title: Еміграційна література

text:
Еміграційна література
“Празька поетична школа ” української поезії
та її представники
«Нашого цвіту — по всьому світу»,— говорить народне прислів’я.
І це справді так. З різних причин і різними способами доля закидала українців далеко за межі  рідного краю. Та закладена в генах любов до батьківщини не зникала, будила почуття патріотизму, прагнення прислужитися народові своїм талановитим художнім словом.
Українській  літературі за кордоном та її найвидатнішим представникам і буде присвячено сьогоднішній урок.
Урок розробила учитель
ЗОШ I – III ступенів №5 Головко А. В.

Проведемо словникову роботу методом мозкового штурму.
Які терміни вам відомі, які – ні?
Словникова робота:
• неокласики (М.Рильський, Ю.Клен, М.Зеров, М.Драй-Хмара, П.Филипович)
• неоромантики   (Л.Українка,  О.Олесь, М.Вороний)
• історіософія   (історіософізм)
• літературна школа  (ВАПЛіте,  «Плуг»,  «Танк», МУР)

Історіософія − (мудрість історії), осмислення історії нащадками, всупереч офіційним джерелам
 Літературна школа — те саме, що й літературні течії. Цей термін виявляє  особливості творчості будь-якого великого письменника (ідейно-художні образи), які стали для інших письменників школою художнього слова.
Коротко занотуйте в зошитах визначення термінів.

Українці, наділені талантом поета чи прозаїків, обов’язково знаходили однеодного, спілкувалися, обмінювалися інформацією, своїми  новими творами, могли об’єднуватися в школи з офіційними паперами, статутом (МУР), або могли простоспілкуватися між собою за прикладом літературних вечорів М.Коцюбинського.
Спочатку в Олеся у Празі часто бував один із врятованих еміграцією неокласикЮрій Клен з сином Вольфрамом.
Потім сюди стали часто навідуватися молоді талановиті поети й письменники,такі як Євген Маланюк, Наталя Лівицька – Холодна та інші.
Подивіться на карту. Ось Прага, а ось Подєбради, де в маєтку О.Олеся ізустрічалися талановиті поети й письменники, яких критики пізніше назвалиписьменниками «празької школи».

Це Подебради та Прага початку 20-х років минулого століття

п
Подебради
Прага

Поети - “пражани” себе офіційно ніде не зареєстрували, тому термін “празька школа”існує тільки серед критиків.

А “пражани” були своєрідним «творчим клубом», в якому зосереджена ціла низка прогресивних ідей того часу, котрі поділялися всіма співрозмовниками, хоча вони були глибоко самобутніми й самодостатніми особистостями.

Ще одним суттєвим аргументом на користь назви «Празька школа» є географічний чинник. Не слід забувати, що  становлення поетів як індивідуальних творчих особистостей відбулося в Празі 20-х років, де більшість із них навчалися, відвідували лекції чи викладали у місцевих вузах та інших навчальних установах:
Карловий університет (О. Стефанович, О. Лятуринська,     О. Ольжич, Н.Лівицька-Холодна, А. Гарасевич),
- Український Вільний Університет    (О. Стефанович,                                    О. Ольжич, А.Гарасевич)
Українська господарська академія (Є. Маланюк,
Л. Мосендз),
- Український високий педагогічний інститут ім. Михайла Драгоманова (Ю. Дараган, О. Теліга, Г. Мазуренко),
Українські студії практичного мистецтва (О. Лятуринська,
Г. Мазуренко).
Міжвоєнна Прага, по суті, перетворилася на один із найбільших мегаполісів українського наукового, літературного та політичного життя на еміграції

Юрій Клен
Юрій Липа
Олександр Олесь
Д.Донцов
Наталя Лівицька - Холодна
Оксана Лятуринська
Євген Маланюк
Леонід Мосендз
Олена Теліга
Олег Ольжич
А тепер ми ознайомимося ближче з представниками «празької школи».
Всупереч офіційним джерелам їх було 4 покоління.

Представники празької школи
1-ше найстарше покоління.
Олександр Олесь – засновник “празької школи”
Юрій Клен – поет-неокласик
Юрій Клен
Олександр Олесь

2-ге старше покоління
Наталя Лівицька-Холодна, дочка Президента УНР в екзилі
(за кордоном)
Її поезія постає в спокусливому вияві, через витончену, внутрішньо складну, але зовні
прозору образну структуру. В її віршах не знайдемо ні традиційних персонажів слов'янської міфології, ні героїки походів княжої дружини.
Лірична героїня Н. Лівицької-Холодної відчуває в собі темний голос крові й уявляє себе то «поганкою з монгольських степів», то полонянкою татарина.
Дочка міністра УНР Андрія Лівицького, вона виїхала за кордон, не закінчивши навіть
гімназії, і середню та вищу освіти здобула вже в Подєбрадах. Після Другої світової війни
переїхала до США, де і померла.
Прожила довге життя – 103 роки, але весь час сумувала за рідною Україною
Ю.Липа Ю.Липа Ю.Липа
Д.Донцов і Ю.Липа створили антагоністичну пару.
Дмитро Донцов – “злий геній” – ідеолог тероризму.
Юрій Липа – поетичнообдарований лікар, видатний український мислитель історіософського та геополітичного спрямування, прозаїк, перекладач, противник “донцовізму”.
Створює літературну групу «Танк», яка, певною мірою, розколола Празьку поетичну школу. Цим кроком Ю.Липа прагнув звільнитися від ідеологічного терористичного впливу Д.Донцова.
Як чудовий лікар і хімік, у 1940 р. у Варшаві разом з іншими професорами створює Українські Чорноморський, Океанічний та Суходоловий інститути.
У 1943 р. за активну політичну та наукову діяльність польська Армія Крайова вигнала вченого за межі країни. Цього ж року Ю.Липа повертається на Львівщину.
У 1944 р. Ю.Липу за те, що він лікував одного з поранених вояків УПА, його було жорстоко закатовано енкаведистами.
Д.Донцов
Юрій Липа

Липа дуже любив свою роботу лікаря, хіміка й поета.
Ці рядки з вірша Ю.Липи «Коли прийшла пора і ти дозрів…» перекликаються із всесвітньовідомими словами Г.Сковороди про «сродну працю».

…Ти не втечеш, дивись вперед – і знай:
Одно тобі зосталось тільки: жити ним,
І сповнитися ним, воно – від Бога.
Як же ж не вчув призначення свого, -
Ти ще не жив, і ще не вартий вмерти

Меморіальна табличка на будинку, де жили і працювали Іван та Юрій (батько та син) Липи.

3-тє молодше покоління
Оксана Лятуринська
Ця жінка не зазнала у своєму житті звичайного людського щастя, хоча й була
надзвичайно обдарованою особистістю. Вона реалізувала себе і в малярстві, і в скульптурі, і в кераміці, і в писанкарстві, і в поетичній творчості.

О.Лятуринська назвала свою першу збірку «Княжа емаль», бо добре обізнана з
княжою епохою.

Історична реалія в її віршах — ключ до розшифрування смислових кодів, що
об’єднують віддалені між собою епохи:

День догоряв так світозарно!
Душа просила корабля.
Десь біля голосила Карна,
тужила Жля.
(«Жилились стязі, пнулись вгору...»)

Це не історія, це щось більше: гіркі уроки минулого не раз повторювалися, додаючи роботи Карні і Желі (символи плачу й скорботи за полеглими на полях битв, померлими від стихійного, а частіше штучно створеного голодомору).
Майже 20 років О. Лятуринська жила і працювала в Празі. Доля загнала її після Другої світової війни до Німеччини, й опісля до США, де й вона померла.

О. Лятуринська – автор монументу

Олена Теліга
Поетеса, революціонерка, яскрава особистість, вольова, енергійна й вродлива жінка, яка своє життя присвятила боротьбі за незалежну Україну.

Під час Другої світової війни на окупованій Україні організувала літературно-мистецьке життя, очолила Спілку письменників України. Як українську патріотку гестапівці 1942 р. розстріляли в Бабиному Яру.

Посмертно вийшли збірки «Душа на сторожі», «Прапори духа», «Полум'яні межі».
У поезіях та публіцистичних виступах поетеса проголошує героїзм як найвищу чесноту.
На переконання О. Теліги, рідний край від неволі може врятувати новий тип українця, який уміє жити й творити для своєї нації.

Чуєш, мій друже, славний юначе,
Як Україна стогне і плаче?
З півночі чорна постає хмара,
Рикає хижо московська навала.
Ми сміло в бій підем за Україну
І голови складем за Землю Рідну.
Ми сміло в бій підем за Русь Святую
І як один проллєм кров молодою.
Ворог лукавий йде на Вкраїну
Щоб обернути Край Наш в руїну.
Лава до лави станьмо як криця
На герць кривавий з ворогом бицця
Сміло до бою брате рушаймо,
Землі Святої врагу не даймо.
Жереб щасливий за Край вмірати,
А не в кайданах вік звікувати

Олег  Ольжич
Син видатного українського поета Олександра Олеся. Талановитий поет, публіцист,політичний діяч, археолог, людина-легенда, ярий прихильник ідей Донцова.
Під час Другої світової війни організатор підпільного руху опору фашистам. Жорстоко закатований німцями на смерть 1944 р.

Збірками «Рінь», «Вежі», «Подзамчя» він увійшов в українську літературу як поет
раціональної, предметної лірики, яка заперечувала сентиментальне оспівування життя.
Олег вважав, що саме сильна духом, цілеспрямована особистість потрібна майбутній відродженій Україні

4-те наймолодше покоління
Леонід Мосендз
Народився у в сім'ї чиновника, грека за походженням.
У 1922 р. переїздить до
Чехословаччини, де закінчив курс гімназії і вступив на хімічно-технологічний факультет Української Господарської Академії в Подєбрадах. Тут він товаришує з Є. Маланюком.
Його надрукована творчість налічує поетичну збірку «Зодіак» (1941), три поеми, три  книги новелістики, книги з публіцистики та інші.

Мосендз творив «наукову» поезію, включаючи філософські мотиви, поняття й лексику з точних наук, розширюючи естетичне поле лірики.
… Але нема жалю ні суму,
що все було, мов не було,
і стало тільки змістом думи,
лише луною прогуло…
Встає майбутнє. І могили
вчорашні — це його межа…
Яка ж це мука буть безсилим
під лезом смертного ножа!..
“Мій шпиталь”

Олекса Стефанович народився на Волині в сім'ї православного священика, але духовну стезю не обрав. 1922 р. виїхав до Чехословаччини, там закінчив Карловий університет.
У Празі підробляв домашнім учителем, різноробом. 1944 р. його силоміць вивезли в робітничі табори до Німеччини, де він прожив до 1949 р. Цього ж року прибув до США, де жив до кінця життя.
Потрапивши в еміграцію, О.Стефанович уже зробив свій вибір: Україна, її воля й
державність. Письменники «празької школи» сприяли тому, що молодий О.Стефанович став поетом, посів одне з провідних місць серед пражан.
Він розробляє теми і образи давньої української історії та міфології.

Найвищим злетом української державності в розумінні поета є княжа доба, козаччина й українська революція 1917—1920 pp.
Хвилюють, ходять, шумлять жита,
Злотисто-жовті, украй налиті,
Над ними неба блакить свята,
Ані хмаринки у тій блакиті.
Співає срібна в душі труба.
Душа квітками, як клумби, квітне,
Хліба і небо, небо й хліба,—
Куди не глянеш, жовто-блакитні...
Прага, 1923

Огляд життя та творчості Євгена Маланюка.

Літопис життя Євгена Маланюка
Проблемне питання.
Хто він, Євген Маланюк?
Що ж хвилювало, що бентежило його душу?

Сам себе Є. Маланюк назвав імператором залізних строф!
Ця фраза міцно вкоренилася в літературі стосовно життя й творчості Маланюка, у спогадах про нього. Значну частину творчості поета становить поезія, присвячена Батьківщині.
А ще Є. Маланюку належить відома фраза, що стала афоризмом чи навіть його гаслом: «Як в нації вождів нема, тоді вожді її поети».

Євген Филимонович Маланюк народився 20 січня 1897 року в Ново-Архангельську на Херсонщині в сім’ї українських інтелігентів. Спочатку він навчався в реальній школі в Єлисаветграді, а потім — у Петербурзькому політехнічному інституті. У 1914 році юнак подав документи до Київської військової школи, яку закінчив, отримавши звання офіцера, і став начальником кулеметної команди 2-го Туркестанського стрілецького полку на Південно-Західному фронті.
1917 року він перейшов у розпорядження полковника Мішковського, котрий під час встановлення гетьманської влади в Україні став керівником оперативного відділу Генерального штабу (побачене в цей час потім відбивалось і на творчості Є. Маланюка).
У 1920 році разом з Армією УНР (Української Народної Республіки) Є. Маланюк емігрував, спочатку жив у Каліші в таборі для інтернованих українських частин. 1922 року він разом з Ю.Дараганом заснував журнал «Веселка». Наступного року закінчив Подєбрадську академію в Чехословаччині, отримав диплом інженера, працював за фахом у Польщі.

1958 року Є. Маланюк став почесним головою об’єднання українських письменників  «Слово».
16 лютого 1968-го помер у передмісті Нью-Йорка.

1925 року в Подєбрадах вийшла поетична збірка Є. Маланюка «Стилет і стилос», 1926-го в Гамбурзі — книжка «Гербарій».
1929 року Є. Маланюк очолив у Варшаві літературне угруповання «Танк».
Протягом 1930-1939 років у Парижі та Львові виходили збірки «Земля й залізо», «Земна мадонна», «Перстень Полікрата».
1945 року Є. Маланюк опинився в Західній Німеччині, увійшов до складу МУРу (Мистецький Український Рух), 1949-го — переїхав до США.
У 1951-1966 роках вийшли такі його твори: збірки «Влада» (Філадельфія, 1951); «Поезії в одному томі» (Нью-Йорк, 1954); «Остання весна» (Нью-Йорк, 1959); «Серпень» (Нью-Йорк, 1964); поема «П’ята симфонія» (Нью-Йорк, 1953), два томи есеїстки «Книги спостережень» (Торонто, 1962. Т. 1; Торонто, 1966. Т. 2).

