text:
Презентація на тему “Термометр”
Виконала роботу
Учениця 10 класу
Саєнко Маргарита
Що таке термометр?
Термометр — прилад для вимірювання температури шляхом перетворення її в покази або в сигнал, що є відомою функцією температури. Частина термометра, яка перетворює теплову енергію у сигнал на основі іншого виду енергії, називається чутливим елементом або вимірювальним перетворювачем. Прилад може бути проградуйований у різних шкалах (шкала Цельсія, шкала Кельвіна, шкала Фаренгейта).
Що таке термометр?
Ртутний термометр
Ртутний
термометр
Термометр
на основі біметалевого
елементу
Історичні відомості
Винахідником термометра часто називають Галілео Галілея, хоча у його власних творах немає опису цього приладу, але його учні, Неллі і Вівіані, засвідчили, що вже в 1597 р. він створив щось на зразок термобароскопа (термоскопа).
Термометр
Галілея
Історичні відомості
Термоскоп представляв собою невелику порожнисту скляну кульку з припаяною до неї скляною прозорою трубкою. Кульку нагрівали, а кінець трубки опускали у посудину з водою. Коли кулька охолоджувалася, тиск повітря у ній зменшувався, і вода в трубці під дією атмосферного тиску піднімалася на певну висоту вгору. При зростанні температури і, відповідно, тиску повітря в кульці, рівень води в трубці опускався вниз. Недоліком приладу було те, що за ним можна було судити тільки про відносний ступінь нагрівання чи охолодження тіла, так як шкали у нього ще не було. Крім того, рівень води в трубці залежав не тільки від температури, але і від атмосферного тиску, що вносило похибку.
Історичні відомості
Нарешті в 1724 році Даніель Габріель Фаренгейт запроваджує температурну шкала яка в наш час (дещо у скоригованому вигляді) носить його ім'я. Він міг цього досягти, використовуючи при виготовленні термометрів ртуть (яка володіє високим коефіцієнтом розширення), що забезпечило відповідну точність та відтворюваність вимірювання температури, що привело у кінцевому рахунку до загального визнання. У 1742 році шведський фізик Андерс Цельсій запропонував шкалу з нулем в точці кипіння води і 100 градусів у точці плавлення льоду, і ця шкала, хоча в оберненому вигляді тепер носить його ім'я. Зручнішою виявилася «перевернута» шкала, на якій температура танення льоду позначили 0°С, а температуру кипіння 100°С. Таким термометром вперше користувалися шведські вчені: ботанік К. Лінней і астроном М. Штремер. Цей термометр набув найбільшого поширення.
Види термометрів
Рідинні
термометри
Контактні
термометри
Термометри на
основі біметалевої пластинки
Манометричні
термометри
Термометри
опору
Термоелектричні
термометри
Безконтактні
термометри
Принцип роботи
Рідинні термометри

Робота рідинних термометрів базується на використанні теплового розширення рідини (зазвичай це етиловий спирт, толуол, гас, пентани або ртуть), що залита у скляну трубку, при зміні температури середовища оточення, з яким термометр перебуває у безпосередньому контакті. Основними елементами конструкції термометра є резервуар, заповнений рідиною і з припаяним до нього капіляром і шкала. Конструктивно вони поділяються на паличні або з вкладеною шкалою, за формою — прямі або кутові. У паличних термометрів шкала розміщується безпосередньо на поверхні товстостінного капіляра. У термометрів із вкладеною шкалою капіляр і шкальна пластина укладені в захисну оболонку, припаяну до резервуара.

Залежно від призначення діляться на зразкові, лабораторні, технічні, побутові, метеорологічні, медичні, для сільського господарства. Для задач регулювання і сигналізації розроблені електроконтактні термометри.
Принцип роботи
Похибки рідинних термометрів

Допустимі похибки вимірювання технічних термометрів не повинні перевищувати однієї поділки шкали. Так, при ціні поділки 1 °C, Δ=±1 °C.

Для інших термометрів похибка може перевищувати ціну поділки. Так, наприклад, лабораторні термометри з ціною поділки 0,01 °C мають допустиму похибку вимірювання Δ=±0,03 °C .

Скляні термометри є одними з найточніших засобів вимірювання температури.
Рідинний термометр
Принцип роботи
Термометри на основі біметалевої пластинки

Термометри біметалічного типу діють за тим же принципом, що і рідинні, але в якості давача (чутливого елемента) зазвичай використовується спіраль або стрічка з біметалу — біметалева пластина. У якості матеріалів пластин використовуються сплави, що мають суттєвою різницю у коефіцієнті теплового розширення між собою Один кінець стрічки, як правило, нерухомо закріплений у корпусі пристрою, а інший — переміщається в залежності від температури пластини.
Термометр на основі біметалевого елементу
Принцип роботи
Манометричні термометри — прилади для вимірювання температури, що включають в себе чутливий елемент (термобалон) і показуючий пристрій, які з’єднані капілярною трубкою і заповнені робочою речовиною. Принцип дії базується на зміні тиску робочої речовини в замкненій системі термометра в залежності від температури.
Манометричні термометри залежно від виду робочої речовини, заповнюючої термосистему, поділяються на газові, рідинні і конденсаційні.
Газові манометричні термометри використовуються для вимірювання температур від -200 °C до 600 °C. Як робоче тіло застосовується азот.
Рідинні манометричні термометри призначені для вимірювання температур від -150 °C до 300 °C. Як робоче тіло, що заповнює термосистему, застосовують ртуть, пропіловий спирт, метаксилол. Рідинні манометричні термометри так само як і газові мають лінійну шкалу.
Манометричний термометр
Принцип роботи
Термометри опору
Конструкція термометра опору ґрунтується на давачі, електричний опір чутливого елемента (сенсора) якого залежить від температури. Може виконуватись з металевого чи напівпровідникового матеріалу. В останньому випадку його називають термістором.

Матеріали, що використовуються для виготовлення чутливих елементів (первинних перетворювачів) технічних термометрів опору, повинні відповідати вимогам стабільності та лінійності градуювальної характеристики, відтворності, хімічної стійкості, жароміцності та ін. Для виготовлення чутливих елементів термометрів опору застосовуються мідь, платина і нікель. Окрім металів застосовують також напівпровідники: германій, оксиди міді, марганцю, кобальту, титану та їх суміші. Вони мають великі від’ємні температурні коефіцієнти опору, тому з них можна виготовляти малогабаритні чутливі елементи термоперетворювачів опору.
Термометр опору
Принцип роботи
Термоелектричні термометри

Робота термоелектричних термометрів базується на використанні у якості чутливого елементу термопар (контакт між металами з різною електронегативністю створює контактну різницю потенціалів, яка залежить від температури).

Термоелектричні перетворювачі мають дуже широкий діапазон вимірювання — від -200 °C до 2200 °C (короткочасно до 2500 °C), можуть вимірювати температуру у точці об'єкта або вимірюваного середовища, мають малі габаритні розміри — від 0,5 мм (великі діаметри захисних оболонок визначаються вимогами механічної і термічної міцності). Термоелектричні перетворювачі відрізняються достатньо високою точністю і стабільністю характеристик перетворення, хоча вони і поступаються трохи за цими показниками термоперетворювачам опору.
Термоелектричний термометр
Дякую за увагу!!!


“Людмила Яківна Чижова – яскрава постать у дитячій літературі Миколаївщини”


title: Лялька - мотанка

text:
Лялька - мотанка
			Обгрунтування: Проект  задумано для  виявлення   обдарованих  гуртківців,  підвищення рівня навчання та  розвитку   юних обдарувань,  виховання  дітей  на національних традиціях.
Мета проекту:
Популяризація   народного мистецтва
Вивчення звичаїв українського народу
 Ознайомлення з  традиціями виготовлення  народної ляльки
Поглиблення знань з українського національного  костюму.

Актуальність проекту:
 З поширенням  екологічного питання  виготовлення дитячої іграшки,виникає  потреба  у  сімейному вихованні  турботи про  збереження здоров’я  дитини . Багатьом батькам   не байдуже , якими іграшками граються їх діти.  Тому  народна іграшка з тканини  зацікавила  як батьків так і  гуртківців.
	Лялька-мотанка - це маленький 			витвір 	мистецтва   	“Кто в куклы не играл , Тот счастья не  видал”			( народная мудрость)
Мотанка – це й іграшка, й оберіг. У дохристиянські часи мотанки робили з найпростішого матеріалу – сіна, клаптиків тканини, ниток, стрічок. Люди знали, лялька не може бути на когось подібно. Мати, створюючи дитині іграшку, ніколи б не наважилась намалювати очі, ніс або губи. Замість людських рис у неї на обличчі хрест – символ Сонця.
.
Лялька - мотанка
Лялька буває різної форми – великою й маленькою.  Обличчя як такого у ляльки немає, воно досить символічне. Вважається, що лялька-мотанка повинна бути безлика, а та, яка служить берегинею – ще й з хрестом замість обличчя. Народна лялька зроблена власноруч сповнена позитивної енергії, любові та тепла.
Назва такої ляльки походить від технологічних особливостей її виготовлення. Всі деталі  міцно примотуються ниткою.
Лялька - мотанка
Ляльці вже сім тисяч років. Колись виготовляти ляльки уміли в кожній родині. Цим ремеслом зазвичай займалися бабусі та матері. Бо лялька призначалася для дівчинки і мала, відповідно, жіночу природу. В Україні, ще на початку 20 століття дівчата, готуючи скриню з весільним посагом, разом з рушниками та сорочками, клали туди своїх ляльок. Кожна дівчина робила мотану ляльку, яку забирала із собою в нову сім’ю.
Вузлова – лялька
Таку назву лялька отримала тому, що під час її виготовлення елементи та деталі не тільки міцно примотуються ниткою але нитку ще зав’язують на вузлик.
		 Оберіг ,   іграшка   - 			лялька - мотанка
Кажуть люди я сама, наче квіточка,Що пливуть мої слова, як та річечка,Що душа моя співає, мов сопілочка.А я просто українка, україночка
Берегиня
Берегиня. Її зображують із руками, піднятими вгору в молитовному жесті або з опущеними вниз. Коли руки підняті вгору – Богиня закликає небо допомогти засіяти ниву, зачати нове життя на землі. Коли руки опущені вниз – Богиня благословляє землю на народження, принесення плодів, дарів.

