title: Тарас Шевченко і Тернопільщина

text:
Тарас Шевченко
 і Тернопілля
(відкрий для себе невідомого Шевченка)
Український   Сальвадор   Далі   живе   у Бережанах

Художник із Бережан Олег Шупляк знаний завдяки своїм картинам з подвійним змістом, які сам ще називає “двовзорами”. З одного боку - це звичайні пейзажі, але якщо придивитися, то з-за дерев, будинків, хмар, неначе “виринають” портрети таких видатних особистостей, як Тарас Шевченко, Іван Франко, Микола Гоголь, Богдан Лепкий.
Свою першу картину-ілюзію художник присвятив великому Кобзареві. Цей портрет автор створив на основі двох класичних українських образів – молодого кобзаря та звичного для України сільського пейзажу.
Нащадки Шевченкового роду

На Тернопільщині живуть двоє нащадків з гілки Шевченкового роду — Лідія Деркач і Володимир Шкробот. Лідія Іванівна — цінований в державі юрист і в недавньому часі голова обласного апеляційного суду — нащадок молодшого брата Тараса Йосипа Григоровича Шевченка по маминій лінії (її дівоче прізвище — Шевченко). До того ж, Лідія Іванівна є уродженкою Черкаської області — славетного і благодатного Шевченківського краю.
Володимир Васильович — визнаний майстер лікарської справи — походить (також по материнській лінії) з роду Красицьких: Антон Красицький був чоловіком Катерини Григорівни Шевченко, а заодно й швагром Тараса.
Шевченко сам приходить у наше сучасся

Якщо музеї Тараса Шевченка є в далекій Канаді, Казахстані, Російській Федерації, то чого ж не повинно їх бути у нас, на Тернопіллі, де поет провів чи не три осінні місяці життя далекого 1846 року? Варто визнати, що в Україні лише три музеї Шевченка — Національний музей Тараса Шевченка (місто Київ, він має дві філії), Національний заповідник «Батьківщина Тараса Шевченка» (село Моринці, село Шевченкове (колишня Кирилівка), село Будище Черкаської області), Шевченківський Національний заповідник (місто Канів Черкаської області). Правда, у Черкасах є Музей однієї книги — «Кобзаря», та в Переяславі-Хмельницькому відкрито Музей Заповіту Тараса Шевченка.
Не домовляючись
 і спеціально того не роблячи,
 нині ми маємо на Тернопільщині майже
півтори сотні монументів Кобзареві.

За кількістю пам'ятників Тарасові Шевченку ми поступаємося лише своїм двом сусідам – львів'янам і франківцям. Що цікаво, монументи Кобзарю встановлені в усіх без винятку райцентрах нашої області, окрім Ланівців. До 200-річчя Тараса Шевченка готується до випуску карта області із зображенням на ній усіх тернопільських пам'ятників Тарасу.

Найбільше пам’ятників Кобзареві є у Борщівському районі — 18 (за попередніми даними), найменше — в Лановецькому — всього два. У Чортківському районі — 11, Заліщицькому та Гусятинському — по 10.
Перший на Тернопільщині пам’ятник звели у селі Бурдяківцях Борщівського повіту до 50-их роковин смерті поета в 1911 році (до речі, це село, як і Залав’є на Теребовлянщині, має два монументи Кобзареві). До 100-ліття від дня народження Т. Шевченка у 1914 році пам’ятники були встановлені у селах Залав’є, Лошнів на Теребовлянщині, Лисичинці, Шили Збаразького повіту, Жуків Бережанського повіту, Лозівка — (тепер Підволочиського району). Ці пам’ятники за роки польської окупації не раз нищили, проте згодом їх відновили.
В пам'ятниках Тарасові Шевченку в Тернополі, Теребовлі та Залізцях Зборівського району в фундаменти кожного вмурована земля з могили Кобзаря.
Присвята   Шевченкові

Слово Тараса Шевченка вперше заясніло на землі галицькій, вже на початку 40-их років XIX сторіччя.  У наступні десятиліття зберігачами і популяризаторами творчості  славного Тараса були уродженці Тернопілля - видатний вчений-електротехнік, наш краянин Іван Пулюй, вчителі Тернопільської гімназії Петро Головацький та Клим Мерунович, очільники НТШ у Львові, майбутні академіки НАН України Володимир Гнатюк з Велеснева, що в Монастириському районі, та Кирило Студинський з притернопільської Кип’ячки, а також багатолітній редактор газети «Буковина» Осип Маковей (який проживав і помер у Заліщиках), відомий славіст з Бережанщини Мар’ян Якубець, педагог Дмитро Макогон (батько Ірини Вільде, походив з Хоросткова), історик галицького театру Степан Чарнецький зі Шманьківців (Чортківський район), автор слів славнозвісної пісні «А ми тую червону калину...»
На Тернопільщині звіддавна не було такого літератора, який би не вважав за честь написати присвяту Шевченкові.
Відома поетка з Денисова, що у Козівському районі, Іванна Блажкевич ще в 1911 році написала перший вірш про славного Кобзаря, який називався «Піввіку уже в могилі». Доброї слави зажили написані пізніше й п’єси (сценічні картинки) «Тарас Шевченко у дяка» та «Діло в честь Тараса».
Кілька віршів присвятив Шевченкові і наш краянин Богдан Лепкий. Мабуть, найкращим з них є «Благословенна най буде година», що з’явився друком у «Краківських вістях» 10 березня 1940 року.
Благословенна най буде година,
І тая хата, і село,
Що Україні принесло
З великих найбільшого сина...
Шевченківські лауреати
У галузі літератури та мистецтв щорічно присвоюється Шевченківська премія — одна з найпрестижніших державних відзнак України. ‘Гордістю Тернопільщини є 11 лауреатів — вихідців з нашого краю. У різні роки лауреатами Державної, а тепер Національної премії України імені Тараса Шевчейка ставали: художниця з Бережан Олена Кульчицька (1967), скульптор із села Староміщина Підволочиського району Ярослав Мотика (1972), художник-декоратор з села Зелений Гай Заліщицького району Володимир Шевчук (1982), хоровий диригент з села Великі Загайці Шумського району Андрій Кушніренко (1984), поет з Острівця Теребовлянського району Роман Лубківський (1992), поет-політв’язень з Росохача Чортківського району Степан Сапеляк (1993), літературознавець, прозаїк і драматург з Вербовця Лановецького району Григорій Штонь (1996), живописець з Москалівки Лановецького району Іван Марчук (1997), письменник з Королівки Борщівського району Роман Андріяшик (1998), поет-політв’язень із Дзвинячої Збаразького району Іван Гнатюк (2000), композитор з Ниври Борщівського району Віктор Камінський (2005).
Якщо Лановеччина має лише два пам’ятники Тарасові Шевченку, то вона й має аж двох лауреатів Шевченківської премії. Два — вихідці із Борщівського району, по одному — з Бережанського, Підволочиського, Заліщицького, Шумського, Теребовлянського, Чортківського, Збаразького. У дев’яти з 17 районів області є Шевченківські лауреати. Десять з одинадцяти народилися в селі.

Олена Кульчицька - перша тернополянка-лауреат Шевченківської премії.

Без її творчого доробку важко уявити мистецтво Галичини ХХ століття.

7 березня 1967-го знаменита художниця будучи вже при смерті дізналася про нагородження Шевченківською премією. Коли про це їй сказали, вона лише кліпнула віями і тихо сказала: “Чую!..” Наступного дня уночі 90-літня жінка померла.

Досі абсурдом виглядає те, що 1964 року Шевченківську премію присвоїли…першому секретареві КПРС Микиті Хрущову(!?)? А роком раніше перед нашою Оленою Львівною першим лауреатом серед художників стала представниця (“наївного мистецтва”) Марія Приймаченко
"...А колись то буде!"
Усім життям, усім током крові народжуймо в собі Шевченка. Кожен — хоч іскру. Іскру — кожен. Усі разом — буде Україна!

Як писав Тарас Шевченко у «Щоденнику»: «... хоч і не швидко, матері його ковінька, а колись то буде!»


title: "Т. Шевченко і Біблія"

text:
Т. Шевченко і Біблія
Святе Письмо Шевченко знав із дитинства, бо чув його з уст діда та батька; заслуховувався співом лірників і кобзарів про Ісуса та Лазаря на базарах. Навчаючись грамоти у сільського дяка, Тарас першим із учнів після вивчення “азбуковника“ перейшов до читання Псалтиря.
Повертаючись додому, ще подовгу зачитувався Псалмами, декламував їх уголос, захоплюючись мелодикою та красою слова. Часто п’яний дяк посилав Тараса до осиротілих родин читати Псалтир, оплакуючи небіжчиків. Згодом Шевченко писав про це в автобіографії і повісті “Княгиня“.
Малий пастушок знав Псалми із збірки Григорія Сковороди, коли, ховаючись у бур’янах, списував їх до свого зошита. Тоді ці пісні були для сироти не лише втіхою, а й підтримкою та особливим натхненням до молитви.
Про своє раннє спілкування з Богом Шевченко щиро й зворушливо описав у вірші “Мені тринадцятий минало…“:

«Уже покликали до паю,
А я собі у бур’яні
Молюся Богу… і не знаю,
Чого маленькому мені
Тоді так приязно молилось,
Чого так весело було?»

Слушно зауважив відомий шевченкознавець Євген Сверстюк, що можливо, саме в такому “молитовному ключі – вічна таємниця поезії Кобзаря, сумірного з ладом народної душі, спраглої любови, правди і добра?”

Згодом, коли за плечима Шевченка був певний життєвий досвід, відбулося глибше усвідомлення християнських ідей. Навчаючись в Академії мистецтв у Петербурзі, художник поглиблено студіював Біблію, проникаючи у світ її образів і сюжетів, створених видатними європейськими майстрами пензля.
Ще одним стимулом поглибленого осмислення Святого Письма було знайомство Тараса Шевченка в 1843 році з фанатично віруючою Варварою Рєпніною, котра подарувала йому Біблію.
Невипадково ж сама поема “Тризна“ з посвятою княжні – перший твір поета, епіграфом до якого взято слова апостола Петра, де автор виразно висловив і свої заповіти: братолюбство та віра в Бога.
Поет свідомо покладає на себе місію натхненного провідника Слова правди – минулої, сучасної і майбутньої; правди, що йде від Бога:
«Молюся, Господи, внуши їм
Уст моїх глаголи.»

1845 року поет переспівав 10 Псалмів із Псалтиря і записав їх до альбому “Три літа“. Поет обрав саме ті Псалми, які найбільше нагадували долю України та його власну. Цикл “Давидові Псалми“ щонайпереконливіше підсумував як духовне зростання Кобзаря, так і його творчості.
Його віра була й залишається однією з найбільших контраверсій у Шевченкознавстві. Словесна й художньо-мистецька творчість його не дає однозначної відповіді, як Шевченко ставився до Бога, до Церкви, до релігії й віровизнання. І це не тому, що в нього на ці проблеми були суперечливі, непослідовні чи плутані погляди, навпаки, вони у нього системні, ясні й визначені.

Тарас Шевченко, беззавітно вірячи в Бога і будучи українським православним християнином, мав доволі критичний погляд на морально-етичні й обрядові аспекти православ’я російського, яке, на основі реакційної неєвангельської формули “православія, самодержавія і народності”, зрослося з деспотичним монархічним режимом.
Так, професор Микола Сумцов, один з видатних знавців поезії й епістолярії Шевченка, писав: “Знайомлячись з ними, ми бачимо, що релігійність Шевченка має барву рідної поетові православної Церкви, під час посту постився і приймав святі тайни (сповідався й причащався). Взагалі не розривав з церковними формами релігії своїх батьків”.
Шанобливе синівське ставлення Шевченка до трьох осіб одноістотної й нероздільної Трійці, до Богородиці і святих, повага до ікон і особисте малювання ікон, чисельні малюнки на релігійні теми – все віддзеркалює його християнський світогляд, його нездоланну віру в Бога.

Всеупованіє моє
На Тебе, мій пресвітлий раю,
На милосердіє Твоє,
Все упованіє моє
На тебе, Мати, возлагаю.
Святая сило всіх святих,
Пренепорочная, Благая!
Молюся, плачу і ридаю:
Воззри, Пречистая, на їх,
Отих окрадених, сліпих
Невольників. Подай їм силу
Твойого мученика-Сина,
Щоб хрест-кайдани донесли
До самого, самого краю.
Достойно пєтая! Благаю!
Царице неба і землі!
Вонми їх стону і пошли
Благий конець, о Всеблагая!

Не тільки змістом, а й молитовним настроєм, емоційним звертанням і проханням до Богородиці, чудовою чисто євангельською ритмікою і строфікою, а також щедрим та делікатним і щиро українізованим використанням церковнослов’янизмом – це суто православна похвала Марії, довершена молитва великої поетичної сили. Ці початкові слова з Шевченкової поеми “Марія” таки треба було б включити в українські молитовники! Серед низки прославлень Діви Марії, це безумовно була б молитва-перлина, створена до того ж великим національним поетом-християнином. На відміну від переважної більшості людей, які у молитвах звіряють свої особисті клопоти і просять про індивідуальну допомогу, Шевченко молиться до Богородиці, за “окрадених сліпих невільників”, тобто за свій цілий народ, може за все людство.
Отже саме існування такої близькості давало деяке право на незадоволення. У Шевченка можна знайти саме такі закиди Богові, у яких він висловлює своє незадоволення від невідповідності реального життя ідеалу справедливості, який мав би втілювати Господь Бог.
«Пробудися! Чого спиш. Господи?
Встань, не відкидай нас навіки!
Чого закриваєш лице твоє,
Забуваєш за горе наше і тісноту нашу?»
(“Давидові псалми” Псалом 12 )

Шевченко був християнином філософічного складу думання, який, як і апостол Павло, готовий був навіть душу погубити, аби лиш його народ був помилуваний і прощений, аби зменшилися – чи й зовсім були скасовані – його страждання.
«Воскресну нині! Ради їх,
Людей закованих моїх
Убогих, нищих… Возвеличу
Малих отих рабів німих!
Я на сторожі коло їх
Поставлю слово.»
(“Подражаніє ІІ Псалму” )


title: слово про похід ігорів

text:
«Слово про похід Ігорів, Ігоря, сина Святославова, онука Ольгова», найвідоміший пам'ятник давньоруської літератури.