Творча спадщина Євгена Маланюка
1922-1923 – співвидавець журналу «Веселка», (Польща, м.Калуш, табір для інтернованих вояків Армії УНР).
1922 співвидавець альманаху “Озимина”.
Збірки поезій
1925 “Стилет чи стилос” Калуш, Польща.
1926 “Гербарій” Подєбради, Українська господарська академія, Чехо-Словаччина
1930-1939 “Земля і залізо” , Варшава, Польща
“Земна Мадонна” , Варшава, Польща
“Перстень Полікрата” , Варшава, Польща
“Вибрані поезії”, Варшава, Польща
Активна участь у літературному процесі еміграції “МУР”(Західна Німеччина).
1951 “Влада”, “Поезії”, “Проща”, Америка, Ньо-Йорк
1953 Поема “П’ята симфонія”
1959 “Остання весна ”, Америка, Ньо-Йорк
1964 “Серпень”, Америка, Ньо-Йорк
1972 (Видано посмертно ) “Перстень і посох”

Літературно - публіцистичні статті
1954 “Нариси з історії нашої культури”
1962 Т.І , 1966 Т ІІ “Книга спостережень”- цикли есеїв про творчість Т.Шевченка,
І.Франка, Лесі Українки, М.Хвильового,
 П. Куліша, М. Гоголя, цикли нарисів про  радянських письменників, про історіософію, про проблеми творчості, про  проблеми біографії, цикл «Росія».
Виставка книжок
Є. Маланюка

Із відпущеного Богом 71 року Є. Маланюк прожив на чужині 50. Там і вмер, але ніколи  навіть подумки не зрадив ідеї вільної рідної землі. Хоча, по-філософськи, як і Шевченко ставився до України подвійно: з любов’ю та ненавистю.
Мабуть, ніхто з українських поетів після Кобзаря так гостро не виповів пекучий біль і тугу за втраченою державністю, так суворо не карав свій народ за малоросійську кволість і брак твердої волі в національно-визвольних змаганнях, як Є. Маланюк.
Невже ж калюжою Росії
Завмре твоя широчина? —
з розпачем запитував він свою Батьківщину.
 І він же непохитно вірив:
Ти не загинеш, мій народе,
Пісняр, мудрець і гречкосій.
Ще в молоді роки Є. Маланюк точно визначив свою політичну й людську позицію:
«Я волю полюбив державну». Вона й стала йому провідною зіркою, що осявала життєву й творчу путь поета.


Григір Тютюнник. «Климко».


Ви запитували – ми відповідаємо. Конференція для громадян


title: "Характеристика твору «Маруся» Г. Квітки-Основ?яненка"

text:
Характеристика твору «Маруся» Г. Квітки-Основ΄яненка.

Г. Квітка-Основ’яненко писав, що українська мова й література «рухається і буде жити» та що ніякі потуги ворогів «не зітруть її з лиця землі», вона «подужає противників і гонителів». Письменникам радив: «Як говоримо, так і писати треба».
Основне
Літературний рід: епос.
  Жанр: повість (сентиментально-реалістична, соціально-побутова).
Тема: зображення життя українського селянства, праця, побут і звичаї народу.
 Головна ідея: оспівування високих морально-етичних якостей простої людини.
 Головні герої твору: Наум Дрот і його дружина Настя, їхня дочка Маруся; Василь (коханий Марусі), Олена (подруга Марусі).
Сюжет
Розповідь про сім’ю Наума Дрота — на весіллі подруги Маруся й Василь знайомляться й закохуються з першого погляду — Василь просить у Наума Дрота руки його дочки, проте дістає відмову — на другий день Наум Дрот пояснює Василеві причину відмови (Василя заберуть у солдати) — хлопець іде на заробітки, щоб на зароблені гроші знайти собі заміну в солдати — Маруся, збираючи в лісі гриби, потрапляє під зливу, застуджується й раптово помирає (за день до повернення Василя) — тяжко переживаючи втрату, Василь іде до Києва в монастир, а згодом помирає — батьки Марусі знаходять утіху в труді й молитвах.
Художні особливості повісті «Маруся»:•Джерела повісті – це дійсність українського села і народна творчість: українські балади, ліричні, весільні пісні, фольклорні мотиви (кохання, розлука, смерть закоханих). Від народної поезії – образність твору, від казки і переказу – її розповідний стиль.•Герої «писані з натури без будь-якої прикраси і відтушовування».•Форма твору: змалювання пейзажів, вільна побудова, наявність ліричних відступів, посилений зв’язок з фольклором.•Поєднання сентименталізму з реалізмом (але є вади: ідеалізація патріархального в житті, надмірна чутливість).•Мова твору: під впливом сентименталізму розчулений тон розповіді про зустрічі закоханих, розлуку, смерть Марусі, горе її нареченого та батька; застосування зменшено-пестливих форм слів («Зосталася Маруся сама, схилила головоньку на білу ручку, а слізоньки з очей так і капотять», «Отак-то вони в останні часи розмовляли і обоє плакали безперестанно!», «Ось і рідесенький туманець пав на річечку»).•Докладне змалювання сцен побуту, звичаїв, обрядів (описи танців, сватання, весілля, похорон з голосіннями).•Майстерний опис краєвидів (з поєднанням поетичних, музичних, образотворчих засобів).


Спортивний туризм


title: "Гоголь"

text:
«Блестит вдали какой-то луч спасенья: святое слово ЛЮБОВЬ».

                                                Н.Гоголь
«Я почитаюсь загадкою для всех,никто не разгадает меня совершенно».                                                        Н.Гоголь
Микола  Васильович Гоголь
Микола ВасильовичГоголь(1809-1852) – видатний російський письменник
С.Бондар. Микола Васильович Гоголь
«Кожному визначає Бог дорогу, не схожу на ту, яку призначено проходити іншому, і не можна міряти всіх одним і тим самим аршином».                                  М.Гоголь
Ф.Моллер. М.В.Гоголь (1841)
КОРОТКА БІОГРАФІЧНА ДОВІДКА
ІМЯ ПРИ НАРОДЖЕННІ: Микола Васильович Гоголь-Яновський
ДАТА НАРОДЖЕННЯ: 20 березня (1 квітня) 1809  року
МІСЦЕ НАРОДЖЕННЯ: с. Великі Сорочинці на Полтавщині
ДАТА СМЕРТІ: 21 лютого 1852 р.
МІСЦЕ СМЕРТІ: Москва
ПОХОДЖЕННЯ: Перший у родині Гоголів, хто народився в званні “потомственного російського дворянина”
ОСВІТА: Полтавське повітове училище (1818-1819),
      гімназія вищих наук у Ніжині (1821-1828)
РІД ДІЯЛЬНОСТІ: письменник
ЖАНРИ: оповідання, повісті, комедії
ТВОРЧИЙ ДОРОБОК М.В.ГОГОЛЯ

Збірки:
“Вечори на хуторі біля
                   Диканьки”,
“ Арабески”, “Миргород”
Комедії:  “Ревізор”, “Одруження”, “Гравці”
Повісті: “Ніс”, “Шинель”
Поема “Мертві душі”
та ін.
Художник Ф.І. Соколов.
Кінець 20-го століття.
Будинок лікаря М.Я.Трохимівського у Сорочинцях, де народився М.Гоголь

Марія Іванівна Косяровська
(1791-1868)
Батьки Миколи Гоголя
Василь Опанасович Гоголь-Яновський  (1777 - 1825)
Батьківський  дім у Василівці(Яновщині)
Крім Миколи, у Василя та Марії Гоголів було п’ятеро дітей - син Іван (1810 - 1819), доньки Марія (1811 - 1844), Анна (1821 - 1893), Єлизавета (1823 - 1864), Ольга (1825 - 1907). Батьки Гоголя уважались поміщиками середньої руки й мали 1000 десятин землі та 400 душ кріпаків-селян.
Родина Гоголів-Яновських
Ніжин. Гімназія вищих наук
Переправа Гоголя через Дніпро
Подорож Україною
Гоголь одним з перших мав намір створити концептуальну історію України, передовсім про Запорозьку січ, героїчні звитяги козацтва. Він плекає надію, що стане викладати в Київському університеті, створить об’ємну бібліотеку в рідному селі. Його унікальність як історика полягала в тому, що він мав хист розповідати про історичні події в образах простої людини, нібито сучасника тих далеких подій. У творах Гоголя козаччина вперше постає не в міфах і легендах, а у такій інтерпретації, яка сприймається як наближена реальність. Молодий Гоголь починає викладати історію на кафедрі в Санкт-Петербурзькому університеті. Він проводить три блискучих лекції з історії, яких вистачило аби про його хист почали говорити в Петербурзі.
САНКТ-ПЕТЕРБУРГ
Будинок каретника Іохіма на Великій Міщанській вулиці в Петербурзі, де жив М.В. Гоголь в 1829 р. Автолітографія Е.Бернштейна. 1951.
Департамент наділів у Петербурзі, де служив Гоголь у 1830-1831 р.р. Гравюра. 1834.
Портрет роботи Горюнова.
«Все свои ныне печатные грехи я писал в Петербурге, и именно тогда, когда я был занят должностью, когда мне было некогда, среди этой живости и перемены занятий, и чем я веселее провел канун, тем вдохновеннее возвращался домой, тем свежее у меня было утро».                          Н.В.Гоголь
Миколу Гоголя вирізняла феноменальна пам'ять. Жодна деталь, жодна, на перший погляд, неважлива дрібниця не проходила поза його увагою. Його пам'ять зберігала усе. Невипадково, що майже кожен літературний персонаж, створений Гоголем, ставав добре пізнаваним – випадок у російській літературі безпрецедентний.
Робочий стіл письменника
ГОГОЛЬ ЗА КОРДОНОМ
М.В. Гоголь з російськими художниками в Римі. 1845 р.
Прибиловський В.А. М.В. Гоголь у
О.О. Іванова в Римі. 1950.
Життя Миколи Васильовича й донині оповите таємницями. Однією з найзагадковіших загадок Гоголя є історія його народження. Два сини його матері, Марії Іванівни, померли тільки-но народились. Жінці порадили відвідувати церкву святого Миколая, який вважається захисником жінок і дітей. Така церква розташовувалась неподалік – у селі Диканька; вона й стала місцем постійних молитов вагітної жінки, адресованих Миколаєві Чудотворцю. Коли ж дитина народилася живою, її було названо на честь цього святого.
МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ВІДВІДУЄ РІДНУ ДОМІВКУ
М.В. Гоголь у Яновщині
Марія Іванівна Гоголь. Фотографія.
Останні роки життя М.Гоголя
Будинок №7 на Нікітському бульварі. Тут Гоголь прожив свої останні п’ять років

Останні три-чотири роки життя Гоголя проходили під впливом якогось російського православного протоієрeя, який, очeвидно, був схильним до якихось містичних видінь. Будучи смeртeльно втомлeним від постійних клювань "критиків" - з яких одні лаяли його за відсутність позитивних гeроїв, а інші (напр. Бєлінський) - за нeдостатність "рeволюційності," Гоголь спалив рукопис другого тому "Мeртвих душ" і занурився у транс, під час якого він відмовлявся їсти і кінeць-кінцeм заморив сeбe фізично голодом. Йому було тільки 43 роки.
Гоголь упродовж життя страждав на різні фобії, наслідком чого ставали часті депресії, нервові розлади. Чи не найбільшою фобією Гоголя була так звана тафефобія – страх бути похованим живцем. Із цієї причини Гоголь ще замолоду постійно складав заповіти, аби під час поховання було напевне засвідчено його смерть.
Колишня могила М.В. Гоголя в Свято-Даниловому монастирі у Москві
Похорон письменника відбувся при величезному зібранні народу на кладовищі Свято-Данилова монастиря, а в 1931 залишки Гоголя були перезахоронені на Новодєвічьому цвинтарі.
Ніжин може похвалитися першим у  світі пам'ятником Миколі Васильовичу Гоголю (1881р.) . Цей  монумент уважається першим пам'ятником українським письменникам у світі.

28 серпня 1911 року відбулося відкриття пам'ятника М.В.Гоголю у Великих Сорочинцях скульптора І.Я.Гінцбурга.
У 1929 році в будинку, де народився Гоголь, відкрили літературно-меморіальний музей письменника.
ПАМ'ЯТНИКИ ГОГОЛЮ НА БАТЬКІВЩИНІВеликі Сорочинці
Бронзова скульптура письменника встановлена на високому постаменті, у правій руці – олівець, у лівій – записник, на плечі накинутий плащ-крилатка.
Скульптор Л.В.Позен,
 архітектор В. Пасєчний.

Полтава
Бюст М.В.Гоголя
Автори О.Ковальов і В.Шевченко
У селі Гоголево
на Полтавщині,
на батьківщині М.В.Гоголя,
з нагоди
175-річчя
з дня народження письменника,
 1 квітня 1984 року, відкрили заповідник-музей.

