
5. Є.Маланюк найяскравіше проявив себе як
А) новеліст; Б) поет; В) драматург; Г)романіст.
6.Основою поетичної  творчості Є.Маланюка є
А) боротьба з фашистськими загарбниками; Б) ідея колективізації; В) ідея української державності; Г) ідея єдності народів.

7.З якого вірша взяті ці рядки:
І все ж таки: в началі було – Слово!
І все ж таки: начальний дух – Любов!
А) «Істотне»; Б) «Під чужим небом»; В) «Стилет чи стилос?»;  Г) «Земна мадонна».
8.Який художній засіб використав поет у рядках:
Все далі висиха Синюха,
Й линя її весела синь.
А вітер заголосить глухо
І пролітає в далечінь?
А) порівняння; Б) метафору; В) епітет; Г) синекдоху.
9. Який епітет Є.Маланюк  пов’язує  з образом дороги у вірші «Під чужим небом»?
А) заплутані; Б) широкі; В) далекі4 Г) важкі.

10. Установіть відповідність між поетичними рядками та назвами поетичних творів Є.Маланюка, з яких їх узято:
1.О моя степова Елладо,                                        А) «Під чужим небом»
Ти й тепер антично ясна                                         Б) «Земна мадонна»
2. Несу отут страшний свій іспит                           В) «Істотне»
І  знаю, що життя мине                                            Г) «Знаю медом сонця,ой Ладо...»
3.Не ображу зором                                                   Д) «Стилет чи стилос?»
двійник Мадонни на землі
4. Діла ростуть у невмолимі черги


Драма-феєрія "Лісова пісня"


title: "Драматична поема Лесі Українки «Одержима»"

text:
Драматична поема Лесі Українки«Одержима»

«…я її в таку ніч писала, після якої, певне, буду довго жити, коли вже тоді жива осталась. І навіть писала, не перетравивши туги, а в самому її апогею. Якби мене хто спитав, як я з того всього жива вийшла, то я б теж могла відповісти: «J'en ai fait un drame.»

Затамувавши власні почуття Лариса Косач пережила «дні журби» біля ложа дорогої людини. Від розпачу рятувалася працею: «Одержима» була написана за одну страшну ніч, пережиту у Мінську.

Історія написання

 Хоч «Одержима» була створена за одну ніч, ідею та образи твору поетеса виношувала довший час. Ще в 1900 p. Леся Українка написала поезії «Жертва», «Я бачила, як ти хиливсь додолу…», «То, може, станеться і друге диво…», в яких використано той же біблійний сюжет і ті ж образи, що і в драматичній поемі «Одержима».
 Поему вперше надруковано у журналі «Літературно-науковий вісник». Того ж року «Одержима» була передрукована в збірці Лесі Українки «Відгуки».

«Одержима» – це драматична поема  про одержимість високими поривами, про любов і ненависть в образі  Міріам  за євангельським мотивом.

Месія для Міріам — ідеал людини. Вона із захопленням стежить за ним. Але боїться привернути до себе увагу, боїться його гніву. Тому, жінка лякається, коли Месія підходить до неї. Міріам  ділить світ на "добрих" і "поганих", вона не розуміє, як можна любити ворогів. Почувши від Месії: «Яке тобі до мене діло, жінко?», вона впадає у відчай. З цього часу Міріам вважає себе проклятою, упослідженою.

Перша частина
      Друга частина
Месія любить усіх – і друзів , і ворогів. Міріам же, фанатично люблячи Месію, усім серцем ненавидить його ворогів.
 Дія відбувається у Гетсиманському саду.  Міріам нишком спостерігає за Месією, який молиться, та його друзями, які сплять. Це обурює жінку, її душа одразу ж стала ще чорнішою, бо ненависть до ворогів подвоюється ненавистю і до сонних друзів, яких не будить «світло опівночі».

 У цій частині звучить монолог Міріам під хрестом розіп’ятого на Голгофі Месії. Вона тужить і проклинає «І ворогів, і друзів, і юрбу». Жінка залишається одинока, сам Месія не визнав її.
Третя частина
Четверта частина
Дія відбувається на майдані в Єрусалимі. Божа Матір не повірила у воскресіння Хреста. Так само, і Міріам не вірить у можливість воскресіння Месії. Для жінки життя Месії важливіше за будь-що у світі. Вона воліє скоріше принести себе в жертву, але врятувати Месію. Люди, прийнявши жертву крові, зрадили Месію — чоловіка. Тільки Міріам відмовилася від спасіння ціною крові Месії. Вона не зрадила йому. Це дає їй можливість досягти бажаної мети, принести себе в жертву коханій людині. Проклята юрба забиває Міріам камінням до смерті. Жінка помирає, віддаючи свою жертву.

«Я тепер за тебе віддаю… життя… і кров… і душу… все даремне!.. Не за щастя… не за небесне царство… ні… за любов!»


Ігор Калинець. «Писанки». Відчуття, навіяні великодньою поезією
Ігор Миронович Калинець народився 9 липня 1939 р.Відомий поет, громадський діяч, лауреат Державної премії ім. Т. Г. Шевченка, ім. В. Стуса та ім. І. Франка, Міжнародної премії родини Антоновичів, Міжнародної французької премії "Франц-и-Квир". У 70-х роках прийнятий до Пен-клубу.
	До 80-х років поета мало хто знав в Україні – за свою громадянську позицію 1972 року Ігор Калинець отримав шість років суворих таборів і три роки заслання, які відбув на Північному Уралі і в Забайкаллі. 	На волю вийшов лише 1981 року. А реабілітували Ігоря Калинця, як і багатьох, лише 1990-го...
	Тоді попереднім слідством було встановлено, що він "...внаслідок націоналістичних переконань, починаючи із 1965 року, з метою підриву та ослаблення Радянської влади проводив антирадянську пропаганду і агітацію шляхом створення, розповсюдження та збереження наклепницьких документів, які порочать радянський державний лад".
	Творчий доробок І. Калинця становить 17 поетичних збірок, що згруповані у двох циклах: "Пробуджена муза" (9 збірок) і "Невольнича муза" (8 збірок).	Перша збірка віршів поета "Вогонь Купала" побачила світ у видавництві "Молодь" 1966 року і була прихильно зустрінута критикою.
	У 1992 році отримав премію імені В. Стуса, а за книжку вибраних поезій "Тринадцять аналогій" був удостоєний Національної премії України імені Т. Шевченка. Книжка "Слово триваюче" вийшла друком у Харкові в 1997 р.
	У доробку поета чимало творів і для дітей, наприклад, "Книжечка для Дзвінки", видана в Києві в 1991 році. Дзвінка – це ім'я коханої видатного карпатського ватажка опришків Олекси Довбуша, пам'ять якого й досі вшановують на Західній Україні. Також ім'ям Дзвінка Ігор Калинець назвав свою доньку. Дружина Ігоря Калинця – відома українська поетеса Ірина Калинець.

		У поезії "Писанки" поет змальовує образ найдорожчої для кожного людини – мами. А в першій книжечці для Дзвінки – "Дивосвіт" – автор оживлює образи Стежечки, Блискавки, Веселки, Диму тощо, примушуючи читача замилуватись красою природи і пробудити любов до неї.
Пам'ятний знак українській писанці в смт. Доброгостів Львівської області
	Музей писанки у Коломиї
ПИСАНКИВиводить  мама  дивним  писачкомпо  білому  яйці  воскові  взори.Мандрує  писанка  по  мисочкахіз  цибулиним  золотим  узваром,з  настоями  на  травах  і  корі,на  веснянім  і  на  осіннім  зіллі  -  і  писанка  оранжево  горитьу  філіграннім  сплеті  ліній.
То  вже  вона,  як  дивовижний  світ,то  вже  дзвенить,  як  згусток  сонця,буяють  буйно  квіти  у  росі,олені  бродять  в  березневім  соці.І  стилізовані  сплітаються  садиу  маєві  густих  обрамлень,мереживом  найтоншим  мерехтитьгеометричний  космацький  орнамент.І  я  поплив  у  світ  дитячих  мрійна  білі  колискові  оболоні...Котились  писанками  ізгориясні  сонця  у  мамині  долоні.
 Філігранний — виконаний з особливою майстерністю до найменших деталей та дрібниць. Оболоні — заплавні луки.
Чи знаєш ти, що...Дослідники вважають, що українська писанка має понад 100 символічних малюнків. Скажімо, у давнину кривулька символізувала нитку життя, вічність сонячного руху, триніг — повітря, вогонь і воду. Символічне значення мала й кольорова гама писанки: червоний колір означав радість життя й любов; жовтий — урожай; зелений — багатство, буяння рослинного світу; блакитний — здоров'я, а бронзовий символізував матінку-землю.Після хрещення Русі символіка писанок поступово змінилася: тепер вони символізують радість і віру у Воскресіння Ісуса Христа, християнське всепрощення.


Історична проза


title: Казка

text:
1
2
3


title: Двоскладові стопи

text:
Тренувальні завдання «Двоскладові стопи»
для учнів 6 класу
створила   Рухляда
 Тетяна Василівна
Віршовий розмір?
Де стоїть тепер наш Київ,
там була сама гора,
жив там перший Кий з Хоривом,
Щек та Либідь – їх сестра

Віршовий розмір:
Де́ стоїть тепе́р наш Ки́їв,
  ― ́  ―́     ― ́      ―́  
та́м була́ сама́ гора́,
 ― ́    ―́  ― ́  ―́
жи́в там пе́рший Ки́й з Хори́вом,
  ― ́        ―́         ―́        ― ́ 
Ще́к та Ли́бідь – ї́х сестра́
  ― ́      ―́        ―́     ― ́

Віршовий розмір:
Де́ стоїть тепе́р наш Ки́їв,
  ― ́  ―́     ― ́      ―́                        ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
та́м була́ сама́ гора́,
 ― ́    ―́   ― ́  ―́                      НЕПОВНИЙ      ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
жи́в там пе́рший Ки́й з Хори́вом,
  ― ́        ―́         ―́        ― ́            ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
Ще́к та Ли́бідь – ї́х сестра́
  ― ́      ―́        ―́     ― ́     НЕПОВНИЙ      ЧОТИРИСТОПНИЙ   ХОРЕЙ

Віршовий розмір?
Метелиця чи дівчина
з сусіднього села
навколо подивилася
і хустоньку взяла.
Віршовий розмір:
Мете́лиця чи ді́вчина
з сусі́днього села́
навко́ло подиви́лася
і ху́стоньку взяла́.
Віршовий розмір:
Мете́лиця чи ді́вчина
     ―́      ― ́                      чотиристопний ямб
з сусі́днього села́
      ―́́           ―́                                тристопний ямб
навко́ло подиви́лася
       ―́              ―́                           чотиристопний ямб
і ху́стоньку взяла́.
  ―́́                    ―́                                  тристопний ямб
Віршовий розмір?
Стали думати кияни,
 де їм лицаря знайти,
 щоб із міста на той берег
сміло зважився пройти.
Віршовий розмір:
Ста́ли ду́мати кия́ни,
  ― ́  ―́́     ―́ 
 де́ їм ли́царя знайти́,
  ― ́   ―́        ―́
 що́б із мі́ста на той бе́рег
 ― ́    ―́́         ―́  
смі́ло зва́жився пройти́.
Віршовий розмір:
Ста́ли ду́мати кия́ни,
  ― ́  ―́́     ―́           чотиристопний хорей
 де́ їм ли́царя знайти́,
  ― ́   ―́        ―́      чотиристопний хорей  неповний
 що́б із мі́ста на той бе́рег
 ― ́    ―́́         ―́        чотиристопний хорей
смі́ло зва́жився пройти́. чотиристопний хорей неповний
Віршовий розмір?
Кравці лисицям хутра шиють
Вітри на бурю грізно трублять.
О Боже, стережи в завію
І людські, і звірячі кубла.
Віршовий розмір:
Кравці лиси́цям ху́тра ши́ють
     ―́     ―́     ― ́     ―́ 
Вітри́ на бу́рю грізно тру́блять.
   ―́    ― ́    ―́      ―́ 
О Бо́же, стережи́ в завію
 ―́     ́      ―́    ―́ 
І лю́дські, і звіря́чі ку́бла.
Віршовий розмір:
Кравці лиси́цям ху́тра ши́ють
     ―́     ― ́     ― ́   ―́          чотиристопний ямб
Вітри́ на бу́рю грізно тру́блять.
   ―́     ― ́   ―́      ―́           чотиристопний ямб
О Бо́же, стережи́ в завію
  ―́        ―  ― ́               чотиристопний ямб
І лю́дські, і звіря́чі ку́бла.
Віршовий розмір?
В давніх літописах наших
єсть одно оповідання,
що зворушує у серці
найсвятіші почування
Віршовий розмір:
В давніх літописах наших
єсть одно оповідання,
що зворушує у серці
найсвятіші почування
Віршовий розмір:
В давніх літописах наших
     ―́     ― ́     ― ́       чотиристопний хорей
єсть одно оповідання,
―́      ― ́    ― ́           чотиристопний хорей
що зворушує у серці
  ―́    ― ́   ― ́             чотиристопний хорей
найсвятіші почування         чотиристопний хорей


Драма


title: Хіба ревуть воли, як ясла повні

text:
Хіба ревуть воли, як ясла повні?
Роман, написаний братами Панасом
Мирним та Іваном Біликом у 1875 році.