Лялька – Багаторучиця
Свою назву лялька отримала за наявність великої кількості рук (п`ять пар рук).
Таку ляльку полюбляли господині, її підвішували над прялкою чи піччю для того, щоб господиня встигала робити всю хатню роботу. А лялька допомагала їй у цій справі . Народ вірив, що в мотанці знаходиться дух предків і що вона може передавати досвід з покоління в покоління. Українці вважали, що цей символ приносить їм багатство та успіх.
Мати з дитиною
Лялька з діточками нагадує іконописний образ Богородиці. Її дарують новоствореним сім'ям. Ганчіркову ляльку – берегиню, вироблену власними руками, мати дарувала донечці перед весіллям, благословляючи таким чином на щасливе заміжжя. Гості теж дарували ляльок з побажанням, щоб в них народилося багато діточок.
Весільна
Найретельніше готували ляльку для нареченої та напередодні народження дитини. Таку мотанку вбирали дуже гарно. Іноді українці вірили, якщо дітки у великій родині довгий час бавляться мотанкою, треба чекати лелеку…
Лялька повинна бути одягнена у світлу вишиту сорочечку, під'юпник (або нижня спідничка т.з. галька) і запаску - підібрано все в традиціях українського костюму різних регіонів. Всі елементи одягу є оберегами: спідниця символізує землю, сорочка позначає три часи - минулий, теперішній і майбутній; обов'язковими атрибутами є вишиванка та намисто, які уособлюють достаток. Також повинен бути головний убір - очіпок, стрічка чи хустка - що символізує зв'язок з небом.У нареченої одна ,чи дві коси, віночок, стрічки. Символічним є те, що лялька-мотанка не шиється, а робиться лише за допомогою ниток, стрічок, шляхом намотування. Раніше кожна дівчинка повинна була вміти робити цей оберіг, тому дівчата до цього ставились так само відповідально, як і до вишивання шлюбного рушника.

Лялечка-круп'яничка
Лялечка-круп'яничка (зерновушка) всередині наповнюється крупою (зерном). Вважалося, що вона приносить в дім достаток, благополуччя, допомагає досягти успіхів у роботі. Раніше робити ці амулети починали восени і використовували зерно з зібраного врожаю. Заборонено застосовувати подрiблену крупу або пластівці, обов'язково лише ціле зерно: пшеницю, перловку, гречку, пшоно, горох… Використані матеріали: льон, бавовна, гречка, пшоно. Висота цих лялечок - 10 см.
		Лялька - мотанка
Ляльки поблизу Канева, Переяслава-Хмельницького,  Золотоноші, Решетилівки на Полтавщині мають на обличчі хрести, набрані із чорних ниток; трохи нижче по Дніпру, у районі Чигирина та Кременчука, хрести набираються з кольорових ниток у такий спосіб, що посередині, на розхресті, утворюється квадрат чи ромб.
Хрест, як символ, означає життя (походить від солярного знаку, символу Сонця), рух Сонця по небосхилу. Коло - річний шлях Землі навколо Сонця. Найвища точка у колі символізує день зимового сонцестояння, нижня точка - день літнього сонцестояння. Звідси права та ліва точки - дні весняного та осіннього рівнодення.
Чотири сектори - чотири пори року, чотири сторони світу, чотири стихії - вода, вогонь, повітря і земля. Або як поділ на божественне (вертикальна смуга) і земне (горизонтальна смуга).
Та головне - спосіб творення і внутрішня основа ляльки. Має вузловий характер і робиться шляхом зав`язування і намотування шматочків тканини без допомоги голки. Ось чому лялька має назву ''мотанка''. До голови зі звисаючими кінцями хустки прив'язуються або накручуються клапті, що імітують сукню або спідницю, плахту, запаску, фартух. На голову одягається убір, інколи схожий на обрядовий убір нареченої.
Коса до пояса…з народних звичаїв.
  «Руса коса до пояса". Гарна довга коса завжди вважалась на Україні ознакою дівочої краси. У різних регіонах України коси заплітались по-різному. Так на Правобережжі у будні дні дівчата обвивали голову косами немов вінком, у неділю- заплітали у дві коси, без довгих стрічок.. Дві коси заплітали і дівчата на Поділлі, зокрема на Тернопільщині. А іноді ці дві коси на потилиці закладали одну в початок другої (кошичком) і зав'язували стрічкою.   Цікаво, що дівчата -лемкині під час весілля коси не заплітали, розпускали по плечах, на голову вдягали барвінковий вінок із довгими стрічками. А понад Дністром в Галичині (зокрема на Борщівщині, в Заліщицькому районі) дівчата заплітали волосся у чотири коси. Дві передні підплітали коло висків, а задні розподіляли на кілька дрібних кісок - дрібушки. Дрібушки викладали навколо голови вінком, а одну кіску "перекидають" через голову.  У Наддіпрянщіні  заплітали – дві , іноді одну косу.

 Лялька-мотанка – минуле та майбутнє
 А в українських родинах здавна молода мати, чекаючи дитину, неодмінно робила ляльку-мотанку, котра уособлювала собою майбутнє дитя. Перш ніж покласти в колиску новонароджену дитину, туди клали лялечку, і вона ставала оберегом дитини, її захисницею, символом зв’язку дитини з усім родом, і цей зв'язок захищав людину, де б вона не була.
    В Україні, ще на початку 20 століття дівчата, готуючи скриню з весільним посагом, разом з рушниками та сорочками, клали туди своїх ляльок. Кожна дівчина робила мотану ляльку, яку забирала із собою в нову сім’ю. Причому в родині чоловіка дозволялось молодій дружині, допоки в молодят немає діток, гратись лялькою, і чим більше, вважалося, вона грається лялькою, то швидше стане матір’ю, і тим здоровіші будуть діти. Згодом молода мати клала своїх ляльок до дитячої колиски, щоб оберігали дитя від хвороб та поганих очей, а коли дитина підростала, то ляльки віддавались їй для забави.
Сьогодні дівчата прагнуть навчитись традиціям свого народу. Лялька зроблена власноручь   зберігається краще,   бо тепло  дитячих рук несе в собі любов та ласку .
Розпочатий проект   приніс у  собі не тільки вміння та навички , але і  - любов ,добро ,  допитливість, охайність,прагнення зробити  приємне для себе ,   рідних. Бо минуле та майбутнє  завжди поряд.
		Оберіг –  лялька - мотанка
«Куклою» величають і перший обжинковий сніп, закручений в особливий спосіб. Таке ж наймення у дитячої «пустушки» — хліба, загорнутого в полотнинку (її раніше давали до ротика немовляті). Тобто шматочок хліба чи тканини або зерно, загорнуте в полотнину, — це голова, що уособлює дух істоти. Приєднується вона дуже просто: до колодки, до трісочки, до кукурудзяного стебельця — будь-чого. Мотанка навіть може не мати рук — тільки обгортається тканиною. І тут уже годиться все, що знайдеться в господі. Раніше найкоштовнішим убранням для ляльки ставали клапті старих вишитих сорочок, іншого одягу. Власне, тому українська мотанка позначена регіональними ознаками тієї місцини, де її виготовлено.
Проект приніс масу задоволення,знань, добра, роздумів  про традиції та життя  предків, сподівання на щасливе життя та радість  від  виконаної власноруч  іграшки  . Музичний супровід проекту – колискова “Ой, ходить сон коло вікон..” у виконанні –співачки  Квітки Цісик.
Украънська народна лялька О.С. НАЙДЕН, http://sumno.com/article/narodna-lyalka-motanka-oberig-nashyh-dush/ , http://www.svit-rosy.net.ua/lyalka-motanka-bereginya-rodu/ , http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9C%D0%BE%D1%82%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%B0, http://www.skarby.org.ua/lyalka-motanka-berehynya-rodu/,http://www.youtube.com/watch?v=HVQFj9Ztclc, http://ljalinasvitlica.blogspot.com/2011/12/blog-post_26.html, https://sites.google.com/site/vebturkolomyiaandkarpatian/rozvagi/lalka-motanka, http://honchar.org.ua/,http://www.rukukla.ru/article/trya/Family_doll
 Посилання на літературні та інтернет  ресурси


title: Леонід Глібов - Байки

text:
 Закінчіть речення:Від уроку я очікую …Наш урок буде …На уроці ми будемо …Автор -  Гайда Тетяна Улянівна,вчитель початкових класів ЗОШ№25 м.Рівне
 Девіз уроку:
Не просто слухати, а
                                       чути.
Не просто дивитись, а
                                    бачити.
Не просто відповідати, а
                              міркувати.
Дружно,плідно працювати!
    Зів-зів-зів – двоє вірних друзів
    Ець-ець-ець – сірий горобець
Ля-ля-ля – сиза,хвостата зозуля
Ень-ень-ень – голосистий півень
 1.Дорога двох приятелів пролягала через ...
   а) густі кущі;  б) густий ліс;  в) глибоке болото.
2.Один з приятелів, побачивши ведмедя:
         а) побіг назад у село;  б) завмер від переляку;
   в) видерся під самісінький вершок дерева.
       3. Чому другий приятель не заліз на дерево?
            а) бо було вже пізно;  б) він не боявся ведмедя;
в) поблизу не було високих дерев.
           4. Як другий приятель врятувався від ведмедя?
                  а) вбив його;  б) упав додолу і прикинувся мертвим;
в) втік від нього.
5. Чи можна вважати їх приятелями?
а) так;  б) ні.
Здається,байка просто бреше.
А справді-ясну правду чеше…
                      Л.Глібов
Стародавня
 Греція
Езоп
Леонід Іванович
Глібов
(1827 – 1893)