Як добре б ви не знали Гоголя, він стане вам ще ближчим при відвідуванні його рідних заповідних місць. Відчутніше стане, зрозуміліше.
Олесь Гончар
На місці, де любив у свій   час  бувати Гоголь, на березі відомої Миргородської калюжі, описаної в одному з його творів, з′явився пам´ятник письменнику.
26 квітня 1909 року   до 100-річчяз дня народження  М. В. Гоголяв Москві відбулося відкриття пам'ятника
Москва
Пам′ятники М.В.Гоголю в Росії
СкульпторМ. А. Андрєєв
Скульптор Н.В.Томский
“Великому русскому художнику слова Николаю Васильевичу Гоголю от правительства Советского Союза
2 марта 1952 года”.
Москва
Усе коротке життя Гоголя – це і драма, і містика, і гра. Й суцільна загадка, до якої будемо неодноразово повертатись у наших пошуках істини.


title: "Фільм “Тіні забутих предків”"

text:
Фільм
 “Тіні забутих предків”
Ім'я Сергія Параджанова майже чотири десятиліття фігурує в списках кращих кінематографістів світу. Його славу започаткував тріумфальний хід планетою великого фільма "Тіні забутих предків" (1964 р.) ,в якому вперше яскраво виявилася експресивна романтична манера художника.
Сергій Йосипович Параджанов народився в Тбілісі, який тоді називався Тіфлісом, в старовинній вірменській сім'ї.
Фільм "Тіні забутих предків" був удостоєний призу на Всесоюзному кінофестивалі в Києві (1966). Та все ж на Заході (там фільм демонструвався під назвою "Вогняні коні") інтерес до нього був значно більшим, ніж на батьківщині..
Всього за два роки прокату за рубежем фільм зібрав на різних міжнародних фестивалях 28 призів, нагород і дипломів, ставши однією з найвідоміших радянських
«Тіні забутих предків» знімалися до дня сторіччя Михайла Коцюбинського. Зйомки відбувалися у селі Криворівня Верховинського району Івано-Франківської області. . Саме тут Михайло Коцюбинський написав свою повість.
Акторський склад
Миколайчук Іван Васильович — Іван
Кадочникова Лариса Валентинівна — Марічка
Олександр Гай — Петро Палійчук, батько Іванів
Тетяна Бестаєва — Палагна
Виконавець головної чоловічої ролі: Іван Миколайчук (1941—1987) — український актор, режисер, сценарист. Зіграв 34 ролі в кіно, написав дев'ять сценаріїв, зняв дві режисерські роботи, лауреат Національної премії України ім. Т. Шевченка. Роль Івана Палійчука — це його перша роль в кіно.
Виконавиця головної жіночої ролі: Лариса Кадочникова (народилася 1937) — українська і російська актриса театру і кіно, народна артистка України, лауреат Національної премії України ім. Т. Шевченка. Зіграла 24 ролі в кіно.
Сергій Параджанов для написання музики до свого фільму вирішив запросити композитора із Західної України, бо, на його думку, лише тут зможуть впоратися з «карпатською» темою. Серед претендентів були Анатолій Кос-Анатольський, Микола Колесса, але вибір пав на Мирослава Скорика. Режисер поставив йому завдання створити для фільму «геніальну музику». Сам же композитор згодом оцінив свою роботу як «достойну».
У 1970-х рр., коли почалися гоніння на діячів української культури, «Тіні забутих предків» тривалий час фактично були заборонені до показу
Кадри з фільму


title: Аркадій Казка

text:
АРКАДІЙ ВАСИЛЬОВИЧ КАЗКА – УЧИТЕЛЬ,ПОЕТ, ПЕРЕКЛАДАЧ… (за книгою О. шугая „Крапля сонця у морі блакиту“)
1
АРКАДІЙ КАЗКА – НАШ ЗЕМЛЯК
   НАРОДИВСЯ МАЙБУТНІЙ ПОЕТ 11 ВЕРЕСНЯ (ЗА СТАРИМ СТИЛЕМ) 1890 РОКУ В СЕДНЕВІ НА ЧЕРНІГІВЩИНІ В БАГАТОДІТНІЙ РОДИНІ. МАВ ДВОХ БРАТІВ - КИРИЛА, ГРИГОРІЯ ТА ЧОТИРЬОХ СЕСТЕР – ОЛЕНУ, ЄВДОКІЮ, ЄФРОСИНІЮ, ОЛЕКСАНДРУ.

2
СИНИ ТА ДОНЬКИ В РОДИНІ ВАСИЛЯ КІНДРАТОВИЧА КАЗКИ ЗАВЖДИ ПІДТРИМУВАЛИ ДРУЖНІ СТОСУНКИ
АРКАДІЙ КАЗКА З МАТІР´Ю – ЄФРОСИНІЄЮ Й СЕСТРАМИ – ОЛЕКСАНДРОЮ ТА ОЛЕНОЮ
БАТЬКО ПОЕТА, ДЯДЬКО – ПАВЛО КІНДРАТОВИЧ (ЛІВОРУЧ) І СТАРШИЙ БРАТ – КИРИЛО (СТОЇТЬ)

3
МАЙБУТНІЙ ПОЕТ – щиро любив рідну землю
ЖИТТЯ – ЯКА ТО ГАРНА РІЧ!
ЖИТТЯ – ПРЕКРАСНА ТАЄМНИЦЯ,
ВТІХ, ЧИСТИХ РАДОЩІВ КРИНИЦЯ…
ЖИТТЯ – ЯКА ТО ГАРНА РІЧ…
     ЮНАЦЬКІ РОКИ НА  РІДНІЙ ЧЕРНІГІВЩИНІ

4
ГОЛОВНА МЕТА ТВОРЧОСТІ:
   «ПЕРЕТВОРЮВАТЬ, ПЕРЕСОВУВАТЬ КЛІТИНКИ МОЗКУ, РОБИТЬ У ГОЛОВІ, У ПСИХІЦІ І В СЕРЦІ РЕВОЛЮЦІЮ – НЕПОМІТНУ, АЛЕ БІЛЬШ ПОВАЖНУ, АНІЖ ГАРМАТНИМИ НАБОЯМИ, КУЛЕМЕТАМИ ТА ГАЗАМИ…»

5
ЖАНРи ПОЕЗІЇ, ЯКИМ МИТЕЦЬ НАДАВАВ ПЕРЕВАГУ :
СОНЕТ;
ТРІОЛЕТ;
РОНДО;
ГАЗЕЛЬ

6
НАЙКРАЩИЙ ДРУГ ТА ПОБРАТИМ
   АРКАДІЙ КАЗКА ВВАЖАВ ПАВЛА ТИЧИНУ БРАТОМ ПО ДУХУ. ЧЕРЕЗ УСЕ ЖИТТЯ ПРОНІС ПАВЛО ТИЧИНА СВІТЛІ СПОМИНИ ПРО ЗАГИБЛОГО ТАК РАНО ДРУГА…

7
У ТВОРАХ ПОБРАТИМІВ БАГАТО СПІЛЬНОГО:
ЗАСНУВ ЧЕРНІГІВ. МІСЯЦЬ СРІБНИЙ,
ПІДНЯВШИ ВИСОКО СВІЙ ЩИТ,
ВГЛЯДАЄТЬСЯ: БОГАМ ПОДІБНІ,
ГЕН ДВОЄ П’ЮТЬ СРОЛОДКУ МИТЬ.
А. КАЗКА
ЯКЕ БАЖАННЯ СТРІЧ!
МОВ ДАФНІС ТОЙ І ХЛОЯ,
ПРИ МІСЯЦІ ТАМ СТОЯ,
ШЕПОЧУТЬСЯ ВСЮ НІЧ!
П. ТИЧИНА

8
ВИСНОВКИ:
ТВОРЧІСТЬ АРКАДІЯ КАЗКИ ВАРТА ТОГО, ЩОБ ЇЇ ВИВЧАЛИ;
ТРАГІЧНА СМЕРТЬ ПОЕТА ЗМУШУЄ ЗАМИСЛИТИСЬ ПРО ТОТАЛІТАРНУ СИСТЕМУ ТА НАСЛІДКИ ЇЇ ПРАВЛІННЯ;
КНИГА ОЛЕКСАНДРА ШУГАЯ «КРАПЛИНА СОНЦЯ В МОРІ БЛАКИТУ», ЯКА ВИЙШЛА ДО 120-РІЧЧЯ З ДНЯ НАРОДЖЕННЯ АРКАДІЯ КАЗКИ, ДОПОМОЖЕ ВСІМ, ХТО ХОЧЕ БЛИЖЧЕ ПОЗНАЙОМИТИСЬ ІЗ ТВОРЧІСТЮ МИТЦЯ
9
ВИКОРИСТАНА ЛІТЕРАТУРА:
1.  ШУГАЙ ОЛЕКСАНДЕР. КРАПЛЯ СОНЦЯ В МОРІ БЛАКИТУ. КАЗКА АРКАДІЙ. ВИБРАНІ ТВОРИ. – к.: СМОЛОСКИП, 2010.

2.  КАЗКА А. ВАСИЛЬКИ. – К.: РАДЯНСЬКИЙ ПИСЬМЕННИК, 1989.

10


title: Хіба ревуть воли

text:
“ Хіба ревуть воли, як ясла повні…”
Історія написання. Видання.
1871 році - нарис "Подоріжжя від Полтави до Гадячого", написаний Панасом Мирним.
1872 року- з'являється повість "Чіпка", написана на основі почутої кримінальної історії.
1875 року,— це вже був багатогранний епічний твір, збудований довкола трагічної історії Чіпчиного мимовільного самознищення, мотивованого рядом соціально-психологічних факторів, сповнений болісних роздумів про сутність людського життя, про шляхи до правди, справедливості, щастя.


Григорій Сковорода"


title: Гринченко

text:
Життя та творчість Бориса Грінченка

Грінчéнко Борис Дмитрович (27 листопада (9 грудня) 1863 — 23 квітня (6 травня) 1910) — український письменник,педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч. Редактор низки українських періодичних видань. Був одним із засновників Української радикальної партії. Обстоював поширення української мови в школі та в установах. Літературні псевдоніми: Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник.
Автор фундаментальних етнографічних, мовознавчих, літературознавчих та педагогічних праць, історичних нарисів, перших підручників з української мови й літератури, а «Рідного слова» — книжки для читання в школі. Укладач чотиритомного тлумачного «Словаря української мови». Один із організаторів і керівників товариства «Просвіта».
Народився на хуторі Вільховий Яр поблизу села Руські Тишки, тепер Харківського району Харківської області. Походив із дрібнопоміщицької родини, в якій розмовляли російською мовою. Рано навчившись читати, хлопець виявив нестримний потяг до книжок. Вчився вреальному училищі у Харкові.
У 1874 р. вступив до Харківської реальної школи. Саме тоді, під впливом «Кобзаря», він почав збирати та записувати почуті пісні, легенди, казки та інші фольклорні матеріали. «Першими вчителями літературними» Б. Грінченко називає В. Скотта, Дж. Байрона, В. Гюго, О. Пушкіна, М. Некрасова, О. Кольцова. Саме вони сприяли формуванню вольового характеру письменника.
Склавши при Харківському університеті іспити на звання народного вчителя, Грінченко з1881 до 1893 р.(за винятком 1886–1887 рр., коли був статистиком у Херсонському губернському земстві) вчителював на Слобожанщині і Катеринославщині.
У 1887 році разом з молодою дружиною мешкав на Донбасі в селищі Олексіївка(Катеринославська губ., зараз Луганська обл.) та працював у народній школі Христі Алчевської.

Наприкінці 1904 очолив ліву течію УДП, яка утворила Українську радикальну партію, наприкінці 1905 об'єдналася з УДП в Українську демократично-радикальну партію. За дорученням київської Громади редагував «Словар української мови» (т.т. 1-4, 1907-09), з 1906 — співробітник газети «Громадська думка» та редактор журналу «Нова Громада». В 1906–1909 очолював київську «Просвіту».
Грінченко належав до гурту найвизначніших представників українського народництва. В період найбільшого розмаху великодержавно-шовіністичної політики російського уряду в Україні виступав за послідовне проведення національно-культурницької роботи серед українського суспільства. Свої політичні погляди виклав у написаній ним програмі УДРП та у «Листах з Наддніпрянської України» (газета «Буковина», 1892—93).
Помер 6 травня 1910 року у Оспедалетто (Італія). Похований письменник на Байковому кладовищі, біля дочки. Дружина попросила, щоб залишили місце і для неї.


 Емма Андієвська. Казки-притчі. «Казка про яян»
Українські письменники-емігранти
І. Багряний
Є. Маланюк
У. Самчук
В. Барка
Т. Осьмачка
О. Олесь
Олена Теліга
Олег Зуєвський
Письменників переслідували через те, що вони:
писали про Україну;
оспівували її неповторність;
любили свій народ;
описували реальні події;
виражали протест владі щодо ставлення до українського народу;
   Як наслідок-еміграція.
Письменники, які покинули батьківщину, виїхавши за кордон за різних життєвих обставин, стали об'єднуватись у групи, які називаються діаспорою.
Країни, де проживають представники української діаспори:
Франція;
США;
Німеччина;
Австралія;
Канада;
Чехословаччина.
АвстраліяЗоя Когут;Григорій Вишневий;Божена Коваленко.ЧехословаччинаОлег Ольжич;Олена Теліга.КанадаОлег Зуєвський.СШАВасиль Барка;Євген Маланюк.
НімеччинаУ Німеччині мешкає 25 тисяч українців, серед них-українська письменниця Емма Андієвська.
«Я свою Україну ношу, як слимак свою хатку, в ній живу».
Біографія
	Мама взяла нас за руку...Народилася Емма Андієвська у м. Сталіне 19 березня 1931 року. Під час війни разом з родиною емігрувала на Захід. Про цей факт письменниця писала:

	«Мама взяла нас, дітей, за руку і в переддень того, радянські війська зайняли Київ (це був кінець 1943 року), подалася на Захід. Мама не була певна, що нас не винищать — коротко перед тим знищили батька. Вія не був партійним, він був хіміком-винахідником, тому його, між іншим, і прибрали — аби його винаходи не дістались німцям. Мама — учитель-біолог, з українського козацького роду , але зросійщена. Так от мама па мигах упросила німецького солдата і той дозволив нам в останньому німецькому ешелоні з кіньми покинути Київ. І так ми поволі добралися на Захід, жили, вчилися...»
	Народилася 19 березня 1931 року у Донецьку. З 1943 року живе і працює в Німеччині. Від 1943 року живе в еміграції: у Франції (Париж), США (Нью-Йорк), від 1961 — у ФРН (Мюнхен).
У 1957 році закінчила Український Вільний Університет. З 1955 по 1995 роки — режисер і редактор українського відділу радіо «Свобода». Від 1958 року — представник Нью-Йоркської групи. У 1984 році стала лауреатом літературної премії Фундації Тетяни та Омеляна Антоновичів.