Жанр
Соціально-психологічний роман.

01

Хіба ревуть воли,
як ясла повні?
Інша назва
«Пропаща сила».

02
Головна ідея твору криється в його алегоричній назві: воли – символічний
образ уярмленого селянства — не ревли б, якби було що їсти й пити. Автори
намагалися показати соціальні умови життя селянства і мотивувати поведінку
героїв, розкрити, що ж саме штовхало селян на слизьку дорогу, калічило їх
душі, нівечило мораль, спричинило трагедію.

Хіба ревуть воли, як ясла повні?

Композиція
твору

Роман складається з чотирьох частин, кожна з
яких відповідно поділяється на розділи. Ці розділи становлять так звану «зовнішню» композицію твору.
I частина розповідає про дитинство та юність Чіпки.
II частина присвячена сторічній історії села Піски.
III частина знайомить зі складною долею селянина-бунтаря.,
IV частина завершує трагедію Чіпки Варениченка.
I
II

Головні герої

Головні герої “Хіба ревуть воли”: Чіпка, його мати Мотря («найбільш трагічний жіночий образ української літератури»); батько – Іван Варениченко (Хрущ, Хрущов, Притика); Оришка – бабуся Чіпки; Максим Ґудзь, Матня, Лушня, Пацюк – «Пропаща сила»; Явдоха (Явдошка) – дружина Максима; пани Польські; чиновництво – Порох, Чижик; Галя («польова царівна») –
дружина Чіпки, Грицько – друг дитинства Чіпки; Христя – дружина Грицька.
Чіпка

Проблематика
Людина і суспільство Батьки і діти Добро і
зло Народна мораль Жіноча доля Кріпацька неволя «Пропаща сила» Хабарництво


Ігор Калинець. «Писанки».


Драматургічна та театральна  творчість І.Карпенка-Карого
“ Сцена - мій кумир,
театр -  священний храм для мене. ”
І.Карпенко-Карий

Роботу виконала
учениця 8 класу
Венгіль Валентина
Дитяче захоплення
Мрія стати артистом зародилася у Івана Тобілевича ще в дитинстві. Від матері, яка дуже любила театр і знала напам'ять майже всю “ Наталку Полтавку “, хлопець часто чув захоплюючі розповіді про вистави мандрівних труп. Під впливом цих розповідей театр для нього став мрією, втіленням краси, правди, героїчного минулого українського народу.
Будинок Тобілевичів
у Єлисаветграді
Захоплення театром
Навчаючись у Бобринцях, юнак, щоб побувати на виставах у Єлисаветграді, пішки ходив туди за 50 км.
 А коли у місті заснували театральний гурток, брав у ньому активну участь разом із М.Кропивницьким.
Пам'ятник на
 батьківщині
Створення театру корифеїв
   У 1882 році Марком Кропивницьким був створений театр корифеїв, який завоював велику популярність не лише в Україні, а й за її межами. Його виступи в Москві, Санкт - Петербурзі, Одесі перетворювалися на свята української культури.
Марко Кропивницький
Корифеї українського театру
Родина Тобілевичів
     Важливу роль у театрі корифеїв відіграла родина Тобілевичів, яка дала світові неперевершених драматургів, акторів, організаторів професійних театральних труп. Це відомий драматург і актор Іван Карпович Тобілевич (Карпенко-Карий).

Іван Карпенко-Карий
1871 р., м. Єлисаветград
Родина Тобілевичів
  Театральні режисери й актори:
Панас Карпович Тобілевич (Панас Саксаганський ),
Микола Карпович Тобілевич (Микола Садовський);
Марія Карпівна Тобілевич
(Марія Садовська -Барілотті).
Брати Тобілевичі:
Панас Саксаганський,
Іван Карпенко-Карий,
Микола Садовський.
Фото початку ХХ століття
Походження псевдонімів
 Театральні псевдоніми Тобілевичі взяли від батька й матері:
Іван обрав собі псевдонім, складений з імені батька Карпа та прізвища улюбленого  героя з п’єси Тараса Шевченка “ Назар  Стодоля ” Гната Карого (Карпенко-Карий);
 Микола і Марія взяли дівоче прізвище матері (Садовські),
  Панас – від назви містечка Саксагань, де народилася мати (Саксаганський).
Марія Садовська –
Барілотті
Перші театральні спроби
   Вважають , що найталановитішим у сім’ї був Іван , який своїми драматичними творами сягнув вершин світового театрального мистецтва.  У 1865 році Іван Тобілевич переїздить до Єлисаветграда, де дістає посаду секретаря поліційного управління, організовує драматичний гурток , інсценізує українські та російські п’єси.

Початок професійної театральної діяльності
 У 1883 році, коли в Україні виникає професійний театр,  Іван Тобілевич входить у театральну трупу Михайла Старицького під псевдонімом Карпенко - Карий.
  Тепер він мав змогу повністю віддатися театральній діяльності.
Театральна трупа
братів Тобілевичів
У вигнанні
     Однак у 1884 році Тобілевичу було заборонено жити в Україні,  піддано поліційному наглядові на три роки.
   Він оселився в містечку Новочеркаському. Саме тут Іван Карпович написав драми “ Бурлака ”, “Безталанна ”, “ Наймичка ”; комедію “ Мартин Боруля ”.
Іван Карпенко-Карий
і М. Садовський
1868 р., Єлисаветград
Драматургія І.Карпенка-Карого
З-під пера драматурга вийшло 18 п’єс. Згідно з висновками театрознавця Якова Мамонтова, творчість І.Карпенка-Карого була зорієнтована як на реалістично -побутовий (“Мартин Боруля”, “Сто тисяч”, “Хазяїн”, “Суєта” ) , так і на романтично -побутовий театр (“Бондарівна”, “Наймичка”, “Безталанна” та інші).
Драматург і актор
   Карпенко - Карий був не лише талановитим драматургом, а й прекрасним актором.
    Він створив високохудожні сценічні образи: Возного (“Наталка Полтавка” Івана Котляревського), Гната Карого (“Назар Стодоля” Тараса Шевченка), Герасима Калитки і Пузиря із своїх п’єс “Сто тисяч” і “ Хазяїн ” .
Іван Карпенко-Карий
у ролі Герасима Калитки
зі своєї п'єси “ Сто тисяч “
Невтомна праця над ролями

  Він невтомно працював
     над своїми ролями, відшліфовуючи кожен епізод до найменших деталей. Його гра, позбавлена штучної декоративності,  відзначалася простотою і життєвою правдою, проникненням у внутрішній світ героїв.
Мар'ян Крушельницький
у ролі Мартина Борулі
Значення спадщини
     В історію національного театру  й українського красного письменства Карпенко - Карий увійшов як талановитий актор, батько української комедії та української трагедії, митець, велич творчого доробку якого досі викликає щире подивування. Написавши вісімнадцять п’єс, він став найяскравішою зіркою в сузір’ї кращих українських драматургів.
Кадри із фільму-вистави “Мартин Боруля “
У головній ролі – Гнат Юра
Найкраще про майстра
 “ Драматична творчість Карпенка-Карого -  це найвище досягнення нашого класичного театру, театру  корифеїв, що стало школою
    для українських  драматургів нашого часу ”.
                             (Ростислав Пилипчук)
Сцени зі спектаклю «Сто тисяч».Калитка — Богдан Бенюк,
Бонавентура — Віталій Розстальний,
Савка — Василь Мазур.
Література
Вієвський В.З. З творчої лабораторії комедіографа: До 150-річчя від дня народження І.Карпенка-Карого// Вітчизна. – 1995. - №11-12. – с.144-147.
Дем’янівська Л. Іван Карпенко-Карий: Життя і творчість. – К.: Либідь, 1995. – 144с.
Рильський М. Гордість української драматургії: Про творчість Карпенка-Карого// Статті про літературу. – К., 1980. – с.240-245.
Спогади про Івана Карпенка-Карого: Збірник. – К.: Мистецтво. – 1987. – 182 с.


title: РОЗВИТОК МЕРЕЖІ ТУРИСТСЬКО-КРАЄЗНАВЧИХ ОБ’ЄДНАНЬ

text:
19080
1039
2012
10
14849
922
2011
9
14618
938
2010
8
14230
898
2009
7
13663
859
2008
6
14371
856
2007
5
13725
784
2006
4
13478
783
2005
3
12721
757
2004
2
12623
734
2003
1
22
12
24
11
26
10
27
9
27
8
36
7
39
6
49
5
53
4
72
3
76
2
86
1
715
39
106
7
15
394
20
288
18
14
494
27
691
44
13
1048
53
775
51
12
243
13
208
13
11
1336
72
640
40
10
254
13
160
10
9
187
11
144
9
8
92
5
32
2
7
425
24
332
21
6
34
2
90
6
5
105
7
128
8
4
101
5
150
10
3
100
6
60
5
2
318
20
279
13
1
520
26
375
25
33
121
9
75
5
32
85
4
40
2
31
1395
86
166
11
30
654
36
561
33
29
595
15
417
36
28
120
6
90
5
27
1292
76
1085
72
26
965
49
900
46
25
479
22
605
39
24
452
27
434
27
23
168
10
104
7
22
358
16
205
12
21
140
7
215
11
20
290
16
135
9
19
405
18
275
11
18
350
18
128
8
17
165
9
144
9
16
19080
1039
14849
922
175
 12
-
-

2016
104
1482
89
45
132
9
380
24
44
237
14
172
11
43
45
3
33
2
42
54
4
30
2
41
553
36
496
31
40
30
2
192
12
39
255
17
320
20
38
300
16
625
30
37
240
12
294
21
36
226
15
324
24
35
414
28
464
31
34
16%