Леонід Іванович
Глібов
(1827 – 1893)

Хто з вас птаха того знає,що дітей не доглядає,
      Яйця тихо,крадькома в гніздах інших залишає?
Подвір’ям ходить птах і співає по складах.
Л.І.Глібов «Зозуля і Півень»
 Довіку                 невеличка
 клювати             веселенько
 кралечко            милесенький
 годить                 виспівуєш
 пурхнув              недоленька
 вихваляє            жалібненько

Потакати                безрадісне
мерщій                  справді
знічев’я                 погоджуватись
далебі                    швидко
безталанне           без причини
Рука, як кажуть,
 руку миє.
Правдивий
улесливий
справедливий
обережний
спокійний
боягузливий
мудрий
фальшивий
брехливий
сміливий
добрий
уважний
ввічливий
безсоромний
Найбільші труднощі я відчув…
Я не вмів,а тепер вмію…
Я не знав,а тепер знаю…
На наступному уроці мені хотілося б знову…
                            Домашнє завдання
1.Домовтесь у групах хто яку
   роль вивчить напам’ять.
2.Кому не дістанеться ролі-
   виразно читати всю байку.
3.Можна намалювати
   ілюстрацію до байки.
Автор презентації – Гайда Тетяна Улянівна,
вчитель початкових класів ЗОШ№25 м.Рівне

У презентації використано ресурси мережі Інтернет


title: Л.І.Глібов "Зозуля і Півень"

text:
Л.І.Глібов «Зозуля і Півень»
 Закінчіть речення:Від уроку я очікую …Наш урок буде …На уроці ми будемо …
 Девіз уроку:
Не просто слухати, а
                                       чути.
Не просто дивитись, а
                                    бачити.
Не просто відповідати, а
                              міркувати.
Дружно,плідно працювати!
    Зів-зів-зів – двоє вірних друзів
    Ець-ець-ець – сірий горобець
Ля-ля-ля – сиза,хвостата зозуля
Ень-ень-ень – голосистий півень
 1.Дорога двох приятелів пролягала через ...
   а) густі кущі;  б) густий ліс;  в) глибоке болото.
2.Один з приятелів, побачивши ведмедя:
         а) побіг назад у село;  б) завмер від переляку;
   в) видерся під самісінький вершок дерева.
       3. Чому другий приятель не заліз на дерево?
            а) бо було вже пізно;  б) він не боявся ведмедя;
в) поблизу не було високих дерев.
           4. Як другий приятель врятувався від ведмедя?
                  а) вбив його;  б) упав додолу і прикинувся мертвим;
в) втік від нього.
5. Чи можна вважати їх приятелями?
а) так;  б) ні.
Здається,байка просто бреше.
А справді-ясну правду чеше…
                      Л.Глібов
Стародавня
 Греція
Езоп
Леонід Іванович
Глібов
(1827 – 1893)

Леонід Іванович
Глібов
(1827 – 1893)

Хто з вас птаха того знає,що дітей не доглядає,
      Яйця тихо,крадькома в гніздах інших залишає?
Подвір’ям ходить птах і співає по складах.
 Довіку                 невеличка
 клювати             веселенько
 кралечко            милесенький
 годить                 виспівуєш
 пурхнув              недоленька
 вихваляє            жалібненько

Потакати                безрадісне
мерщій                  справді
знічев’я                 погоджуватись
далебі                    швидко
безталанне           без причини
Рука, як кажуть,
 руку миє.
Правдивий
улесливий
справедливий
обережний
спокійний
боягузливий
мудрий
фальшивий
брехливий
сміливий
добрий
уважний
ввічливий
безсоромний
Найбільші труднощі я відчув…
Я не вмів,а тепер вмію…
Я не знав,а тепер знаю…
На наступному уроці мені хотілося б знову…
                            Домашнє завдання
1.Домовтесь у групах хто яку
   роль вивчить напам’ять.
2.Кому не дістанеться ролі-
   виразно читати всю байку.
3.Можна намалювати
   ілюстрацію до байки.


Людина  і земля в повісті  М.М.Коцюбинського "Fata  morgana"
Hайвизначнішим  твоpом  укpаїнського  письменника М.М.Коцюбинського є повість "Fata  morgana".  Письменника  завжди хвилювала  тема  людини  на  землі, доля тpудівника, який біля цієї землі ходить.
"Fata  morgana"  - це  істоpія  духу  людського,  який наче туманом  піднімається  з  надp  землі.  І  подібний  цей  туман  на хлібоpобські думи, сподівання і мpії

Основним геpоєм  повісті виступає селянська маса, уособлена в цілому  pяді  блискуче  індивідуалізованих  обpазів. Земля була для тpудівника здавна володаpкою думки. Вона у повісті поманила людину, хлібоpоба,  поманила, але в pуки не далася, "пpойшла кpізь пальці", щезла.  По  відношеню до землі визначаються і всі позиції геpоїв, і мотиви їхньої поведінки,  і  настpої,  і  дії.  Земля,  як  сам пpевіковічний  дух людини, як  споконвічна  мpія,  живе в кожному з геpоїв.

Люди  на  землі  і  земля в душі людини. Але  pазом з тим у повісті  він  поpушує  тему  відчуження  людини від землі. Особливо яскpаво це відчуження пpоявилося  на  обpазі  Андpія  Волика. Розчаpувавшись  у  селянській  пpаці,  він  думками  і самим життям відpивається  від  землі.. Андpій ненавидить хлібоpобство. Він живе лише  надією  на  відкpиття  фабpики.  Ця  надія  визначає і спосіб існування  Андpія  Волика,  і його ставлення до інших геpоїв. Та не спpавдилися  його  надії  на  фабpику.  А замість щастя він отpимав каліцтво. І це заставило його досить  швидко пpозpіти.

Тpагічно закінчується життя Андpія Волика.Фабpика pобить його калікою  -  чужий і воpожий для селянина на той час світ не пpиймає його. І від світу хлібоpобського він відіpвався. Конфлікт із світом пеpейшов  на конфлікт із життям

 По-іншому  змалював  Коцюбинський  обpаз  Маланки.  Вона  все життя очікує землю, мpіє пpацювати на ній. Тому і мpіє видати заміж свою єдину доньку Гафійку за Пpокопа Кандзюбу. Тоді буде у них своя земля. А її ідеал - бути господинею на власній землі.

Маланка  любить  землю не тільки як засіб до життя. "Земля не тільки  хліб,  не  тільки  доля Гафійки, спокійна стаpість, земля - поезія", - підкpеслював письменник у  своїй  хаpактеpистиці пеpсонажів  повісті. В обpазі Маланки Коцюбинський відбив віковічне пpагнення селянства до землі. А земля "втекла з pук",  Маланки, "як маpево  поманила  і  як маpево щезла". Пpагнення селянки-тpудівниці одеpжати  землю  і  тим  самим  знайти  єдність  з цим світом так і лишається нездійсненним.

 Сповнений  глибокої  ненависті  до  визискувачів  Хома Гудзь, вічний наймит. Стихійний бунтаp, він уособлює ту частину селян, які також  відіpвалися  від  землі,  але не збиpалися спокійно сидіти й очікувати своєї долі.
 Автоp  повісті  лишив  цього  бунтаpя живим. Сила гніву Хоми, помсти ще буде потpібна для майбутнього.

 Маpко Гуща, повеpнувшись в село з заpобітків, стає захисником селян.  Він  намагається пеpеконати  земляків в тому, що " земля не панська, а людська".

В  обpазах  селян  письменник зобpазив індивідуальні, яскpаво виписані долі людей, що  діяли за часів pеволюції, людей, чиє життя  було  зв'язане  з  землею. Hезважаючи на тpагічну pозв'язку, повість  звучить оптимістично.

 Маpко  Гуща,  Гафійка,  Хома  Гудзь залишились живими. Вони і ствеpджують  ідею  безсмеpтя  наpоду, віpи в те, що земля пеpестане бути  маpевом,  що  здійсниться  споконвічна  мpія  селянства: люди будуть любити землю, пpикpашати її, пpацювати на ній, замиловуватись нею.