Драма-феєрія “Лісова пісня”. Фольклорно-міфологічна основа сюжету


title: Євген Плужник - Поетична творчість письменника

text:
Поетична творчість Євгена Плужника
        1926
    “Як страшно!
   Людське серце
 до краю обідніло”
     (П. Тичина)-
          епіграф
      ЗБІРКА        “ДНІ”

Для вас,
 історики майбутні,
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИМЕДИТАЦІЯ
Жанр ліричної поезії.
   Суб’єктивований ліричний герой.
 Основні опозиції: «людина –суспільство», «людина-людина», «Людина-особистість»
, колізії морального характеру.
виступає як «контекст душі поета»,
 художня настанова- аналіз душі, внутрішнього світу людини у співвідношенні з довкіллям.

Інтонації-роздуми

ЛІРИЧНИЙ ГЕРОЙ

Друге ліричне «Я» поета;

умовне літературознавче поняття, яким позначається коло
 ліричних творів певного автора, форма втілення його осяянь,
думок, переживань.

Не ототожнюється з поетом, його душевним станом,

 він живе своїм життям у новій худ. дійсності.
Для вас, історики майбутні,
Наш біль — рядки холодних слів!
 О, золоті далекі будні
Серед родючих вільних нив!
 Забудь про вистраждані свята,
 Що в них росила землю кров!
 Мовчи, мовчи, душе підтята, —
 - Агов!
Якийсь дідок нудний напише, —
Війна і робітничий рух...
О, тихше!
- Біль не вщух!

Висновки
Людське життя для історії –це тільки мить. А для людини-піт праці і кров боротьби, це радощі і страждання. Про них вряд чи напишуть майбутні історики. Можливо. Узагальнять словами “війна” , “робітничий  рух”. Для ліричного героя поезії- це живий біль, і не треба його ятрити порожніми фразами. Мабуть, тільки письменникові під силу передати людські почуття, історію “підтятої” людської душі.

Книга “Рання осінь”

Вірші –роздуми,
 мета яких-
знайти позицію
певний спокій у житті.
 Позиція
та відлюдника,
 людини хворої,
яка має
 багато часу
на міркування
   й мало практично діє
ВЧИСЬ У ПРИРОДИ ТВОРЧОГО СПОКОЮ
Вчись у природи творчого спокою
В дні вересневі. Мудро на землі,
Як від озер, порослих осокою,
Кудись на південь линуть журавлі.

Вір і наслідуй. Учневі негоже
Не шанувати визнаних взірців,
Бо хто ж твоїй науці допоможе
На певний шлях ступити з манівців?
1927
ВИСНОВКИДо тих взірців, вічних цінностей, до яких варто звертатися поет відносить природу, у якій все гармонійно поєднане. Людині притаманно сумніватися, помилятися. Тому потрібно вчитися в природи, прислухатися до свого серця як частки природи. І вірити, мати якісь ідеали, співзвучні загальнолюдським, щоб не схибити, не піти манівцями
ЗБІРКА “РІВНОВАГА” Не побачила світу. Рукопис зберігся завдяки дружині та був вивезений за кордон і надрукований через 12 років після смерті письменника. Основні вірші з неї надруковані  у «Вибраних поезіях»Документ перемоги людини, що знайшла душевну рівновагу
Ніч... а човен - як срібний птах!..(Що слова, коли серце повне!)...Не спіши, не лети по сяйних світах,Мій малий ненадійний човне!І над нами, й під нами горять світи...І внизу, і вгорі глибини...О, який же прекрасний ти,Світе єдиний!
ВИСНОВКИМариністична  мініатюра нагадує симфонію, у якій почуття ліричного героя й морські краєвиди зливаються в один візерунок, характеризують макрокосмос і мікрокосмос душі героя, його бунтівливу вдачу. Водночас морська стихія є втіленням вічності, що підносить душу людини до космічних вершин
Афоризми

Де українців два, там і лінгвістів двоє.

Минуло всім, але не всім минулось.

Як два по два чотири: лівіють погляди - псуються і маніри.

Зміст - справа поглядів і часто... гонорару...

Люди часто говорять: "Я вас кохаю" тоді. як треба казати: "Я вас хочу..." Причім дуже часто на місце цього "вас" у другій формулі можна підставляти багатьох...

Хай розмовляють ті, кому сказати нічого...

Щоб покохати жінку, треба полюбити її, як людину. Шукати в жінці людину - це суть кохання; в нім ріжність статей тільки підкреслює одність єства.

Та це ж розмова лиш! - Але розмова довга: почнеш у Києві, кінчиш на Соловках!

Афоризми

Де українців два, там і лінгвістів двоє.
Минуло всім, але не всім минулось.
Як два по два чотири: лівіють погляди - псуються і маніри.
Зміст - справа поглядів і часто... гонорару...
Люди часто говорять: "Я вас кохаю" тоді. як треба казати: "Я вас хочу..." Причім дуже часто на місце цього "вас" у другій формулі можна підставляти багатьох...
Хай розмовляють ті, кому сказати нічого...
Щоб покохати жінку, треба полюбити її, як людину. Шукати в жінці людину - це суть кохання; в нім ріжність статей тільки підкреслює одність єства.
Та це ж розмова лиш! - Але розмова довга: почнеш у Києві, кінчиш на Соловках!
Автор презентації
Прокопенко Наталія Олександрівна, учитель української мови та літератури Донецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №138


Вікова структура безробітних в Житомирській області за даними обласної  служби зайнятості та управління статистики
Метою проведення було визначення вікової структури зайнятих і безробітних на регіональному ринку праці.
Об'єктом даного дослідження було працездатне населення працездатного віку.
Предметом дослідження був стан зайнятості та безробіття  населення Житомирської області

Вікова структура зайнятих і безробітних, %


Історичне підґрунтя творчості Т.Г.Шевченка (на прикладі поеми «Тарасова ніч»)


title: "Евгений Гуцало"

text:
Евгений Гуцало
ученицы 11-Б класса
Жилавской Екатерины
Евгений Филиппович Гуцало
14 января 1937 — 4 июля 1995
 украинский писатель, журналист, поэт и киносценарист.
Детство
Родился в семье сельских учителей. В детстве делал свои первые литературные шаги. Он описывал все увиденное в природе или в быту. Высылал свои рукописи во все детские, юношеские газеты и журналы. Но отовсюду приходила один и тот же ответ: «Работай над словом!» Тогда социалистическое общество нуждалось в других темах: сбор металлолома и макулатуры, как ты мечтаешь поехать работать на шахту поднимать целину.
Проба попасть на факультет журналистики
После блестящего окончания средней школы, в начале 50-х годов, лучший ученик села отправился на науку в Киев. Он подал документы в Киевский университет им. Т.Шевченко на факультет журналистики. По тем временам конкурс в этот вуз составлял до 16 человек на место, но крестьянскому сыну удавалось успешно сдавать экзамены по всем дисциплинам и лишь на последнем экзамене, географии — которую он прекрасно знал, ему срезали балл — и Евгений не прошел по конкурсу. Квота на поступление для сельских детей была весьма ограничена.
Институт имени Н.Гоголя
Упорно желая стать журналистом и писателем, Евгений Гуцало в 1955 году вступил в Нежине в педагогический институт им. Н. Гоголя. Тамошняя творческая атмосфера повлияла на дальнейшие шаги юного студента, он сразу же вступает в литературные студии, пишет стихи, прозу — его полностью поглотило творчество.
Редакция в газетах
В 1959 году Евгений, уже заканчивая институт, получил несколько предложений по трудоустройству в периодических изданиях. Тогда он почувствовал свою востребованность и начал сотрудничать с редакциями газет Винницкой, Львовской и Черниговской области — дописывая туда публицистику и предоставляя некоторые свои рассказы и новеллы тогдашней жизни.
Востребованность. Первый сборник
Творческий и жизненный взлет Евгения пришелся на период «хрущевской весны» на территории СССР. Уже первые систематические его публикации приглянулись тогдашним литературным корифеям: Бажан, Михаилу Стельмаху и Павлу Загребельному, а последний решил пригласить молодого автора в редакцию литературной газеты, главой которой он был. С 1961г. Евгений начал работать в «Литературной Украине», затем в издательстве «Советский писатель». В 1962 г. вышла первая его полноценная книжка — сборник рассказов «Люди среди людей» и сразу же обратила на себя внимание свежей эмоциональностью и воспроизведением разнообразных живых характеров.
Во Франции
В то же время произошло знаковое событие в жизни 25-летнего писателя. Он в составе делегации молодых литераторов побывал во Франции. Это посещение стало как глотком свободы, вдохновения, казалось, что уже можно будет дышать полной грудью и не оглядываться на литературных «держиморд» с их запретами и предписаниями.
Вдохновение после Франции
По приезду домой, писатель вдохновенно углубился в работу, одна за другой выходят книги новелл и повестей, в которых уже сами названия бросали вызов привычным соцреалистическим серым многотиражкам: «Яблоко с осеннего сада» (1964), «Купаная в любыстке» (1965), «Олень Август» (1966), «Платок шелка земного» (1966), «Запах укропа» (1969) и другие. Как следствие, плодотворный винницкий литератор Евгений Гуцало вошел в плеяду украинских писателей-шестидесятников.
Плодотворные времена украинской литературы прервала эпоха застоя, а потому и восстановление притеснений и преследования независимой интеллигенции. Писателям пришлось решать для себя сложную дилемму: пойти на сговор со своей совестью и писать на заказ, угождая власти, или оппонировать ей и перестать печататься и подвергать себя и свою семью опасности. Большинство пошли на уступки, работая на власть для восхваления социалистического строя. Но было несколько писателей, которым удалось сохранить свою самобытность и остаться в творчестве вполне независимыми.
Гуцало - диссидент
Одним из таких стал Е. Гуцало. Он не шёл на баррикады, став диссидентом, как Василий Стус, Иван Светличный, обрекая себя на лагеря-казематы. Его казематом стал писательский стол. Он искал и находил способ, как рассказать правду о том, как мы научились жить и выживать в условиях лжи, как деформировали наше общественное сознание. Но несмотря на многочисленные произведения и острое-саркастическое слово против власти имущих, Евгению приходилось молча переживать упреки собратьев-литераторов, которые все-таки пошли открыто против ситемы.
Откровения в строках
Конец эпохи Перестройки и украинская Независимость предоставили будто второе дыхание. Евгению писалось легко, непринужденно и обо всем. Все, что было запрещено и говорилось между строк, теперь можно было сказать откровенно. Евгений Гуцало почувствовал в себе мощь к публицистике.
Критическая аналитика
И подтверждением тому, откровенному Евгению Гуцало, стала его остро-критическая аналитика. Последним и самым громким стал цикл острых полемических статей, посвященных украинско-российским отношениям. Сначала эти статьи печатались в газете «Литературная Украина», а летом 95-го издательство «Просвещение» предложило Евгению Филипповичу выдать их в книге под общим названием «Ментальность орды». После выхода в свет продажу ее в магазинах и на раскладках пытались заблокировать — слишком старались коммунисты и бывшая номенклатура.
58 лет
4 июля 1995, после продолжительной болезни украинского писателя-сподвижника Евгения Гуцало не стало. Украинские чиновники распорядились похоронить выдающегося украинского писателя, лауреата Государственной премии Украины им. Т. Шевченко на Байковом кладбище и построить надгробие на его могиле и установить мемориальную доску на доме №3 по улице Суворова в городе Киеве, где жил и работал Евгений Гуцало.


Дуже важливим складником того світу, в якому виростав майбутній письменник, була розкішна природа черкаського краю.

Річка Рось із білими хатками на берегах, зелені краєвиди…
Князівський меч перейшов укозацьку шаблю
Народна картинка.Козак-бандуристк.18-п.19ст.
Іван Нечуй-Левицький“Запорожці”
Карпо поблагословився в отамана і вилетів орлом на байдак. Всі попереду сіли по українському звичаю, потім стали на коліна і помолились Богу

Погода була тиха і ясна. Надворі був ранній теплий ранок. За Дніпром починало синіти небо червоною смугою. Вода в Дніпрі стояла тиха й гладенька, як скло. А там десь, далеко внизу, вже стогнав, неначе під землею, перший поріг — Кодацький.

І гребці шамнули , а байдак полетів, неначе на крилах.

Запорізька Січ
Відновлена історична пам ятка


title: "Борис Пастернак"

text:
Борис Пастернак
Народився 10 лютого 1890 року в Москві. Батьки Бориса Пастернака — одеські євреї. Батько — відомий художник, академік Петербурзької академії мистецтв Леонід Йосипович Пастернак, мати —піаністка Розалія Ізидорівна Пастернак — переїхали з Одеси до Петербурга 1889 року.
Дитячі роки минули в атмосфері мистецтва й літератури, зустрічей з видатними творчими особистостями. У помешканні Пастернаків влаштовувалися домашні концерти, в яких брали участь музиканти, письменники й художники, серед яких бували Олександр Скрябін, Лев Толстой, Сергій Рахманінов, Василь Полєнов, Ісаак Левітан, Валентин Серов.
У 1903—1909 роках займався музикою, під керівництвом визначних авторитетів вивчав теорію композиції.
1909 року вступив на історико-філологічний факультет Московського університету. 1912 року студіював філософію в Марбурзькому університеті (Німеччина).
1913 року Пастернак залишив заняття філософією і зосередився на літературній праці. Приєднався до футуристичного угрупування «Центрифуга». В цей час вийшли друком перші його поетичні збірки: «Близнюк у хмарах» (1914), «Поверх бар'єрів» (1917).