В основі сюжету - невдалий похід 1185 року руських князів на половців, зроблений новгород-сіверським князем Ігорем Святославичем.
Історія знахідки
Рукопис «Слова» (що входила до складу збірки з декількох літературних текстів) була виявлена в Спасо-Преображенському монастирі в Ярославлі.

Його виявив один з найбільш відомих і успішних колекціонерів пам'яток російської старовини - граф Алекс

Єдина давньоруська запис «Слова» загинула у вогні московського пожежі 1812 року.

Перше видання 1800 року, підготовлене Мусіним-Пушкіним, під заголовком: «Ироическая песнь о походе на половцев удельного князя Новогорода-Сіверського Ігоря Святославича».

Сюжет

В коротких висловах «Слова» зображуються події невдалого походу на половців новгород-сіверського князя Ігоря 1185 р., як про це розповідається в літописах (у двох редакціях - південної і північної, по Іпатіївському літописі і по Лаврентіївському),

Згадуються події з князівських міжусобиць, походів і вдалих битв, починаючи з найдавніших часів.

Перед нами як би народна історія, народна епопея в книжковому викладі письменника кінця XII ст.

Вступ

Є тут і натяк на старовинну соколине полювання, і на співців-музикантів з кифарами або гуслями.

Поход Игоря

Ігор бачить затемнення сонця 1 травня 1185 і передчуває невдачу. Відчайдушні спонукання битися до смерті підбадьорюють князя, і він вступає в злат стремінь».
Несприятливі ознаки переслідують полк Ігорів. Похід намічений далеко вглиб степів, до моря, до Сурожу, і Корсуню Тмутаракані.

З п'ятниці по неділю йдуть рішучі битви нещасного Игорева полку оточеного численними половецькими полками.

Ігор полки завертає, щоб визволити свого брата Всеволода; але вже полягли хоробрі русичі на березі бистрої Каяли.

Золоте слово Святослава

Плач Ярославни

Вона звертається до вітру, до Дніпра-Словутичу, до світлого, тресветлому сонця. Вітер розвіяв її радість , Дніпро може тільки нести її сльози до моря, а сонце в полі безводному русичам жаждою луки стягнуло .

Заключним словом до князів, можливо, ще полоненим, і до загиблої дружині закінчується «Слово о полку Ігоревім».

Виконали учні  8-а класу
ЗОШ № 26 м.Вінниці
Гончарук Д.
Олянецький К.


«Він більше працював, ніж жив…» (до 150-річчя з Дня народження Бориса Грінченка)


"Славетні імена України"


Українські народні балади


Повість " Климко " Григора Тютюнник


Тарас Григорович Шевченко (1814 - 1861)


title: Українські народні балади

text:
14.
13.
12.
11.
10.
9.
8.
7.
6.
5.
4.
3.
2.
1.


Володимир Сосюра


title: Т.Шевченко - художник

text:
1849-1850
1853
1860


Вічно житиме в серцях


Презентація на тему: Микола Гоголь: життя і творчість!


Остап Вишня


Симоненко Перехожий


title: "Сeргій Жадан"

text:
СЕргій Жадан
Підготувала учениця 2 курсу фізико-математичного класуДоля Вікторія
    український письменник, перекладач та громадський діяч
Сергі́й Ві́кторович Жада́н (* 23 серпня 1974)
Освіта та діяльність
     Харківський Національний Педагогічний Університет ім. Г. С. Сковороди
Письменницька і перекладацька творчість
Роман «Ворошиловград»
Мультимедійні проекти
Сергій Жадан та гурт Собаки в Космосі на фестивалі Захід 2013
1999: премія Бу-Ба-Бу за найкращий вірш року 2001: найкраща поетична книга року (Балади про війну і перебудову) 2001 — Herman-Kesten-Stipendium (Нюрнберґ) 2001—2002 — Herder-Stipendium (Töpfer Stiftung, Відень) 2003: переможець всеукраїнського конкурсу «Книжка року»2003 — KulturKontakt — Stipendium (Відень) 2005: лауреат премії ім. Германа Ленца (Німеччина) 2005 — Gaude Polonia (Варшава) 2006: найкраща поетична книга («Цитатник») 2006: лауреат премії «Книга року Бі-Бі-Сі» («Капітал») 2007: найкраща книга року («Капітал») 2007: лауреат поетичного фестивалю «Київські Лаври» 2007: фіналіст премії ім. Джозефа Конрада-Коженьовського2008: російський переклад роману «Anarchy in the UKR» увійшов до короткого списку літературної премії «Національний бестселер»  2009: лауреат премії ім. Джозефа Конрада-Коженьовського 2010: лауреат премії «Книга року Бі-Бі-Сі» («Ворошиловград»)2010: висунутий на звання «Людина року» російським журналом «GQ» за книгу «Червоний Елвіс». 2012: Відзнака «Золотий письменник України»
Дякую за увагу!


ВАСИЛЬ СЕМЕНОВИЧ СТЕФАНИК


Т.Г.Шевченко. "Заповіт"


title: "Особливості Української міфології"

text:
Особливості Української міфології
Підготував
учень 11 класу            Чигарев Максим
Поняття “міфологія”
   Вірування усіх давніх народів були тісно пов'язані з їх повсякденним життям, навколишнім світом, природою. Древні люди намагались пояснити зміни, явища і сили в природі і суспільстві (невидимий світ) використовуючи наявні у них на той час поняття про стосунки між людьми (видимий світ). Таким чином сили природи уподібнювались людям, набували певних людських рис .
    Міфологія — сукупність міфів того чи іншого народу. Міфи слід відрізняти від казок, які вже у стародавні часи сприймалися як вигадки, плід фантазії, в той час, як до міфів ставилися як до імовірних подій.
   Міфи також відрізняються від легенд, які найчастіше розповідають про реальних осіб, або справжні події.
Українська міфологія
   Українські міфи характерні тим, що вони надзвичайно природні, пов'язані з хліборобським або пастушим побутом наших предків.
   Їхні персонажі переважно батько-господар, мати-господиня, їхні сини й дочки, їхня худоба та поля. Міфологічні сюжети яскраво забарвлені родинним побутом княжої доби.
   У найархаїчніших колядках і щедрівках знаходимо прославляння господаря не якоїсь конкретної родини людей, навіть не князівської чи гетьманської, але швидше — відгомін прославляння сім'ї небесних світил та природних явищ: сонця, місяця, зорі, дрібного дощику, вітру та ін.
   Труднощі досліджень української міфології полягають насамперед у тому, що всі писемні згадки про стародавні вірування носять характер критики і засудження язичницьких Богів (бісів), яких кожен літописець не вважав за потрібне пояснювати, лише трактував як пережитки малокультурних звичаїв, неприйнятних для християн.
    До нас дійшли переважно уривки прадавніх міфів, часто засмічені пізнішими християнськими нашаруваннями, які нині так нелегко розпізнати, щоб зібрати й вибудувати струнку систему української міфології.
Особливість української міфології - пантеїзм
   Характерною особливістю української міфології є пантеїзм (від гр. pan — все, і theos — Бог), тобто філософсько-релігійне вчення, за яким Бог ототожнюється з природою.
   Обожнювання всіх явищ природи, небесних світил, дерев, річок, поклоніння багатьом богам називається політеїзмом, тобто багатобожжям.
   Існують і монотеїстичні віри, що визнають одного Бога, однак християнство не можна повною мірою визнати монотеїстичною релігією, бо в ньому є Бог-отець, Бог-син, Бог-дух, Мати Божа та ціла плеяда святих, яким поклоняються, як і богам.
   В українців існувала своєрідна ієрархія Богів: на чолі всього світу стояли найстарші Боги, котрі керували всім життям, далі йшли нижчі рангом Боги, а також демони, які надавали послуги старшим Богам; а внизу стояли люди, обдаровані великою силою, що могли конкурувати з демонами.
   На жаль, до нас не дійшло майже ніяких міфів про родоводи Богів, за винятком окремих вказівок на зразок: вітри — Стрибожі внуки, або «Сонце ж цар, син Сварога, він же Даждьбог» тощо.
Висновок
   Отже, українська міфологія — сукупність міфів про походження і родовід Богів (пантеїзм) — зовсім не розроблена. Досить проста і в той же час різноманітна. Але в цій галузі української культури маємо велику нестачу матеріалу.


title: Павло Тичина - Десь на дні мого серця

text:
П.Г. Тичина. Десь на дні мого серця…

В. Стус бачив для себе Тичину в чотирьох  іпостасях:
1- геніальний автор “Арфами, арфами…”, романтик, співець Весни, володар сонячних кларнетів;
2 – автор низькопробного “ Трактор в полі: “Дир-дир-дир”;
3 – орденоносець, академік, вчений, міністр;
4 – “ геній, змушений стати пігмеєм, блазень при дворі кривавого короля”.

           Кожна з цих іпостасей, подобається нам чи ні, існувала, і вибір за нами,
яким сприймати Тичину.
“СОНЯЧНІ КЛАРНЕТИ”
У Тичини на диво цікава інтимна лірика. То ж хто його кохані?
   		Про першу любов автора “Сонячних кларнетів” відомо небагато. Є тільки коротка згадка про те, що під час навчання Павла у Чернігові у нього була якась Ляля. На її честь він прибрав собі псевдонім Лялич і так назвав автора великого музичного твору, що виконувався в одному з соборів Чернігова у 1912 чи 1913 році. Ніхто із слухачів й не здогадувався, що композитор Лялич – це сам Тичина.
Поліна Коновал
     Дочка пізніше репресованого українського письменника Івана Вороньківського надихала поета на геніальну лірику. Саме Їй присвячені вірші 1913-1915 р.р. Тичина мріяв бачити кохану щирою українкою. Але Поля зрадила і батькові, й Павлові ідеали. Вона вийшла заміж за людину, ворожу українській культурі, і сама не раз відзивалася про Україну з позиції яничарки. Але кохання до Полі в Тичини було таким потужним, що болючу згадку про нього не міг убити й час.
Ганна Коновал ( Нюся, Інна)
	У Поліни була сестра Ганна ( Нюся ), яку за тодішньою модою вже в дорослому віці неофіційно перейменували в Інну. Ця Нюся – Інна палко й жертовно любила Тичину, навіть освідчилася йому в коханні, але ж не могла замінити собою сестру.
О панно Інно, панно Інно!
      Я — сам. Вікно. Сніги...Сестру я Вашу так любив —Дитинно, злотоцінно.Любив? — Давно. Цвіли луги...О люба Інно, ніжна Iнно,Любові усміх квітне раз — ще й тлінно.Сніги, сніги, сніги...Я Ваші очі пам'ятаю,Як музику, як спів.Зимовий вечір. Тиша. Ми.Я Вам чужий — я знаю.А хтось кричить: ти рідну стрів!І раптом — небо... шепіт гаю...О ні, то очі Ваші.— Я ридаю.Сестра чи Ви? — Любив...1915
Наталя
           Мало не міфічним образом коханої Тичини можна вважати Наталю. У П.Загребельного ця жінка фігурує у книзі “Кларнети ніжності”. А у своїй творчості Тичина тільки один раз привідкриває завісу над цією загадковою постаттю, змальовуючи далеко не платонічні стосунки у вірші “Зоставайся, ніч настала”. Проте, у цій поезії ставлення до коханої делікатне, нема жодного необачного слова, осуду чи натяку, що принижує  милу . Закоханим не судилося бути разом; дівчина померла від  сухот.
— Зоставайся, ніч настала,
Все в тумані-молоці. — Спать мене поклала Тала На дівочій руці. Щось питає, обіймає Чисте, біле, молоде… І світає й не світає, Тільки ранок не йде…
 Рита Нещадименко
    Цікавою сторінкою у житті Тичини можна вважати стосунки з Ритою Нещадименко. Спочатку це була дружба, яка несподівано розгорілася великим полум’ям кохання. Але між Ритою і Павлом наче точилася якась боротьба: коли вона в’янула за ним, Тичина був майже байдужий, коли ж він рвався до неї, Рита віддавала перевагу Лесеві Курбасу.
Оксана Петрусенко
    Серед коханих Тичини – співачка зі світовим іменем – Оксана Петрусенко. Коли вона померла, Тичина цілий день сидів, обхопивши голову руками і плакав.
Котова Олена ( Олена Журлива )
    Непересічною особистістю виявилася й одна з сестер Котових, яка прибрала псевдонім Олена Журлива. Вона відрізнялася не лише особливою красою і талантом поетеси та актриси, а й особливо трагічною долею і надзвичайною силою волі. У 30-х роках її безпідставно репресували й з заслання привезли аж через 20 років помирати на рідній землі.
Прикутій до ліжка жінці
   Тичина регулярно присилав гроші, щоб могла купити ліки й такі-сякі харчі. Вона ж  з вдячності за турботу й у пам’ять про взаємне кохання написала спогади про свої стосунки з Тичиною, але дружина поета Лідія Папарук спалила цей рукопис.