Л. Костенко «Маруся Чурай»


Казкові мотиви у п’єсі. Характеристика образів пасербиці та братів – місяців


Л. Костенко - «Маруся Чурай»


"Людина тисячоліття – Іван Котляревcький"


О.Олесь "Чари ночі"


title: Микола Куліш “Мина Мазайло"

text:
Click to edit the title text format
Click to edit the outline text format
Second Outline Level
Third Outline Level
Fourth Outline Level
Fifth Outline Level
Sixth Outline Level
Seventh Outline Level
Eighth Outline Level
Ninth Outline Level


Л.Костенко «Маруся Чурай»


title: Остап Вишня (Губенка Павла Михайловича).

text:
Справжнє ім'я — Павло Михайлович Губенко. Народився на хуторі Чечва біля містечка Грунь Зіньківського повіту на Полтавщині (нині Охтирський район Сумської області) в багатодітній (17 дітей) селянській сім'ї. Закінчив початкову, потім двокласну школу в Зінькові, згодом продовжив навчання в Київській військово-фельдшерській школі, після закінчення якої (1907) працював фельдшером — спочатку в російській армії, а з часом — у хірургічному відділі лікарні Південно-Західних залізниць.
Після громадянської війни працює в газеті, починає публікувати власні твори. Входив до літературних угруповань «Плуг» і «Гарт». З 1927 р. став головним редактором журналу «Перець». У 1933 р. був репресований (за звинуваченням у замаху на Постишева), ув'язнений на 10 років у радянських таборах.
Перший твір після концтабору — «Зенітка». Другий і останній період творчості був не простим для Вишні. Щоб приховати свою справжню сатиру, він відточує образ героя-оповідача, мудрого, дотепного, занозистого часом, але сумного.
Після закінчення Другої світової війни Остап Вишня також став членом редколегіі журналу «Перець» і активним його співпрацівником.
Остап Вишня здобув визнання самобутнього майстра української сатири і гумору. Започаткував новий жанр — усмішка.
Усмішка — це різновид фейлетону та гуморески. Ввів цей термін сам Остап Вишня. Пізніше він писав: "Хоч «фейлетон» уже й завоював у нас повне право на життя, та, на мою думку, слово «усмішка» ширше від «фейлетону». Автор «Вишневих усмішок» освоює і далі розвиває традиції вітчизняної та світової сатиричної літератури й народної творчості. Передусім традиції класиків (Гоголя і Шевченка, Щедріна і Франка, Мартовича і Чехова).

Любов Остапа Вишні до всього живого, до світу природи є незаперечною ознакою його натури. Тож рибалити і полювати він ходив скоріше для того, щоб назбирати побільше смішних історій, щоб побути в колі друзів. Ну як не усміхнутись, прочитавши слова з його відомого твору, що належить до циклу «Мисливських усмішок»:
«Дика качка любить убиватись тихими-тихими вечорами... Здається, що качки самі шукають на «зорці» вранці і вечері пострілу досвідченого мисливця. Але, як правило, він запізнюється і прибуває до озера тоді, коли «качки «повиключали мотори», почистили зуби, зробили на ніч фізкультурну зарядку з холодним обтиранням і, поклавши на водяні лілеї голови, полягали спать...»

Остап Вишня и Максим Рильський на охоті.


Михайло Коцюбинський - Життєвий та творчий шлях письменника. Історія створення «Тіней забутних предків»


Михайло Драй-Хмара


Любовна лірика Ліни Костенко


title: "Література на початку XX ст"

text:
Література на початку XX ст.
Виконали
Колегіантки 10 класу
Кириченко маргарита і буланова дарія
Розвиток літератури невід'ємний від розвитку суспільства. Література на межі XIX-XX століть була тісно пов'язана з усіма перипетіями свого часу. Складністю та суперечливістю історичної доби зумовлені своєрідність і розмаїття світового літературного процесу.
Література XX століття буквально пронизана контрастами. Нестримні експерименти — і дбайливе збереження традицій, поява принципово нових жанрів; і розвиток всіх, раніше вироблених літературною історією, високе розуміння призначення письменника; і тотальна комерціалізація.

Декаденство
Декадентство стало іологічним (політичним) явищем на рубежі ХІХ - ХХ ст. Відрізняється настроями безнадійності, неприйняття життя і опиралося на філософські ідеї Шатобріана та Шопенгауера. В основі цього вчення лежить твердження, що цивілізація вичерпала себе і вступила в стадію спаду і згасання.
Риси декадансу найбільш чітко виявилися у французькому символізмі (в поезії Поля Верлена), у творчості натуралістів.
Основні риси декадансу:- неприйняття дійсності- відмова від громадського в мистецтві- культ краси як вищої цінності- містицизм, віра в надприродні сили- індивідуалізм- відмова від моралі буржуазного суспільства.    Естетичні принципи декадансу:- поетизація слабості, згасання, руйнації- індивідуалізм і естецтво як бунт проти нелюдського буржуазного суспільства- мистецтво для мистецтва- зовнішня правдоподібність
Представники декадансу
Моріс Метерлінк
(Бельгія)
Оскар Уайльд
(Британія)
Жоріс-Карл Гюїсман
(Франція)
Збірки і твори представників декадансу
Моріс Метерлінк
У 1883 році на сторінках журналу «Jeune Belgique» було опубліковано перший вірш Метерлінка. У 1888 році побачила світ поетична збірка «Оранжереї», а рік по тому була написана «Принцеса Мален» - перша п'єса Метерлінка, яка здобула похвалу Октава Мірбо. У 1889 вийшла збірка віршів «Теплиці», у 1896 - збірка «12 пісень» (у 1900 - «15 пісень »).

Жоріс-Карл Гюїсман
У 1874 р. опублікував свою першу книгу під назвою «Ваза з прянощами». побутові психологічні романи — «Марта» та «Сестри Ватар». У 1884 р. з'явивий роман «Навпаки». В 1906 р. з'являється роман «Лурдські натовпи», де вихваляється побожність і бичується жага до наживи. Цей роман став останньою великою працею Гюїсманса.

Оскар Уальд
У 1888 році побачила світ збірка "Щасливий принц». В 1891 році О. Вайльд видав оповідання "Злочин лорда Артура Севіля та інші оповідання". Цього ж року з'явився роман "Портрет Доріана Грея", У 1894 році вийшла друком книга віршів "Сфінкс". Потім О. Вайльд звертається до драматургії і створює цілу низку п'єс - "Соломеї" (189), "Віяло леді Віндермір(1892), "Жінка, не варта уваги" (1893), "Ідеальний чоловік" (1894) і "Як важливо бути серйозним" (1895).
Символізм
З’являються літературні і мистецькі напрями, течії, стилі, серед яких новий літературний напрям, що одержав назву символізм.
Поезія, згідно з теорією символістів, має підходити до дійсності через тонкі намітки і напівкольори. Краса та істина осягаються не свідомістю, а інтуїцією.
Батьківщиною символізму вважається Франція. Там він склався як напрям ще у 70-80 роки XIX століття.
Більшість символістів були виразниками ідей декадансу, відбиваючи песимістичні настрої, створюючи символи смерті. Але до символів звертались і поети, які займали прогресивні позиці.
Основоположником французького символізму по праву вважається Поль Верлен.

Характерні риси символізму:
-Двосвіття;
-ідеалізм;
-індивідуалізм;
-музикальність і асоціативність вірша;
-багатозначність слова й образу.
Представники символізму
Шарль Бодлер
Артюр Рембо
Поль Верлен
Збірки і твори представників символізму
Шарль Бодлер
25 червня 1857 Пуле-Малассі випускає поетичну збірку Бодлера «Квіти зла», яка викликала гучний скандал. У 1860 було опубліковано збірку коротких художньо-філософських есе «Штучний рай». У 1861 році вийшло друге видання «Квітів Зла».  1864 журнал «Фігаро» опублікував шість поем у прозі під заголовком «Паризький сплін». У 1868 році видавничий будинок Леві випустив третє видання «Квітів Зла».

Артюр Рембо
Поетичні збірки А. Рембо: "Останні вірші" (1872), "Свята терпіння", "Осяяння", "Сезон у пеклі" (1873). Рембо створював вірш, лише протягом трьох років. Доробок поета невеликий: кілька десятків поезій і дві збірки віршів у прозі- "Осяяння" і "Сезон у пеклі". Але те що було ним зроблено, без перебільшення можна вважати революцією в поезії.

Поль Верлен
Перші збірки Верлена «Сатурнічні вірші» і «Вишукані свята». Найкращою поетичною книгою Верлена стали «Романси без слів».  Основні твори: поетичні збірки «Сатурнічні вірші» (1886), «Вишукані свята» (1889), «Романси без слів» (1874), книга прози «Прокляті поети»(1884).
Модернізм
Починаючи з кінця XIX ст., домінуючу роль у літературному процесі перебирає на себе модернізм. Головна увага у творах модерністської літератури XX ст. зосереджується на вираженні глибинної сутності людини й одвічних проблем буття, пошуках шляхів виходу за межі конкретного й історичного, можливостях досягнення «високої всезагальності», тобто на відкритті універсальних тенденцій духовного розвитку людства.
У модерністському творі поєднуються свідоме й підсвідоме, земне й космічне, що здійснюється передусім у психологічній площині. У центрі такого твору — людина, яка шукає сенс буття, прислухаючись до власних переживань і стаючи немов «оголеним нервом епохи».
Характерні риси літератури модернізму:
-особлива увага до внутрішнього світу особистості;
-орієнтація на вічні закони буття і мистецтва;
-надання переваги творчій інтуїції;
-сприйняття літератури як найвищого знання, яке здатне проникнути в найінтимніші глибини існування особистості;
-прагнення віднайти вічні ідеї, що можуть перетворити світ за законами краси;
-створення нової художньої реальності та експерименти з нею;
-пошуки нових формальних засобів.
Представники модернізму
Фрідріх Ніцше
(Німеччина)
ГЕНРІК
ІБСЕН
(Норвегія)
Франц Кафка
(Австро-
Угорщина)
Збірки і твори представників модернізму
Франц Кафка
Творчий прорив Кафки стався в 1912 році, коли він написав «Вирок». Перша збірка Ф. Кафки «Сію стереження». Письменник написав лише три романи, які побачили світ вже після його смерті: «Процес», «Замок», «Америка»; оповідання «Вирок», «Перевтілення», «У виправній колонії», збірки оповідань «Спостереження», «Сільський лікар», «Гол о дар»

ГЕНРІК ІБСЕН
 Драми «Воїни у Хельгеланді» (1857), «Боротьба за престол» (1863). Віршована п'єса «Комедія любові» (1862), віршовані драми — «Бранд» (1865) і «Пер Гюнт» (1867),  філософсько-історичній трилогії «Кесар і галілеєць» (1873). П’єси «Ляльковий дім» (1879),«Хвороблива уява»(1880), «Привиди» (1881), «Ворог народу» (1882), «Маразм старого чоловіка»(1883).