1
2
38
2
66
3
20
1
4
59
4
3
1
40
2
2
2
1
20
1
1
1
1
1
5
1
1
25
1
8
1
20
1
20
1
7
1
20
1
20
1
6
1
9
1
2
16
1
1
40
2
40
2
15
20
1
14
1
13
3
25
1
12
40
2
11
2
2
40
2
10
3
1
1
2
3
1
2
20
1
20
1
40
2
45
2
36
2
14
1
40
2
20
1
17
1066
51
1
1
5
1
1
20
1
22
64
3
21
40
2
20
40
2
20
1
19
1
2
1
40
2
18
223
13
20
1
40
2
40
2
12
1
41
2
30
2
40
3


Асоціації


Ігор Калинець ”Хлопчик-фігурка, який задоволений собою”


Кондитерські вироби


Епітет та інші тропи


Епітет


Ігор Калинець - «Писанки»


Гуморестичні твори


title: Драматургія Івана Франка. Соціально-психологічна драма «Украдене щастя». Фольклорна основа твору. Майстерне зображення трагічної долі героїв

text:
Мої п’єси – то мій смуток
Іван Франко

Іван Франко: універсальність таланту

Поет (11 прижиттєвих збірок)
Мовознавець (знав 14 мов)
Перекладач, автор переспівів
Науковець (доктор наук)
Фольклорист, етнограф (400 пісень, 1800 коломийок)
Прозаїк (10 повістей і романів, майже 100 творів малої прози)
Громадський діяч (очолював філологічну секцію НТШ)
Політик (у 1890 р. Франко і Павлик організували Русько – українську радикальну партію; балотувався до австрійського парламенту та галицького сейму)
Драматург (написав понад 10 драм)
Історик літератури (монографія «Нарис історії українсько-руської літератури»)
Публіцист
Філософ
Видавець (альманахи «Дзвін» і «Молот», журнали «Життя і слово», «Світ»,  «Літературно – науковий вісник» тощо)
.
МЕТА. Ознайомити учнів зі змістом драми «Украдене щастя», її сценічною  історією та фольклорною основою; навчити характеризувати образи; удосконалювати вміння працювати з текстом та навички усного зв’язного мовлення і формувати вміння дискутувати з приводу порушеної проблеми та аргументувати власну думку; виховати почуття відповідальності за власні вчинки.

Мої п’єси – то мій смуток
Іван Франко

  Історія написання драми “Украдене щастя”. Сценічне народження п‘єси
	У чому особливість сюжету твору?
Жанр п‘єси “Украдене щастя”. Аргументуйте відповідь
Композиційні елементи драми:

Зав’язка
Розвиток дії
Кульмінація
Розв’язка

Зав’язка – одруження Анни з Миколою, 3 роки подружнього життя.Розвиток дії – повернення Михайла з війська, арешт Миколи, зрада АнниКульмінація -  смерть Михайла від руки МиколиРозв’язка – Михайло не звинувачує Миколу, щоб не залишити Анну самотньою.
Словникова робота
Щастя
Почуття або стан найвищого, повного вдоволення
2. Сприятливий збіг обставин, талан, успіх
                  Проблеми твору: - моральний вибір - щастя і кохання - вірність і зрада - гріх і честь - жінка в суспільстві
Дискусія
Микола – один з учасників конфлікту. Хто він: жертва чи злочинець?
Михайло – людина, що деградує. Довести або спростувати
Анна – цільна натура. Чи можна осуджувати Анну? Що треба робити було, щоб не допустити трагедії?

                               Анна

Микола                                                Михайло

Мої п’єси – то мій смуток
Іван Франко

Щастя
Любов
Серце
Душа
Біль
Зрада
Гріх
   Домашнє завдання

Твір-мініатюра «Чи можливий інший кінець у розв’язці конфлікту між героями драми «Украдене щастя» або «Чи може крадене щастя бути справжнім?»
Проблема пошуку людського щастя у творах українських класиків літератури (зв’язне повідомлення)

Дякую за співпрацю, чуйність, доброту.
Щасти вам!


title: "Гайдамаки"

text:
Т.Шевченко

історико-героїчна поема

«Гайдамаки»
Тара́с Григо́рович Шевче́нко  народився  9 березня 1814 с. Моринці —український поет, письменник , драматург , прозаїк, художник живописець,гравер, громадський діяч, філософ, політик, фольклорист, етнограф, історик.
Однією із найвідоміших його поем  є поема «Гайдамаки»

.
Гайдамаки — історико-героїчна поема Шевченка, перший український історичний роман у віршах. Вступ до «Гайдамак», датований 7 квітням 1841 року, поет написав після завершення твору.
«Гайдамаки» вперше опубліковано з незначними цензурними купюрами окремим виданням 1841 року у Петербурзі. В першодруку цей твір мав присвяту рос. «Василию Ивановичу Григоровичу, на память 22-го апреля 1838 года».
В наступні роки автор далі працював над текстом. Збереглося два друковані примірники твору з власноручними виправленнями Шевченка та з відновленням окремих рядків, вилучених цензурою: перший — у книзі «Чигиринський Кобзар і Гайдамаки», другий — у «Кобзарі» 1860. Масштабність охоплення важливих подій, велика кількість дійових осіб і драматичних картин надають твору характеру епопеї.
Основним джерелом «Гайдамаків» була усна народна творчість (пісні, перекази і легенди). Про це говорив сам поет. Він знав також історичні праці українських, російських та польських авторів про Коліївщину — народне повстання 1768 року на Правобережній Україні.
Поет також читав художню літературу про гайдамаччину, зокрема повість М. Чайковського «Вернигора», з якої запозичив сцену вбивства Іваном Гонтою своїх дітей (факт не історичний). Очевидно, Шевченко знав твори й інших польських авторів на цю тему («Канівський замок» С. Гощинського та інші). Окремі епізоди гайдамаччини було зображено у творах російських письменників 1-ої половини 19 століття — К. Рилєєва, О. Сомова та В. Наріжного.
В поемі «Гайдамаки» Шевченко оспівав повсталий народ, його непереможну волю в боротьбі проти соціального і національного гніту, звеличив його мужність і душевну красу.
У творі «Гайдамаки» Шевченко уперше у європейському романтизмі поставив у центрі твору не героя-одинака, а народних месників, «громаду в сіряках».
М. Чайковського
Поема складається із вступу, 11-ти основних розділів, «Епілогу», прозової передмови і «Приписів». Вступ і «Епілог» є композицій
ним обрамленням поеми. У вступі поет декларує свій ідейний задум — оспівати гайдамаків. Тут він утверджує ідею народності літератури і право українського письменства на існування та розвиток.
Кожен розділ поеми сповнений драматичного напружененя. На відміну від багатьох тогочасних драматичних поем, у Шевченка, як і в письменників-декабристів, як і в Олександра Пушкіна, романтична лінія на другому плані. Поет докладно вмотивовує події Коліївщини як великого народно-визвольного руху. Гайдамаки виступають у поемі, вперше в світовій літературі, справжніми творцями історії. Це найповніше розкривається в розділах «Треті півні», «Червоний бенкет», «Бенкет у Лисянці», «Гонта в Умані» та інших. Шевченко майстерно зобразив картини передгроззя, наростання народного гніву. Напруженість збільшується з кожним розділом, швидка зміна подій створює відчуття руху. Події подано в широкому епічному плані.
У творі дві сюжетні лінії, які переплітаються між собою: розгортання та хід повстання під назвою Коліївщина та історія особистого життя Яреми.
Розвиток сюжетних ліній часто переривається ліричними відступами й пейзажами в романтичному дусі. Характери розкриваються в складних життєвих конфліктах. У Яреми почуття помсти за свої наймитські кривди посилюється звісткою про драматичну долю його нареченої — Оксани. Глибокого трагізму й художньої сили сповнений розділ про те, що Іван Гонта в ім'я присяги вбив своїх дітей.
Логічним завершенням основної сюжетної лінії є зображення гайдамацького повстання — «Епілог», в якому розповідається про поразку повстання.
«Епілог» перейнятий сумним настроєм, характерним і для народних пісень про Коліївщину


Дорогою ціною


title: употребление числительных в речи

text:
1
7
2
3


Ігор Римарук


title: Болгарська народна казка “Сват і кмітлива дівчина”

text:
1
2
3


Друга світова війна в літературі


title: Гава і лисиця

text:
Гава і ЛисицяЛеонід Іванович Глібов

Леонід Глібов на ювілейній монеті
Є поштова марка в честь Леоніда Глібова
Байки, які він написав:
Ведмідь-пасічник
Вовк та ягня
Журба
Жаба й Віл
Зозуля і півень
Квіти
Лисиця-жалібниця
Мальований стовп
Мірошник
Муха й бджола
Охрімова свита
Пісня
Синиця
Солом'яний дід
Цуцик
Шелестуни
Щука
Інсценізація байки:      «Ґава і лисиця»Леонід іванович глібов
Літаючи по дворах, Гава Шматок ковбаски добула; Хоч кажуть, що вона дурна роззява, А до крадіжки здатная була. От узяла та й полетіла, Щоб недалечко, у ярку, На самоті поснідать до смаку: Усе було, ще ковбаси не їла. «Спасибі,— думає,— розумним головам, Що в світі потрудились, Усячину робить навчились; Поміж людьми, як кажуть, добре й нам: Що-небудь можна роздобути».
Не вспіла Гава носом ткнути,
Аж і Лисичка тут стоїть
І жалібно квилить:
— Голубко-кумонько! Тебе я ждала-ждала,
Аж плакала, як виглядала,
Щоб голосочок твій почуть,
Хоч на хвилиночку про горенько забуть…
Ти, може, серденько, того й не знаєш,
Як гарно, любо як співаєш —
І соловейко так не втне…
Розваж хоч трошечки мене! — Прийшлось роззявитись дурному горлу: — Кра! кра! — а ковбаса додолу, Лисичка хап — і у кущі мерщій,— Оддячила кумі своїй! Прокракала роззява, огляділась — Чортма куми і снідання нема… — А щоб ти,— каже,— подавилась, Лукавая кума!

Прилащиться підлиза хоч до кого:
Солодкії слова
Приманюють великого й малого,—
То вже така дурниця світова;
Про се розумні знають люде,
Та що ж ви будете робить:
Хто маже — не скрипить,—
Так, мабуть, і довіку буде.
Аналіз байки
Тема: зоображення підступності та підлабузництва збоку Лисиці, яка забрала у Гави ковбасу.
Основна думка: засудження підлабузництва та підступності.
Дякуємо за увагу !!!


Іван Баграняний


title: БОГДАН-ІГОР АНТОНИЧ

text:
БОГДАН-ІГОР АНТОНИЧ
Підготувала
учениця VIІ-A класу
Ріпич Владислава

Богдан-Ігор Антонич — український поет, прозаїк, який справив значний вплив на сучасну українську поетику. Його філософська лірика містить релігійні, космічні мотиви, разом із тим у ній - відгомін лемківського фольклору і поганської символіки.

Богдан-Ігор Антонич народився 5 жовтня 1909 року в селі Новиця Горлицького повіту на Лемківщині. Його батько — греко-католицький священик Василь Кіт, що змінив прізвище незадовго перед народженням єдиного сина. Дитячі роки Антонича припали на час Першої світової війни, коли його батьки були змушені 1914 року переселитися до Відня, а 1919 року — на Пряшівіщину, до Чехословаччини. Із середини 1920-х років жили в с. Бортятин (тепер Мостиського району Львівської області), де о. Василь був місцевим парохом.