Батьки Пастернака 1921 року за особистим клопотанням Анатолія Луначарського залишають радянську Росію. У 1920-ті роки у Бориса Пастернака почався період зрілої творчості. Тоді він опублікував збірку «Сестра моя — життя» (1922), що принесла йому широку популярність, працював над історико-революційними поемами «Дев'ятсот п'ятий рік», «Лейтенант Шмідт», романом у віршах «Спекторський». Прилучився до діяльності творчого об'єднання «ЛЄФ».
На межі 1920-их — 1930-их років були створені збірка поезій «Друге народження» та прозові твори «Охоронна грамота» і «Повість». На цей час припадає короткий період офіційного визнання творчості Пастернака в СРСР. Він бере активну участь у діяльності Спілки письменників СРСР, виступає на її першому з'їзді.
1935 року Пастернак заступається за чоловіка і сина Анни Ахматової, яких було звільнено з тюрми лише після листів Сталіну. У січні 1936 року він публікує два вірші зі словами захоплення Сталіном, але вже у середині 1936 року ставлення влади до нього змінюється — йому докоряють світоглядом, що не відповідає епосі, вимагають безумовної тематичної та ідейної перебудови. 1937 року Пастернак виявляє неабияку громадянську мужність і відмовляється підписати листа зі схваленням розстрілу Тухачевського та інших, не криючись відвідує домівку репресованого Бориса Пильняка. Це призводить до тривалого періоду відсторонення від офіційної літератури. Вірші набувають більш особистого та трагічного відтінку.
Наприкінці 1930-х років Пастернак звертається до прози та перекладів, які у 1940-х роках стають основним джерелом його заробітку. Саме у цей період створено переклади, які стали класикою: Шекспірівські трагедії, «Фауст» Ґете, «Марія Стюарт» Шиллера, твори Рільке, Верлена, Кляйста, грузинських поетів та інших авторів.
1943 року вийшла його поетична збірка «На ранніх потягах».

Протягом дев’яти років (з 1946 до 1955 року) Борис Пастернак працював над романом «Доктор Живаго». За оцінкою самого автора роман є вершиною його творчості як прозаїка. У ньому відображено широке полотно життя російської інтелігенції на фоні драматичного періоду від початку ХХ-го сторіччя до громадянської війни. Роман дуже поетичний, сюжет супроводжується віршами головного героя — Юрія Андрійовича Живаго. У ньому висвітлюються найсуттєвіші питання людського існування — життя і смерть, погляд на історію, християнство, єврейство. Неоднозначним було ставлення автора (в особі головного героя) до жовтневого перевороту і наступних змін у житті країни.
Офіційні радянські літературні діячі зустріли роман дуже негативно, у друкуванні було відмовлено. Публікація роману відбулася на Заході — спочатку в Італії (1957), у прокомуністично налаштованому видавництві Фільтринеллі, потім у Великобританії. Це призвело до справжнього цькування Пастернака у радянських виданнях, його виключили з лав Спілки письменників СРСР, на шпальтах радянських газет друкували відверті образи.
1958 року торішній нобелівський лауреат Альбер Камю висунув кандидатуру Пастернака для нагородження літературною Нобелівською премією, і Пастернак став другим російським письменником (після Буніна), якому була присуджена ця почесна нагорода. Попри те, що премію було присуджено «За значні досягнення у сучасній ліричній поезії, а також за продовження традицій великого російського епічного роману» зусиллями офіційної радянської влади вона мала надовго запам'ятатися пов'язаною із романом «Доктор Живаго», антирадянська сутність якого постійно висвітлювалася. Для радянської пропаганди це стало лише приводом, щоб посилити цькування Пастернака. Московська організація Спілки письменників СРСР вимагали вислати Пастернака з СРСР і позбавити його радянського громадянства. Серед літераторів, що вимагали вислання, булиСергій Смирнов, Лев Ошанін, Борис Слуцький, Сергій Баруздін, Борис Полевой .
Під тиском суспільного цькування Пастернак був змушений відмовитися від нагороди.

Джавахарлал Неру та Альбер Камю клопоталися за нобелівського лауреата перед Микитою Сергійовичем Хрущовим, але все було марно. Хоча письменника не було розстріляно чи засуджено, як це відбувалося у сталінські часи.
Борис Пастернак помер 30 травня 1960 у Передєлкіно під Москвою від раку легенів. Сотні людей (серед яких були Наум Коржавін, Булат Окуджава, Андрій Вознесенський) прийшли на його похорони 2 червня не зважаючи на опалу. Олександр Галич присвятив його смерті одну з пісень.

Творчість Бориса Пастернака була предметом дослідження вчених Кононової Ж. О., Маркович Я. С., Радіонової А. В., Кондратьєвої І. Ю. та інших вчених.
Початковий період творчості Пастернака був відзначений перехресним впливом символізму і футуризму.
Основними особливостями поезії Пастернака є:
щільне переплетення тем природи, кохання, мистецтва та їх філософське осмислення
настрої зачудування буттям, радісного сприйняття світу, духовної відкритості природі, вираження стану емоційного потрясіння, «захоплення», «екстазу»
відтворення безперервного руху, динаміки життя, прагнення охопити світ у цілому.

Пастернак Б. Л. Полное собрание сочинений и писем. В 11 т. М: Слово/Slovo, 2004 (издание будет завершено в 2006 г.).
Пастернак Б. Л. Собрание сочинений. В 5 т. М.: Худож. лит., 1989—1992.
«Гамлет» Бориса Пастернака. М.; СПб.: Летний сад, 2002.
Пастернак Б. Л. Письма к родителям и сестрам. 1907—1960. М.: Новое литературное обозрение, 2004.
Борис Пастернак, Марина Цветаева. «Души начинают видеть». Письма 1922—1936 гг. М.: Вагриус, 2004.
Пастернак Б. Л. «Существованья ткань сквозная». Письма к Евгении Пастернак. М.: Новое литературное обозрение, 1998.
Пастернак Б. Л. «Пожизненная привязанность». Переписка с Ольгой Фрейденберг. М.: Арт-Флекс, 2000.
Пастернак Б. Л. «Чтоб не скучали расстоянья». Биография в письмах. М.: Арт-Флекс, 2000.
Пастернак Б. Л. Второе рождение. Письма к 3.Н.Пастернак.

Презентацію підготувала:Учениця 11-Б класу


title: "Гулак-Артемовський Петро Петрович"

text:
Гулак-Артемовський   Петро Петрович

 Петро́ Петро́вич Гула́к-Артемо́вський (16 січня 1790, Городище — †1 жовтня 1865, Харків) — український письменник, вчений, перекладач, поет.

Народився в містечку Городищі Київської губернії (нині Черкаська область) в сім'ї священика. Не закінчивши академію, у 1813 році почав викладати в приватних пансіонах Бердичева, вчителював у будинках багатих польських поміщиків. У 1817 році переїхав до Харкова і вступив до університету вільним слухачем словесного факультету, і тоді ж, завдяки заступництву попечителя Харківського навчального округу графа Потоцького, затверджений Радою університету лектором польської мови.

З 1820 рокуйому було доручено викладання також російської історії, географії та статистики. У 1821 році П. П. Гулак-Артемовський здав кандидатський і магістерський іспит, захистив дисертацію на тему «О пользе истории вообще и преимущественно отечественной и о способе преподавания последней» і отримав ступінь магістра.

Через два роки був обраний ад'юнктом російської історії та статистики, у 1825 — екстраординарним; 1828 — ординарним професором. У 1831 і 1833 рр. — секретар етико-політичного відділення, член училищного комітету при Харківському університеті. З 1841 р. до виходу у відставку в 1849 р. — ректор Харківського університету

У 1855 р. Гулак-Артемовський обраний почесним членом Харківського університету. Крім того, П. П. Гулак-Артемовський з 1818 р. викладав французьку мову в Харківському інституті благородних дівчат, а з 1827 р.також керував навчальною частиною Полтавського інституту шляхетних дівчат. Він належав до числа засновників «Українського журналу». Був член Московського товариства аматорів російської словесності, Королівського товариства друзів науки у Варшаві.

До творчого доробку П. Гулака-Артемовського належать байки (байка-казка, байка-приказка), притчі, вірші, послання, балади.Він також ввів в українську літературу жанр романтичної балади. Його кращі твори українською мовою написані в дусі естетики просвітницького реалізму. З 1817 р. почав друкуватися в журналі «Український вісник», де були опубліковані його переклади класиків світової літератури: Жана Жака Руссо, Джона Мільтона, Адама Міцкевича, Йоганна Вольфганга Гете, Горація та інших.

 Байка «Пан та собака» — найгостріший твір української літератури 19 століття.Ідейний зміст співзвучний тогочасним прагненням проти кріпацтва, проти ставлення до кріпака як до робочої худоби. В основі байки — соціальний конфлікт між Паном і кріпаком (в алегоричному образі собаки Рябка).

Перші поетичні спроби П. Гулака-Артемовського припадають на період перебування його в Київській академії та на Волині. В 1813 р. він здійснює у піднесено-патетичному тоні пародійний переспів російською мовою антиклерикальної поеми Буало «Налой» (текст його знищений автором у 1826 р.) та приблизно в той же час пише оригінальний вірш «Мудрость» (опубліковано в 1819 p.), позначений твердою впевненістю в мудрість і милість «провидіння».

 Інтенсивне формування і зростання П. Гулака-Артемовського як письменника відбувається після переїзду до Харкова, де він одразу ж активно включається в культурне життя, основним осередком якого був університет, зав'язує дружні контакти з Г. Квіткою-Основ'яненком, Р. Гонорським, Є. Філомафітським та іншими діячами культури, починає систематично виступати на сторінках «Украинского вестника» з перекладними й оригінальними творами різних жанрів.

У ранніх російських творах (поетичних і прозових) П. Гулак-Артемовський постає переконливим прихильником французького й польського класицизму і водночас виявляє симпатії до нових літературних стилів і напрямів, зокрема до просвітительського реалізму, в дусі естетичного кодексу якого написані в ті ж часи його кращі українські поезії.

Перший український твір П. Гулака-Артемовського «Справжня Добрість (Писулька до Грицька Пронози)», написаний 1817 р. (незавершений і за життя автора не друкувався), — це лірико-філософське послання, адресоване Г. Квітці-Основ'яненку як одному з керівників «Товариства благодіяння». Закликаючи його пожвавити громадські починання на користь суспільству, поет засобами інакомовлення створює узагальнений образ Добрості як сукупності високих моральних якостей; вона життєрадісна й стоїчно непохитна, їй не страшні найтяжчі життєві випробування, врешті вона не боїться сказати відверту правду і «хоч яким панам вельможним». Возвеличуючи Добрість, П. Гулак-Артемовський відповідно до естетичних концепцій класицизму прагне до утвердження громадянської мужності, справедливості й доброчинності, віри в могутність людського розуму. Позитивний ідеал письменника — ідеал справжньої Добрості — осмислюється з його гуманістично-просвітительського уявлення про добро і зло, про «природну» рівність людини.

Перу П. Гулака-Артемовського належить також невеликий цикл байкових мініатюр: «Дурень і Розумний», «Цікавий і Мовчун», «Лікар і Здоров'я» (1820). Ці, за визначенням автора, «приказки» (як і їхнє «першоджерело» — «Przypowielci» І. Красіцького), на відміну від його попередніх сюжетних «казок», написані у формі гранично лаконічних народних гуморесок або розгорнутих прислів'їв і не виходили за межі вузькопобутових тем, алегоричних повчань.

З початку 30-х років Гулак-Артемовський поступово відходить від активної літературної діяльності, пише лише принагідно, здебільшого у зв'язку з пам'ятними подіями в його службовому і родинному житті. У творчості письменника починають переважати консервативні тенденції (казенним патріотизмом пройняті його вірші, пов'язані з деякими епізодами Кримської війни), зумовлені, очевидно, посиленням урядової реакції після придушення повстання декабристів та кар'єристичними пориваннями самого автора.

У 1855 р. Гулака-Артемовського обрано почесним членом Харківського університету, а ще раніше — членом «Московського товариства аматорів російської словесності», «Московського товариства історії і древностей російських», «Королівського товариства друзів науки» у Варшаві, членом Копенгагенського товариства північних антикварів та ін.

Твори:
Батько та син;
Дві пташки в клітці;
Пан та собака;
Справжня добрість;
Цікавий і мовчун;
Рибалка.

Запорожець за Дунаєм
 «Запорожець за Дунаєм» — опера С. С. Гулака-Артемовського, що є першим твором цього жанру на лібрето українською мовою. Прем'єра відбулась у Петербурзі 14 квітня 1863 року. Ролі: Карась - бас; Одарка - меццо-сопрано; Оксана - меццо-сопрано, сопрано; Андрій - тенор; Султан - бас, баритон.

Екранізації
 1937 р. — фільм І. Кавалерідзе
1937 р. — В. Авраменко
1953 р. —В. Лапокниш, телевізійна прем’єра відбулася 21 липня. Виробництво Київської кіностудії, літературна обробка М. Рильського, головний оператор А.Мішурін, художник М.Юферов. В ролях І.Паторжинський, М. Литвиненко-Вольгемут.
2007 р. — Микола Засєєв-Руденко

Похований на першому міському кладовищі в Харкові. Його меморіальний музей:


title: "Характеристика персонажів драми-феєрії “Лісова пісня”"

text:
Характеристика персонажів драми-феєрії  “Лісова пісня”
Мавка
“..в ясно-зеленій одежі, з розпущеними чорними з зеленим полиском косами..”

	   Мавка – мешканка лісу. Вона живе в гармонії з природою, бережно ставиться до неї, вважає себе її частиною:
      «Дяка щира тобі, ніченько–чарівниченько,
      Що закрила ти моє личенько!
       І вам, стежечки, як мережечки,
       Що вели мене до березочки!
      Ой, сховай мене, ти, сестриченько!»