Лідія Папарук
    	Свою дружину Тичина теж любив і навіть поетично називав її Весною. До свого одруження вони зустрічалися 17 років, а потім майже 30 років прожили у мирі й злагоді. Лідія Папарук заради Тичини зреклася можливого материнства, адже поет боявся потрапити в становище, коли тоталітарна система маніпулюватиме його дітьми, через них тиснутиме на Тичину.
Павло Тичина із дружиною Лідією Папарук у їхній київській квартирі
Дітьми у сім’ї Тичини стали його книги.
   		На жаль, деякі виявилися вічним докором. Компенсуючи відсутність дітей, Лідія Петрівна вважала себе матір’ю багатьох творчих задумів Тичини й навіть дала назви його деяким збіркам.
   		У стосунках з Лідією Тичина був делікатним. Між ними тривала взаємна прив’язаність однодумців і царювала взаємна вірність.
 Говорячи про особливість
    поетичної творчості Тичини, Максим Рильський відзначав, що найкраща характеристика її у виразі — "музична ріка", що "Тичина і пісня — брат і сестра", що коли багатьох поетів називаємо за трафаретом "співцями", то для Павла Григоровича слово "співець" — найприродніший епітет.
Подивилась ясно, — заспівали скрипки! -
Обняла востаннє, — у моїй душі. —
   Ліс мовчав у смутку,
   в чорному акорді.
   Заспівали
   скрипки
   у моїй душі!

Десь надходила весна. — Я сказав їй: ти весна!
       Сизокрилими голубками У куточках на вустах Їй спурхнуло щось усмішками — Й потонуло у душі… Наливалися жита. — Я сказав їй: золота! Гнівно брівоньки зламалися. Одвернулася. Пішла. Тільки довго оглядалася — Мовби кликала: іди! Почали тумани йти. — Я сказав:
       не любиш ти! Стала. Глянула. Промовила. От і осінь вже прийшла. Так любить? — кажи. Ти швидше ж бо! — Блиснув сміх їй, мов кинджал… Зажуривсь під снігом гай. — Я сказав їй:
      що ж… прощай! Враз сердечним теплим сяєвом Щось їй бризнуло з очей… Сизокрилою голубкою На моїх вона вустах!
Не дивися так привітно, яблуневоцвітно.
     Стигнуть зорі, як пшениця:Буду я журиться.Не милуй мене шовкове,Ясно-соколово.На схід сонця квітнуть рожі:Будуть дні погожі.На схід сонця грають грози —Будуть знову сльози!Встали мати, встали й татко:Де ластовенятко?А я тут, в саду, на лавці,Де квітки-ласкавці...Що скажу їм? — Все помітно:Яблуневоцвітно.
З кохання плакав я, ридав.
      (Над бором хмари муром!)Той плач між нею, мною став —(Мамуровим муром...)Пливуть тужіння угорі.(Вернися з сміхом-дзвоном!)Спадає лист на вівтарі —(Кучерявим дзвоном...)Уже десь випали сніги.(Над бором хмари муром!)Розбиті ніжні вороги —(Мармуровим муром...)Самотня ти, самотній я.(Весна! — світанок! — вишня!)Обсипалась душа твоя —(Вранішняя вишня...)
Цвіт в моєму серці.
     Ясний цвіт-первоцвіт. Ти той цвіт, мій друже, Срібляний первоцвіт. Ах, ізнов кохана, Де згучала рана — Квітне цвіт-первоцвіт! Слухаю мелодій Хмар, озер та вітру. Я бриню, як струни Степу, хмар та вітру. Всі ми серцем дзвоним, Сним вином червоним — Сонця, хмар та вітру!
Десь краї казкові,
     Золоті верхів’я… Тільки шлях тернистий Та на ті верхів’я Ходять-світять зорі, Плинуть хвилі в морі — В ритмах на верхів’ях! Світ в моєму серці Мрій танок, світанок Ти той світ, мій друже, Зоряний світанок. Я в твої очиці, Зорі, зорениці — Славлю як світанок!
ДЖЕРЕЛА:
www.ukrlit.vn.ua/making/q65xies.html
uk.wikipedia.org/.../Тичина_Павло_Григоров.
 О.В. Слоньовська. Конспекти уроків з української лілератури. 11 клас. К., “Рідна мова”, 2001


Т. ШЕВЧЕНКО. «МЕНІ ТРИНАДЦЯТИЙ МИНАЛО». Зміна емоційного стану незахищеної дитячої душі у великому і складному світі


title: Театр корифеїв

text:
Театр корифеїв Карпенка-Карого
Підготували учениці 8-А класу
КЗСОР СОГІ
Охрименко Діана та Деревинський Станіслав
Відкриття театру
Відкрито 1882 року в Єлисаветграді.
Засновник - Марко Лукич Кропивницький.

Трішки з історії…
Твори: І. Котляревського, Г. Квітки-Основ’яненка, Т. Шевченка, М. Кропивницького, М. Старицького, І. Карпенка-Карого, О. Островського, М. Гоголя та ін.
Найпопулярніші вистави:
“Наймичка”, “ Наталка”
Корифеї українського театру.До них належать…
А також…


title: Тютюнник Григір Михайлович

text:
Генетично Модифіковані організми. Їх вплив на здоров‘я людини

Визначення ГМО
ГМО (англ. Genetically modified organisms, GMOs) — організми, генетичний матеріал яких був змінений шляхом, що не відбувається в природних умовах, на відміну від схрещування або природної рекомбінації.
Методи отримання Гмо
Отримують генетично модифіковані організми за допомогою методів генетичної інженерії. Наприклад, переносом в геном створеної поза організмом рекомбінантної ДНК, що містить нові, або змінені гени. Деякі процедури штучного злиття клітин також можуть вважатись генетичною модифікацією. Технологія дозволяє переносити гени між видами, надаючи організмові нових властивостей. Її застосовують як у науково-дослідних цілях так і в господарських з метою отримання організмів із якостями, які важко або неможливо отримати методами класичної селекції. Генетична модифікація в цьому випадку носить цілеспрямований характер, на відміну від випадкового, який притаманний для природного та штучного мутагенезу.ГМО об'єднують три групи організмів - генетично модифіковані мікроорганізми (ГММ), тварини (ГМТ) та рослини (ГМР).
 Історія виникнення генетично модифікованих організмів
Мета отримання генетично змінених організмів
1) Трансгенні рослини дають більш високу врожайність, можуть мати нові властивості, підвищену декоративну і харчову цінність.  2) ГМ-сорти стійкі до гербіцидів, несприятливого клімату, псування при зберіганні, стресів, хвороб і шкідників.
3) Крім того, звичні продукти можна наділити якимись новими властивостями. 	Наприклад, створені кави без кофеїну, полуниця з меншим вмістом цукру, рис з підвищеним вмістом заліза. Сьогодні у світі існує декілька десятків ліній ГМ-культур: сої, картоплі, кукурудзи, цукрового буряка, рису, томатів, рапсу, пшениці, дині, цикорію, папайї, кабачків, бавовни, льону і люцерни.

Харчові ризики від ГМО
• В першу чергу вживання ГМ-продуктів загрожує ослабленням імунітету. У результаті безпосередньої дії трансгенних білків з'являється можливість виникнення алергічних реакцій.
   • Також у людини з'являється стійкість до антибіотиків, що зробить процес лікування багатьох захворювань дуже складним. Дуже часто в ГМ-рослину впроваджується ген, відповідальний за стійкість до антибіотиків в якості гена-маркера.
• У людини порушується здоров'я у зв'язку з накопиченням в організмі гербіцидів, так як ГМ-продукти мають властивість їх акумулювати.
 • небезпека ракових захворювань.

Глобальне значення ГМО

Дякую за вашу увагу!!!


Стороженко


title: "Підмогильний"

text:
Валеріан Петрович Підмогильний народився 2 лютого 1901 року в селі Чаплях на Катеринославщині (тепер - Дніпропетровська обл.) в селянській родині

Освіта В.Підмогильного почалася з відвідин церковно-приходської школи. З 1910-го по 1918 рік він навчається в Катеринославському реальному училищі.
Перший відомий твір Валеріана Підмогильного був написаний 1917 року. 1919 року в катеринославському журналі "Січ" з'являються його "Гайдамаки" і "Ваня". Письменник захоплюється вивченням іноземних мов. Пізніше він настільки удосконалить свої знання, що стане одним з найталановитіших перекладачів зарубіжної літератури 20-30-х років. Того ж 1919 року Валеріан Петрович Підмогильний вступає на математичний факультет Катеринославського університету, але матеріальна скрута змушує його облишити навчання і йти працювати в школу. Вчителює спочатку в Катеринославі та Павлограді, потім у Ворзелі, неподалік Києва.
1920 року виходить збірка його оповідань "Твори" том 1, до якої ввійшли оповідання "Старець", "Ваня", "Важке питання", "Пророк", "Добрий бог", "Гайдамаки", "На селі", "На іменинах", "Дід Яким", написані в 1917-1919 роках, переважно під час навчання в реальному училищі.

1921 року письменник одружується з донькою ворзелівського священика Катрею Червінською. Тоді ж створює цикл "Повстанці".                                                                                1922 року Валеріан разом з дружиною перебирається до Києва, де мешкає в будинку недалеко від Сінного базару, на розі Великої Житомирської
Валеріан Підмогильний працює також у редакції журналу "Життя й революція", який почав виходити з 1925 року. В період з 1921 по 1930 рік в часописах і колективних збірках друкуються його твори: "Собака", "В епідемічному бараці", "Військовий літун", "Історія пані Ївги", окремими виданнями - повість "Третя революція" (1924, 1925), оповідання "Син" (1925, 1930). 1924 року окремим виданням виходить збірка "Військовий літун".

У квітні 1929 року ОДПУ організувало процеси над українськими націоналістами, спрямовані проти невеликих груп української інтелігенції. Протягом того ж року відбулися публічні процеси над українськими академіками. У липні було заарештовано 5 тисяч людей у справі вигаданої підпільної організації "Спілка визволення України" (СВУ)


title: Остап

text:
Тема
ЖИТТЄВИЙ  І ТВОРЧИЙ ШЛЯХ  ОСТАПА ВИШНІ – одного з найвидатніших українських письменників - гумористів
Знати:
основні етапи біографії Остапа Вишні; історичні умови та чинники, які мали визначальний вплив на творчість та світогляд письменника; конкретно-історичне та загальнолюдське значення його творчості; знати про гумористичну, сатирично-викривальну традицію української літератури.

Вміти:
аналізувати етапи життєвого та творчого шляху письменника, аналізувати щоденник;
виявляти здатність аргументувати свої твердження, власну думку;
користуватися підручником, довідниковими та додатковими джерелами.

Урок - презентація
Групи:
1. Бібліографи
2. Літературознавці
3. Дослідники
4. Літературні теоретики
 5. Літературні критики

План уроку
1.Життєпис Остапа Вишні.
2. Творча спадщина .
3. Аналіз щоденника « Чиб’ю.1934».
4. Теорія літератури.
5. Спадщина Остапа Вишні  в оцінці видатних діячів мистецтва.

Життєпис Остапа Вишні

Остап Вишня

Справжнє ім'я — Павло Михайлович Губенко.
Народився на хуторі Чечва біля містечка Грунь Зіньківського повіту на Полтавщині Початкова, потім двокласна школа в Зінькові, згодом продовжив навчання в Київській військово-фельдшерській школі,  Працював фельдшером в російській армії, а з часом — у хірургічному відділі лікарні Південно-Західних залізниць.

Родина Губенків не була заможною. Батько працював прикажчиком у поміщицькому маєтку.. І все ж батько мріяв дати освіту всім дітям.

До 1917 р. працював фельдшером у Київській залізничній лікарні. Там його полюбили всі.
 Від природи був талановитою людиною.

Офіційно Остап Вишня тривалий час не був членом письменницьких організацій. Лише наприкінці 20-х рр., після ліквідації ВАПЛІТЕ, став одним із організаторів Пролітфронту. На той час приятелював із М. Хвильовим та М. Кулішем.

Остап Вишня, широковідомий сатирик і гуморист, член Пролітфронту, друг Хвильового і Куліша, потрапив одним із перших під репресії
. Його арештували 26 грудня 1933 р., звинувативши в контрреволюційній діяльності й тероризмі.

Під слідством перебував до 4 квітня 1934 р., зазнав численних тортур і допитів, нарешті не витримав і «зізнався» в усьому, чого домагалися від нього слідчі. Його засудили до розстрілу, одначе вирок замінили десятирічним ув'язненням у північних таборах.

Дружина Варвара Олексіївна
. До арешту вона була актрисою. Разом із сином Остапа Вишні від першої дружини В'ячеком і власною донькою Марією її вислали з України.
Велике значення мали її теплі, щирі листи.

Любов Остапа Вишні до всього живого, до світу природи є незаперечною ознакою його натури. Тож рибалити і полювати він ходив скоріше для того, щоб назбирати побільше смішних історій, щоб побути в колі друзів.
Остап Вишня и Максим Рильський на охоті.