Хлопець спочатку навчався вдома, а з 1920 року — у Сяноцькій гімназії, яку він закінчив 1928 року. Після закінчення гімназії Богдан-Ігор вступив на гуманітарний факультет Львівського університету за спеціальністю «Польська філологія» (1928-1933 pp.). Цей етап мав вирішальне значення для розвитку його творчої особистості: хоч університет був польський, тут вчилося чимало українських інтелігентів. Вони заохочували молодого поета писати по-українськи й допомагали вивчити українську літературну мову.
Уперше прилюдно з читанням власних творів Антонич виступив 20-річним юнаком 1929 року як член товариства студентів-україністів у «Живій літературній газеті».
Після закінчення університету Б.-І. Антонич здобув ступінь магістра філософії та магістра польської філології. На державну службу Б.-І. Антонич не пішов, бо за часів польського панування українцеві влаштуватися туди було дуже важко. Він почав співпрацювати із львівськими українськими журналами, збірниками, виступав з поезіями і статтями на літературні та мистецькі теми.

Гурток студентів-україністів у Львові, червень 1931р. 2 ряд знизу, перший зліва — Б. І. Антонич, поряд— Ірина Пеленська, посередині — лектор О. Шемлей.
Перший свій вірш поет опублікував 1931 року у пластовому журналі «Вогні». А вже 31 січня 1934 року Антоничеві була вручена літературна премія Львівського товариства письменників та журналістів за збірку «Три перстені».

Поет друкував свої твори у журналах різних політичних спрямувань («Вогні», «Дзвони», «Вісник», «Назустріч», «Наша культура», «Ми» тощо). Не бажаючи обмежувати свою поетичну творчість якоюсь певною ідеологією,     Б.-І. Антонич з 1934 року припинив публікуватися у «Віснику», що його редагував Д. Донцов, та релігійному часописі «Дзвони», віддаючи перевагу позапартійному часописові «Назустріч».

Антонич вважав, що письменник має бути насамперед професіоналом, а не обслугою тих чи інших партій чи груп: «Я не мандолініст ніякого гуртка. Не вистукую верблін на барабані дерев’яного пафосу. Знаю добре, що криця й бунтарство, котурни й сурми наших поетів - це здебільше векслі без покриття». Така думка йшла врозріз із традиційним уявленням про роль і місце національного митця в культурі, адже, за браком національно свідомих фахівців, письменники мусили виконувати роль політиків, педагогів, проповідників тощо. Антонич же прагнув застосовувати талант відповідно до своєї внутрішньої природи, не розпорошувати його у позахудожніх сферах. «Мистецтво не відтворює дійсності, ані її не перетворює, як хочуть другі, а лише створює окрему дійсність», - наголошував він у статті «Національне мистецтво».
Разом із тим Антонич не відділяв себе від суспільства, брав активну участь у громадському й мистецькому житті Західної України: він створює поезії громадянського спрямування («Листопад», «Просвіті», «Франко», «Угору стяг!» та ін.), бере участь у роботі львівської «Просвіти» як композитор і художник, входить до літературного об’єднання «Листопад».

Якийсь час він редагував молодіжний часопис «Дажбог». Перша збірка поезій Б.-І. Антонича «Привітання життя» вийшла 1931 p., коли авторові було 22 роки. Згодом з’явилися ще дві: «Три перстені» (1934 р.) та «Книга Лева» (1936 p.). Уже після смерті поета побачили світ «Зелена євангелія»   (1938 р.) та незакінчена збірка «Ротації» (1938 p.).

Антонич був різнобічно розвиненою особистістю: окрім поетичної творчості, він займався перекладацькою справою, писав рецензії під псевдонімом Зоїл, вів літературну хроніку, пробував себе як прозаїк і драматург, мріяв стати композитором, виявив себе як вправний художник.

Смерть настигла його несподівано. Богдан захворів на апендицит. Після вдалої операції вже мав намір виписуватися з лікарні додому. Але одразу друга важка недуга — запалення легенів — підкосила його навіки.  Він тривалий час перебував у лікарні. Його стан поліпшувався: він навіть став працювати над переробкою лібрето опери «Довбуш». Та раптом все змінилося: не витримало змалку слабке серце, до того ж перевтомлене високою температурою.
6 липня 1937 року Богдан-Ігор Антонич помер. Похований у Львові.

Пам'ятник Б.-І. Антоничу в Новицях


США


ДРАМА ОЛЕКСАНДРА ОЛЕСЯ «ПО ДОРОЗІ В КАЗКУ». ТРАГІЧНА СУПЕРЕЧНІСТЬ МІЖ ДУХОВНІСТЮ, МРІЄЮ Й ЖОРСТОКІСТЮ


"Іван Багряний"


title: Добро і зло у казці «Михайло-семиліток» Антіна Лотоцького

text:
3
1
2
4
5
6
7
8


Бруно Шульц


Боруля


Гулак-Артемовський


title: "Хвильовий"

text:
Микола Хвильовий
(1893 – 1933)
«Арешт Ялового—це розстріл цілої Генерації... За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію. За Генерацію Ялового відповідаю перш за все я, Микола Хвильовий. Отже, як говорить Семенко, ... ясно. Сьогодні прекрасний соняшний день. Як я люблю життя—ви й не уявляєте, Сьогодні 13, Пам'ятаєте, як я був закоханий у це число? Страшенно боляче. Хай живе комунізм. Хай живе соціалістичне будівництво. Хай живе Комуністична партія»
Організатор літературної структури -  ВАПЛІТЕ.
Засновник  літературної дискусії 1925-1928 рр.

«Істинно: Хвильовий. Сам хвилюється і нас усіх хвилює, п'янить і непокоїть, дратує, знесилює і полонить, аскет і фанатик, жорсткий до себе і до інших, хоробливо вразливий і гордий, недоторканний і суворий»
В. Коряк.
„Говорив він трохи нервовим голосом, швидко. Обличчя мав дуже характерне, виразне. Глибоко всаджені карі очі. Брови—чорні... Як промовець він починав завжди стиха, ніби обережно, та поволі голос його набирав сили, дужчав, і перед слухачами Хвильовий буквально виростав; думки, які він кидав в аудиторію, просто полонили. Це ніколи не були пересічні,  буденні  думки-завжди він гостро бачив, гостро відчував і гостро реагував на все...”
                                                        Г. Костюк
«Шлях безумної подорожі»
Народився 19 грудня 1893 р. в селі Тростянець Охтирського повіту на Харківщині в багатодітній родині вчителя.
Серед п'яти дітей Фітільових лише Микола вчився в Охтирській гімназії.
Микола Хвильовий босякує, заробляє на кусень хліба чорноробом на заводах Донбасу, півдня України, працює і вантажником у порту.
Мобілізація в царську армію в 1914 р.
Наприкінці 1917 р. повернувся в Україну.
У 1919 р. став членом КП(б)У
У 1922 р. був демобілізований.
 Головполітосвіта, Редакційний відділ, видавництво «Червоний шлях»
Поетичні збірки
 «Молодість»(1921)
«Досвітні симфонії»(1922)
« Старі поезії» (1931)

ВАПЛІТЕ
Літературна дискусія, почалася з  статті «Про "сатану в бочці", або про графоманів, спекулянтів та інших "просвітян"», опублікованої в додатку до газети «Вісті ВУЦВК» «Культура і побут» 30 квітня 1925 р. у відповідь на виступ автора-початківця Г. Яковенка «Про критику і критиків у літературі»
 Микола Хвильвий створює цикли памфлетів «Камо грядеши», «Думки проти течії», «Апологети писаризму» та стаття «Україна чи Малоросія?»
«Сьогодні дощ нудний, такий у нас буває, туман ховає даль і Відень посірів. Але тепер ніхто мене вже не спитає: чому зійшлись-кінці моїх нервових брів».
«За всяку ціну ми мусимо вивести нашу літературу на широку європейську арену. Словом, треба мужатись—наше "впереді"»
Літературна спадщина
Оповідання й новели 1921–1923
Вступна новела
Життя
Колонії, вілли…
Редактор Карк
Кіт у чоботях
Юрко
На глухім шляху
Солонський яр
Силуети
Шляхетне гніздо
Синій листопад
Чумаківська комуна
На озера
Бараки, що за містом
Свиня
Кімната ч. 2
Легенда
Заулок
Елегія
Дорога й ластівка
Арабески
Повісті та оповідання 1923–1927
Я (Романтика)
Пудель
«Лілюлі»
Санаторійна зона
Сентиментальна історія
Мати (новела)
Із Вариної біографії
Наречений
Бандити
Злочин
Вальдшнепи (1927)
Думки проти течії (1926)
Іван Іванович
Камо грядеши? (1925)
Сині етюди (1923)
Осінь (1924)
Пам'ятник у Молодіжному парку в Харкові, 1995


title: Біографія І. П. Котляревського

text:
І. П. Котляревський
(1769- 1838)
Будеш, батьку, панувати,     Поки  живуть  люди:         Поки  сонце з неба сяє,                 Тебе не забудуть!

Т.Г.Шевченко

Народився 9 вересня 1769 року у Полтаві в родині канцеляриста міського магістрату.
24.11.2011
3

24.11.2011
4

Будинок Івана Котляревського в Полтаві. Робота Тараса Шевченка, 1845.
24.11.2011
5
”Создася дом сей року 1705”

24.11.2011
6

У буднику п’ять невеличких покоїв. Зайдемо до них. Із сіней двері ліворуч ведуть у кімнату, стіни якої обшиті світлою обшліфованою дошкою. Це кабінет письменника, який в останні роки життя служив йому і за опочивальню. Тут знаходиться відомий історичний сволок з вирізьбленим старослов’янською в’яззю написом: "Создася дом сей во имя отца и сына и святого духа. Аминь. Року 1706 месяца августа 1".
24.11.2011
7

24.11.2011
8

24.11.2011
9

24.11.2011
10

24.11.2011
11

24.11.2011
12

24.11.2011
13

24.11.2011
14

24.11.2011
15

24.11.2011
16

24.11.2011
17

24.11.2011
18

Музей-садиба Івана Котляревского
24.11.2011
19

24.11.2011
20

24.11.2011
21

24.11.2011
22

“З цієї садиби на ввесь світ пролунав голос першого класика нової української літератури І. П. Котляревського 1796-1838”
24.11.2011
23

24.11.2011
24

24.11.2011
25

24.11.2011
26

24.11.2011
27

24.11.2011
28

24.11.2011
29

24.11.2011
30

24.11.2011
31

У 1789 році Котляревські внесені до списку дворян.
24.11.2011
32

Навчався в Катеринославській духовній семінарії.
24.11.2011
33

З 1796 по 1808 роки І. П. Котляревський перебував на військовій службі, а у 1806-1812 роках брав участь у російсько-турецькій війні.
24.11.2011
34

В 1806р. в м. Тульчині стояв другий корпус генрала кавалерії Мейєндорфа, ад‘ютантом у якому був видатний український письменник І.П.Котляревський.
24.11.2011
35

У 1818-1821 роках   І. П. Котляревський працював директором Полтавського театру.
24.11.2011
36

З 1827-1835 І. П. Котляревський був попечителем Полтавського благодійно-лікувального закладу.
24.11.2011
37

БУДИНОК ВИХОВАННЯ ДІТЕЙ БІДНИХ ДВОРЯН.. Заснован у 1805 році  князем
    О. Б. Куракіним.

24.11.2011
38

24.11.2011
39

 " І з твого почину на всю
                                            Слов’янщину
Пішло наше слово гулять..."
                                    Панас Мирний
24.11.2011
40

Пам'ятник І. П. Котляревському і площа Котлляревського
24.11.2011
41

24.11.2011
42

На відкритті пам'ятника
    І. П. Котляревському в Полтаві.