	    Мавка – це символ кохання і вічно молодої весни. Все прекрасне в неї асоціюється з чудовою музикою, яку почула від Лукаша. Вона прагне не лише пристрасті, а й духовної спорідненості і любові на все життя. Глибоке і самовіддане кохання до Лукаша – найкращий цвіт її душі.
Лукаш
      «…дуже молодий хлопець, гарний, чорнобривий, стрункий, в очах ще є щось дитяче; убраний так само в полотняну одежу, тільки з тоншого полотна; сорочка випущена, мережана біллю, з виложистим коміром, підперезана червоним поясом, коло коміра і на чохлах червоні застіжки; свити він не має; на голові бриль…»
	     Лукаш - молодий парубок, який з першого погляду закохався в Мавку. Він добре грав на сопілці, що також причарувало Мавку до нього. Але згодом Лукаш зраджує Мавку і починає жити з Килиною. Але таке життя не приносить Лукашу щастя. Він шкодує, що зрадив Мавку і тому помирає, замерзаючи від холоду.
Дядько Лев
	    “..уже старий чоловік, поважний і дуже добрий з виду; по-поліському довге волосся білими хвилями спускається на плечі з-під сивої повстяної шапки-рогатки; убраний Лев у полотняну одежу і в ясно-сиву, майже білу свиту…“
            Дядько Лев - позитивний, добрий і розумний персонаж. Він є втіленням людської гармонії з природою.
"Той, що греблі рве"
       “…молодий, дуже білявий, синьоокий, з буйними і разом плавкими рухами; одежа на йому міниться барвами, від каламутно-жовтої до ясно-блакитної, і поблискує гострими злотистими іскрами...”
		“Той, що греблі рве” – сколочує ріки. Він справжній нероба, підступний, приносить шкоду, «зрадлива і лукава в нього вдача».
Русалка Водяна
	    «..на ній два вінки - один більший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий,      з-під нього спадає серпанок».
	      Підступність, яку криє в собі трясовина, властива і Русалці Водяній. У цьому вона схожа на фольклорний образ русалки: «На цілу довгу мить тобі я буду вірна, хвилину буду я ласкава і покірна, а зраду потоплю!»

Водяник
	    “…древній сивий дід, довге волосся і довга біла борода всуміш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому - барви мулу, на голові корона із скойок…”

	     Водяник є уособленням рис деспотичного хазяїна. Багнюка, у якій він звик жити, впливає і на його спосіб мислення. Він би тягнув усе до своїх володінь.
Потерчата
	    “…двоє маленьких, бліденьких діток у біленьких сорочечках…”
	     Потерчата теж завдають людям лиха, бо заманюють вогниками у трясовину.
Перелесник
	    “…гарний хлопець у червоній одежі, з червонястим, буйно розвіяним, як вітер, волоссям, з чорними бровами, з блискучими очима…”
Лісовик
	    “…малий, бородатий дідок, меткий рухами, поважний обличчям; у брунатному вбранні барви кори, у волохатій шапці з куниці…”
	    Лісовик – володар лісу - мудрий, благородний, добрий, шанує волю.
Русалка Польова
	    “…зелена одіж на їй просвічує де-не-де крізь плащ золотого волосся, що вкриває всю її невеличку постать; на голові синій вінок з волошок, у волоссі заплутались рожеві квіти з куколю, ромен, березка…” Русалка Польова – добрий дух польової краси.
Килина
	    “…молода повновида молодиця, в червоній хустці з торочками, в бурячковій спідниці, дрібно та рівно зафалдованій; так само зафалдований і зелений фартух з нашитими на ньому білими, червоними та жовтими стяжками; сорочка густо натикана червоним та синім, намисто дзвонить дукачами на білій пухкій шиї, міцна крайка тісно перетягає стан, і від того кругла, заживна постать здається ще розкішнішою. Молодиця йде замашистою ходою…”

 	   Килина – гарна господиня, але вона має певну духовну обмеженість, що й призводить до подальших суперечок з Лукашом. Образ Килини схожий з образом матері Лукаша.


title: Інтимна лірика Ліни Костенко

text:
Очима ти сказав мені: люблю. Душа складала свій тяжкий екзамен. Мов тихий дзвін гірського кришталю, несказане лишилось несказанним. Життя ішло, минуло той перон. Гукала тиша рупором вокзальним. Багато слів написано пером. Несказане лишилось несказанним. Світали ночі, вечоріли дні. Не раз хитнула доля терезами. Слова , як сонце, сходили в мені. Несказане лишилось несказанним.
Ліна Костенко

Інтимна лірика Ліни Костенко

Ліна Костенко народилася навесні, чудової пори, коли природа починає новий виток життя.Ця пора асоціюється з новими емоціями, коханням, квітами. Так, саме з квітами… Поява перших весняних квітів: підсніжників, пролісків, тюльпанів,- свідчать про початок відліку нового етапу життя.
тест-настрій до уроку

Троянда. Це улюблені квіти творчих натур; сильні, вольові люди,що заради кохання готові на будь-які вчинки. Невпевнені в собі люди недолюблюють троянди.Айстри. Їх любять люди,що обожнюють свою роботу, мають цікаві хобі; досить часто схильні до песимізму, меланхолії, паніки. У коханні дуже віддані.Гвоздики. Улюблені квіти життєлюбів, реалістів. Ці люди завжди йдуть у ногу з часом, люблять бути в центрі уваги; може, трохи далекі від романтизму, але постійні в своїх почуттях.

Нарциси. Подобаються людям,що готові принести себе в жертву заради коханої людини.Дуже турботливі ,віддані,часто живуть інтересами близьких.Ромашка. Люди з тендітною, роматичною душею; досить часто з неврівноваженою психікою, настроєм; вірять у прикмети, і це частенько збурює їх почуття.Бузок. Пристрасні, життєрадісні люди, що постійно шукають задоволень та розваг. Завжди бажані в компаніях. Але не постійні як у настроях, так і в почуттях

«Проблемне питання»:
як ви думаєте, чи можна купити кохання?

Анкета автора

Прізвище, імя, по батькові автора

Дата народження

Місце народження

Освіта

Найвідоміші збірки

Нагороди, відзнаки

1-й лот
                 СВІТЛИЙ СОНЕТЯк пощастило дівчинці в сімнадцять, в сімнадцять гарних, неповторних літ! Ти не дивись, що дівчинка сумна ця. Вона ридає, але все як слід. Вона росте ще, завтра буде вищенька. Але печаль приходить завчасу. Це ще не сльози - це квітуча вишенька, що на світанку струшує росу. Вона в житті зіткнулась з неприємістю: хлопчина їй не відповів взаємністю. І то чому: бо любить іншу дівчину, а вірність має душу неподільчиву. Ти не дивись, що дівчинка сумна ця. Як пощастило дівчинці в сімнадцять!

2 –й лот.
Хай буде легко. Дотиком пера. Хай буде вічно. Спомином пресвітлим. Цей білий світ — березова кора, по чорних днях побілена десь звідтам. Сьогодні сніг іти вже поривавсь. Сьогодні осінь похлинулась димом. Хай буде гірко. Спогадом про Вас. Хай буде світло, спогадом предивним. Хай не розбудить смутку телефон. Нехай печаль не зрушиться листами. Хай буде легко. Це був тільки сон, що ледь торкнувся пам'яті вустами.

3 – й лот.
Я вранці голос горлиці люблю. Скрипучі гальма першого трамваю я забуваю, зовсім забуваю. Я вранці голос горлиці люблю. Чи, може, це ввижається мені той несказанний камертон природи, де зорі ясні і де тихі води? — Я вранці голос горлиці люблю! Я скучила за дивним зойком слова. Мого народу гілочка тернова. Гарячий лоб до шибки притулю. Я вранці голос горлиці люблю...

4 – й лот.

Розкажу тобі думку таємну, дивний здогад мене обпік: я залишуся в серці твоєму на сьогодні, на завтра, навік. І минатиме час, нанизавши сотні вражень, імен і країн, – на сьогодні, на завтра, назавжди! – ти залишишся в серці моїм. А чому? То чудна теорема, на яку ти мене прирік. То все разом, а ти – окремо. І сьогодні, і завтра, й навік.

5 – й лот.
Моя любове! Я перед тобою.Бери мене в свої блаженні сни.Лиш не зроби слухняною рабою,не ошукай і крил не обітни!Не допусти, щоб світ зійшовся клином,і не присни, для чого я живу.Даруй мені над шляхом тополинимважкого сонця древню булаву.Не дай мені заплутатись в дрібницях,не розміняй на спотички доріг,бо кості перевернуться в гробницяхгірких і гордих прадідів моїх.І в них було кохання, як у мене,і від любові тьмарився їм світ.І їх жінки хапали за стремена,та що поробиш,— тільки до воріт.А там, а там... Жорстокий клекіт боюі дзвін мечів до третьої весни...Моя любове! Я перед тобою.Бери мене в свої блаженні сни.

Вправа «Напиши кохання».

 Спробуйте зобразити  емоції, які дає кохання людині на серцях, у яких одна половина - це сумні сторони, а друга - усе те світле, що несе людям це прекрасне почуття.

Недумано, негаданоЗабігла в глухомань,Де сосни пахнуть ладаномВ кадильницях світань.Де вечір пахне м’ятою,Аж холодно джмелю...А я тебе, а я тебе,А я тебе люблю...Ловлю твоє промінняКрізь музику беріз,Люблю до оніміння,До стогону, до сліз.Без коньяку, шампана,Я вже без вороття –Я п’яна, п’яна, п’яна –На все своє життя...

Домашнє завдання
Читати та аналізувати поезії Костенко, вивчити напам’ять одну з поезій на вибір, прочитати роман «Маруся Чурай».
Творче завдання: написати власну поезію про кохання.


title: Дмитро Павличко - Два Кольори

text:
Дмитро Павличко
«Два кольори»
Поет має гостре око, він уміє не тільки дивитись, а й бачити.
                                    М.Рильський

Дмитро Павличко – це мислитель, достойний продовжувач  Івана Франка, каменяр нової доби.
                             О.Гончар

Портфоліо поета:
При народженні: Павличко Дмитро Васильович
Дата народження:	28 вересня 1929 (84 роки)
Місце народження:	Стопчатів,
Івано-Франківська область
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	поет
Роки активності:	з 1953 року

Славнозвісна пісня «Два кольори» за популярністю конкурує з Малишковим «Рушничком»... Але йдеться у Павличковому творі не лише про материнську любов до сина й вишиту ненькою сорочку-оберіг.
             Всеволод  Неділько

«ДВА КОЛЬОРИ»
Як  я  малим  збирався  навесні
Піти  у  світ  незнаними  шляхами,
Сорочку  мати  вишила  мені
Червоними  і  чорними  нитками.

Два  кольори  мої,  два  кольори,
Оба  на  полотні,  в  душі  моїй  оба,
Два  кольори  мої,  два  кольори:
Червоне  —  то  любов,  а  чорне  —  то  журба.

Тема : розповідь про вишиту сорочку — як часточку маминої душі, оберіг; «свої пороги» — як початок і кінець людської долі, її духовні начала.
Ідея:  уславлення  материнської  любові, яка завжди поруч із дитиною,оберігає  її; звернення  до читачів шукати свою життєву дорогу, свою долю, долаючи  труднощі і переживаючи радощі.
Віршовий розмір:  ямб
Жанр: ліричний вірш
Вид лірики: інтимна
Римування: перехресне

Епітети : незнані шляхи; мамине шиття; вишите життя; сумні і радісні дороги;
Порівняння:  переплелись,як мамине шиття, мої...дороги;
Символ-антитеза: червоне-то любов,а чорне-то журба;
Метафори:  життя водило; війнула в очі сивина;переплелись дороги;
Повтори: два  кольори мої,два кольори;
Рефрен: Два  кольори  мої,  два  кольори,
Оба  на  полотні,  в  душі  моїй  оба,
Два  кольори  мої,  два  кольори:
Червоне  —  то  любов,  а  чорне  —  то  журба.

Образи-символи вірша:
Червоний
Чорний
 Кохання
Радість
Щастя
Материнська
любов
 Горе
Смуток
Журба
 Печаль

Людину все життя супроводжують два кольори: червоний — то любов, а чорний — то журба. Такими ж нитками, за народною традицією, вишивали рушники та сорочки. Проводжаючи сина в дорогу, мати дала вишитий рушник, як оберіг, як символ своєї любові. І це була найдорожча річ, яку він зберігав протягом довгих років, бо мати ніби вгадала синову долю, вишила її на полотні.
Пронесені крізь роки й відстані, як заповіт, як материнська пісня любові й зажури, два кольори вийшли із згорточка старого полотна і стали глибоко поетичним образом. Вони — ніби символи самого життя, що водило поета по світах і кликало додому, переплітаючи сумні й радісні дороги, як узори на материнім гаптуванні.

Історія створення пісні:
Популярна українська пісня написана у 1964 році.
Білаш Олександр Іванович  -
 композитор, автор музики
Олеся Білаш, донька композитора Олександра Білаша, про створення пісні «Два кольори»:
«Батько з Павличком сиділи на якомусь з'їзді комсомолу. Було нецікаво, тому роздивлялися по залу. І раптом попереду побачив жіночку з накинутою на плечі хусткою: на чорному тлі — червоні троянди, такі яскраві, що просто очі виїдали.
— Бачиш оту жіночку? — спитав батько Павличка. — Дивись, яка хустка — червоне і чорне.
— Червоне — то любов, а чорне — то журба, — відповів Дмитро Васильович.
Вони потихеньку втекли із з'їзду, поїхали до Будинку творчості у Ворзелі. Написали пісню буквально за півгодини».