У 1955 р. був реабілітований судовими органами. Невдовзі, 28 вересня 1956 р., — смерть, що постійно чатувала на нього на півночі, наздогнала.
Вшанування пам’яті

Тести
1. Справжнє ім’я та прізвище Остапа Вишні:
А) Павло Гробовський
Б) Олег Ольжич
В) Павло Губенко

2. Остап Вишня народився:
А) в с. Чаплинка на Херсонщині
Б) в м. Носівка на Чернігівщині
В) на Полтавщині в хуторі Чечва

3. Початкову освіту здобув у:
А)сільській школі
Б)в Полтаві
В)в м. Грунь

4. В якому році підліток був зарахований на казенне навчання до Києва:
А)1901
Б) 1903
В) 1905

5. Яку професію він тут здобув?
А) юриста
Б) бухгалтера
В) хірурга
Г) фельдшера
Д) вчителя

6. Що стало на перешкоді до закінчення Київського університету?
А)відданість літературі
Б)смерть батька
В)нестача коштів
Самоперевірка
1-  В
2-  В
3- А
4- Б
5-  Г
6- А
Творчість Остапа Вишні
Остап Вишня – чародій сміху
Остап Вишня, хто він для нас? Країна веселої мудрості.Слава України, її невмируща краса.Олесь Гончар

Важливо!Крім власного жанру усмішки й фейлетону, Вишня започаткував власний тип гумористичного нарису, оповідання й навіть новели
Літературна спадщина Остапа Вишні — це тисячі гуморесок-усмішок у пресі на злободенні теми дня. На вимоги читачів значна частина газетних «усмішок» Вишні видавалась окремими збірками великими тиражами і по кілька разів. Лише в 1928 р. вийшло коло 25 збірок «Вишневих усмішок», а 1928 р. — було видано чотирьохтомне видання вибраних усмішок.

Перші кроки в творчості:
У листопаді 1919 року на сторінках кам'янець-подільських газет "Народна воля" і "Трудова громада" були надруковані твори Губенка
Псевдонім:
У 1921 році письменник став працівником республіканської газе-
ти "Вісті ВУЦВК". З цього часу розпочинається період його активної творчості (псевдонім Остап Вишня вперше з'явився 22 липня 1921 р. в "Селянській правді" під фейлетоном "Чудака, їй-богу!").

Творчість:
У 1923 році -близько трьохсот творів на найрізноманітніші теми. Збірки усмішок  — "Діти небесні" (1923), "Кому веселе, а кому й сумне", "Реп'яшки", "Вишневі усмішки сільські" (1924), "Вишневі усмішки кримські" (1925), "Вишневі усмішки кооперативні" (1927), "Вишневі усмішки закордонні" (1930). Десять років - близько ста книжок вишнівської сатири і гумору
Мисливські усмішки: “Ружжо”, “Екіпіровка мисливця”,“Мисливство”

Робота в пресі стала своєрідним продовженням  громадської зрілості. Виступав  на сторінках “Вістей”,”Селянської правди”.

 Гуморист працює над перекладами творів російської та світової класики-М.Гоголя, А.Чехова, Марка Твена

Остап Вишня
продовжив літературні традиції С.Руданського,Л.Глібова,І.Нечуя-Левицького,І.Карпенка-Карого,В.Самійленка

У газеті „Вісті” малював карикатури молодий Олександр Довженко. І постійним героєм дружніх шаржів Сашка став Остап Вишня.
„Народ має бачити справжнє обличчя того, чиїми фейлетонами так захоплюється”, - жартував Довженко
Дружба
Остап Вишня, Микола Хвильовий, Майк Йогансен, Микола Куліш – це покоління згодом назвуть „першими хоробрими”. Молоді й зухвалі,  за кілька років вони створили в червоній столиці нове літературне середовище. „Плуг”, „Гарт”, ВАПЛІТЕ

Дружба
1932-1933 роки
Остапа Вишню перестають друку-
вати. Аби заробити на життя, він перекладає з російської п’єси для харківських театрів.
1932-1933 роки
 Втрата друга Миколи Хвильового. Три дні і три ночі Остап Вишня не виходив зі своєї кімнати. Найвеселіший письменник України – гірко плакав і безпорадно бив кулаками в стіну. Дружина навіть побоювалася, що він збожеволів від горя.
Другий період творчості після заслання:
Газета "Радянська Україна" (26 лютого 1944 р.)- усмішка "Зенітка", що ознаменувала початок другого періоду його літературної діяльності. Незабаром одна за одною виходять нові книжки письменника — "Самостійна дірка" (1945), "Зенітка" ( 1947), "Весна-красна" 0949), "Вишневі усмішки" (1950), "Мудрість колгоспна" (1952), "Великі ростіть" (1955). У 1956 році виходять твори Остапа Вишні у двох томах.
 Остап Вишня- “король українського тиражу”

Після Великої Вітчизняної війни Остап Вишня – член редколегії журналу «Перець» і один із найактивніших його співробітників, член правління Спілки письменників України

Жанрова своєрідність творів:
- письменник-новатор 20-х рокiв XX столiття, один iз корифеïв украïнськоï сатирично-гумористичноï лiтератури
-збагатив i жанровi рiзновиди памфлета, фейлетону, гуморески, нарису,
-створив новий жанр сатири
- усмiшку (рiзновид гумористичного оповiдання, для якого характернi лаконiзм, влучнiсть, дотепнiсть, iронiчнiсть )

Тематика творів:
- українське село у віковічних злиднях;
-доля інших народів;
-розвиток української культури;
-потяг неосвічених людей до нового життя;
-партійна ідеологія;
-проблеми розвитку національної мови;
-відродження національної гідності українського народу;
-природа як джерело краси й натхнення.

Пройнятi любов'ю до природи i тварин "Мисливськi усмiшки". Є в гумориста i усмiшки про дитинство письменника i людей, якi були поруч iз ним.
 У "Вишневих  усмішках»сатирик розкриває тему мужностi i нескореностi нашого народу в роки Великоï Вiтчизняноï вiйни.

„Усе життя гумористом! Господи! Збожеволіти можна від суму!” – написав Остап Вишня в щоденнику незадовго до смерті. В його драматичному житті справді було від чого збожеволіти. І було більше приводів плакати, ніж сміятися. Але Вишня не міг бачити печальних облич – і робив усе, щоб змусити читача всміхнутись. А народ платив йому любов’ю, бо розумів: так сміятися з людини міг тільки той, хто щиро її любив.

Висновок:
Простота викладу i задушевний тон, несподiванi висновки, характери героïв iз нацiональним пiдAрунтям творiв Остапа Вишнi викликали доброзичливий смiх, який не ображав людей, а змушував замислюватися, лiкував, виховував. А тому твори цi були i є популярними в народi.

Клоуз - тест
1. Як називаєтьтся перший друкований твір

Який        перший псевдонімом ?

3. На скільки періодів ділиться творчість Остапа Вишні?

4. Який різновид оповідання ввів Остап Вишня?

5. У яких літературних групах брав участь?

6. Як називалася спільна книжка Остапа Вишні і Марка Твена?
Взаємоперевірка
1. “Демократичні реформи Денікіна”
2. Павло Грунський
3. Два
4. Усмішка
5. “ Плуг”, “ Гарт”
6.” Марк Твен- Остап Вишня. Сільськогосподарська пропаганда”


title: Павло Григорович Тичина це вам не це

text:
Павло́ Григо́рович Тичи́на1891-1967

Література  рідного  краю
Український поет, перекладач, публіцист, громадський діяч. Новатор поетичної форми. Член ВКП (б) (1944). Директор Інституту літератури АН УРСР (1936—1939, 1941—1943). Голова Верховної Ради УРСР двох скликань (1953—1959). Міністр освіти УРСР (1943—1948). Академік АН УРСР (1929). Член-кореспондент Болгарської академії наук (1947). Лауреат Сталінської премії (1941). Лауреат Шевченківської премії (1962). Герой Соціалістичної Праці (1967). Кавалер п'яти орденів Леніна.
Павло Тичина народився 23 січня 1891 року  в селі Піски
Козелецького повіту Чернігівської губернії.
   Його охрестили 27 січня.
У БУДИНКУ – МУЗЕЇ  ПОЕТА.  С. ПІСКИ
Мати поета, Марія Василівна, була   на рідкість
  доброю,  розумною і сердечною жінкою.

Батько, Григорій Тимофійович Тичина (1850—1906),
був сільським дяком й одночасно вчителем грамоти  у  недільній школі.
Павло Тичина мав 5 сестер: Єфросинію (Проню, 1881—1949), Поліну (1884—1925), Оксану (1893—?), Олександру (Олесю, 1899—1931) і Наталію (1902—1922) - і 4 братів: Михайла (1885—1920), Івана (1888—1969), Євгена (1895—1955) та Костянтина (помер дитиною).
Найвідомішим із братів був Євген Тичина, який працював педагогом у Харкові.
Найвідомішим із братів
 був Євген Тичина,
який працював
педагогом у Харкові.
Але всі діти були грамотними, музикально обдарованими і мали напрочуд красиві голоси. Усі співали в церковному хорі.
Особливо серед усіх дітей
виділялися  Павло  І Євген,
які мали  абсолютний слух і легко
опанували 8 музикальними  інструментами.
Спочатку Павло вчився в земській початковій школі  (її в Пісках відкрили 1897 року).
Його першою і найулюбленішою вчителькою  була Серафима Миколаївна Морачевська, яку він згадував усе життя..
За добре навчання вона подарувала Павлові декілька
українських книжок, які написали наші славетні земляки.
 Серед них «Байки» Леоніда Глібова, оповідання Марії Загірньої (дружини Бориса Грінченка) про шахтарів — «Під землею».
Першій учительці поет присвятив поему «Серафима Морачевська»
МАРІЯ ЗАГІРНЯ
 БОРИС ГРІНЧЕНКО
Змалку Павло Григорович виявив інтерес до музики, віршованого слова та малювання.  Частково бідність, частково таланти хлопця змусили батьків віддати 9-річного сина до Чернігівського духовного училища (1900 – 1907 рр.). Згодом Тичина вступив до Чернігівської духовної семінарії (1907 – 1913 рр.), де малюванню його навчав  всесвітньовідомий  художник Михайло Жук.
Михайло Жук. Біле і чорне.
Портрет Павла Тичини  й Інни Коновал
Павло   малював спочатку вуглем,
 а потім  більше аквареллю чи олівцями.
ДОБРЯНКА. У  ПОЕТА
ВОЛОДИМИРА САМІЙЛЕНКА
ПАВЛО  ТИЧИНА -  ХУДОЖНИК
ПАВЛО  ТИЧИНА -  ХУДОЖНИК
ПАВЛО  ТИЧИНА -  ХУДОЖНИК
1900 року 9-річний Тичина, вразивши екзаменаторів
Своїм чистим голосом й абсолютним  слухом,
став співаком архієрейського хору при Троїцькому монастирі.
Регент хору виділяв Павла з-поміж інших хлопчиків-співаків, доручав йому навчати нотній грамоті новачків.
Як правило, навчання відбувалося на могилі Леоніда Глібова, похованого в Чернігові на території Троїцького монастиря.
У такий спосіб Тичина навчав нот серед інших свого брата Євгена,  а також майбутнього хорового диригента всесвітньовідомого музиканта  Григорія Верьовку.
Павло Тичина і Григорій Верьовка –
засновник Українського народного хору.
ТИЧИНА – МУЗИКАНТ.   Володів 6 музикальними  інструментами
Павло Тичина в Духовній семінарії
у ролі керівника оркестра
ТИЧИНА – МУЗИКАНТ.   Володів 6 музикальними  інструментами
Павло Тичина - керівний дирижер хору ім. Леонтовича,
з яким об’їздив усю Україну
ТИЧИНА – МУЗИКАНТ.   Володів 6 музикальними  інструментами
ТИЧИНА - МУЗИКАНТ
РОЯЛЬ: ВІРТУОЗНА ГРА І ЧУДОВИЙ СПІВ
БАНДУРА
КЛАРНЕТ
ТИЧИНА – МУЗИКАНТ.   Володів 6 музикальними  інструментами
Тичина – поет
На літературних суботах у М.Коцюбинського, куди Павла привів художник М. Жук
Від 1906 року Павло Тичина пише вірші — почасти під впливом
Олександра Олеся та  і земляка Миколи Вороного.
В Києві у Павла Тичини виходять три збірки,
які стали яскравим вибухом  на небосхилі української поезії початку ХХ століття –
«Сонячні кларнети» (1918),
«Плуг» (1920)
 «Замість сонетів і октав» (1920).
Ці книжки впродовж 4-5 років були перекладені на мови західної Європи мали там величезний успіх.
Саме за ці три збірки наприкінці 50-х років ХХ століття Гарвардський університет висував кандидатуру Павла Тичини на здобуття Нобелевської премії, але, враховуючи політичну ситуацію в СРСР, Тичина відмовився від цієї можливості.
«Тичину важко уложити в рамки одного якогось напрямку чи навіть школи. Він з тих, що самі творять школи... Поет світового масштабу, Тичина формою глибоко національний, бо зумів у своїй творчості використати все багате надбання попередніх поколінь. Він наче випив увесь чар народної мови і вміє орудувати нею з великим смаком і майстерністю... Дивний мрійник з очима дитини і розумом філософа»                                                                                С.Єфремов
Сам поет про свій стиль писав , що в ньому є  ознаки усіх улюблених
методів  віршескладання:
З імажинізму він узяв вишуканість образів;
З футуризму – можливість самому творити нові слова і поняття;
З імпресіонізму – сонячність, радість, музику слів і образів;
Із символізму – багату палітру природи, щоб філософськи завуалювати
 істинний зміст  твору.
Прослухайте вірші Павла Григоровича й  знайдіть ознаки цих визначень.
Розкажи, розкажи мені, поле:
Чого рідко ростуть колосочки?
— Ой дощів мені б треба, дощів, а не поту,
Бо той піт прилипа до брудної сорочки,
Як плугатар кінчає роботу.
Розкажіть, розкажіть мені, хмари:
Ви чого це тікаєте далі?
— Та хіба ми, нещасні та стомлені, знаєм?
Он вітри там женуться, кричать: «Ей ви,кралі!
Почекайте, бо ми вас кохаєм».
Розкажи, розкажи мені, поле:
Що ж тепер нам з тобою робити?
— Ех, хіба це уперше! Така моя доля.
Хоч кукіль та волошки я буду родити —
Все ж плугатарю є щось із поля.
1911
Тичина - поет
Розкажіть, що ви «бачите » й «чуєте»  під час читання вірша П.Тичини?