Фрідріх Ніцше
Написано перші роботи: «Походження трагедії з духу музики» (1872); «Філософія в трагічну епоху Греції» (1873); «Про істину й неправду в позаморальному розумінні» (1873); «Наука й мудрість у боротьбі» (1875); «Несвоєчасні міркування» (1873-1876). Роботи періоду 1878 – 1882: «Людське, занадто людське» (1878 -1880) – автор вдається до різкої критики моралі тогочасного суспільства; «Ранкова зоря» (1881); «Весела наука» (1882) – розвиває концепцію «переоцінки цінностей». Основні роботи: «По той бік добра й зла» (1883–1886); «Генеалогія моралі» (1887); «Так говорив Заратустра. Книга для всіх і ні для кого» (1883–1885);«Антихристиянин» (1888); «Сутінки кумирів».
Нові жанри літератури у ХХ ст.
Літературний процес кінця XIX - поч. XX ст. збагатився не лише художніми напрямами, а й жанрами. Урізноманітнився передусім роман: поряд із соціальним побудували науково-фантастичний, соціально-утопічний, а також романи історичні, соціально-психологічні, філософські, політичні, біографічні, романи-памфлети, романи-епопеї. Набула різновидів драма, популярною стала психологічна новела, жанрово збагатилася лірика.
Дякуємо за увагу!


ЛЮДИ «СОЦІАЛЬНОГО ДНА» В РОМАНІ «ХІБА РЕВУТЬ ВОЛИ, ЯК ЯСЛА ПОВНІ?». РОЗДУМ НАД ПРОБЛЕМОЮ ЖИТТЄВОГО ВИБОРУ ПЕРСОНАЖІВ (ЧІПКИ, ГРИЦЬКА, МАКСИМА). ЖІНОЧІ ОБРАЗИ У ТВОРІ (МОТРЯ, ГАЛЯ)


                     ТЕМА УРОКУ:

ОПОВІДАННЯ   ЄВГЕНА ГУЦАЛА “ОЛЕНЬ АВГУСТ”. ІДЕЯ НЕОРДИНАРНОГО ВЛАСНОГО ПОГЛЯДУ НА СВІТ
ЕПІГРАФ УРОКУ:

…ДИВЛЯЧИСЬ ЧАСОМ УНИЗ, НЕ ВТРАТИВ ЩАСТЯ БАЧИТИ ЗОРІ НАВІТЬ У БУДЕННИХ  КАЛЮЖАХ  НА ЖИТТЄВИХ  ШЛЯХАХ.
                                                       О.ДОВЖЕНКО
СЛОВНИКОВА РОБОТА
Ординарний – ( лат.) – звичайний, буденний.
Неординарний – незвичайний, небуденний.

НЕОРДИНАРНИЙ
- непересічний
- екстравагантний
- чудний
- винятковий
- дивний
- фантазер
- не такий, як всі

Євген Гуцало – лауреат Державної премії ім. Т.Шевченка за твори для дітей.Він справжній мрійник і фантазер, який словом уміє торкнутися людської душі, створити із звуків симфонію, і  ця музика підносить нас над буденністю, робить чистішими і благороднішими.

„Снігова королева” Г.-Х. Андерсен
лис – хитрість, заєць – боягузтво
Олень – уособлення благородства.
Із історії Риму відомий імператор Октавіан Август, в перекладі означає „величний”.
Олень – уособлення благородства.
ЕПІГРАФ УРОКУ:

…ДИВЛЯЧИСЬ ЧАСОМ УНИЗ, НЕ ВТРАТИВ ЩАСТЯ БАЧИТИ ЗОРІ НАВІТЬ У БУДЕННИХ  КАЛЮЖАХ  НА ЖИТТЄВИХ  ШЛЯХАХ.
                                                       О.ДОВЖЕНКО
Словникова робота
Толерантність -  (з лат. терпіння)- здатність людини поважати погляди й уподобання інших людей незалежно від того, чи збігаються вони з твоїми.
1 група – „режисери”  . Завдання: розташувати малюнки відповідно до змісту твору і дати їм назву.
2 група – „сценаристи”. Завдання: написати продовження твору за умови, що пройшло 20 років.
3 група – „кореспонденти”. Завдання: взяти інтерв’ю у Жені – молодого режисера.
4 група – „кореспонденти”. Завдання: взяти інтерв’ю у Альтова, який прийшов на прем’єру фільму,  знятий Женею.
5 група – „Актори”. Завдання : розіграти діалог Жені з Альтовим ( за підручником).
Церемонія нагородження

Домашнє завдання.
Дати письмову відповідь на питання: „ Чи хочу я бути схожим на Женю? Чому?”


Міфи і легенди українців. Народні казки


title: Михайла Коцюбинського

text:
Творчості “ великого сонцепоклонника ” присвячується
Новела “Intermezzo”
Михайла Коцюбинського
Новела “Intermezzo” – суцільний пейзаж
Дуже втомлений, письменник хоче відпочити серед природи, оновити свою душу Кононівськими полями
“ Здавалося, город витягує в поле свою залізну руку за мною і не пускає. Невже я увійду у безлюдні зелені простори?”
“ Ах, як всього багато: неба, сонця, веселої зелені…”
Велику тишу порушує зозуля, що “ б'є молоточком у кришталевий великий дзвін. “
“ Сіра маленька пташка низько висіла над полем. Єднала небо з землею в голосну арфу і грала на струнах симфонію поля ”
“ Ми йдемо серед поля. Три білих вівчарки і я. “
“ Ніколи перше не почував я так ясно зв'язку з землею, як тут. “
“ Так протікали дні мого intermezzo… І благословен я був між золотим сонцем й зеленою землею. “
Хіба такі пейзажі не зможуть відновити втомлену душу!?
Сонце, природа відновили душу героя. Город знову простяг за ним свою руку. Він готовий йти між люди.
Кожен після відпочинку, з оновленими душею та почуттями, здатен до нових творчих злетів та звершень


title: "Огляд творчості Григіра Тютюнника"

text:
Огляд творчості Григіра Тютюнника
Від людини я чекаю завжди чогось хорошого.

Підготувала Манакова Світлана 11-А
Григір Тютюнник – блискучий новеліст і повістяр, творчість якого вмістилася лише в двох томах. Однак цінність його літературної спадщини вимірюється не обсягом, а змістом і душею письменника.
Проблематика його прози глобальна:
добро і зло, гуманізм і моральний вибір, любов і зрада, війна і мир…
Тема творів
Загальною темою його творів є правдиве зображення дійсності в усій її складності, розкриття в образах героїв рис українського характеру.

Улюбленим жанром Тютюнника є новела – жанр, що вимагав інтенсивної думки, суворої вимогливості й зосередженості.

«Я все роблю через деталь», – так пояснював він оригінальність власного стилю.
Митець знав, що є в природі проміння того цілющого людського тепла, якого нічим не заміниш. Саме таким теплом пронизаний твір «Три зозулі з поклоном», який має автобіографічні моменти. А поштовхом до написання послужила пісня сліпого бандуриста про нещасливе кохання, про вічне страждання людини.

Якось один початківець допитувався у Григора Тютюнника про секрет творчості. І так напосідав, що вивів письменника з рівноваги:

«Слухайте, голубе..Я знаю, що ви із сім'ї, яка ніколи не знала нестатків. Ви ніколи по-справжньому не мерзли на морозі, не обливалися потом від роботи. У вас завжди все було і все є. Відповідно вам здається, що так і у всіх. Вас не кольне в серце, коли побачите побиту життям людину, і не відчуєте її стану.
Пишіть собі те, що пишете...»
— Ну все ж таки, секрет є?
— Та є! Є! Повна душа болю! Передаю секрет—біль... так ви ж його не візьмете...».
Його новели —це насамперед біль, страждання за людину.
«Іноді я відчуваю людину, як рана сіль»,— писав у щоденнику.

Після закінчення у 1962 році Харківського університету майбутній письменник починає публікації в редакції газети "Літературна Україна". Це перші оповідання "Дивак", новели "Місячні ночі", "На згарищі".

Творчість
У 1966 р. виходить перша книжка «Зав'язь»

1968 р.— «Деревій»

Основні збірки його новел і оповідань
«Зав'язь» (1966);
«Деревій» (1969);
«Батьківські пороги» (1972);
«Край неба» (1975);
«Коріння» (1976).
1967 року журнал "Дружба народів" відзначив оповідання Гр. Тютюнника як кращі в своїх публікаціях.
1968 року "Літературна газета" присудила премію за оповідання "Деревій".
За книги "Климко" і "Вогник далеко в степу" Гр. Тютюннику присуджено республіканську літературну премію ім. Лесі Українки.
1989 року його творчість посмертно відзначено Державною премією ім. Т. Г. Шевченка.


Остап Вишня - Трагічна творча доля українського гумориста


title: Література Херсонщини

text:
Виконала студентка групи П-291 Хом’як Вікторія
Література Херсонщини.Микола Братан
Прощальний сонет
Чию лише не славили роботу,Зазвичай проклинаючи свою,Що вимагала, справді, нервів з дроту,Стожилля, як од воїна в бою.Але ж було те все – задля народу,З яким в одному плинули строю,Либонь, таки не панського ми родуІ не рідня людському кураю.Не на віки зодягнені ми в тіло,Як сонечко, до пругу йде життя.Роковане відрядження наспіло,З якого не чекати вороття.Та полишаєм жити слово й діло,Благословім священне їх злиття!
Микола Іванович – лірик у найвищому вимірі цього слова. Він не виписав – виспівав свою Таврію: «І Херсон, і рідне село, і ці дивні журавлі, що не дають спати чутливим серцям, - все зігріте його душею. Більше того – свою рідну Таврію він «визбирав» у рідне слово з усього світу».                                     						(Михайло Шевченко).