Дмитро Павличко про важку дорогу пісні до слухача:
«Два кольори»:
Пісню "Два кольори" я написав 29 лютого 1964 року, разом з композитором Олександром Білашем. Нам було нудно на комсомольському зібранні, а переді мною сиділа гарна жінка, у чорній хустці з вишитою на ній червоною трояндою, це нагадало мені мою сорочку, і першу строфу я написав просто на коліні… Я відчув, що це початок пісні, так само як золотошукач відкриває краплину золота.
Ми втекли із засідання, і в той же день разом з Сашком дописали пісню. Вона лежала рік у Дмитра Гнатюка, а потім, напередодні жовтневих свят, Гнатюк показав її в ЦК, і там, як він мені розповідав, одна дуже поважна особа сказала - пісню потрібно переробити, тому що вона не є соціалістичною. Але я сказав, що нічого переробляти не буду, і нехай та поважна особа переписує сама. Петро Шелест (саме він був тією поважною особою), дізнавшись про мою відповідь, розлютився, але потім сказав, що чорт з нею, і нехай Гнатюк співає як є.

Пісня прозвучала, і почала співатися повсюди. Після цього мене і Білаша викликали у партійну школу, де два кагебісти з нами вели бесіду і сказали, що я мав би прекрасно знати, що таке червоне і чорне - мовляв, ми написали бандерівський гімн. Нам тоді просто кості затерпли, бо ми розуміли, чим це загрожує. Я тоді почав говорити, що рушники, сорочки – навіть на Гуцульщині, звідки я родом, - вишивають червоно-чорними нитками. Я сказав, що це народна вишивка, а отже, і народна пісня. Врешті-решт я навіть запитав їх: а який прапор був у Паризької комуни? Я був начитаний і знав, що Паризька комуна мала червоно-чорний прапор. Коли я їм це сказав, вони затихли.
Дмитро Павличко про важку дорогу пісні до слухача:

— Партійно-радянська цензура “Два кольори” охарактеризувала як націоналістичну, як гімн ОУН. Вони у своєму репертуарі мали подібну пісню, ми з Білашем про це не знали. Там були такі слова: “Наш прапор червоно-чорний. Червоний — то добро, а чорний — пекла дно...”.
Через якийсь час мене і Сашка Білаша кадебісти запросили в партійну школу на вечерю. Там почали мене розпинати за те, що написав гімн бандерівцям. А Білаша попередили, що Павличко може його підвести: “Ти з Полтавщини, а Дмитро Васильович з Галичини...”.
Проте Білаш не побоявся сказати: “А хіба на Полтавщині не такі рушники? Не така вишивка? Що ви вишукуєте в тій пісні!? Вона про людське життя. Я її написав і не відцураюся від неї!”.
Дмитро Павличко про важку дорогу пісні до слухача:

Першим професійним виконавцем був Анатолій Мокренко, який заспівав її на художній раді на Українському радіо, яка визначала долю твору: записувати його чи ні. Проти музики заперечень не було.

А ось у тексті знайшли “блуд”.
У строфах “Мені війнула в очі сивина,
 Та я нічого не везу додому...” якийсь мудрагель запитав: “А що це таке? Якщо людина посивіла і нічого не везе додому, то вона що — з тюрми повертається?”. Зондеркоманда з худради відразу ж винесла вердикт: не допускати до запису на радіо.
 Ось тоді й сказав своє вагоме слово Дмитро Гнатюк.  Він був у фаворі, йому більше прощали, більше, звісно, й дозволяли. Ось він записав її на радіо до “Жовтневих свят”, тобто до 7 листопада того ж 1964 року. І весь світ почув “Два кольори” з його голосу.
Дмитро Гнатюк

— Мені котилися сльози. Сльози радості. Через стільки років з дня написання нашої пісні я знову відчув себе щасливою людиною. Почув “Два кольори” з чистесенького, як гірське повітря чи джерельна водиця, Квітчиного голосу в кінці 1980-х. З наших виконавців ніхто так не передав задуму авторів, як вона. Співала не лише голосом, а й духом своїм. Живучи стільки років далеко від батьківщини, Квітка зуміла зрозуміти і передати нашу пісню якнайкраще.

Кві́тка Ці́сик —
американська співачка
українського походження.
Д.Павличко про виконання пісні «Два кольори» Квіткою Цісик:

Як сприйняли пісню
 батьки Д. Павличка:
— Цього не забуду ніколи. Коли приїхав у своє село, і ми ввечері з татом йшли від моєї сестри додому через Стопчатів, через відчинене вікно когось із односельчан почув, як по радіо передавали “Два кольори”. Співав Дмитро Гнатюк. Мій батько вже чув її, і вона справила на нього велике враження. Перше, що сказав мені: “Зупинись! Послухай, дуже цікава нова пісня “Два кольори”. Того вечора татові не зміг сказати, що це я написав слова до неї. Витирав сльози в темноті... Тоді був найщасливішою людиною у світі. Звісно, батько пізніше дізнався усю правду.

Народність пісні:
 Пісня Д. Павличка «Два кольори» стала народною, бо поет дібрав такі задушевні слова, так зумів виразити почуття багатьох людей, що вірш став улюбленою народною піснею для багатьох поколінь.
Справді, ця пісня близька до фольклорної традиції і символікою барв, і чисел, і філософією життя. Основний мотив твору — мотив дороги як символу людської долі поєднаний із мотивом материнського благословення…
Червоне й чорне — найпоширеніше поєднання кольорів в українській вишиванці, що асоціюється з радощами й печалями, злетами й смутками людського життя…

Ліричний герой, пройшовши через життєві випробування, зберіг найдорогоцінніший скарб — «згорточок старого полотна». Вишиту сорочку — як часточку маминої душі, оберіг, «свої пороги» — як початок і кінець людської долі, її духовні начала Д. Павличко поетизує за допомогою простих і довершених художніх засобів — народної символіки, нечисленних епітетів і метафор. Для поета важливий не зовнішній словесний візерунок, а глибина думок і почувань.
Ліричний герой пісні
«Два кольори»:

Висновок:
Два кольори — дві тривоги, дві нитки душі, що з’єднують в одному візерунку пам’ять про батьків і турботу про дітей, про сучасне й майбутнє. Вони, як живі джерела, що передають від покоління до покоління скарби й багатство пам’яті свого роду, бо саме вони духовно єднають людину з рідною землею.

 Літературний диктант:
1.Дмитро Павличко народився на …
2.Одним із визначним чинників активізації поетів-шістдесятників в українській літературі є  …
3.Перша поетична збірка мала назву …
4.Один  із ліричних жанрів, який привертав  особливу увагу Д.Павличка і як  поета, і як  перекладача, є ….
5.Ідея незнищенності національної культури утверджується збірці
Д. Павличка …

6.В образі Іспанії часів середньовічної інквізиції постає образ колишнього Радянського  Союзу у  вірші...
7.Ставлення Д. Павличка до рідної мови як  найвищого критерію моральності,
загальної   відкритості людини відображено у вірші …
8. Юнак перетворюється на явір  у поезії …
9. Відомою українською піснею є вірш Д. Павличка ...
10. У вірші Д. Павличка «Два кольори» любов символізує колір …
11. Д. Павличко у вірші «Два кольори» для увиразнення філософського змісту використовує  стилістичну фігуру – …
12. Дмитро Павличко в українській поезії вперше використав форму вірша,    якою здобував славу Омар Хайям, це …

Відповіді:
1.Івано-Франківщині.
2.«хрущовська відлига».
3.«Любов і ненависть».
4.Сонет
5.«Гранослов».
6.«Коли умер кривавий Торквемада».
7.«Ти зрікся мови рідної».
8.«Я стужився, мила, за тобою...».
9.«Два кольори».
10.червоний.
11.антитезу.
12.рубаї.


title: Євген Маланюк

text:
Еміграційна література
Євген
 Маланюк

Напружений, незламно-гордий,
       Залізних імператор строф –
               Веду ці вірші, як когорти,
В обличчя творчих катастроф.
                        Є. Маланюк

Кредо  Є. Маланюка -  духовний заповіт Лесі Українки: «Лиш той ненависті не знає, хто цілий вік нікого не любив». Його найвища любов – Україна, однак не рабська, а державно-незалежна, мудра і горда.
                             П.Кононенко

Євген Филимонович Маланюк
Дата народження:	20 січня (1 лютого)
                                        1897
Місце народження:	Архангород
Дата смерті:	16 лютого 1968 (71 рік)
Місце смерті:	Нью-Йорк
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	поет, перекладач,
мислитель-публіцист, мистецтвознавець, критик, культуролог.

 Як в нації вождя нема,
  Тоді вожді її — поети!
             Є. Маланюк

«Стилет чи стилос?» (1924)
Стилет чи стилос? — не збагнув. Двояко
Вагаються трагічні терези.
Не кинувши у глиб надійний якор,
Пливу й пливу повз береги краси.
                                              *****
Та тільки тут веселий галас бою —
Розгоном бур і божевіллям хвиль
Безмежжя! Зачарований тобою,
Пливу в тебе! В твій п'яний синій хміль!

Стилет — це холодна зброя, різновид кинджала.
Стилос — загострена паличка для писання на вкритій воском дощечці.
Стилет - це зброя, а стилос - це перо. Стилет — це символ боротьби за волю, за ідеали, стилос — це інструмент фіксування думки та краси, символ мистецтва. Ліричний герой розмірковує, що з них ефективніше.

«Стилет чи стилос?» (1924)
Тема: зображення ролі митця, його слова в житті суспільства.
Ідея: утвердження думки,що митець повинен безкомпромісно служити народові, формувати свідомість нації.
Літературний рід: лірика
Жанр: ліричний вірш
Вид лірики: громадянська, філософська
Віршовий розмір: ямб
Римування: перехресне

Епітети: трагічні терези,надійний якір, дивний ліс, п’яні птиці, солодкі таємниці, гіпнотичні кобри, золототілі діви, набряклий обрій, п’яний синій хміль;
Метафори: вагаються терези;  ліс зітхає;  співа трава,вабить сном; обрій привабить, зрадить і віддасть воді; божевілля хвиль;
Риторичне запитання: стилет чи стилос?
Риторичний оклик: Безмежжя!
Асонанс  літер С, З,Ц

Віршем «Стилет чи стилос?..» автор долучається до споконвічної естетичної дискусії: митець може витати в далекому від життя світі мрій, понадземної краси, незворушного спокою чи має боротися за вдосконалення реального світу, наближення його до ідеалу, до Бога?
Маланюк відчув трагічну дилему свого життя. Трагічна доля батьківщини, честь чоловіка, воїна, оборонця спонукають його брати в руки стилет: «Як в нації вождя нема, тоді вожді її — поети!»
Одначе митець не відкладає вбік і стилос. Протилежність настанов увиразнюють  прислівники «тут»,«там».

«ПІД ЧУЖИМ НЕБОМ» ( 1920)
Чужі: й земля, і небо тут, і люди,
І місяця золотосрібний ріг.
Життя давно, як божевільне, блудить
По манівцях заплутаних доріг.
                                                      *****
Чому ж я тут? Куди ж іще заблудить
Безглузда путь і хто остереже?
Чужа земля, чужі похмурі люди -
Й саме життя, здається, вже чуже.

Тема: показ стану душі ліричного героя, туги за Батьківщиною людини, яка вимушена жити у вигнанні.
Ідея: уславлення любові до рідного краю, до старенької батьківської хати, маленької річечки; відчуття самотності на далекій чужині.
Композиція: вірш складається з 5 частин,кожна з яких має свою ритмомелодику відповідно до змісту й настрою героя.
Віршові розміри:  чотиристопний ямб, чотиристопний та п’ятистопний анапест, чотиристопний анапест.
 Жанр: громадянська лірика.
Римування: перехресне

Словник
Ностальгі́я (грец. nostos - повернення додому і algos - біль) — болісна туга за своєю Батьківщиною.

Епітети: золотосрібний ріг, заплутані дороги, кревний край, скажений біль, чорні рани,  безглузда путь, убогий митар, вогненний слід, сіре поле в чорних круках, веселий вітер...
Тавтологія: А я тут, на чужинних бруках, чужий – несу чужий тягар.
Метафори: життя блудить; кревний край кона і останній муці;несу свій іспит; вітер заголосить глухо; перекупка-пам'ять заховала сни;
Порівняння: життя давно, як божевільне,блудить;
Риторичні питання: Чому ж я тут? По яких ще дорогах шукати причинної долі? Перекотиполем блукати в яких степах?
Риторичні оклики: Там свист херсонського простору! Там вітер з кришталевих хвиль!

Доля закинула ліричного героя (він же й автор) далеко на чужину. Усе добре — цивілізація, розваги, тільки героєві самотньо, тоскно без рідної Херсонщини, старенької батьківської хати, маленької річечки й привіту рідних та близьких. Усе це йому сниться, пригадується, ятрить серце, але повороту немає, і мати вже, напевне, перестала очікувати сина. Виявляється, що туга за батьківщиною — одне з найболючіших почуттів, і поет добре відчув це на собі.

«Сучасники»(1923 і 1924)
Літературний рід: лірика
Жанр: диптих
Вид лірики: громадянська
Провідний мотив: захоплення лірикою М.Рильського(перша частина) і захоплення раннім П.Тичиною й розчарування його пізнішими творами – «гаслами дня»
Віршовий розмір: ямб (М.Рильському), анапест (П.Тичині).
Римування: перехресне.

Максим Рильський: «алхімік мудрих слів», карбує «в коштовних ямбах вічний біль».
Павло Тичина: «від кларнета твого – пофарбована дудка зосталась... в окривавлений Жовтень – ясна обернулась Весна».

«Шевченко» (1930)
Літературний рід: лірика
Жанр: сонет
Вид лірики: громадянська
Провідний мотив: роль митця в національному відродженні України, полум’яна любов до своєї знедоленої   нації і пристрасний протест проти її гнобителів.
Віршовий розмір: хорей.
Римування: кільцеве( перший і другий чотиривірші), перехресне ( третій чотиривірш), суміжне (двовірш).

Т.Г.Шевченко: «Кобзар Тарас», «трибун», «поет», він є тим, «ким зайнялось і запалало» наше національне визволення.
Не  поет  —  бо  це  ж  до  болю  мало,
Не  трибун  —  бо  це  ж  лиш  рупор  мас,
І  вже  менш  за  все  —  "Кобзар  Тарас",
Він,  ким  зайнялось  і  запалало.