СТРУМОК   СЕРЕД    ГАЮ ЯК СТРІЧЕЧКА.

НА КВІТЦІ МЕТЕЛИК МОВ СВІЧЕЧКА.

ХВИЛЮЮТЬ, МАЮЮТЬ, КВІТУЮТЬ ПОЛЯ

- ДОБРИДЕНЬ ТОБІ, УКРАЇНО МОЯ!
1-й  вірш  1907 р
БЛАКИТЬ МОЮ ДУШУ ОБВІЯЛА,

ДУША МОЯ СОНЦЯ НАМРІЯЛА,

ДУША ПРИЧАСТИЛАСЯ КРОТОСТІ ТРАВ

 ДОБРИДЕНЬ! Я СВІТУ СКАЗАВ!

Розкажіть, що ви «бачите » й «чуєте»
під час читання вірша Тичини?
Коли в твої очі дивлюся —
Здається мені:
Мов бачу я небо прозоре.
Мов бачу брильянтових зір ціле море,
 Що десь там горять-усміхаються,
Чудові, ясні!..
Ах, очі, ті очі!.. Кохана,
Чом серце твоє не таке?
 Чому, як говориш — на думку спадає
Те поле у жовтні. Туман поглядає.
Суха бадилина хитається ..
Спить груддя важке.

1911
АНТИТЕЗА??
 П.Тичина
О ПАННО ІННО

О панно Інно, панно Інно!
Я сам. Вікно. Сніги...
Сестру я Вашу так любив —
Дитинно, злотоцінно.
Любив? Давно. Цвіли луги...
О панно Інно, панно Інно,
Любові усміх квітне раз —
ще й тлінно.
Сніги, сніги, сніги...

Я Ваші очі пам’ятаю,
Як музику, як спів.
Зимовий вечір. Тиша. Ми.
Я Вам чужий — я знаю.
А хтось кричить: ти рідну стрів!
І раптом — небо... шепіт гаю...
О ні, то очі Ваші. Я ридаю.
Сестра чи Ви? Любив...
  1915
Микола Вороний
БЛАКИТНА ПАННА

 Має крилами Весна
Запашна,
 Лине вся в прозорих шатах,
 У серпанках і блаватах...
Сяє усміхом примар
З-поза хмар,
 Попелястих, пелехатих.

 Ось вона вже крізь блакить
Майорить,
 Довгожданна, нездоланна...
 Ось вона — Блакитна Панна!..
Гори, гай, луги, поля —
Вся земля
 Їй виспівує: «Осанна!»

 А вона, як мрія сну
Чарівна,
 Сяє вродою святою,
 Неземною чистотою,
Сміючись на пелюстках,
На квітках
 Променистою росою.

 І уже в душі моїй
В сяйві мрій
 В’ються хмелем арабески,
 Миготять камеї, фрески,
Гомонять-бринять пісні
Голосні
 І сплітаються в гротески.

1912
Хто така “Блакитна Панна”?
АРФАМИ, АРФАМИ...

Арфами, арфами —
золотими, голосними
обізвалися гаї, самодзвонними:
йде весна
запашна,
квітами-перлами закосичена.
Думами, думами —
наче море кораблями,
переповнилась блакить
ніжнотонними:
буде бій
вогневий!
Сміх буде, плач буде
перламутровий...

Стану я, гляну я —
скрізь поточки, як дзвіночки,
жайворон як золотий
з переливами:
йде весна запашна,
квітами-перлами
закосичена.
Любая, милая,—
чи засмучена ти ходиш,
чи налита щастям вкрай.
Там за нивами:
ой одкрий
колос вій!
Сміх буде, плач буде
перламутровий...
  1914
Прослухайте вірш  Павла Григоровича й  знайдіть ознаки  4 стилів.
З чиїм віршем перегукується цей твір?
Павло ТИЧИНА
ПАМ'ЯТІ ТРИДЦЯТИ
На Аскольдовій могилі
Поховали їх —
Тридцять мучнів українців,
Славних, молодих…
На Аскольдовій могилі
Український цвіт! —
По кривавій по дорозі
Нам іти у світ.
На кого посміла знятись
Зрадника рука? —
Квитне сонце, грає вітер
І Дніпро-ріка…
На кого завзявся Каїн?
Боже, покарай! —
Понад все вони любили
Свій коханий край.
Вмерли в Новім Заповіті
З славою святих. —
На Аскольдовій могилі
Поховали їх.
21 (8) березня 1918 р.
ЗАБОРОНЕНІ ВІРШІ
Зразок твору про  лірику  Павла  Тичини
Павло Тичина досконало знав 20 мов, перекладав на українську мову з 40 мов.
Він  був представником нової гілки меценатів ХХ століття, дбаючи про духовне наповнення тих, кому він допомагав. Особливо багато він допоміг рідному селу Піски, сиротам Черкаської області, молодим поетам-початківцям.
Саме його заслуга в становленні  поетів – шістдесятників .


Сатирична комедія «Мина Мазайло»


title: Українська народна казка «Рукавичка»

text:
Українська народна казка «Рукавичка»
Українська народна казка «Рукавичка»
Думати - швидко, Відповідати - чітко,
Працювати-дружно,
 Запам'ятовувати —                   міцно.
Мовна розминка. Гра “Впіймай звук”
Квочка з курчатами
    Качці з каченятами:
  - Куд-куди?
  - На каруселі,
    Там, де коники веселі,
    Кататися!...
                                                        Т.Коломієць
Фонетична зарядка
   - Як кличе курчат курка?

   - А качка каченят?

   - А жабка жабенят?

   - Яка пісенька у півня?
Розчитка
КА – АК      КУ – УК        КА – КА – КА
КЕ – ЕК       КЯ – ЯК        КО – КО – КО
КИ – ИК      КІ – ІК          КУ – КУ – КУ
КО – ОК      КЮ – ЮК    КУ- КА- РІ- КУ
Скоромовка
Курник кривенький на горбку.Гарненька курка в курнику.
Прочитай за 20 секунд:
каже    кабан    зайчик       скраєчку
коли    жабка    вовчик       собачка
кущі    мишка   лисичка      сказав
куди    братик   сестричка   іклан

- Яка буква спільна для слів кожного стовпчика?

Гра “Згадай казку”
Буква “Ка” казки складає,
А тому у вас питає:
Розкажіть, в яких казках
Є герої з букви “Ка”?
Розгадайте ребус і дізнаєтесь назву казки, яку сьогодні прочитаємо на уроці.
К
j

К

К

К

К

К

К

К

1
2
3
4
5
6
7
8
9
7
1
2
3
4
5
6
8
9

К

К
Перевірте!
К
о

К
н
а
К
л
ь
к
и
К

н
ж
е
б
в
а

и
К
т

і
т
к
а
К

К
о
в
з
а
н

К
о
с
о
л
о
а
к

а
К
у
л
ь
К
1
2
3
4
5
6
7
8
9
7
1
2
3
4
5
6
8
9
а
К
ч
и
в
а
у
р
К
Загадка
Де ж усі сховались звірі? У якій такій квартирі?Дуже тісна, невеличкаЦе чудова ... .
Рукавичка
Ішов дід лісом, та й загубив рукавичку.
От біжить мишка, влізла в ту рукавичку та й каже:
- Тут я буду жити!
 Коли це жаба плигає та й питає:
- А хто, хто в цій рукавичці живе?
Мишка-шкряботушка. А ти хто?
Жабка-скрекотушка. Пусти й мене!
-  Іди!
От уже їх двоє.
Коли біжить зайчик, прибіг до рукавички та й питає:
- А хто, хто в цій рукавичці живе?
Мишка-шкряботушка, жабка скрекотушка. А ти хто?
А я зайчик-побігайчик. Пустіть і мене!
Іди!
От уже їх троє.
Коли це біжить лисичка – та до рукавички:
- А хто, хто в цій рукавичці?
Мишка-шкряботушка, жабка-скрекотушка та зайчик-побігайчик. А ти хто?
- А я лисичка-сестричка. Пустіть і мене!- Та йди!
Ото вже їх четверо сидить.
Аж суне вовк та й собі до рукавички, питається:
- А хто, хто в цій рукавичці?
- Мишка-шкряботушка, жабка-скрекотушка, зайчик-побігайчик та лисичка-сестричка. А ти хто?
- Я вовчик-братик! Пустіть і мене!- Та вже йди!
Вліз і той, - уже їх п’ятеро.
Де не взявся, біжить кабан:- Хро-хро-хро! А хто, хто в цій рукавичці?

- Мишка-шкряботушка, жабка-скрекотушка, зайчик-побігайчик, лисичка-сестричка та вовчик-братик. А ти хто?- Хро-хро-хро! А я кабан-іклан. Пустіть і мене.
Коли це тріщить кущами, вилазить ведмідь та й собі до рукавички, реве та й питається:- А хто тут, хто в цій рукавичці?
- Мишка-шкряботушка, жабка-скрекотушка, зайчик-побігайчик, лисичка-сестричка, вовчик-братик та кабан-іклан. А ти хто?- Гу-гу-гу! Як вас багато! А я ведмідь-набрідь. Пустіть і мене!
Вліз і той, - семеро стало. Тат так уже тісно, що рукавичка ось-ось розірветься.
Коли це дід оглядівся, - нема рукавички…
 - Розкажіть за малюнками, як закінчилась казка.
- Кого з героїв не зобразив художник?
Фізкультхвилинка
Виконай дії.

Пташка високо літає,
Зайчик весело стрибає,
Тихо лис десь пробіжить,
Кабан під деревом сидить.
Десь  в барлозі спить ведмідь.
Всіх звіряток цих любіть!

Мишка              скрекотушка
Жабка               сестричка
Лисичка           шкряботушка
Вовчик              іклан
Кабан                братик
Зайчик              набрідь
Ведмідь            побігайчик

Гра “Посели у рукавичку”
Зай…
                  Ми…
Жа…
     Ка…
Вов…
         Вед…

   Ли…
Со…
- Хто зайвий?
Молодці!


title: "Підмогильний Валер'ян Петрович"

text:
Підмогильний Валер'ян Петрович
Презентацію підготовила :
Учениця 11-Б класуСтусова Крістіна!

Дитинство і юність
Валер'ян  Підмогильний народився 2 лютого 1901 року в селі Писарівка Павлоградського повіту (зараз Синельниківський район) на Катеринославщині в бідній селянській родині. Коли йому було близько 14 років, батьки переселились до панської економії в селі Чаплі. 1910–1918 роки навчався в Першому катеринославському реальному училищі, яке закінчив з «відзнакою». Потім навчався з перервами, через матеріальну скруту, на математичному та юридичному факультетах Катеринославського університету, який так і не закінчив.
Друкуватися почав ще з школи під псевдонімом Лорд Лістер. У шкільному журналі він публікував свої пригодницькі оповідання. 1917 року було написане оповідання «Важке питання». 1919 року написав оповідання «Добрий Бог», «Гайдамака», «Пророк», «На селі» та опублікував оповідання «Ваня» та «Старець» у катеринославському збірнику «Січ». До першої збірки Підмогильного, яка була опублікована 1920 року й мала назву «Твори Т. 1», увійшло 9 оповідань: Старець; Ваня; Важке питання; Пророк; Гайдамака; Добрий бог; На селі; На іменинах; Дід Яким.
Петро Єфремов
Літературна діяльність переривалась вчителюванням, працею у видавництвах. Так у 1920–1921 роках Підмогильний вчителював у Павлограді на Катеринославщині. У цей період важливу роль в становленні творчої особистості Підмогильного відіграв літературознавець  Петро Єфремов, брат Сергія Єфремова. Саме П. Єфремову належить перша серйозна розвідка про творчість Підмогильного «Поет чарів ночі». Чималий вплив на Підмогильного мала особистість Дмитра Яворницького. Своїм духовним наставником у відчутті слова Підмогильний вважав Михайла Коцюбинського.
Київський та Ворзельський періоди

1921 року Підмогильний переїхав до Києва, де працював бібліографом Книжкової палати. У 1921–1923 роки, коли в Києві лютував голод, залишив місто й викладав українську мову та політосвіту у Ворзельській трудовій школі. 1921 року письменник одружився з донькою ворзелівського священика Катрею Червінською, актрисою Театру юного глядача. Тоді ж написав цикл «Повстанці». Частину оповідань було надруковано в катеринославській газеті «Український пролетар». Голод 1921–1923 років змалював в оповіданнях «Син» (1923).