   Зліва направо: М. Коцюбинський, В. Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, М. Старицький, Г. Хоткевич, В. Самійленко
24.11.2011
43

24.11.2011
44

24.11.2011
45
І.П.Котляревский помер 10 листопада 1838 року, похований він був у парку, що тепер носить його ім’я. Перший пам’ятник на могилі поставили у 1839 році. (1900)

24.11.2011
46

Ювілейна монета НБУ номіналом 100 гривень присвячена 200-річчю першого видання «Енеїди»
24.11.2011
47

24.11.2011
48

 	Полтавська Обласна Універсальна Наукова бібліотека імені                   І. П. Котляревського
24.11.2011
49

24.11.2011
50

Пам'ятник І. П. Котляревському, Полтава (1903)
24.11.2011
51

24.11.2011
52
Кинотеатр Котляревского в м. Полтава.

Полтавська обласна премію імені І.П.Котляревського в галузі літератури і театру
24.11.2011
53

Полтавський літературно-меморіальний музеї Котляревського
24.11.2011
54
Літературний доробок І.П.Котляревського
Поема “Е н е ї д а”
Поема “П і с н і   н а   Н о в и й   1805 г о д   к н я з ю   К у р а к і н у”
П'єса “Н а т а л к а   П о л т а в к а”
П'єса“М о с к а л ь – ч а р і в н и к”
Переклад російською мовою “О д и  С а ф о” - твору давньогрецької поетеси Сапфо

Недавно, недавно у нас в Україні
Старий Котляревський отак щебетав;
Замовк неборака, сиротами кинув
І гори, і море, де перше витав…
                                        Т. Г. Шевченко
24.11.2011
56

Виконала презентацію:
  Вчителька української мови та літератури
          Великобушинської ЗОШ І-ІІ ступенів
          Немирівського району
          Вінницької області

БРЕЛЬ Олена Іванівна
24.11.2011
57


Г.Тютюнник та його твір «Климко». Воєнне дитинство в повісті. Образ Климка, його автобіографічність


Євген Филимонович Маланюк


"Євген Маланюк: шлях емігранта, творчість патріота"


"Будова тексту"


Євген Маланюк "Сучасники"


Ігор Калинець. Цікавий епізод із його життя. «Писанки». Образ найдорожчої людини - мами


title: Іван Багряний ( 1906 – 1963 )

text:
Іван Багряний   ( 1906 –  1963 )

Народився Іван Павлович Багряний (справжнє прізвище – Лозов’яга) 19 вересня 1906 р. в с.Куземин на Полтавщині (тепер Сумська обл.) у родині робітника-муляра. Це село поблизу Груні, де народився відомий гуморист Остап Вишня, у тому ж Охтирському повіті. Навчався Іван спочатку в церковно-парафіяльній школі в Охтирці, а з 1916 по 1919 рр. у так званій Вищій початковій школі. В 1920-1921 рр. він навчається слюсарській справі в Охтирській технічній школі, але, не закінчивши її, переходить до Краснопільської художньо-керамичної школи (1922). З 1926 р. Багряний – студент Київського художнього інституту, але до захисту дипломної роботи не був допущений з огляду на національні переконання.

У кожної людини є така подія, котра залишає відбиток на все життя і обумовлює подальші вчинки. Була така подія і в житті Івана Багряного, про що він згадує в памфлеті “Чому я не хочу вертати на “родіну?”: “Я був ще маленьким... хлопцем як більшовизм вдерся в мою свідомість крівавим кошмаром, виступаючи як кат мого народу. Це було в 1920 році. Я жив тоді в дідуся на селі,  на пасіці. Дідусь мав 92 роки і був однорукий каліка, але трудився на пасіці, доглядаючи її. Він нагадував мені святого Зосіму і Савватія, що були намальовані на образку, який висів під старою липою посеред пасіки.
Поему “Ave Maria” автор видав власноруч за свій рахунок. На цій маленькій книжечці, яка мала 106 сторінок, значилося: Видавництво “Сам”. Це видання було конфісковано, але більшість накладу встигли розкупити.

  Івана Багряного було заарештовано 16 квітня 1932 року в будинку “Слово” (м.Харків), у квартирі В. Вражливого за  звинуваченням у контрреволюційній пропаганді та агітації (ст. 54-ІІ та 54-6 КК УРСР, слідча справа №343). Півроку перебував у в’язниці, в камері самотнього ув’язнення, а з 1933 р. –  у засланні на Далекому Сході. 1936 р. він тікає і живе нелегально. Думками Багряний зі своєю Батьківщиною, що знайшло відображення у вірші “Рідна мова” (1937 р.)
      У 1938 р. Багряний був заарештований вдруге і просидів два роки і чотири місяці в камері смертників у харківській в’язниці на Холодній Горі. На волю вийшов тяжко хворою людиною у перші дні війни. Під час німецької окупації працював у газеті “Голос Охтирщини”, художником-декоратором у харківському театрі, друкувався в газеті “Нова Україна”.

1943 року переїздить до Львова, бере активну участь у національно-визвольному русі УПА. На Галичині (в м.Моршин) Іван Багряний за два тижні написав роман “Тигролови”. Українське підпілля допомагає йому надрукувати роман (близько 400 машинописних сторінок), який спочатку мав назву “Звіролови”. Цей роман отримав першу нагороду на літературному конкурсі, організованому “Українським видавництвом”. У цьому конкурсі брали участь такі видатні письменники, як У.Самчук, Т.Осьмачка.

У воєнні і повоєнні роки написані поема  “Гуляй-поле”,  роман  “Люба” (1944), поетична збірка  “Золотий бумеранг”, сатирична комедія  “Генерал” (1948) повість-вертеп “Розгром” (1948), роман “Сад Гетсиманський” та повість  “Огненне коло” (1953),  поема “Антон Біда – герой труда” (1956), романи «Маруся Богуславка”,  “Людина біжить над прірвою” (1965), твори для дітей та ін.

У романі “Сад Гетсиманський” знайшов відображення харківський період життя письменника, його в‘язничні поневіряння. Цей твір задовго до “Архіпелагу Гулагу” О.Солженіцина на автобіографічно-документальному матеріалі викрив злочини тоталітарної системи. В романі простежуються біблійні паралелі. В Саду Гетсиманському, де молився Ісус Христос, чудова природа, сонечко, маслини, але все дихає зрадою. Це місце, де, за біблійною легендою, Іуда зрадив Ісуса. Є в романі згадки про Каїна і Авеля. “Сад Гетсиманський” був виданий у США, Канаді, Англії, Німеччині, Голандії, Франції, Австралії. Передмова належить перу  Володимира Винниченка, котрий у своєму листі до Багряного зазначив, що “Сад Гетсиманський” –  “великий, вопіющий і страшний документ…Я зроблю все, що сила моя буде , для Вашої великої книги і для істини”.

Як публіцист Багряний написав понад дві сотні статей . Більшість  надрукована під прізвищем Багряний,  інші –  під псевдонімами: Іван Рябовіл, С.Рябовіл, С.Дорошенко, П.Січинський та ін.  Фундацією ім. Івана Багряного  було видано публіцистику письменника.

Багряний ініціював створення  Об’єднання демократичної української молоді (ОДУМ). Він стверджував: “потрібна інша організація молоді. Така організація, що складалася б не з дідів, а таки з молоді. Організація насамперед не партійна. а надпартійна. Соборницька. Демократична. Організація молоді, де виховувались  би не партійні покручі, а національно-свідоме й висококультурне наше молоде поколіня українське”.

Іван Павлович Багряний був членом Мистецького Українського Руху (МУРу), який було засновано в 1945 р. у Фюрті (Німечинна). МУР відігравав важливу роль в об’єднанні зусиль українських письменників,  котрі опинилися за межами України. Багряний входив до ініціативної групи разом з Домонтовичем, Костецьким, Майстренко, Полтавою і Шерехом

Іван Багряний пробував себе як маляр. Це одна з найперших його робіт               ( портрет Докії Гуменної ).

Багряний працював як маляр-ілюстратор. Під псевдонімом Б.Залуцький він оформив обкладинки книг Уласа Самчука “Юність Василя Шеремети”, Юрія Косача “Еней і життя інших”, Тодося Осьмачки “Старший боярин”, під псевдонімом О.Турчин – збірку новел Павла Маляра.

Помер Іван Багряний  25 серпня 1963 року у  Шварцвальді в санаторії Блазієн (Німеччина). Поховано митця у Новому Ульмі в Німеччині. На могилі Багряного встановлено пам’ятник  (1965, скульптор Лев Молодожанін).


До 200 річчя з дня народження Тараса Григоровича Шевченка
Садок  вишневий  коло  хати,
Хрущі  над  вишнями
гудуть,

Плугатарі  з  плугами  йдуть,
Співають  ідучи  дівчата,
А  матері  вечерять  ждуть.
Сім'я  вечеря  коло  хати,
Вечірня  зіронька  встає.
Дочка  вечерять  подає,
А  мати  хоче  научати,
Так  соловейко  не  дає.
Поклала  мати  коло  хати      Маленьких  діточок  своїх;
Сама  заснула  коло  їх.
Затихло  все,  тілько  дівчата  Та  соловейко  не  затих.


title: "Дмитро Павличко"

text:
Життєвий і творчій шлях

Дмитро Павличко
Український поет, перекладач, літературний критик, політичний діяч. Народився 28 вересня 1929 р. в селі Стопчатові на Івано-Франківщині у селянській родині.
Батьки
Мати — Параска Юріївна Бойчук — була жінкою неписьменною, але при тому багато знала з «Кобзаря» та Франкових творів. Померла 1955 р. від тяжкої праці.

Батько — Василь Миколайович — був чоловіком освіченим (як на свій час), вельми працелюбним та енергійним.

Навчання
Дмитро Павличко почав навчатися  в Яблунівській сільській школі
1948 р. закінчив десятирічку
Цього ж року став студентом факультету української філології (відділ логіки й психології)  Львівського університету, який закінчив в 1953р.

Життєвий шлях
З осені 1945 p.  до літа 1946 р. був ув'язнений за сфабрикованим сталінськими каральними органами звинуваченням у приналежності до УПА
Від 1957 по 1959 рр. Д. Павличко керує відділом поезії журналу «Жовтень»
Переїхавши до Києва 1964 р., працює в сценарній майстерні кіностудії ім.О.Довженка
1966—1968 роки віддані роботі в секретаріаті правління СПУ
Секретар СП СРСР від 1986 р., з 1988 р.— секретар правління СПУ

Політична діяльність
Д. Павличко — один з організаторів Народного Руху України, Демократичної партії України, перший голова Товариства української мови імені Т. Г. Шевченка.
З 21 жовтня 2005 року — народний депутат України. На IV Всесвітньому Форумі Українців, що відбувся в Києві 18-20 серпня 2006 р., Павличка Дмитра Васильовича було обрано Головою Української Всесвітньої Координаційної Ради.

Рання творчість
1 січня 1951 р. в газеті ЛДУ «За Радянську науку» був опублікований перший вірш «Дві ялинки»
Перша книжка Д.Павличка «Любов і ненависть» (1953)
Риси творчості
Визначальною особливістю творчості Д. Павличка була підкреслена публіцистичність, громадянська напруга художнього слова, хоча, звичайно, молодий поет вимушений був іти й на певні компроміси з пануючою тоді ідеологією
Етапною для Д. Павличка стала збірка «Гранослов» (1968), в якій автор утверджував ідею незнищенності національної культури
Збірки «Сонети подільської осені» (1973), «Таємниця твого обличчя» (1974, 1979) стали помітним явищем в українській літературі другої половини XX ст.

Павличко -перекладач
Дмитро Павличко - один з найвизначніших українських перекладачів.
Перекладає з англійської, іспанської, італійської, французької, португальської, ідиш та багатьох слов'янських мов.
Завдяки перекладацьким та організаторським зусиллям Павличка вперше українською мовою з'явилося повне зібрання творів Шекспіра в шести томах (вид. "Дніпро" 1986 р.). Український читач познайомився з Шарлем Бодлером , Гвєздославом, Луїсом де Камоенсом та багатьма іншими іменами світової літератури.