«Микола Братан – поет потужного вродженого таланту, полум’яного романтичного серця і доброго хліборобського працелюбства. І поет він такого рівня, за яким не дозволяється давати поправку на «віддаленність від центру», а навпаки, сам «центр» збагачується з ним навзаєм»    							(Михайло Шевченко).

	Братан Микола Іванович                           (1 січня 1935  13 березня 2010)
         (справжнє прізвище – Баранов)
     Поет, прозаїк, драматург,                           літературний  критик,                     перекладач, пісняр.
             Народився  1  січня  1935  року  в  с. Семенівка  Каховського           району  в  родині  сільського механізатора.  Мама Наталя Іванівна працювала дояркою в колгоспі, а  тато Іван  Гаврилович – механізатором в МТС (машинно-тракторній станції).

		У рідному селі Семенівці Каховського району пішов до школи-семирічки восени 1943 року після визволення краю від фашистських загарбників.
		1954 року закінчив педагогічне училище у місті Бериславі  Херсонської області, за фахом учитель початкових класів, алгебри і фізики. 1966 року закінчив Одеський державний університет, факультет української філології, за фахом учитель української мови та літератури. Залюбки слухав лекції прекрасних викладачів В. Фащенка, А. Недзвідського, І. Дузя, Н. Кузякіної, М.Левченка, І. Тараненка.
Дебют
		У 1961 році вийшла перша            збірка віршів  "Смаглява Таврія". Він     автор близько 100 книг: поезій, художньої прози, віршованих драм, збірок творів для дітей,                численних  літературнокритичних     статей, присвячених  творчому             доробку сучасних письменників.
	Життю  і  творчості  Олеся  Гончара      присвятив  нариси  "Сила  любові",  „І  краса,  і держава”.

					Був і поетом, і письменником …
					З-поміж віршованих збірок - «Луни», 				«Правда хліба», «Веселка - людям», 					«Поступ», «Свято на Перекопі», 				«У дорозі до вас», «Степові люди», 				«Портрет з дороги», «Небо над 					долиной», «Зупинка лебедина», тощо.
					З прози – повість «Діждались весілля», романи «Бережина», «Перепелина ніч», «Танго над лиманом», «Далі буде», «Голодна кров», З-поміж драматичних поем (а їх понад два десятка): «Туга», «Сліпий дощ», «Їде батько Махно», «Ляп на першій полосі» (комедія), «Ковила тече за обрій», «Шоста заповідь», чотири драматичні оповіді про Тараса Шевченка: «Сердитий Бог», «Колюча нива», «Лукавий сон», «Побите серце».

					Із-під його пера вийшли друком  					романи, більше сотні поетичних 					збірок, понад 300 пісень, тисячі 					експромтів, літературознавчі 					розвідки.  А також понад 20 					драматичних поем, серед них 	         				чотири - присвячені життєвому шляху 	         			Великого Кобзаря - Т.Г.Шевченка.

	Перекладав вірші з російської,					 білоруської, чеченської, 			                болгарської та багатьох інших мов.

		В  останнє  десятиліття  Микола                                                         Братан  у  своїй  творчості  звернувся                                                     до наймолодших читачів -

					вийшло друком близько 10 збірників 				творів для дітей : «Слон на стадіоні», 				 «Равлик на пляжі», «Парасолька йде  				по місту», «Каченя шукає маму»,					 «Зелена черепаха», «Росту!» та ін.

	На  його  вірші  написана  ціла  низка  пісень                                 професіональними  і  самодіяльними композиторами,          серед  яких:
Листопад переходить дорогу (Композитор В.В.Другальов, 2000)
Ромашкова стежина (Композитор Є.Сивцов, 2000)
Степова далина (Композитор В.Г.Тюкавкін, 2001)
Верби над ставом (Композитор В.Г.Плаксєєв, 2001)
Голуби над батьківською хатою (2009)

		Був солдатом, газетярем, співробітником облтелерадіокомітету. 1971-2006 очолював Херсонську обласну організацію Національної спілки письменників України. Очолював тривалий час місцеві осередки Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім. Тараса Шевченка та «Злагода».
		Працюючи в Бериславській районній газеті, на обласному телебаченні, займаючись викладацькою діяльністю в Херсонському державному педагогічному університеті, продовжував писати вірші.
Нагороди
01.04.2004 - присвоєне звання «Заслужений діяч мистецтва України».
Нагороджено Почесною грамотою Державного Комітету телебачення і радіо України «За сумлінну працю і професійні здобутки».
Обласна літературна премія імені Миколи Куліша.

Микола Братан – лауреат республіканської літературної премії ім. А. Малишка.
Орден "Знак Пошани“.
2001 - медаль Всеукраїнського товариства "Просвіта" імені Тараса Шевченка "Будівничий України“.

13 березня 2010 року обірвалося життя відомого українського письменника Миколи Івановича Братана.

Може, вість промайне: був такий-то… немає…Ви не вірте, що я передчасно погас.А повірте в мандрівку, яка не минає,Без печалі скажіть: він – в дорозі до нас.
(М.І. Братан «У дорозі до Вас»)


Остап Вишня – чародій сміху


title: Образи нових жінок-інтелектуалок у творчості Кобиляньскої

text:
Образи нових жінок-інтелектуалок у творчості Ольги Кобилянської
Кобилянська Ольга Юліанівна
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863р. у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині в багатодітній сім'ї дрібного урядовця. З дитячих років вона знала не тільки українську, а й польську та німецьку мови, якими говорили в її родині. Дитинство й юність майбутньої письменниці минули в румунсько-німецьких містечках Гура-Гумора, Сучава, Кімполунг. Пізніше вона жила в с. Димка, а з 1891р. — у Чернівцях.  Кобилянська померла 21 березня 1942 р. Окупаційна влада заборонила публікувати некролог українською мовою та виголошувати промови над могилою письменниці.
Ранні неопубліковані твори Кобилянської (“Гортенза”, “Малюнок з народного життя на Буковині”, “Видиво”, “Людина з народу” та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей з народу.
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці необхідно було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше почала усвідомлювати і з кінця 80-х років наполегливо вивчає культурну спадщину свого народу, виявляє дедалі більший інтерес до його життя.
Тоді ж вона бере активну участь у так званому феміністичному русі, який зачепив чимало наболілих питань, над якими замислювалися представники передової інтелігенції. Ставши у 1894р. однією з ініціаторок створення “Товариства руських жінок на Буковині”, Кобилянська обгрунтувала мету цього руху в брошурі “Дещо про ідею жіночого руху”. Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки “середньої верстви”, активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за її право на гідне людини життя.
      Ще з молодого віку письменницю турбую проблема жінки у світі та в літературі. У своїх творах Кобилянська звертає увагу на нову для тогочасної української літератури проблематику. Поряд із давно усталеним і звичним світом чоловіків несміливо, бо вперше, проступає жінка з повноцінним особистісним світовідчуттям, з багатим внутрішнім світом, наділена відкритим розумом, щирим серцем, волею та правом на щастя
      Твори Ольги Кобилянської цікаві ще й тим, що емансипантки та їхні стосунки змальовані через призму світосприйняття жінки, наділеної відверто гуманістичними поглядами. Порушуючи проблеми “жінка-письменниця і література”, свободи творчості, Ольга Кобилянська ввела в літературну галерею нових жінок, але не з античності чи середньовіччя, а із сучасності письменниці. Вони продовжили низку жіночих образів, започаткованих попередницями (наприклад, “Товаришки” Олени Пчілки). Зі своїх героїнь письменниця зняла вишиванки (навіть гуцулка у “Некультурній” носить невишиту сорочку), а з їх світогляду – патріархальні шори. Олена Ляуфлер (“Людина”), Наталка Верковичівна (“Царівна”), художниця Ганнуся та піаністка Софія (“Valse mélancolique”) розуміють повноцінне життя як реалізацію себе в культурі, у них новий спосіб мислення й відмінна мета існування, ніж у тих, хто їх оточує. Деякі літературознавці сумнівалися в достеменності такого типу жінок, але не сама авторка, яка у творі “Valse melancolique” постає міфотворцем, змальовуючи вірогідний світ, проектований на довкілля.
Повість “Людина”
      Повість "Людина" була кроком письменниці у пізнанні й осмисленні життя, зокрема психології жінки. Героїня "Людини" Олена уособлюючи тип нової жінки, опиняється поза суспільством, стає його аутсайдером, оскільки погляди й думки, які вона сповідує, залишаються не лише незбагненими, неприйнятими, а й просто ворожими для суспільства, зміст життя якого в різних формах його функціонування визначають чоловіки. Повстаючи проти нав'язаних суспільством стереотипів, героїня кидає виклик суспільній моралі, заснованій на облуді й брехні. Сповідуючи ідеї взаємного кохання й поваги одне до одного як основу та запоруку щасливої родини, відкидаючи модель подружжя без любові як брудні стосунки, що ображають людську гідність, вона оголює затаєні хвороби сучасності, викриває фальш і лицемірство як основоположні закони функціонування того суспільства. Воно ж звичний уже для нього спосіб життя не помічає та не вважає його за крамолу; не бажаючи жодних змін, воно натомість прирікає Олену на самотність і відчуження, відгороджуючись німою стіною непорозуміння.
Повість “Царівна”
     Образ Наталки в повісті «Царівна» — це «новітній тип мислячої жінки», за визначенням самої О. Кобилянської. У цьому образі письменниця втілила свою програму жіночого руху, його провідну ідею — досягнути самостійності, суспільної незалежності шляхом праці і освіти. У цьому образі письменниця виділяє дві основні риси — почуття обов’язку перед народом та пристрасне прагнення до світла, добра, свободи, романтичне поривання до ідеалів майбутнього.
      Наталка діє як справжня феміністка — вона не може бути поруч із чоловіком, що втратив її повагу. Напроти, те, що він — молодий, гарний, сильний і коханий, не допомагає. Він «не герой», навіть «не рівня» їй, він набагато тепер нижчий, слабший, ніж вона.
      Правда, сильною її вважають лише у бажанні вирватись із залежності від родичів, стати самостійною людиною.