1922 року Валер'ян разом з дружиною переїхав з Ворзеля до Києва, де оселився в будинку недалеко від Сінного базару, на розі Великої Житомирської. У 1922 р. виходить книжка оповідань «В епідемічному бараці». Він активно включився в літературно-мистецьке життя. Став членом щойно створеного «Аспису» (Асоціації письменників), з якого виокремилось літературне угруповання «Ланка» (1924–1926), яке з 1926 року перезвалося на «Марс», тобто «Майстерню революційного слова». Ця організація стала, по суті, київською філією «Вапліте». До літературної організації «Ланка-Марс», крім Підмогильного, входило чимало талановитих київських літераторів, серед яких: Борис Антоненко-Давидович, М. Галчин, Михайло Івченко, Я. Качур, Григорій Косинка, Тодось Осьмачка, Євген Плужник, Дмитро Таса (Могилянський), Борис Тенета, Микола Терещенко, Дмитро Фальківський та інші.

1923 року в журналі «Нова Украïна» (Прага), було опубліковано новели Підмогильного з циклу «Повстанці», оповідання «Іван Босий». Цей журнал, що його видавав у Празі Володимир Винниченко, пізніше фігурував у справі Підмогильного як речовий доказ його «контрреволюційноï діяльності». У ЛНВ під псевдонімом було надруковано новелу "Комуніст".

1924 року вийшла друком книжка Підмогильного «Військовий літун», а 1926 року — окреме видання повісті «Третя революція». Разом з Євгеном Плужником у 1926–1927 роках він підготував два видання словника «Фразеологія діловоï мови», працював над сценарієм фільму «Коломба» за романом Проспера Меріме. 1927 року була опублікована збірка оповідань «Проблема хліба» та роман «Таïс» Анатоля Франса у перекладі В. Підмогильного. 1928 року у Харкові виходить друком роман «Місто». У цей же час Підмогильний відвідав  Німеччину Чехословаччину «для налагодження творчих зв'язків».
Підмогильний брав участь у літературній дискусії 1925–1928 років. 24 травня 1925 року він виступив у великій залі Всенародноï бібліотеки перед представниками літературно-громадських організацій, вузівською молоддю, міською інтелігенцією на диспуті «Шляхи розвитку сучасноï літератури»:

У Києві Підмогильний працював редактором видавництва «Книгоспілка», співредактором журналу «Життя і революція». Друкувався в літературних збірниках і журналах «Січ», «Вир революції», «Життя й революція», «Жовтень», «Нова громада», «Нова Україна», «Універсальний журнал», «Червоний шлях», газетах «Український пролетар», «Літературна газета». Виступав у періодиці як автор літературознавчих статей та рецензій про творчість Т. Бордуляка, І. Нечуя-Левицького, М. Рильського.
1930 року в Москві в перекладі російською мовою виходить роман «Місто». Проте загальна атмосфера, особливо в колах інтелігенції, ставала дедалі гнітючішою. Підмогильного виводять зі складу редколегії журналу «Життя і революція», його твори майже не друкують.

Харківський період

1931 року переїхав до Харкова, очевидно, сподіваючись на кращі можливості для публікації своїх творів й розраховуючи на свій зростаючий авторитет перекладача. І справді в Харкові він працює у видавництві "ЛіМ", а згодом отримує посаду консультанта з іноземноï літератури при видавництві «Рух». Упродовж 1931–1934 років з оригінальної творчості йому вдалося видати лише одне оповідання «З життя будинку». Тож Підмогильний зосередився на перекладацькій діяльності: опублікував двотомник творів Дені Дідро, трактат Клода Адріана Гельвеція «Про людину», був одним з організаторів і перекладачів видання 15-томника Оноре де Бальзака та 25-томника Анатоля Франса.
8 грудня 1934 року Валер'яна Підмогильного було заарештовано зі звинуваченням в «участі у роботі терористичної організації, що ставила собі за мету організацію терору проти керівників партії».

Загибель

Проте 11 січня 1935 року в протоколі з'явилося «зізнання» Підмогильного про те, що він ніби-то належав до «групи письменників-націоналістів з терористичними настроями у ставленні до вождів партії». Так звана «група» складалась із сімнадцяти чоловік, серед яких Микола Куліш, Г. Епік, О. Ковінька, Євген Плужник. Серед звинувачень Підмогильному в протоколі наводиться його вислів про те, що «політика колективізації привела українське село до голоду». На допиті 19 січня 1935 року прокуророві Українського військового округу Підмогильний сказав: «Я не належав до організації. Я вважав, що постанови партії по національному питанню в життя не проводяться… Для мене представниками партії в літературі були Хвильовий, Яловий, Шумський».
Раніше були заарештовані друзі Підмогильного В. Поліщук та Василь Вражливий, а також Григорій Косинка, найближчий побратим зі спілки МАРС (майстерня революційного слова). Після самогубства Миколи Хвильового та   М. Скрипника, практично того ж розстрілу без суду, за вироком — вороги, «терористи» в вузьких колах називали  Постишева «душителем українського народу».

Без свідків і адвокатів виїзна сесія Військової колегії Верховного Суду СРСР 27-28 березня 1935 року засудила Валер'яна Підмогильного та інших заарештованих у цій «справі» на термін «десять років з конфіскацією особистого майна». Невдовзі Підмогильний був доправлений до Соловецького табору особливого призначення.
У соловецькому таборі в нелюдських умовах ізолятора Підмогильний продовжував писати. У його листах до дружини і родичів згадується невелика повість про життя одного будинку, потім оповідання, а з весни 1936 року Підмогильний неодноразово згадує в листах про те, що працює над романом «Осінь 1929», в якому йшлося про початок колективізації в Україні. Збереглось 25 листів до дружини, в яких він розповідає про свої переклади, розпочаті повісті, оповідання.
3 листопада 1937 року до двадцятилітнього ювілею Жовтневої революції особлива трійка УНКВС винесла новий вирок: «Розстріляти», щоб звільнити місце для нових мучеників режиму. Разом із Валер'яном Підмогильним в урочищі Сандармох у Карелії було розстріляно більше 1000 в'язнів, серед них Микола Зеров, Валер'ян Поліщук, Григорій Епік, Лесь Курбас, Микола Куліш, Мирослав Ірчан, Юліан Шпол.
Валеріана Підмогильного було реабілітовано 1956 року.
На Байковому кладовищі Києва є могила сім'ї Підмогильних.


title: Улас Самчук - український Гомер ХХ ст.

text:
«Надходить час, коли ми мусимо стати громадянами, членами суспільства, членами нації, повірити в себе як живу дійсність».(Аналіз статті У. Самчука «Нарід чи чернь?» Урок позакласного читання)
Цілі
знати періоди публіцистичної діяльності У. Самчука, основні теми його статей публіцистичного характеру;
 уміти аналізувати зміст статті «Нарід чи чернь?»; розвивати усне мовлення, логічне мислення, уміння співпрацювати з однокласниками;
виховувати почуття національної свідомості.
Улас Самчук  - український Гомер ХХ ст.
Спадок  митця
Пам»ять …..
Публіцистична діяльність митця
Літературний диктант
	1. З якого року почав Самчук свою діяльність як публіцист?
2. Як він назвав репортаж про побачене під час поїздки в Східну Україну?
3. Яку посаду письменник обіймав в Українському національному об'єднанні в Карпатській Україні?
4. Під якою назвою видані щоденникові записи, зроблені в 1945 році в Німеччині й видані в 1954 в Буенос-Айресі?
5. У скількох статтях Самчуком проаналізовано і сплановано роботу МУРу?
6. Назвіть книги, які стоять на межі мемуарної й публіцистичної літератури.
Великий резонанс мала стаття «Нарід чи чернь?», надрукована в газеті «Українське слово» 9 листопада 1941 року.
— Яка проблема звучить уже в назві статті?
Нарід	             Чернь                          Нація
Організована, свідома, вигранена збірна одиниця
Маса
Юрба без'язиких і безликих постатей

(«Хто ми?» Тобто це питання до кожного з нас: ми повинні самі замислитися, ким ми є.)
Публіцистика
Завдання — агітація, активний вплив на читача і слухача.
Особливості стилю: точність висловлювання; логічність доводів з відкритим вираженням експресії та емоційного забарвлення окремих фраз).
Мета : з'ясування певних суспільно-політичних питань; переконання читачів та слухачів у правильності висунутих думок; активність впливу цих думок
Словник
	Референт — 1. Особа, яка складає або читає де-небудь реферат. 2. Службова особа, яка є доповідачем або консультантом із певних питань.
Нарід — заст. Те саме, що народ.
Народ — 1. Форма національної та етнічної єдності (нація, народність, іноді плем'я). 2. Певна кількість людей, які мають що-небудь спільне.
Чернь — 1. Простий народ, низи суспільства. 2. Духовно обмежене середовище, маса, верства і т. ін., позбавлена високих помислів і бажань.
Гідність — 1. Сукупність рис, що характеризують позитивні моральні якості. 2. Усвідомлення людиною своєї громадянської ваги, громадянського обов'язку.
Людський — 1. Прикм. до люди. Належний людям. Притаманний людині.
Свідомість — 1. Псих. Процес відображення дійсності мозком людини, який схоплює всі форми психічної діяльності людини й зумовлює цілеспрямовану діяльність людини. 2. Сприйняття, розуміння навколишнього, властиві людині; розум. Здатність осмислено сприймати навколишнє. 3. Ясне розуміння, усвідомлення чого-небудь. Думка про що-небудь, відчуття чогось.

Нація — 1. Конкретно-історична форма спільності людей, об'єднаних єдиною мовою і територією, глибокими внутрішніми економічними зв'язками, певними рисами культури і характеру. 2. Держава, країна. 3. перен., ірон. Про яку-небудь групу людей.
Національний. — 1. Стос, до нації, національності, пов'язаний з їхньою суспільно-політичною діяльністю. 2. Власт. певній нації, національності; який відображає їхній характер, особливості. Те, що виражає характерні особливості якої-небудь нації.
Протоплазма — вміст клітини живого організму, жива речовина, в якій здійснюються всі життєві процеси.
Денаціоналізація — втрата національних особливостей (мови, культури і т. ін.)
Перманентний — який триває безперервно; постійний.
Улас Самчук дав відповідь на питання: «нарід чи чернь?»
А як ви самі вважаєте? Хто ви особисто — нарід чи чернь? Ким хотілося б бути?
Домашнє завдання
	написати твір-роздум на тему
         «Я — нарід чи чернь?»
	написати відгук про вивчену       статтю.
     За бажанням — уявне інтерв'ю з Уласом Самчуком «З чим я погоджуюсь і проти чого виступаю» (за публіцистичними творами письменника).


title: Симоненко “Задивляюсь у твої зіниці…”

text:
Василь Симоненко

 “Задивляюсь у твої   зіниці…”
Задивляюсь у твої зіниці, Голубі, тривожні, ніби рань.
Крешуть з них червоні блискавиціРеволюцій, бунтів і повстань.
Україно! Ти для мене диво!І нехай пливе за роком рік,
Буду, мамо горда і вродлива,з тебе чудуватися повік.
Ради тебе перли в душі сію,Ради тебе мислю і творю.Хай мовчать Америки й Росії,Коли я з тобою говорю.
Одійдіте, недруги лукаві!Друзі, зачекайте на путі!Маю я святе синівське правоЗ матір'ю побуть на самоті.
Рідко, нене, згадую про тебе,Дні занадто куці та малі.Ще не всі чорти живуть на небі,Ходить їх до біса по землі.
Бачиш, з ними щогодини б'юся,Чуєш – битви споконвічний грюк!
Як же я без друзів обійдуся, Без лобів їх, без очей і рук?
Україно, ти моя молитва,Ти моя розпука вікова…Громотить над світом люта битваЗа твоє життя, твої права.
Хай палають хмари бурякові, Хай сичать образи – все одно
Я проллюся крапелькою кровіНа твоє священне знамено!


Тема уроку
Тарас Шевченко. «Мені однаково, чи буду…» (з циклу «В казематі»). Роздуми автора про власну долю, долю України
Мої очікуваннявід уроку
Визначити мету до снаги вам
На цьому уроці ми дізнаємося (повторимо)…
На цьому уроці ми будемо розвивати …
На цьому уроці ми будемо виховувати…
Мета уроку:
опрацювання ідейно-художнього змісту програмової поезії, яка належить до циклу «В казематі», ознайомити школярів з поняттями про філософську лірику та силабо-тонічне віршування; розвивати культуру зв'язного мовлення пам'ять, логічне мислення, увагу, спостережливість, уміння коментувати основні мотиви, ідеї поезії Т. Шевченка, висловлювати власні міркування; виховувати любов до рідного краю, народу; співчуття до простих, знедолених селян-кріпаків; прищеплювати інтерес до наслідків власної праці.
.

У циклі відображено думки, настрої, життєві спостереження Шевченка, характерні й для наступних поезій періоду заслання. Тут уперше з’являються мотиви неволі, у яких настрої туги за батьківщиною поєднуються з утвердженням незламності переконань і поглядів поета.

 Теорія літератури
Силабо-тонічна система— система віршування, яка визначається кількістю складів, числом наголосів та їх розміщенням у віршованому рядку.

Рима — повтор звуків, які пов'язують закінчення двох або більше рядків (наприклад, «грози — морози», «гірлянди — троянди» тощо) співзвучність у кінці рядків, композиційно-звуковий повтор у кінці двох або кількох рядків.
Розрізняють рими:
• чоловічі (наголос на останньому складі: на чужині — мені);
• жіночі (наголос на передостанньому складі: могилі — милій);
• дактилічні (наголос на третьому складі з кінця ясненький — тихесенький);
• внутрішнє римування (в середині рядка: поховайте та вставайте).

Римування
• суміжне (парне): римуються перший і другий рядок та третій з четвертим (аабб);
• перехресне римування, коли перший рядок римується з тертім, а другий — з четвертим (абаб);
• кільцеве римування: римуються перший рядок з четвертим, а другий — з третім (абба).