Казка


title: Іван Багряний

text:
Іван Багряний
Юні роки письменника
	Майбутній письменник народився 19 вересня (за старим стилем) 1906 року в місті Охтирка в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати майбутнього письменника — Євдокія Іванівна Кривуша — походила із заможного селянського роду із села Куземин біля Охтирки. В сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дочка Єлизавета.
 	У шестирічному віці Іван почав навчатися в церковнопарафіяльній школі, потім закінчив в Охтирці вищу початкову школу. 1920 року хлопець вступив до технічної школи слюсарного ремесла, потім — до Краснопільської школи художньо-керамічного профілю.
Становлення
		1925 року Іван працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті «Червоний кордон», надрукував у ній свої перші вірші.
		Того ж 1925 року Іван під псевдонімом І. Полярний видав в Охтирці невеличку збірку «Чорні силуети: П'ять оповідань».
		1926 року Іван вступив до Київського художнього інституту (КХІ), якого через матеріальну скруту та упереджене ставлення керівництва закінчити не вдалося. Навчаючись в КХІ, виходить зі спілки «Плуг», вступає до опозиційного літературного об'єднання МАРС («Майстерня революційного слова»), де зближується з самовимогливими митцями слова: Валер'яном Підмогильним, Євгеном Плужником, Борисом Антоненком-Давидовичем, Григорієм Косинкою, Тодосем Осьмачкою та інших, яких пізніше було піддано нищівній критиці з боку офіційної радянської критики та всіляко переслідувано. Саме в цей період Іван Багряний активно працював і друкувався в журналах «Глобус», «Всесвіт», «Життя й революція», «Червоний шлях» та інших.
		У 1920-х роках видає низку поетичних творів: збірку віршів «До меж заказаних», поеми «Монголія» та «Ave, Марія» (невдозі була заборонена цензурою і вилучена з книготоргівлі), п'єсу «Бузок» про графоманів.
		1930 року побачив світ роман у віршах «Скелька». Офіційною реакцією на роман стала стаття О. Правдюка «Куркульським шляхом» в журналі «Критика», де автор говорить: «…Від самого початку поет став співцем куркульської ідеології і до сьогодні залишається таким…»
В ув'язненні та на засланні
		16 квітня 1932 року його заарештували в Харкові й звинуватили «в проведенні контрреволюційної агітації» за допомогою його літературних творів, таких як поема «Ave Maria», історичний роман «Скелька», поеми «Тінь», «Вандея», «Гутенберг», соціальна сатира «Батіг».
		Багряний пробув 11 місяців у камері одиночного ув'язнення у внутрішній тюрмі ГПУ. А 25 жовтня 1932 року його звільнили з-під варти і на три роки відправили до спецпоселень Далекого Сходу. Про період перебування Івана Багряного на Далекому Сході в 1932—1937 роках досі мало відомостей: Охотське море, тайга, життя серед українців Зеленого Клину. Утеча на Україну та арешт у дорозі, Новий термін (3 роки) — тепер уже в таборі БАМТАБу.

Ув’язнення
Точних даних про час повернення Івана Багряного із заслання немає: 16 червня 1938 року повторно арештований та відсидів у Харківській в'язниці УГБ-НКВС на Холодній горі. Йому пред'являють нове звинувачення — учасника, чи навіть керівника націоналістичної контрреволюційної організації. Хоч слідували довгі дні знущань та допитів, Акт про закінчення слідства 26 березня 1939 року з висунутими проти нього обвинуваченнями І. Багряний не підписав. 1 квітня 1940 року прийнято постанову, в якій відзначалося, що всі свідчення про контрреволюційну діяльність відносяться до 1928 — 1932 років, за що він уже був засуджений, а «…інших даних про антирадянську діяльність Багряного-Лозов'ягіна слідством не добуто». Хворий, знесилений, Іван Багряний повертається в Охтирку.
		Автобіографічні подробиці про ці п'ять років життя — арешт, тортури, втечу із заслання й повернення на батькіщину — письменник використав у романі «Сад Гетсиманський».

Під час війни…

Радянсько-німецька війна застала письменника в Охтирці. Він одразу пішов в українське підпілля, передислокувався до Галичини. Іван Багряний працював у референтурі пропаганди, писав пісні на патріотичні теми, статті різноманітного характеру, малював карикатури й плакати агітаційного призначення. Одночасно він брав участь у створенні Української Головної Визвольної Ради (УГВР), у розробці її програмових документів.

Попри таку завантаженість Іван Багряний не покинув літературу працю. 1944 року він написав один із найталановитіших творів — роман «Звіролови» (згодом відомий як «Тигролови»).

У січні 1944 написав, перебуваючи у Тернополі, поему «Гуляй-Поле»
В еміграції

	1945 року Багряний емігрував до Німеччини. Як свідчить у «Листах до приятелів» Юрій Лавріненко, „в еміграції теж не було свободи. Не менш, ніж заборонами, перешкоджала гітлерівська Німеччина сформуванню політичної еміграції усілякими «розенбергівськими штабами», в яких псувалися та компромітувалися і дуже пристойні люди. Багряний пішов на Захід і в еміграцію через оунівське підпілля“.

	Іван Багряний написав брошуру — програмний для нього памфлет «Чому я не хочу повертатися до СРСР?», де виклав політичну декларацію національної гідності й прав людини, яка пережила примусову репатріацію, насильство, тортури, приниження як колишній в'язень, остарбайтер, полонений, позбавлений власного імені. Він логічно обґрунтував закономірність еміграції з Радянського Союзу — батьківщини-мачухи, котра пішла на геноцид проти власного народу. 1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і звідтоді цілих 17 років — до самої смерті редагував газету «Українські вісті». Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР.

Помер Іван Багряний 25 серпня 1963 року. Похований у місті Новий Ульм (Німеччина) на цвинтарі, при вулиці Ройттір (Neu-Ulmer Friedhof, an der Reuttier Str.). Могила Івана Багряного — перша могила ліворуч від входу на цвинтар, що навпроти вул. Фіннінгер (Finninger Str.).
Характеристика творчості
		Західні дослідники творчості Івана Багряного відзначали унікальну здатність письменника до «кошмарного гротеску», неабиякого гумору серед відчаю, оптимізму — серед трагедії в глухій війні, що проводиться на величезних просторах євразійської імперії. Юзеф Лободовський твердить, що «Сад Гетсиманський» перевищує силою вислову все, що дотепер на цю тему було написано, з другого ж боку — є виразним свідченням глибокого гуманізму автора, що на самому дні пекла зумів побачити людські прикмети навіть у найозвіріліших осібняків".
		Популярність іншого роману «Тигролови», що його Ю. Шерех вважав утвердженням жанру українського пригодницького роману, — «українського всім своїм духом, усім спрямуванням, усіми ідеями, почуттями, характерами», спричинилася до пародіювання Мосендзом та Кленом образу багрянівського Григорія Многогрішного. Так з'явився гумористичний Горотак, що на думку Лавріненка, читався радше як беззлобний дружній шарж. Зате незадовго до смерті письменника, а саме 1963 року, з'явився друком плід заздрості й ненависті до Багряного, схоже, що витвір аноніма, бо псевдонім і досі не розшифровано, — брудна книженція «На літературному базарі. Поезія, проза і публіцистика Івана Багряного».
Премії
1963 року філія Об'єднання демократичної української молоді (ОДУМ) в Чикаго розпочала акцію за надання Нобелівської премії Іванові Багряному, але його несподівана смерть перешкодила офіційному висуненню на цю нагороду.
1992 року постановою Кабінету Міністрів України Іванові Багряному посмертно присудили Державну премію України імені Тараса Шевченка за романи «Сад Гетсиманський» і «Тигролови».
Вшанування пам'яті
1965 року на могилі Івана Багряного встановлено пам'ятник (скульптор Леонід Молодожанин).
23 вересня 1996 року Кабінет Міністрів України видав постанову «Про 90-річчя від дня народження І. П. Багряного». Організаційний комітет очолив Леонід Кравчук.
1996 року засновано Фундацію імені Івана Багряного.
1996 року, з нагоди 90-річчя з дня народження письменника, засновано премію імені Івана Багряного. Серед її перших лауреатів — Іван Дзюба.
1 серпня 2006 року Верховна Рада України відхилила проект Постанови про відзначення 100-річчя від дня народження видатного українського письменника, громадсько-політичного діяча, непохитного борця за незалежність України, лауреата Національної премії України імені Тараса Шевченка Івана Багряного. Під час обговорення думки щодо відзначення ювілею видатного українського письменника розійшлися. Депутати з фракцій «Наша Україна» і БЮТ висловлювалися за вшанування пам'яті Івана Багряного. Депутати з фракцій Партії регіонів, КПУ та СПУ були проти. У підсумку за проект Постанови проголосувало всього 73 депутати — і він був відхилений.
15 вересня 2006 року Президент України Віктор Ющенко видав Указ «Про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного».
25 вересня 2007 року введено в обіг ювілейну монету «Іван Багряний» із серії «Видатні особистості України» номіналом 2 гривні з нейзильберу, якість — «спеціальний анциркулейтед», тираж — 35 000 штук у капсулах.

Дякую за увагу


БОЙОВЕ ТОВАРИСТВО, ПОБУТ ТА ЗВИЧАЇ ЗАПОРІЗЬКОЇ СІЧІ У ПОВІСТІ М. ГОГОЛЯ «ТАРАС БУЛЬБА»


title: ІВАН КОТЛЯРЕВСЬКИЙ. ЕНЕЇДА

text:
Видання «Енеїди» 1809 року
Поема «Енеїда» («Виргиліева Энеїда на малороссійскій языкъ преложенная») була написана Іваном Котляревським у 1798 році. Вона стала першою друкованою книгою, написаною народною українською мовою.
     Велич  і  значення  письменника вимірюються  тим,  наскільки  глибоко  коріння його творчості сягає народного  життя і наскільки адекватно він відбиває передові ідеали свого часу.   Ці  вимоги  народності  і  пpогpесивності  мистецтва органічно втілені в "Енеїді" І.П.Котляpевського.