Новела “Природа”
        Написана 1887 року і надрукована українською мовою через одинадцять років новела «Природа» скандалізувала «благопристойне» чернівецьке товариство. Сміливий виклик лицемірно-благочестивому міщанському середовищу – так сприйняли читачі цю одну з найбільш довершених новел Кобилянської. Але, окрім ідейної лінії вбачаємо традиційне вплетення Кобилянською й ґендерних сюжетних елементів. Героїня новели – це виразно окреслена індивідуальність, що діє і живе в згоді з своїми бажаннями і розумом, оптимістично дивиться на світ. Привабливість героїні цієї новели – в небуденності, в оригінальності характеру, у вродженій відразі до всього міщанського й філістерського. Таких людей міщанське оточення не розуміє, вбачаючи в ній лише еротичну дівчину. Воно вважає їх диваками, сахається їх. І саме такі, з яскраво виявленим індивідуальним характером особистості привертають увагу письменниці. Вони люблять музику, як і їх авторка, світ часто сприймають через звуки мелодій, він розкривається перед ними симфонією, часом сонатою, а в ясні хвилі – радісною піснею, що пориває до верховин, збуджує найшляхетніші почуття.
Ольга Кобилянська актуалізувала світоглядні емансипаційні тенденції українського суспільства кінця XIX - початку XX ст. Творчість авторки-гендеристки є не лише психологічною потребою, а й спробою подолати маргінальне становище в патріархальному світі, впровадження конструктивної парадигми розвитку гендерної рівності, необхідність заявити про ідею «нової жінки». Таким чином, формується гендерна методологія філософсько-світоглядних засад українського суспільства.
 Ольга Кобилянська вводить жінку в соціальне життя вже на рівні суб’єкту соціуму, а не об’єкту, що характерне для патріархальних настанов суспільного ладу. Зазначає що емансипація жінок – це виявлення енергійного стремління до здобуття особистої свободи і прав на набуття фахового чи іншого знання в усіх галузях науки та прав займати посади в державній чи приватній службі.
«Нова жінка» О. Кобилянської - людина сильна характером, позбавлена романтичної імперсональності, спроможна на одинокий виклик суспільству. Саме цих рис бракувало жіночим образам у чоловічій народницькій літературі;
 Героїням О. Кобилянської властива певна закономірність у лінії поведінки. Вони, з одного боку, прагнуть істинного, вільного кохання, а з іншого - бояться його, хочуть і не хочуть любити. Страх перед патріархальним шлюбом видає острах нерівноправності у стосунках жінки і чоловіка. Iдеал О. Кобилянської - жiнка освiчена, iнтелiгентна, з високими духовними запитами i прогресивними поглядами. Зачаровує її серце: воно у героїнь Кобилянської - любляче i нiжне, здатне на великi почуття.


Образи нових жінок-інтелектуалок у творчості Ольги Кобилянської
Підготувала
учениця 10 класу
Калмикова Оксана
Перевірила
вчитель з української мови та літератури
Федоренко Н.Г.
Кобилянська Ольга Юліанівна
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863р. у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині в багатодітній сім'ї дрібного урядовця. З дитячих років вона знала не тільки українську, а й польську та німецьку мови, якими говорили в її родині. Дитинство й юність майбутньої письменниці минули в румунсько-німецьких містечках Гура-Гумора, Сучава, Кімполунг. Пізніше вона жила в с. Димка, а з 1891р. — у Чернівцях.  Кобилянська померла 21 березня 1942 р. Окупаційна влада заборонила публікувати некролог українською мовою та виголошувати промови над могилою письменниці.
Ранні неопубліковані твори Кобилянської (“Гортенза”, “Малюнок з народного життя на Буковині”, “Видиво”, “Людина з народу” та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей з народу.
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці необхідно було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше почала усвідомлювати і з кінця 80-х років наполегливо вивчає культурну спадщину свого народу, виявляє дедалі більший інтерес до його життя.
Тоді ж вона бере активну участь у так званому феміністичному русі, який зачепив чимало наболілих питань, над якими замислювалися представники передової інтелігенції. Ставши у 1894р. однією з ініціаторок створення “Товариства руських жінок на Буковині”, Кобилянська обгрунтувала мету цього руху в брошурі “Дещо про ідею жіночого руху”. Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки “середньої верстви”, активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за її право на гідне людини життя.
      Ще з молодого віку письменницю турбую проблема жінки у світі та в літературі. У своїх творах Кобилянська звертає увагу на нову для тогочасної української літератури проблематику. Поряд із давно усталеним і звичним світом чоловіків несміливо, бо вперше, проступає жінка з повноцінним особистісним світовідчуттям, з багатим внутрішнім світом, наділена відкритим розумом, щирим серцем, волею та правом на щастя
      Твори Ольги Кобилянської цікаві ще й тим, що емансипантки та їхні стосунки змальовані через призму світосприйняття жінки, наділеної відверто гуманістичними поглядами. Порушуючи проблеми “жінка-письменниця і література”, свободи творчості, Ольга Кобилянська ввела в літературну галерею нових жінок, але не з античності чи середньовіччя, а із сучасності письменниці. Вони продовжили низку жіночих образів, започаткованих попередницями (наприклад, “Товаришки” Олени Пчілки). Зі своїх героїнь письменниця зняла вишиванки (навіть гуцулка у “Некультурній” носить невишиту сорочку), а з їх світогляду – патріархальні шори. Олена Ляуфлер (“Людина”), Наталка Верковичівна (“Царівна”), художниця Ганнуся та піаністка Софія (“Valse mélancolique”) розуміють повноцінне життя як реалізацію себе в культурі, у них новий спосіб мислення й відмінна мета існування, ніж у тих, хто їх оточує. Деякі літературознавці сумнівалися в достеменності такого типу жінок, але не сама авторка, яка у творі “Valse melancolique” постає міфотворцем, змальовуючи вірогідний світ, проектований на довкілля.
Повість “Людина”
      Повість "Людина" була кроком письменниці у пізнанні й осмисленні життя, зокрема психології жінки. Героїня "Людини" Олена уособлюючи тип нової жінки, опиняється поза суспільством, стає його аутсайдером, оскільки погляди й думки, які вона сповідує, залишаються не лише незбагненими, неприйнятими, а й просто ворожими для суспільства, зміст життя якого в різних формах його функціонування визначають чоловіки. Повстаючи проти нав'язаних суспільством стереотипів, героїня кидає виклик суспільній моралі, заснованій на облуді й брехні. Сповідуючи ідеї взаємного кохання й поваги одне до одного як основу та запоруку щасливої родини, відкидаючи модель подружжя без любові як брудні стосунки, що ображають людську гідність, вона оголює затаєні хвороби сучасності, викриває фальш і лицемірство як основоположні закони функціонування того суспільства. Воно ж звичний уже для нього спосіб життя не помічає та не вважає його за крамолу; не бажаючи жодних змін, воно натомість прирікає Олену на самотність і відчуження, відгороджуючись німою стіною непорозуміння.
Повість “Царівна”
     Образ Наталки в повісті «Царівна» — це «новітній тип мислячої жінки», за визначенням самої О. Кобилянської. У цьому образі письменниця втілила свою програму жіночого руху, його провідну ідею — досягнути самостійності, суспільної незалежності шляхом праці і освіти. У цьому образі письменниця виділяє дві основні риси — почуття обов’язку перед народом та пристрасне прагнення до світла, добра, свободи, романтичне поривання до ідеалів майбутнього.
      Наталка діє як справжня феміністка — вона не може бути поруч із чоловіком, що втратив її повагу. Напроти, те, що він — молодий, гарний, сильний і коханий, не допомагає. Він «не герой», навіть «не рівня» їй, він набагато тепер нижчий, слабший, ніж вона.
      Правда, сильною її вважають лише у бажанні вирватись із залежності від родичів, стати самостійною людиною.

Новела “Природа”
        Написана 1887 року і надрукована українською мовою через одинадцять років новела «Природа» скандалізувала «благопристойне» чернівецьке товариство. Сміливий виклик лицемірно-благочестивому міщанському середовищу – так сприйняли читачі цю одну з найбільш довершених новел Кобилянської. Але, окрім ідейної лінії вбачаємо традиційне вплетення Кобилянською й ґендерних сюжетних елементів. Героїня новели – це виразно окреслена індивідуальність, що діє і живе в згоді з своїми бажаннями і розумом, оптимістично дивиться на світ. Привабливість героїні цієї новели – в небуденності, в оригінальності характеру, у вродженій відразі до всього міщанського й філістерського. Таких людей міщанське оточення не розуміє, вбачаючи в ній лише еротичну дівчину. Воно вважає їх диваками, сахається їх. І саме такі, з яскраво виявленим індивідуальним характером особистості привертають увагу письменниці. Вони люблять музику, як і їх авторка, світ часто сприймають через звуки мелодій, він розкривається перед ними симфонією, часом сонатою, а в ясні хвилі – радісною піснею, що пориває до верховин, збуджує найшляхетніші почуття.
Ольга Кобилянська актуалізувала світоглядні емансипаційні тенденції українського суспільства кінця XIX - початку XX ст. Творчість авторки-гендеристки є не лише психологічною потребою, а й спробою подолати маргінальне становище в патріархальному світі, впровадження конструктивної парадигми розвитку гендерної рівності, необхідність заявити про ідею «нової жінки». Таким чином, формується гендерна методологія філософсько-світоглядних засад українського суспільства.
 Ольга Кобилянська вводить жінку в соціальне життя вже на рівні суб’єкту соціуму, а не об’єкту, що характерне для патріархальних настанов суспільного ладу. Зазначає що емансипація жінок – це виявлення енергійного стремління до здобуття особистої свободи і прав на набуття фахового чи іншого знання в усіх галузях науки та прав займати посади в державній чи приватній службі.
«Нова жінка» О. Кобилянської - людина сильна характером, позбавлена романтичної імперсональності, спроможна на одинокий виклик суспільству. Саме цих рис бракувало жіночим образам у чоловічій народницькій літературі;
 Героїням О. Кобилянської властива певна закономірність у лінії поведінки. Вони, з одного боку, прагнуть істинного, вільного кохання, а з іншого - бояться його, хочуть і не хочуть любити. Страх перед патріархальним шлюбом видає острах нерівноправності у стосунках жінки і чоловіка. Iдеал О. Кобилянської - жiнка освiчена, iнтелiгентна, з високими духовними запитами i прогресивними поглядами. Зачаровує її серце: воно у героїнь Кобилянської - любляче i нiжне, здатне на великi почуття.