Стопа — це повторювана у вірші група складів, до якої входять один наголошений склад і один або два ненаголошені. Стопи бувають двоскладові і трискладові. Залежно від характеру стоп та їх кількості в рядку визначається віршовий розмір того чи іншого твору.

Двоскладові стопи:
Хорей — З наголосом на першому складі
Ямб — З наголосом на другому складі

Трискладові:
Анапест — З наголосом на останньому
Амфібрахій — З наголосом на другому складі — наголошений серед ненаголошених — у стопі
Дактиль — З наголосом на першому складі

Творча робота

Скласти сенкан до слова “воля”
Підсумок уроку
«Незакінчене речення»
 Продовжити думку :
 «Сьогодні на уроці я
дізнався…
зрозумів…
навчився...»

Рефлексія
Чи справдилися ваші очікування?

Поміркуйте…
Домашнє завдання
Вивчити  вірш напам'ять.
Додатково (за бажанням): Написати міні-твір  на тему: «Людина - господар власної долі чи виконавець «вищого повеління?»


title: "Роль природи в творі "Зачарована десна""

text:
РОЛЬ ПРИРОДИ В КІНОПОВІСТІ ОЛЕКСАНДРА ДОВЖЕНКА “ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА”
ВИКОНАЛА ОСТРОВЕРХ ОЛЬГА, 11-Б КЛАС
Зачарована Десна — автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.
Кіноповість «Зачарована Десна» — багатоплановий, багатопроблемний твір. Але над усім цим возвеличується образ природи, проблема стосунків людини і природи, благотворного впливу її краси на душу людини, особливо дитини.
Пам’ятник Олександру Довженку біля хати, де він провів своє дитинство
Недаремно ж О. Довженко назвав кіноповість іменем своєї улюбленої ріки дитинства. Епітет же «зачарована» несе в собі велике оціночне й емоційне навантаження, налаштовує на незвичайний мінорний у поєднанні з мажорним лад.
Так зачарувала письменника, «дівиця Десна», що він на все життя залишився в душі «здивованим маленьким хлопчиком з широко розкритими зеленими очима». Саме це спілкування з природою допомогло розвитку в нього оригінального світовідчуття, збереженню свіжості почуттів і в зрілому віці, вмінню бачити «зорі навіть у буденних калюжах на життєвих шляхах» і правдиво відтворювати життя в усіх його проявах.
«Благословенна ж будь,— звертається митець до ріки,— моя незаймана дівице Десно, що, згадуючи тебе вже много літ, я завжди добрішав, почував себе невичерпно багатим і щедрим. Так багато дала ти мені подарунків на все життя».
Пізнання природи почалося у малого Сашка з дослідження власного городу, який «до того переповнювався рослинами, що десь серед літа вони вже не вміщалися в ньому». У густому тютюні, квіти якого цвіли «поповими ризами», діти ходили, як у лісі, там же вони «пізнали перші мозолі на дитячих руках». «...Любив пташиний щебет у саду і в полі. Ластівок любив у клуні, деркачів — у лузі. Любив плескіт води весняної. І жаб'яче ніжно-журливе кумкання в болоті, як спадала вода весняна».
Рідна хата Олександра Довженка
Будинок-музей Олександра Довженка
Усе в природі рухається, живе, пливе, викликаючи в уяві хлопця різні образи, фантастичні картини: «Хмари по небу пливуть вибагливо й вільно і, пливучи в просторах голубих, вчиняють битви і змагання... Хмарний світ був переповнений велетнями і пророками».
Навіть стихійне лихо – повінь - викликала у хлопця захоплення: «Сходило сонце. Картина була незвичайна, неначе сон чи казка. Осяяний сонцем, перед нами розкрився зовсім новий світ. Нічого не можна було впізнати. Все було інше, все краще, могутніше, веселіше. Вода, хмари, плав — все пливло, все безупинно неслося вперед, шуміло, блищало на сонці. Весна красна!..»
Особлива, улюблена пора Сашка — косовиця. «Пахне огірками, старим неретом волока, хлібом, ...пахне болотом і травами, десь гукають, і зараз чую, деркачі і перепілки». На Десні - краса, і всі багатства природи — ягоди, гриби, горіхи, риба — до послуг малого косарика. Єдине, чого боїться хлопець, так це за світ, який, за словами дорослих, «споганіє», поки він виросте, «і не буде вже сінокосу тоді, ні риби».
Природа у Довженка жива — думає, розмовляє, розуміє людську мову, як ті два деркачі; інколи навіть підсміюється над людиною, як стара качка над мисливцем Тихоном;
    здатна й до помсти, як було з «фамільною вороною», що накаркала під час сінокосу великий дощ і погноїла сіно.
Мабуть, лише в дитячому віці все здається легким, дивовижним і здійсненним: «Дивлюся у воду - місяць у воді сміється. «Скинься, рибо»,- думаю,- скидається риба. Гляну на небо: «Зірко,— покотися» — котиться. Пахнуть трави над водою. Я до трав: «Дайте голос, трави» - гукають перепілки».

Читач разом із письменником захоплено поринає у чарівний світ природи, прекрасно розуміючи бажання малого хлопця зробити «красиво скрізь». Усе проходить, усе минає, але найперші враження, найперший заряд краси  рідної землі залишається в людині назавжди. «Світ одкривається перед ясними очима перших літ пізнання, всі враження буття зливаються в невмирущу гармонію, людяну, дорогоцінну».


Іван Франко


title: С.Носань «Ялинка», О.Олесь «Ялинка»

text:
Урок літературного читання у 2 класіна тему:С, Носань “Ялинка”О.Олесь “Ялинка”підготувала вчитель початкових класів Середа О.А.
С. Носань “Ялинка”Олександр Олесь “Ялинка”
Уважні РозумніОрганізовані Кмітливі
Хто багато читає,Той багато знає.Хто швидко читає, Той багато встигає.
Девіз уроку

У мою казку
Снігова королева завітала.
Гномиків усіх вона зачарувала
І в своє королівство забрала.
Ви їм ,діти, допоможіть,
Чари королеви розженіть
І гномів у казку поверніть.
Ми радість вам даруєм ,Ми ростемо для втіхи.Не рубайте, не губітьНас заради сміху.Коли рік Новий спішить,Бідне серце в нас   тремтить.
Сергій Носань “Ялинка”
Погомоніли       нищити     для втіхи       смітник

Олександр Олесь“Ялинка”
ледащоплигнізащоцяцьки

Технологія “Мікрофон”
Домашнє завдання
Оповідання С. Носань “Ялинка” читати, переказувати
Вірш О.Олеся “Ялинка”
виразно читати.


title: Сторінки життя Т.Шевченка

text:
Тарас Григорович Шевченко
(1814 - 1861)

Тарас Шевченко народився
9 березня 1814 р. в селі Моринці
Звенигородського повіту Київської губернії
(нині Черкаська область) у кріпацькій родині.
Сторінка 1. Дитинство. Важка наука

Тарас народився четвертою дитиною в сім’ї. Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки. У цьому обійсті й прошли перші найсвітліші роки Шевченкового життя.

Сторінка 1. Дитинство. Важка наука
Батько Тараса- Григорій Іванович Шевченко- Грушівський- походив з вільних низових козаків, родом із с. Кирилівка (Керелівка)
Мати Тараса- Катерина Якимівна ( у дівоцтві Бойко)- з вільних селян, родом із
	с. Моринці
1822р. батько віддав його “в науку” до кирилівського дяка. За два роки Тарас навчився читати й писати, і, можливо, засвоїв якісь знання з арифметики. Читав він дещо й крім Псалтиря.
	9 років- втратив матір. З матір’ю пішли з оселі Шевченків і затишок, і злагода. Залишилися сиротами шестеро дітей.

12 років- помирає батько. Перед смертю, розділяючи майно між дітьми, батько пророче сказав: “Синові Тарасу з мого хазяйства нічого не треба. Він не буде абияким чоловіком: з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо, для його моє наслідство або нічого не буде значить, або нічого не поможе”

Сторінка 2. У пана
 		Малий Тарас, рано втративши матір, а потім і батька, з дитинства зазнав багато горя і знущань. Працюючи і навчаючись у дяків, Шевченко ознайомився з деякими творами української літератури, а відчуваючи великий потяг до малювання, уже тоді робив перші спроби розпочати навчання у маляра.
           Коли Шевченкові минуло 14 років, його зробили дворовим слугою поміщика
	П. Енгельгарда в маєтку Вільшані.
           З осені 1828 року до початку 1831 року Шевченко побував зі своїм паном у Вільні (тепер Вільнюс).
	У Вільно Шевченко виконує обов'язки козачка в панських покоях. А у вільний час потай від пана перемальовує лубочні картинки. Шевченка віддають вчитися малюванню. Найвірогідніше, що він короткий час учився у Яна-Батіста Лампі (1775 — 1837), який з кінця 1829р. до весни 1830р. перебував у Вільно, або в Яна Рустема (? — 1835), професора живопису Віленського університету.
Сторінка 3. Наука у ширяєва. Викуп з кріпацтва

ПОРТРЕТ П.В.ЕНГЕЛЬГАРДТА.
Акварель. 1833

Переїхавши до Петербурга в 1831 році, Енгельгардт взяв із собою Шевченка, щоб мати дворового маляра, віддав його на 4 роки в науку до живописця
	В. Ширяєва.
	Очевидно, 1835р. з Шевченком познайомився учень Академії мистецтв І. Сошенко. Він робить усе, щоб якось полегшити його долю: знайомить з Є. Гребінкою і конференц-секретарем Академії мистецтв В. Григоровичем, який дозволяє Шевченкові відвідувати рисувальні класи Товариства заохочування художників (1835).
Разом з його учнями Шевченко бере участь у розписах Великого та інших петербурзьких театрів.
	Згодом відбувається знайомство Шевченка з К. Брюлловим і В. Жуковським. Вражені гіркою долею талановитого юнака, вони 1838р. викупляють його з кріпацтва.

К.Брюллов
В.Жуковський
Сторінка 4. В академії мистецтв. Перші твори
21 травня 1838р. Шевченка зараховують стороннім учнем Академії мистецтв. Він навчається під керівництвом К. Брюллова, стає одним з його улюблених учнів, одержує срібні медалі (за картини “Хлопчик-жебрак, що дає хліб собаці” (1840), “Циганка-ворожка” (1841), “Катерина” (1842)). Остання написана за мотивами однойменної поеми Шевченка.

Тарас Григорович - портретист

Катерина

Воздвиженський монастир в Полтаві
Олександрівський
костьол в Києві
Шхуни біля форта
Кос-Арал
Почаївська лавра
з заходу
Тарас Григорович – пейзажист
Сторінка 5. перша подорож на україну (1843-1844)
І ось поетова мрія здійснилася- у травні 1843 року він приїздить на Батьківщину. Понад 14 років тому покидав її кріпаком, а повернувся вільною людиною, художником, знаменитим поетом.
А вже 1844р. вийшло друге видання “Кобзаря”. Усі твори, в якому належать до раннього періоду творчості Шевченка, коли він усвідомлював себе як “мужицький поет” і поет-патріот.
	Спілкувався з селянами, познайомився з численними представниками української інтелігенції й освіченими поміщиками.
Перша подорож Шевченка на Україну продовжувалася близько восьми місяців. Виїхавши з Петербурга у травні 1843р., поет відвідав десятки міст і сіл України (рідну Кирилівку, Київ, Полтавщину, Хортицю, Чигирин тощо).
Т.Г.Шевченко. Собор святого Олександра в Києві
	На Україні Шевченко написав два поетичних твори — російською мовою поему “Тризна” (1844р. опублікована в журналі “Маяк” під назвою “Бесталанный”) і вірш “Розрита могила”.
Та, повернувшись до Петербурга наприкінці лютого 1844р., він під враженням побаченого на Україні пише ряд творів (зокрема, поему “Сон”), які остаточно визначили подальший його шлях як поета.
Сторінка 6. у петербурзі і знову на україну (1845-1847)

Новий період творчості Шевченка охоплює роки 1843 — 1847 (до арешту) і пов'язаний з двома його подорожами на Україну. За назвою збірки автографів “Три літа” (яка включає поезії 1843 — 1845 рр.) ці роки життя й творчості поета названо періодом “трьох літ”. До цього ж періоду фактично належать і твори, написані у 1846 — 1847 рр. (до арешту).

	Весною 1845р. Шевченко після надання йому Радою Академії мистецтв звання некласного художника повертається на Україну. Знову багато подорожує (Полтавщина, Чернігівщина, Київщина, Волинь, Поділля), виконує доручення Київської археографічної комісії, записує народні пісні, малює архітектурні й історичні пам'ятки, портрети й краєвиди.
	З жовтня по грудень 1845р. пише один за одним твори “Єретик”, “Сліпий”, “Наймичка”, “Кавказ”, “І мертвим, і живим...”, “Холодний яр”, “Як умру, то поховайте” (“Заповіт”) та ін. Усі свої поезії 1843 — 1845 рр. (крім поеми “Тризна”) він переписує в альбом, якому дає назву “Три літа”.
	1846р. створює балади “Лілея” і “Русалка”, а 1847р. (до арешту) — поему “Осика”. Тоді ж він задумує нове видання “Кобзаря”, куди мали увійти його твори 1843 — 1847 рр.
	Весною 1846р. у Києві Шевченко знайомиться з М. Костомаровим, М. Гулаком, М. Савичем, О. Марковичем та іншими членами таємного Кирило-Мефодіївського товариства (засноване в грудні 1845 — січні 1846 рр.) і вступає в цю організацію. Його твори періоду “Трьох літ” мали безперечний вплив на програмні документи товариства.