“ЕНЕЇДА” - енциклопедiя української етнографiї
"Енеїда" Вергiлiя ще до Котляревського зазнала чимало травестiй них переробок. В українськiй "Енеїдi" герої латинської поеми постають переодягненими в українськi костюми, пiд їх масками ховаються українськi пани, чиновники та козаки. Письменник детально вiдтворив у поемі особливості національного характеру українців, а також народного життя i побуту своїх сучасників у цілому, настільки, що її вважають інколи енциклопедією української етнографії тих часiв.
ФОЛЬКЛОР В ПОЕМІ “ЕНЕЇДА”
Автор  широко  використовує  фольклор та                                       етнографію. Детально описує українські  народні звичаї та побут - українську дійсність ХVIII  століття. Тут Котляревський виступає блискучим побутописцем, знавцем  усної народної творчості. Національні матеріали, приказки, прислів'я,  легенди, казки, пісні, народні образи, ворожіння, ігри, танці,  гуляння,  страви,  посуд, знаряддя праці, українські імена, використані  автором  в  "Енеїді",  можна  було  б  видати окремими етнографічними й фольклорними збірками.
ГОЛОВНИЙ ГЕРОЙ ТВОРУ
Еней  -  веселий,  дотепний  паpубок, сміливий, відчайдушний, трохи  легковажний,  а  pазом  з тим - лицар, хоpобpий полководець. І  в його обpазі відтворені деякі риси укpаїнського хаpактеpу. Його вдача  дуже  суперечлива:  то  він  несеpйозний  гультяй, то мудpий оpганізатоp,  дбайливий  отаман.  Він  поважає козаків. Намагається завжди  бути  поруч  з  ними, щоб не трапилось. Еней - добра, щиpа, пряма людина, істинно народний персонаж.
Еней і троянці. Малюнок Анатолія Базилевича.
Разом iз троянцями - "ватагою розбишак", "осмалених, як гиря, ланців" – Еней утік iз зруйнованої Трої шукати нових берегів. Аркадському цареві Евандру Еней представився як "Кошовий Еней троянець". Навіть з перших рядків видно, ким він є насправді.
Еней у Котляревського весь час поводить себе саме як справжня людина з яскравим характером i неодноманітним внутрішнім життям: він може бути й легковажним, "купається в бразі", вміє "бісики пускать", "купається в бразі", вміє "бісики пускать", запальний. Але кожна жива людина може вести себе по-різному в різних ситуаціях, що зовсiм не суперечить цiлiсностi характеру. Отже, нiчого дивного, що такий-от в буденному iснуваннi, Еней за інших обставин починає діяти, як хоробрий ватажок, або величний i мудрий державний діяч. Вiн здатний встановлювати дипломатичнi відносини i вигравати битви.
Еней був парубок моторний
І хлопець, хоч куди – козак
    На початку поеми було відомо, що Еней:
    ...зна воєнне ремесло;
    Умом i храбрiстю своєю
    В опрiчнеє попав число.
    Чому би читачеві i не посміятися трошки з симпатичного героя, доки навколо нього все гаразд - у Енея ще буде час довести, чого він насправді вартий, що він не лише гультіпака, а лицар "к добру з натури склонний", "правдивий чоловік". Звісно, події війни письменник зображує зовсiм в iншiй тональності, ніж сцени танцiв та випивок, тож i Еней на полі бою:    Прямий, як сосна, величавий,    Бувалий, здатний, тертий, жвавий.
Ж  а  н  р

Івана Котляревського називають основоположником нової української літератури. Недарма. Мабуть, як в Росії всі знають басні Івана Крилова, так в Україні всі знають "Енеїду" Івана Котляревського. Напам’ять, звичайно, ні – але кілька рядків, мабуть, пригадає кожен. Як і основні перипетії та характерні риси твору. Воно і не дивно. Люди завжди запам’ятовують речі, які їх дивують та веселять. "Енеїда" робить і те, і те сповна. Тут і серйозна основа – міфологія, якій вже не одна тисяча років. І чимале здивування – бо, погодьтеся, автор пропонує незвичний, сміливий погляд і на класичні сюжети, і на всю літературу в цілому. Не кажучи вже про людську сутність – її недоліки Котляревський висміює нещадно, яскраво, безкомпромісно, але – справедливо, тут сумніву немає. Як немає сумніву і в сучасній актуальності цього твору – на жаль, за останні двісті років люди не надто зменшили перелік власних недолугостей. Так і виходить, що і в вісімнадцятому, і в двадцять першому сторіччі "Енеїда" виступає в ролі якісної, глибокої і талановитої сатири. Яка сміху спричиняє немало – але не менше спричиняє і роздумів.


title: Булгаков "Майстер і Маргарита". Образ Майстра

text:
Роман Михайла Офанасійовича Булгакова« Майстер і Маргарита»
Головний герой роману Майстер
Майстер - літературний персонаж роману Михайла Булгакова «Майстер і Маргарита»
Опис
Майстер - москвич, за професією колишній історик, людина високоосвічена, що знає кілька іноземних мов. Вигравши в лотерею велику суму грошей, він зміг присвятити весь свій час написанню роману про Понтія Пилата та історії останніх днів життя Ієшуа Га-Ноцрі. Однак перша ж спроба опублікувати роман, викликала хвилю критики з боку професійних літераторів. Через нескінченне цькування Майстер поступово з'їхав з глузду і в один з моментів відчаю спалив свій роман. Ці ж газетні статті навели одного зі знайомих Майстра на думку написати помилковий донос, щоб дістати його квартиру. У результаті розслідування Майстер був звільнений, але, втративши квартиру, гроші і сенс життя, він вирішує знайти спокій в клініці для душевнохворих. Історія роману зацікавила Воланда. Він повертає спалені рукописи, а також надає Майстру і його коханій Маргариті місце вічного спокою і усамітнення.
Про себе майстер говорить У мене немає більше прізвища. В романі це прізвисько пишеться через рядкову маленьку літеру.
Майстер в російській та світовій літературі став символом художника, творця в широкому сенсі слова, який своїми творами увійшов в конфлікт з офіційною культурою свого часу. У випадку булгаковського героя майстер увійшов в конфлікт з соціалістичним реалізмом.
Зловісний зміст стає очевидним, якщо врахувати, що Система мала на увазі під ним письменників, які готові наступити на горло своїй пісні і створювати бажані їй творіння. - пише критик-булгаковед Альфред Барков.
Майстер у фіналі роману
Існує трактування, за яким завершення роману може лише на перший погляд здатися оптимістичним: Пілат пішов з Ієшуа, Майстер отримав спокій. При втечі з Москви, у польоті сатани з почтом перетворюється все - змінюється Маргарита, змінюється сам Воланд, стає красивий Бегемот, з гаер в лицаря перетворюється Коров'єв, постає у своєму справжньому образі Азазелло. Змінюються всі - крім Майстра. Майстер змінюється лише в одязі. Ні очі, ні обличчя, ні душа у нього не змінюються. У нагороду, яку складно назвати такою, Майстер отримує не світло, а спокій, і його віддано в руки відьми Маргарити. В останній появі Майстра в романі ми бачимо людину, яка обросла бородою та залякано озирається, яку за руку веде Маргарита. Таку нагороду можна назвати покаранням, тому що майстру дано Ніщо і він покинутий в небуття.
Насправді фінал Майстра трагічний, тому що диявольські дари будуть не втішати, а мучити. Воланд маскується і на прощання говорить, що піднесені їм дари не тільки і не стільки від нього самого, скільки від Ієшуа: «те, що я пропоную вам, і те, про що просив Ієшуа за вас же». До того ж, з фіналу роману виявляється, що Майстер більше не в силах написати ще що-небудь. Він висушений до дна як творча особистість. Тобто, на відміну від Фауста Гете, Майстер не прощений, а всього лише нагороджений мороком спокою.
Дуже важливо зрозуміти, за що Воланд «нагороджує» таким чином Майстра. Майстер створив літературний твір, але не довів справу до кінця, злякавшись і знищивши роман. Кінцева мета появи Майстра, роману про Пилата - донести до людей слово сатани, виправдати, відбілити себе в очах тих, кого диявол ненавидить. Це не відбулося. У результаті Воланд «нагороджує» Майстра відповідно до виконаної роботи.
Передумови

Є припущення, що образ Майстра багато в чому автобіографічний - Михайло Булгаков також спалив першу редакцію свого роману і навіть написавши його заново розумів, що опублікувати такий ортодоксальний твір в СРСР 1930-х - 1940-х років майже нереально.
На думку аматора-літературознавця Баркова прототипом для Майстра також став Максим Горький — пролетарський письменник. Він навіть схильний вважати, що дата смерті Горького (1936 рік) і є час подій основної сюжетної лінії роману «Майстер і Маргарита».
Образ майстра в кінематографі

Віктор Раков - фільм 1994 року (Росія)
 Олександр Галібін - телесеріал 2005 року (Росія)
Олександр Галібін
Віктор Раков


Євген Маланюк шлях емігранта, творчість патріота


"Євген Маланюк"


Християнські мотиви
на уроках
української літератури
Біблійні сюжети й мотиви в українській літературі

Філософ  і просвітитель Григорій Сковорода називав Біблію своєю «возлюбленою невісток» і зазначав, що саме в духовному шлюбі з Книгою книг народилися найкращі його твори.

Т.Г.Шевченко

До Біблії звертався і Тарас Шевченко. З неї він брав вислови (як епіграфи до творів «Сон», «Єретик», «Великий льох»), мотиви, які по-своєму переробляв. Такої переробки зазнали десять псалмів Давидових.
У сто тридцять другому псалмі митець лине думкою в далеке майбутнє, в якому всі люди будуть рівними, житимуть, як брати. Найповніше Т. Шевченко сказав про те, яким уявляє нове суспільство, у поезії «Ісаія. Глава 35», використавши пророцтва Ісаія, автора однієї з книг Біблії.

Переспіви біблійних псалмів
Іван Франко, поема “Мойсей”
Леся Українка
“В катакомбах”, “Одержима”
Роман У.Самчука “Марія”

      Повість Уласа Самчука «Марія» —унікальне явище в українській літературі. Це один з небагатьох творів, що розповідає про період, протягом якого в Україні голодною смертю загинули мільйони людей. У двадцятому столітті. В самому центрі Європи. На території з багатими чорноземами і споконвічними господарями. Що це, якщо не Апокаліптичний жах. Проте унікальність повісті не лише у правдивому відтворенні цих моторошних реалій: спостерігаючи за долею однієї родини, автор із воістину епічною масштабністю зобразив передумови голодного геноциду.

      Ім'я головної героїні — Марія. Одна зі сценічних постановок твору мала назву «Сльози Божої Матері». Важко не побачити зв'язку. Впізнаване ім'я — знайомий образ. Та й композиційні частини твору названі досить прикметно: «Книга про народження Марії», «Книга днів Марії», «Книга про хліб». Образ Марії набуває символічного значення. Він одночасно є і збірним образом українських жінок-матерів, і викликає асоціацію з духовною суттю Діви Марії.
Образ Діви Марії
Зображення історії Каїна й Авеля через образи Максима і Лавріна, синів Марії.
Лавріна виховували праця на землі і книги. Він — один із тих молодих українців, що, ставали «інтелігентами у першому коліні». Максим ріс «харцизом», вдатним на розбій і злочинства. Тож не дивно, що він вернувся з фронтів громадянської війни «большевиком», разом зі шкірянкою та наганом привізши і відповідну філософію. Каїн убив Авеля. Максим доніс на Лавріна. На той час це було рівноцінно вбивству. Лавріна репресували. Він більше не повернувся. Можна хіба здогадуватись, яку гірку чашу приготувала йому доля. Каїна було проклято. Максимові за смерть Лавріна, за зневагу до матері і до роду помстився рідний батько.

Біблійні мотиви в творчості Шевченка-художника
Знайомство із Біблією – Книгою Книг
Сюжети й образи Біблії мають символічне значення, до них, думаю, ще довго будуть звертатися митці різних країн, відшукуючи відповіді на вічні питання про добро і зло, смерть і безсмертя, любов і ненависть.


Голодомор


title: "Франко Іван Якович"

text:
  Франко Іван Якович        (1856-1916)

Як син селянина, вигодуваний твердим мужицьким хлібом, я почуваю себе до обов'язку віддати працю свого життя тому простому народові. Іван Франко

 Народився 27 серпня 1856 р. в селі Нагуєвичі (нині с. Івана Франка) Львівської області. Його батько, коваль, заробляв не тільки на власну сім’ю, але й на всю рідню, він дуже хотів дати синові хорошу освіту. Мати Івана Франка — Марія Кульчицька походила із зубожілого польського роду.

Навчався спочатку в школі села Ясениця-Сільна (1862—1864), потім у так званій нормальній школі при василіанському монастирі у Дрогобичі (1864—1867). У 1875 році закінчив у Дрогобичі гімназію.
Освіта

Восени 1875 р. Іван став студентом філософського факультету у Львівському університеті.