Скорше  —  бунт  буйних  майбутніх  рас,
Полум'я,  на  котрім  тьма  розтала,
Вибух  крові,  що  зарокотала
Карою  на  довгу  ніч  образ.

Лютий  зір  прозрілого  раба,
Гонга,  що  синів  свяченим  ріже,—
У  досвітніх  загравах  —  степах

З  дужим  хрустом  випростали  крижі.
А  ось  поруч  —  усміх,  ласка,  мати
І  садок  вишневий  коло  хати.

Сонет – ліричний вірш, який складається з чотирнадцяти рядків – двох чотиривіршів і двох тривіршів, хоч можливі й інші варіанти.
Перший чотиривірш містить у собі тезу, другий – антитезу, тривірші – синтез.
Твори Є Маланюка мають форму шекспірівського сонета.
Словник

Могила  Євгена Маланюка

Тестові завдання:
1.Є.Маланюк належить до
А) Нью-Йоркської групи; Б) «Празької школи»; В) неокласиків; Г) шістдесятників.
2.Є.Маланюк очолив літературне об’єднання
А) «МАРС»; Б) «Плуг»; В) «Танк»;
Г) «ВАПЛІТЕ».
3.Із діяльністю «Празької школи» НЕ пов’язана творчість
А) О. Стефановича; Б) Є.Маланюка;
В) Н. Лівицької-Холодної; Г) Ю.Яновського.

4.Перу Є.Маланюка належить збірка
А) «Земля й залізо»; Б) «З вершин і низин»;
В) «Сонячні кларнети»; Г) «Сад нетанучих скульптур».
5. Є.Маланюк найяскравіше проявив себе як
А) новеліст; Б) поет; В) драматург; Г)романіст.
6.Основою поетичної  творчості Є.Маланюка є
А) боротьба з фашистськими загарбниками; Б) ідея колективізації; В) ідея української державності; Г) ідея єдності народів.

7.З якого вірша взяті ці рядки:
І все ж таки: в началі було – Слово!
І все ж таки: начальний дух – Любов!
А) «Істотне»; Б) «Під чужим небом»; В) «Стилет чи стилос?»;  Г) «Земна мадонна».
8.Який художній засіб використав поет у рядках:
Все далі висиха Синюха,
Й линя її весела синь.
А вітер заголосить глухо
І пролітає в далечінь?
А) порівняння; Б) метафору; В) епітет; Г) синекдоху.
9. Який епітет Є.Маланюк  пов’язує  з образом дороги у вірші «Під чужим небом»?
А) заплутані; Б) широкі; В) далекі4 Г) важкі.

10. Установіть відповідність між поетичними рядками та назвами поетичних творів Є.Маланюка, з яких їх узято:
1.О моя степова Елладо,                                        А) «Під чужим небом»
Ти й тепер антично ясна                                         Б) «Земна мадонна»
2. Несу отут страшний свій іспит                           В) «Істотне»
І  знаю, що життя мине                                            Г) «Знаю медом сонця,ой Ладо...»
3.Не ображу зором                                                   Д) «Стилет чи стилос?»
двійник Мадонни на землі
4. Діла ростуть у невмолимі черги


title: "Давня українська література"

text:
Давня українська література — це сфінкс, що ховає чимало таємниць, які ми мусимо ще розгадати...
                                                                        В. Яременко
.

Основні риси давньої української літератури
1) Вона була рукописною, її пам’ятки здебільшого не мали стійкого тексту.
2)Не розвинулось ще почуття авторської власності, тексти багатьох творів не зберегли ні імені їхніх авторів, ні дат написання.
3)Література ця великою мірою була пов’язана з церквою, з історичними подіями, з тими чи іншими історичними особами
Основні жанри давньоруської літератури:
Сказа́ння, жанр розповідної літератури Київської Русі про історичних діячів та давні події. Образи і сюжети в сказаннях відзначаються поетичною вигадкою, хоча вони й розповідають про реальні події і про реальних осіб. Сказання наближаються до легенд. Широко відомі сказання про св. Бориса і Гліба, про Мамаєве побоїще тощо.

Апокри́фи (грец.αποκρυφος — таємний, прихований) — релігійно-легендарні твори, які не визнавались церквою канонічними й заборонялися. виниклі на рубежі нашої ери в елліністичному давньоєврейському і давньосирійському середовищі, а також на християнському Сході. Твори про персонажів і події Священної історії, що не ввійшли до офіційних іудейських і християнських церковних канонів
Житія́ — життєписи людей, прилічених церквою до лику святих. Такі люди удостоювалися церковного шанування і поминання, складання
Літо́пис — історико-літературний твір у Київській Русі, пізніше в Україні, Росії та Білорусії, в якому оповідь велася за роками. Назва походить від структури літопису, де статті починались зі слів «в літо».

Патерики (грец. paterikon, лат. vita patrum від pater -батько) - життєписи і повчання святих отців Церкви, збірники оповідань про життя християнських святих отців, засновників християнської церкви, з країн християнського Сходу і Заходу.
«СЛОВО», ораторський жанр церковно-релігійного й повчального змісту в Київській Русі («Слово про закон і благодать» митрополита Іларіона з першої половини XI ст.; вісім «Слів» Кирила Туровського. з другої половини XII ст. та ін.), а також церковно-ораторська проза XVII ст. (наприклад, велика збірка церковних проповідей Л. Барановича «Труби словес проповідних», 1674). У Київський Русі «Слово» мало значення також поетичного сказання — поетичної повісті; найвизначніший зразок: «Слово о Полку Ігоревім» (XII ст.).
Періодизація
давньої української літератури
    Коли ж виникли перші найдавніші рукописні книги? Вони були створені на наших давніх землях і дійшли до нас, розпочинаючи своє літочислення із середини Х ст.
     Із запровадженням християнства в Київській Русі (988) пожвавився розвиток торгівлі, ремесел, зовнішньої політики й культури, що й спричинило розвиток писемності. Розквіт Київської держави в Х–ХІ ст. пов’язаний з іменами князів Володимира Великого та Ярослава Мудрого.
Святий Володимир Великий
      Щоб зміцнити єдність держави, князь Володимир Святославович у 988 р. запровадив християнство, утвердивши його як державну релігію. Введення християнства сприяло зміцненню Київської держави, розширенню її зв’язків з іншими країнами, інтенсивному розвитку освіти, мистецтва, літератури.

Почали виникати школи «ученія книжного», у яких дітей тогочасної знаті навчали різних наук та іноземних мов. З цих шкіл виходили освічені люди, здатні вести державні справи, перекладати різні церковні, наукові та художні твори, головним чином з грецької та латинської мов.
   Поряд з давньоруською мовою літературною стала й церковнослов’янська (староболгарська), якою були написані релігійні твори — Євангеліє, Псалтир, Часослов та ін.
Остромирове Євангеліє
 Головними осередками, де переписувалися книги, були монастирі, а переписувачами — ченці.
Проте бували переписувачами й не ченці, а члени білого духовенства — священики, дяки; буває підпис, що працювали над перепискою книги піп із сином. Нарешті, за переписку бралися і світські освічені люди, навіть князі та княгині, бо ця праця вважалася богоугодною.
Ярослав Мудрий
Княгиня Ольга
    Найдавніші книги писали на спеціально
виготовлених для цього шкірах, що називалися пергаментом. Переважно ці шкіри були телячі. Спочатку пергамент привозили з грецьких земель (він за якістю нагадує білий і тонкий пергамент грецьких манускриптів), пізніше цей матеріал для письма почали виготовляти й на українських землях. Пергамент коштував дуже дорого, тому з ХІV ст. його замінили папером, який завозили з-за кордону. Виробництво власного паперу почалося в Галичині в першій половині ХVІ ст.
Рукописна книга Київської Русі має певні, притаманні тільки їй, особливості.
Це різноманітні формати та обсяги книг залежно від змісту та призначення: або великий фоліант близько тисячі сторінок пергаменту чи паперу, або невеличка книжка кишенькового розміру.
     У рукописній книзі провідне значення мав шрифт — устав та напівустав, скоропис використовувався дуже рідко. Устав та напівустав давали можливість зробити красиву, ритмічно насичену сторінку.
 Текст писали у два кольори: чорним і червоним.      Червоним — перші рядки, звідки вираз «червоний
рядок», а також окремі слова або речення, на які читач повинен був звернути особливу увагу.
     В оформленні староруської книги широко використовували декоративний елемент — в’язь. Це специфічний вид написання літер, коли назва або слово відігравали роль орнаменту, їх писали червоною фарбою, а в престижних виданнях і золотом.
Процес переписування був дуже складним і повільним, бо кожна буква виписувалася окремо, а початкові букви кожного розділу (ініціали) вимальовувалися у вигляді птахів, звірів, будинків тощо.
    Широко і зі смаком на сторінці компонувалися заставки, їх завдання — привернути увагу читача до початку розділу. В одній книзі могло бути від трьох до шести заставок, але відомі рукописи, де їх набагато більше. У композиції окремих заставок уводилися зображення святих.
   Усі рукописні книги «одягалися» в оправи для захисту та надання охайного вигляду. Для виготовлення оправи використовувалися добре висушені й оброблені дошки, які надійно скріплялися з блоком, їх покривали шкірою, а подекуди й коштовними тканинами, металевими прикрасами, які були багато орнаментовані.     Обов’язковим елементом були орнаментовані застібки, відлиті з металу, найчастіше з бронзи.
Рукописні книги стали цінним надбанням нашої культури.


title: Дитячий фольклор

text:
Мандруючи стежками казок…
Ка́зка - це порівняно коротка розповідь про фантастичні події та персонажі.
Колискова – це жанр народної родинної лірики, зміст і форма якої зумовлені присиплянням дитини в колисці.
Забавлянки – коротесенькі пісеньки чи віршики гумористично-жартівливого змісту, що супроводжуються відповідними рухами, активізують єдність слова та моторики дитини, розвивають її мовлення.
Мета колисанки – відповідними рухами, монотонним співом і приємними дитині словесними образами спонукати до сну малого слухача.
За́гадка (від слова «гадати» — думати, вгадувати, загадувати) — жанр усної народної творчості, дотепне запитання,
часто має віршовану форму
Скоромовка — жанр як фольклорного, так і літературного походження: дотепна гра спеціально скомпонованих важковимовних слів, і звуків, що створюють труднощі для швидкої й виразної вимови слів.
Закли́чки (від слова закликати) — музично-поетичні твори, в основі яких — вірування в магічну силу слова.
Дражнилки – ритмізовані словесні формули, якими діти виражають негативне ставлення до іншої дитини, пробуючи викликати в неї певну реакцію.
Мирилки – це короткі віршовані твори, які говорять діти на знак примирення, за призначенням вони протилежні до прозивалок і використовуються з метою відновлення товариських стосунків.
Лічилки – невеликі віршовані твори, якими визначають роль і місце у грі кожного з її учасників
Вельмишановна принцесо, завтра, 15 листопада, на галявині темного лісу відбудеться міжнародний семінар принцес. Запрошуємо Вас взяти в ньому участь. Програма семінару включає:
1. Лекція на тему «Як бути справжньою принцесою»
2. Практична частина «Відпрацювання знайомства з принцом»
Примітка: у роботі семінару люб’язно погодилося взяти участь 20 іноземних принців
З повагою, Організаційний комітет
Вельмишановна принцесо, завтра, 15 листопада, на галявині темного лісу відбудеться міжнародний семінар принцес. Запрошуємо Вас взяти в ньому участь. Програма семінару включає:
1. Лекція на тему «Як бути справжньою принцесою»
2. Практична частина «Відпрацювання знайомства з принцом»
Примітка: у роботі семінару люб’язно погодилося взяти участь 20 іноземних принців
З повагою, Організаційний комітет

Над проектом працювали:
Забавлянки, дражнилки, мирилки
Колискові пісні
Колядки та щедрівки
Народні ігри
Лічилки, загадки
Страшилки, скоромовки


title: І.Франко. Поема "Іван Вишенський"

text:
Іван ФранкоПоема “ІванВишенський”Текстуальне вивчення
Підготувала
вчитель української мови та літератури
Запорізького навчально-реабілітаційного центру- інтернату №1
Головань Наталя Іванівна
“Мов зелена піраміда...
так облита дивним морем...
Спить Афонськая гора.”
“На Афоні дзвони дзвонять
у неділю по вечірні...”
“Тут спинився хід церковний...”

“І перехрестився старець, над безодню вийшов
сміло...”
“О, вітай, моя домівко...”
“...і швидко сітка вхід яскині заплела.”
“Так з думками бився старец і молився, і томився, але давнє просвітління не хотіло вже вернуть...”
“Що за незвичайні гості в мою яму заблудили?..”
“Соловейко на калині так лящить, аж серцю любо...”
“Теплий вітерець вечірній роздуває білий парус, і пливе, мов лебідь, барка до Афонської гори.”
Хто рече: кохаю Бога,а не порятує брата, -той брехню на душу взяв
“Він нічого вже не бачив,тільки шлях той золотистий і ту барку ген на морі — і ступив і тихо щез.”
“А в печері пустельницькій тільки білий хрест лишився, мов скелет всіх мрій, ілюзій, і невпинний моря шум”


title: І. Франко. Збірка інтимної лірики «Зів’яле листя»

text:
Урок  з української літератури
у 10 класі
ІВАН ФРАНКО.

ЛІРИЧНА ДРАМА
«ЗІВ’ЯЛЕ ЛИСТЯ» – ШЕДЕВР ІНТИМНОЇ ЛІРИКИ»
Новомиколаївська ЗОШ І-ІІІст.
ОЛЬГА РОШКЕВИЧ
ЮЗЕФА ДЗВОНКОВСЬКА
ЦЕЛІНА ЖУРОВСЬКА
ОЛЬГА ХОРУЖИНСЬКА