	У березні 1847р. товариство було розгромлене. Почалися арешти. Шевченка заарештували 5 квітня 1847р., а 17-го привезли до Петербурга й на час слідства ув'язнили в казематі III відділу.
Сторінка 7. у казематі
17 квітня поета привезли до Петербурга й ув’язнили в казематі ІІІ відділу, а згодом- у петропавлівській фортеці. Належність до Кирило- Мефодієвського братства не було доведено. Головним звинуваченням стали “крамольні” вірші.
Крім допитів були ще довгі дні й ночі в одиночній камері (майже півтора місяці). Там поет написав 13 віршів, пізніше об’єднаних у цикл “В казематі”.
Сторінка 8. На засланні (1847- 1857)
8 червня 1847 року . Шевченка привезли до Оренбурга, звідти до Орської кріпості, де він мав відбувати солдатську службу. В Орську він порушив царську заборону писати. Свої нові твори він потай записував до саморобних “захалявних” зошитків. Наприкінці 1849 — на початку 1850р. він переписав ці “невільницькі” поезії в саморобну книжечку, яка згодом дістала назву “Мала книжка”. В Орській кріпості поет написав 21 твір.
	У 1848р. на клопотання Шевченкових друзів його включили як художника до складу Аральської описової експедиції, очолюваної О. Бутаковим. З жовтня 1848р. до травня 1849р. експедиція зимувала на острові Кос-Арал.
	23 квітня 1850р. Шевченка заарештували за порушення царської заборони писати й малювати. Після слідства в Орській кріпості його перевели до Новопетровського укріплення на півострові Мангишлак, куди він прибув у середині жовтня 1850р.

	Сім років перебування в Новопетровському укріпленні — чи не найтяжчих у житті поета. Після смерті Миколи І (лютий 1855р.) друзі поета (Ф. Толстой та ін.) почали клопотатися про його звільнення.

	 Та тільки 1 травня 1857р. було дано офіційний дозвіл звільнити Шевченка з військової служби зі встановленням за ним нагляду і забороною жити в столицях. 2 серпня 1857р. Шевченко виїхав із Новопетровського укріплення, маючи намір поселитися в Петербурзі.

Сторінка 9. Останні роки життя
		У кінці березня 1858р. Шевченко приїхав до Петербурга. Літературно-мистецька громадськість столиці гаряче зустріла поета. В останні роки життя він бере діяльну участь у громадському житті, виступає на літературних вечорах, стає одним із фундаторів Літературного фонду, допомагає недільним школам на Україні (складає й видає для них “Букварь южнорусский”).

		Влітку 1859р. Шевченко відвідав Україну. Зустрівся в Кирилівці з братами й сестрою. Мав намір оселитися на Україні. Шукав ділянку, щоб збудувати хату. Та 13 липня біля с. Прохорівка його заарештували. Звільнили через місяць і запропонували виїхати до Петербурга.

	У ці роки Шевченко багато працював як художник, майже цілком присвятивши себе мистецтву офорта (1860р. Рада Академії мистецтв надала йому звання академіка гравірування).
	У січні 1860р. під назвою “Кобзар” вийшла збірка, яка складалася з 17 написаних до заслання поезій (з них тільки цикл “Давидові псалми” повністю опубліковано вперше).
	Заслання підірвало здоров'я Шевченка. На початку 1861р. він тяжко захворів і 10 березня помер. Незадовго до смерті написав останній вірш — “Чи не покинуть нам, небого”.
	Похований був на Смоленському кладовищі. Через два місяці, виконуючи заповіт поета, друзі перевезли його прах на Україну і поховали на Чернечій (тепер Тарасова) горі біля Канева.
      Свою Україну любіть.
      Любіть її… во врем'я люте,
      В остатню, тяжкую мінуту
      За неї Господа моліть!


title: "Остап Вишня"

text:
Остап Вишня
Автор презентації
Учень 11-Б
Пташник Євген
Оста́п Ви́шня або Губенко Павло Михайлович, 1  листопада 1889, хутір Чечва, Сумська область — †28 вересня 1956,Київ — український письменник, новеліст, класик сатиричної прози ХХ ст. Молодший брат розстріляного за єжовщини в1937 письменника-гумориста Василя Чечвянського. Начальник медично-санітарного управління Міністерства залізницьУНР. В'язень сталінських концтаборів. Ціною звільнення стали контроверсійні фейлетони проти УПА.
Життевий і творчий шлях
Навчався  в Київській військово-фельдшерській школі
1917 здає екзамени і вступає до Київського університету на історично-філологічний факультет
1918 мобілізований до армії УНР
1919 потрапив у полон червоноармійців
До 1921 ув’язнений у харківській в’язниці

Як ударила революція-завертівся.
Будував Україну…
Хотілося що б і в війську бути,
 і в парламенті бути, і в університеті
бути, і на національний фонд збирати,
І пісень співати. Де співають - там і я.
Де говорять - там і я! Де
Засідають - там і я… Державний муж,
одне слово.

з квітня 1921, коли він став працівником республіканської газети «Вісті ВУЦВК», розпочався період його активної творчості і систематичних виступів у пресі. Псевдонім Остап Вишня вперше з'явився 22 липня 1921 в «Селянській правді» під фейлетоном «Чудака, їй-богу!».
    Він брав участь у діяльності літературних об'єднань «Плуг» і «Гарт»

1933 року популярний письменник був превентивно звинувачений в контрреволюційній діяльності й тероризмі, зокрема в замаху на товариша Постишева під час жовтневої демонстрації. Запроторений до таборів ГУЛАГу. У в'язниці контактував із відомим кубанським фольклористом Сергієм Мастепановим, який також був ув'язнений у ГУЛАГу.
Звільнений і повернувся до літературної праці 1943.

Влада надала Вишні квартиру в будинку письменників Роліт, де він мешкав до 1952 року. В 1955 році реабілітований судовими органами СРСР. Помер 28 вересня 1956 року.


title: Василь Стус

text:
ВАСИЛЬ СЕМЕНОВИЧ СТУС
—
(1938
1985)
Народився в селянській родині. 1939 батьки — Семен Дем'янович та Ірина Яківна — переселилися в місто Сталіно (нині Донецьк), аби уникнути примусової колективізації. Ще через рік (1940) забрали туди своїх дітей.
У 1944—54 Василь навчався у Донецькій міській середній школі № 265 і закінчив її зі срібною медаллю,а далі вступив на історико-філологічний факультет Сталінського педагогічного інституту.
1959 три місяці викладав українську мову та літературу в Таужнянській школі Кіровоградської обл., потім два роки служив у війську на Уралі.
Після служби Василь Стус працював літературним редактором ґазети "Социалистический Донбасс". 1963 вступив до аспірантури Інституту літератури ім. Т.Шевченка.
У вересні 1965 під час прем'єри фільму Сергія Параджанова «Тіні забутих предків» в Києві взяв участь в акції протесту проти арештів серед української інтелігенції, за що Стуса звільнили з інституту.
Після цього заробляв на життя, працюючи на будівництві, в котельні, в конструкторському бюро. Водночас продовжував продуктивну творчу діяльність.
1965 одружився з Валентиною Василівною Попелюх. 15 листопада 1966 у них народився син — нині літературознавець, дослідник творчості батька Дмитро Стус.
Пропозицію Стуса опублікувати 1965 свою першу збірку віршів «Круговерть» відхилило видавництво,також відхилено його і другу збірку — «Зимові дерева».
Однак її опублікували в самвидаві, а пізніше вона потрапила до Бельгії й 1970 була видана в Брюсселі. Після чого Стус остаточно став вигнанцем системи.
Стус критикував панівну систему. На початку 1970-х приєднався до групи захисту прав людини.
12 січня 1972 року — перший арешт; впродовж майже 9 місяців поет перебував у слідчому ізоляторі. Саме тоді було створено збірку «Час творчості».
На початку вересня 1972 київський обласний суд звинуватив його в «антирадянській агітації й пропаганді» та засудив до 5 років позбавлення волі і 3 років заслання. Покарання відбував у мордовських і магаданських таборах.
Більшість віршів, що Стус писав у таборі, вилучалася і знищувалась, лише деякі потрапили на волю через листи до дружини.
По закінченню строку, Стуса 1977 вислали в Матросове Магаданської області, де він працював до 1979 на золотих копальнях. З ув'язнення звернувся із заявою до Верховної Ради СРСР з відмовою від громадянства: «…мати радянське громадянство є неможливою для мене річчю. Бути радянським громадянином — значить бути рабом…».
В травні 1980 був знову заарештований і засуджений на 10 років примусових робіт і 5 років заслання. Відмовився від призначеного йому адвоката Віктора Медведчука, намагаючись самому здійснити свій захист. За це Стуса вивели із зали суду і вирок йому зачитали без нього.
Повернувшись восени 1979 до Києва, приєднався до гельсинської групи захисту прав людини. Незважаючи на те, що його здоров'я було підірване, Стус заробляв на життя, працюючи робітником на заводі.
Стусові, що перебував у концтаборі в Кучино, заборонили бачитися з родиною. Однак його записи 1983 вдалося переправити на Захід. 1985 Стуса було висунуто на здобуття Нобелівської премії з літератури.
Помер в ніч з 3 на 4 вересня, можливо, від переохолодження. За офіційними даними причина смерті — зупинка серця.
Його поховали на табірному цвинтарі. Прохання родини перевести тіло додому відхилили на тій підставі, що не вийшов термін ув'язнення.
Надгробок Василя Стуса на Байковому кладовищі в Києві. Автор М. Малишко
Меморіальна дошка на першому корпусі Донецького університету, в якому навчався поет (1954–1959)
Пам'ятник Василю Стусу у Вінниці, на майдані Василя Стуса
Стусова лiрика здебiльшого коротка, мало в нiй нахилу до розповiдi, частiше трапляється щось в родi "спомину", листа, чи щоденника. В римуваннi поет рiдко коли користується традицiйною системою.
Проте не iнструментацiя, не ритм i не рима є найцiкавiшими в Стуса, а його образнiсть вислову, яка, у поєднаннi з дуже своєрiдним свiтосприйманням, дає нам стиль оригiнального поета-iмажинiста (своєрідне світосприймання, багатство тематики, глибина філософських міркувань, різноманітність лексики і фразеології).
Говорячи про тематику його творiв, неможливо оминути проблему вiчностi. Є у Стуса теж, як в кожної людини, роздуми про смерть. Вони розсипанi по рiзних вiршах у рiзних формах. Моменти песимiзму, пов'язанi з настроєм природи.Стус бачить дiйснiсть без рожевих окулярiв, глибоко її iнтерпретує i шукає позитивної розв'язки.
Дякую за увагу!
Презентацію підготувала
Учениця 11-Б классу
ЕНВК №1
Шевченко Катерина
2014 р.


title: Моделі та макети

text:
Тема: Значення моделей і макетів у проектуванні. Матеріали, які використовуються у макетуванні. Застосування методів проектування.
Мета: навчальна  сформувати уяву учнів про  поняття «модель, «макет»,ознайомити з переліком різних матеріалів для виготовлення макетів та відтворити їх за допомогою методів проектування.
1
Підставка під паяльник

2
Органайзер

3
Молоток

4
МЕТЕЛИК
5
Макет - це копія майбутнього виробу, яка виконується з точним дотриманням пропорцій і розмірів виробу або в збільшеному чи зменшеному вигляді.
Макетування — це метод і процес об'ємного проектування виробів, їх частин та деталей.
6
Модель - це спрощене відображення виробу та його складових частин, виконане у збільшеному або зменшеному вигляді.
7
Моделі бувають: нерухомі
рухомі
8
Матеріали для макетуванняПЛАСТИЛІН
9
ГІПС
10
КАРТОН
11
ПІНОПЛАСТ
12
ДЕРЕВИНА

13
Макети та моделі розробляють конструктори-дизайнери на комп’ютерах
14
Найновішим досягненням у моделюванні стали 3D принтери.Чи знаєте ви для чого вони потрібні?
15
В основі моделювання виробів застосовують різні методи проектування.
Які методи проектування вам відомі  з 5-их класів?

16
Творчі проекти учнів.
Метод фантазування. Під методом фантазування можна розуміти такий спосіб спільної діяльності учнів та учителя, коли досягається уявленням неіснуючого образу об'єкта.
17
Метод комбінування полягає у поєднанні в новому об’єкті окремих рис, властивостей, частин інших предметів.
    Комбінування функцій ножа, тертки, шатківниці, збивачки у сучасному кухонному комбайні
18
Об’єкт, який вдосконалюють за допомогою цього методу, називають фокальним, оскільки його ставлять у центр уваги (фокус). Суть його ґрунтується на перенесенні ознак випадково вибраних об’єктів на фокальний об’єкт, внаслідок чого отримують незвичні поєднання
19
Біоформи

20
Практична робота. Виконати модель ручки до шафи.
21
ЗАПИТАННЯ
1. Для чого – під час розробки художнього проекту – конструктор виготовляє макет або модель?
2. Які природні матеріали використовуються для виготовлення макетів та моделей?
3. Який краще використати природній матеріал для створення складної просторової структури в макеті?
4. Який компонент додають у гіпс, щоб він швидко твердів?
5. Яка технологія виготовлення паперових і картонних форм?
6. Коли застосовують пінопласт, створюючи макети і моделі?
22
Домашнє завдання
Виконати модель ручки для молотка з пластиліну або інших матеріалів.
23


Сергій Жадан