Активна громадсько-політична і видавнича діяльність та листування з М. Драгомановим привернули увагу поліції  і в 1877 році Іван Франко переживає перший арешт. "Протягом дев'яти місяців, - писав він, - проведених у тюрмі, сидів я переважно у великiй камері, де перебувало 18-28 злочинців, де зимою ніколи вікно не зачинялося і де я, слабий на груди, з бідою добився привілею спати під вікном… але зате прокидався майже завжди з повним снігу волоссям на голові".

Великі надії на здійснення політичних і літературних намірів покладав Франко на Київ, куди він прибув наприкінці лютого 1885 року. Теплий спогад залишили зустрічі з родинами Лисенків, Старицьких і Косачів.

Приїхавши в Київ наступного року, Франко одружується з Ольгою Хорунжинською.

 Після ув'язнення Франко ще активніше включається в громадсько-політичну роботу, допомагає в організації гуртків у Львові, дописує до польської газети «Praca» , з Павликом засновує 1878 р. часопис «Громадський Друг. 1880 р. Франка вдруге заарештовують, обвинувачуючи в підбурюванні селян проти влади.

Перший період  творчості Франка визначають його політичні поезії, своєрідні народні гімни: «Каменярі» (1878 р.), «Вічний революціонер» (1880 р.), «Не пора…» (1880 р.) та інші, а також повісті «Boa constrictor» (1881 р.), «Борислав сміється» (1881 р.), «Захар Беркут» (1882 р.) та низка літературознавчих і публіцистичних статей.

Після невдачі з українським часописом Франко став співредактором польської газети «Kurier Lwowski». Період десятилітньої (1887—1897 рр.) праці в польській (також «Przyjaciel Ludu») і австрійській («Die Zeit») пресі Франко назвав «в наймах у сусідів».

З 1908 р. стан здоров'я Франка значно погіршився, однак він продовжував працювати до кінця свого життя. За останній період він написав «Нарис історії українсько-руської літератури» (1910 р.), «Студії над українськими народними піснями» (1913 р.)

Помер Іван Франко 28 травня 1916 р. у Львові. Через два дні відбулося кількатисячне урочисте поховання  на Личаківському цвинтарі.


Франко


Євген Маланюк: Життєвий і творчий шлях. Збірка «Стилет і стилос»


Іван Франко та його твір “Сікстинська мадонна”. Краса материнства й вічної жіночості


Епістолярна спадщина Лесі Українки


Іван Павлович Лозов'ягін (1906 – 1963)


title: "Євген Плужник. Життєвий і творчий шлях"

text:
“Євген Плужник.Життєвий і творчий шлях”

Плужник Євген Павлович народився 26 грудня 1898 р. у слободі Кантемирівці Воронезької губернії в родині дрібного купця.
Освіта
Навчався у гімназіях Воронежа, Ростова, Боброва.
З 1920 по 1921 рік навчається у ветеринарно-зоотехнічному інституті.
У 1921 році переводиться до музично-драматичного інституту, який не закінчує.
З 1918 року по 1920 рік працює вчителем у селі Великі Багачки,  де створює драматичний гурток
У 1923 р. під псевдонімом Кантемирянин Плужник опублікував перші вірші в газеті «Більшовик» і журналі «Глобус». У 1926р. Завдяки його дружині Галині Коваленко вийшла його збірка «Дні».
Поет став членом літературного угруповання «Ланка». У цей час загострилась його хвороба на туберкульоз, але Є. Плужник продовжував працювати: разом з В. Підмогильним видав словник «Фразеологія ділової мови», редагував твори інших письменників, перекладав російську класику. У цей час Є. Плужник написав п'єсу «Болото», текст якої не зберігся.
У 1927 р. з'явилась збірка його поезій «Рання осінь», наступного року був надрукований його перший і єдиний прозовий твір — побутово-психологічний роман «Недуга» (про любов комуніста, керівника підприємства Івана Орловця до жінки з ворожого йому буржуазного світу Заводської).
У 1929р. письменник опублікував п'єси «Професор Сухораб» і «У дворі на передмісті».

У наступні три роки він написав віршовану драму «Змова в Києві» (мала робочі назви «Інженери», «Фашисти», «Шкідники», «Брати»), яка завдяки Леоніду Череваненку побачила світ аж у 1992 р. Закінчив у цей час роботу над третьою збіркою поезій —«Рівновага», яка тоді так і не вийшла.
Завдяки дружині Галині Коваленко Євгена Плужника визнали поетом:

«Євген все писав, писав, - розповiдала вона, - а ми бiдно жили, на шостому поверсi, одна кiмнатка, а вiн все писав i засував то в пiч, то пiд матрац. Одного разу вiн вишов. Викликали  його.
 Я собi подумала так: якщо я не зможу оцiнити його поезiю, то викраду. Понесу я Юрiєвi Меженковi, хай вiн скаже - вiн же фахiвець, чи це чогось варте.
Потiм Меженко викликає мене до телефону i каже: "Знаєте, що ви принесли? Ви принесли вiршi такого поета, якого ми в життi будемо довго чекати i дай нам Бог, щоб ми дочекалися".

5 грудня 1934 р. Є. Плужник був заарештований і звинувачений у терорі в справі вбивства Кірова.

28 березня 1935 р. він був засуджений, але розстріл майже відразу було замінено десятирічним ув'язненням у спецтаборах.

2 лютого 1936р. Є. Плужник помер від сухот у тюремній лікарні на Соловках.
Увічнення пам'яті

З 1992 іменем Євгена Плужника названа Центральна районна бібліотека Шевченківського району Києва.

На будинку в Києві на Прорізній вулиці, де у 1923–1934 жив Євген Плужник, встановлена меморіальна дошка.
Дякую за увагу!


title: "Хвильовий Микола"

text:
Мико́ла Хвильови́й (1893-1933)
Справжнє прізвище Микола Григорович Фітільов.

Народився 16 грудня 1893, Тростянець - † 13 травня 1933, Харків.
Микола Хвильовий -
 український прозаїк, поет, публіцист, один з основоположників пореволюційної української прози, письменник «Розстріляного відродження».
Вчився в початковій школі;
Вчився в гімназії, з якої виключили за революційну пропаганду;
У 1916 році мобілізували до армії;
Брав участь у 1-ій світовій війні;
Воював у складі Чевоної армії;
Став членом партії більшовиків;
З 1921 року працював на заводах Харкова.
У 1921 році виходить друком поема «Молодість» ;
1922 рік – «Досвітні симфонії» ;
1923 рік – друкує першу збірку новел «Сині етюди» ;
1925 року разом з однодумцями створив літературну організацію ВАПЛІТЕ
Став зачинателем літературної дискусії 1925-1928рр.
Найважливіші стильові ознаки новели М.Хвильового
розповідь від першої особи;
  драматизм;
  внутрішні монологи героя;
  відсутність безпосередньої авторської оцінки;
  лаконізм;
  виразні художні деталі;
  глибокий психологізм;
  відмова від традиційного описового реалізму;
  часові зміщення;
  символічність образів, деталей (наприклад, безіменність персонажів (символ, деталь): революційна дійсність нівелює людську індивідуальність; годинник – пересторога Бога, що життя – короткотривале);
  історичні алюзії, асоціації з метою поставити революцію у контекст визначних подій світової історії.
М. Хвильовий зважується на останній крок у своїй виснажливій боротьбі. Постріл 13 травня 1933р. був трагічною крапкою в історії українського відродження пореволюційних років. Поета не стало…
Посмертна записка:
Арешт ЯЛОВОГО - це розстріл
цілої генерації… За що?
За те, що ми були найщирішими
комуністами? Нічого не розумію.
За генерацію Ялового відповідаю
перш за все я, Микола Хвильовий.
"Отже", як говорить Семенко… ясно.
Сьогодні прекрасний сонячний день.
Як я люблю життя - ви й не
уявляєте. Сьогодні 13. Пам'ятає,
як я був закоханий у це число?
Страшенно боляче.
Хай живе комунізм.
Хай живе соціалістичне будівництво.
Хай живе комуністична партія.

Пам’ятник Миколі Хвильовому у Харкові


title: Декламування віршів Тараса Шевченка, Павла Тичини

text:
Виразне читання.

Декламування поетичних творів
Т. Шевченка та
Павла Тичини
Пам'ятка «Як навчитися виразно читати віршові твори»
1. Вдумливо прочитай вірш.
2. З’ясуй лексичне значення не зрозумілих тобі слів.
3. За змістом та ідеєю твору визнач настрій, із яким читатимеш твір.
4. У кожному рядку визнач (підкресли олівцем) стрижневе слово, тобто слово, на яке падає логічний наголос (слово, яке слід інтонаційно голосом виокремити, бо воно найвагоміше в рядку чи реченні).
5. Познач олівцем паузи:
а)	кома — ледь помітна пауза (позначка — /);
б)	двокрапка й тире — помітна пауза (позначка — //).
в)	крапка — явна пауза із інтонацією завершеності (позначка — ///).
6. Ліворуч від кожного рядка постав стрілку, що передає тон читання:
а)	підвищення тону — стрілка вгору (↑);
б)	зниження тону — стрілка вниз (↓);
в)	рівний тон — горизонтальна стрілка (→).
7. Прочитай кілька разів вірш з дотриманням вимог усіх позначок.
8. Читаючи вірш, уявляй картини, які виникають, і запам’ятовуй їх послідовність.
9. Вивчивши вірш напам’ять, виразно прочитай його своїм близьким і з’ясуй, що б вони побажали тобі для кращого прочитання твору. Врахуй їхні побажання.
Пам'ятка декламатора
1. До читання напам’ять повтори про себе текст вірша.
2. Перш ніж декламувати, займи зручну й правильну позу (стань рівно, розправ плечі, набери потрібну кількість повітря).
Для впевненості на початку читання можеш дивитися періодично на двох-трьох учнів, з якими товаришуєш (щоб одразу не знітитися), а згодом, оволодівши ситуацією, слід розсіювати свою увагу по всьому класу.
3. Назви автора й твір, який читатимеш.
4. Читання вірша можеш супроводжувати жестами, проте рухи рук мають бути стриманими, не втомлювати й відволікати слухача.
5. Не поспішай під час читання, набирай повітря рівними частинами під час пауз.
6. Декламуючи, уявляй картини, які озвучуєш, і з відповідним темпом і настроєм передавай їх.
7. Не варто занадто голосно читати вірш, оскільки майстерність у читанні художнього твору визначається передусім темпом, інтонацією, дотриманням пауз, настроєм, а також мімікою, жестами та ін. Розмічання мовних тактів (скісні риски) і читання за ними потрібні для того, щоб змусити учня аналізувати фрази і вникати в їх суть.
«За сонцем хмаронька пливе»
«Садок вишневий коло хати»
«Заповіт»
«Не бував ти у наших краях!»
Не бував ти у наших краях!
Там же небо — блакитні простори...
Там степи, там могили, як гори.
А веснянії ночі в гаях!..
Ах, хіба ж ти, хіба ти це знаєш,
Коли сам весь тремтиш, весь смієшся, ридаєш,
Серце б’ється і б’ється в грудях...
Не бував ти у наших краях.
Ось так презентує себе молодий поет, залюблений у свою сонцесяйну Україну.
Блакить мою душу обвіяла,
Душа моя сонця намріяла,
Душа причастилася кротості трав -
Добридень я світу сказав!
Струмок серед гаю як стрічечка,
На квітці метелик мов свічечка.
Хвилюють, маюють, квітують поля -
Добридень тобі, Україно моя!
«Блакить мою душу обвіяла»
 «Гаї шумлять»
Складання вірша
Чого я навчився на уроці....
Чи зміг я дотримати правил декламування?
Хто був найкращим читцем у класі? Чому?