title: "Мiсто"

text:
МiстоВалер'ян Пiдмогильний
Роман завершений письменником в 1927 році, опублікований вперше у Харкові в 1928 році.
«Місто» — перший урбаністичний роман в українській літературі, з новими героями, проблематикою та манерою оповіді.
Персонажі
Степан Радченко — головний герой;
Надійка — дівчина з села;
Левко — студент;
Ганнуся та Нюся — товаришки Надії;
Лука Гнідий — хазяїн;
Тамара Василівна (Мусінька) —дружина крамаря у якого жив Степан, його коханка;
Максим — їхній син;
Борис — студент, товариш Степана;
Зоська — міська дівчина, кохана Степана;
Рита —балерина;
Вигорський —поет, товариш Степана.
   В романі «Місто» Валер'ян Підмогильний описав селянську українську молодь, яка на початку 1920-х років тисячами потягнулась у міста, щоб завоювати і зробити своїм українське місто. Автор показав бажання молодих селян «вийти в люди», здобуваючи колись недосяжну науку.
Розповідь подана через історію душі Степана Радченка — енергійного сільського юнака, який приїздить до Києва, вступає до економічного вузу й сподівається повернутися з новими знаннями на село. Вперше Київ відкривається йому з Дніпра як своєрідний «пуп землі». Роман починається реченням:

«Здавалось, далi пливти нема куди»

Зійшовши на берег, Степан оселяється в передмісті, де життя мало чим відрізняється від сільського: йому сусідять хазяйські корови. Спочатку Київ був для Степана лише мрією, великою, але майже невизначеною: «Це те велике мiсто, куди вiн iде учитись i жити. Це те нове, що вiн мусить у нього ввiйти, щоб осягнути свою здавна викохувану мрiю». Місто чуже й вороже.
Проте… Саме тут місто йде в наступ: «Вiн озирнувся - i вперше побачив мiсто вночi. Вiн навiть спинився. Блискучi вогнi, гуркiт i дзвiнки трамваiв, що схрещувались тут i розбiгались, хрипке виття автобусiв, що легко котились громiздкими тушами, пронизливi викрики дрiбних авто й гукання вiзникiв разом з глухим гомоном людськоi хвилi… на цiй широкiй вулицi вiн здибався з мiстом вiч-на-вiч».Настроєний трохи скептично, а то й вороже проти міста, проти тих «безглуздих крамарів учителів, безжурних з дурощів ляльок у пишних уборах».Згодом він змінює свою думку:
«Не ненавидiти треба мiсто, а здобути».
Саме в Києві юнака захоплює література, він починає писати, стає відомим письменником і залишає навчання. Він був певен, що вирушає «завойовувати» місто, що місту потрібна «свіжа кров села», яка змінить «його вигляд і істоту. А він — один із цієї зміни, якій за долею призначено перемогти».
Степан переходять через світ студентства, так і не закінчивши вищої освіти, зазирає до робітничого середовища друкарні. Солідний уривок часу довелося йому витратити на життя у світі міської богеми — театральної публіки, тих, хто вечорами виходить на прогулянки та блукає вулицями й вуличками міста, переважно тільки тому, що насправді не має власного затишного куточка.
Підмогильний розповів про перше Степанове оповідання «Бритва», про піднесення і занепади творчості, про довгі й важкі пошуки тем і натхнення. Він показав, як народився Автор — і навіть отримав нове хрещення, обравши псевдонім. Той, хто був Степаном, став Стефаном. Письменник залишає свого героя тоді, коли той сідає писати твір власного життя…
Останнє речення роману закінчується там, де має розпочатися повість Степана Радченка:
«Тодi, в тишi лампи над столом, писав свою повiсть про людей».
Пройшовши через усі зваби і брудні кола міста, Степан Радченко, селянський хлопець, переміг, підкорив його. Він мав і силу волі, і твердий характер, тепер він відчуває, що перед ним, хоч і на якусь мить, можливо лише в уяві, лежить, колись йому вороже, а тепер покірне місто, «позначене вогняними крапками, і простягало з пітьми горбів гострі кам'яні пальці. Він завмер від славного споглядання цієї величі нової стихії...»


Марко Вовчок


Марко ВОВЧОК


title: Любко Дереш - сучасний український письменник

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


title: О.Довженко "Україна в огні"

text:
О.Довженко
«Україна в огні»
Це   трагічний   портрет   нашого смертельно зраненого і все ж безсмертного народу.
Портфоліо письменника
При народженні:	Олександр Петрович
                                  Довженко
Дата народження:	29 серпня (10 вересня) 1894
Місце народження:	хутір В'юнище (Сосниця)
Дата смерті:	25 листопада 1956 (62 роки)
Місце смерті:	Передєлкіно (Підмосков'я)
Національність:   українець
Мова творів:	українська, російська
Рід діяльності:	   письменник, режисер, кінодраматург, художник, актор, поет, драматург, публіцист
Жанр:  кіноповість, оповідання, п'єса
Найкращі твори: «Зачарована Десна», «Україна в огні»
Слов’янство поки що дало світові в кінематографі одного великого митця, мислителя й поета – Олександра Довженка.
                      Ч. Чаплін
Написав я «Україну в огні» з болем у серці і палким стражданням за Україну, що перебувала в німецьких лапах, з болючим жалем і страхом за її долю.
             О.Довженко

Сьогодні роковини моєї смерті. Тридцять першого січня 1944 року мене було привезено в Кремль. Там мене було порубано на шмаття і окривавлені частини моєї душі було розкидано на ганьбу і поталу на всіх зборищах. Усе, що було злого, недоброго, мстивого, все топтало й поганило мене. Я тримався рік і впав. Моє серце не витримало тягаря неправди й зла. Я народився і жив для добра і любові. Мене вбила ненависть великих якраз у момент їхньої малості.
                   О.Довженко «Щоденник»
Моя повість «Україна в огні» не вподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку й постанови... Прикрита і замкнена моя правда  про народ і його лихо. Значить, нікому, отже, вона не потрібна і ніщо не потрібно,крім панегірика... Блюстителі партійних чеснот, чистоплюї й перевиконавці завдань бояться, щоб не збаламутив я народ своїми критичними висловлюваннями...
                   О.Довженко

Із творів про перший період війни, написаних у часи Великої Вітчизняної, я, не вагаючись, на перше місце поставив би кіноповість Олександра Довженка «Україна в огні» — через шевченківську перейнятість автора всенародною трагедією. За широтою охоплення матеріалу, глибиною і правдивістю зображення, за справді- таки шекспірівськими колізіями цей твір у нашій літературі тих часів не має собі рівного.
                                    О. Підсуха
Тема твору:
зображення жахливого початку війни з фашистськими загарбниками й відступу радянських військ.
Ідея твору:
незламність сили і непохитність духу нашого народу, здатність до визвольної боротьби і впевненість у перемозі над ворогом (за словами самого автора).
Рік написання: 1942-1943
Літературний рід: епос
Жанр: кіноповість
Кіноповість (грецьк. kineo — рухаю) — твір кіномистецтва, сюжет якого порівняно складний, базується на цілій низці подій і в якому досягається епічна широта охоплення зображуваної дійсності.
 Разом з тим у другій половині XX ст. набуло поширення інше значення цього терміна: наголос переноситься із слова "кіно" на слово "повість". Так, кіноповістю  називають сценарій, зумисним чином перероблений для читання (при переробці вилучаються специфічні кінематографічні терміни, розширюються діалогічні сцени, вводяться ліричні відступи, граматичний теперішній час змінюється минулим тощо).
Головні герої:
Родина Запорожців: Лаврін, Тетяна, їхні діти, п'ятеро синів - Роман, Іван, Савка, Григорій, Трохим і дочка Олеся, подруга Олесі Христя Хутірна, Василь Кравчина; зрадник Заброда, німецький полковник Еріх фон Крауз і його син Людвіг.
Композиція:
50 окремих епізодів-картин.
Кіноповість починається піснею: «Ой піду я до роду гуляти».
Сюжет:
 Вся родина Запорожців святкує п'ятдесят п'яту річницю Тетяни Запорожець. Починається війна, Тополівку захоплюють фашисти. У Тополівці обирають старосту. Усю молодь, зокрема Олесю і Христю, відправляють до Німеччини. Перебування Олесі в Німеччині. Лаврін вбиває Людвіга. Фашисти спалюють Тополівку. Німецькі війська відступають. Олеся повертається з Німеччини, зустрічається з Христею, а потім з Василем на рідній землі. Олеся проводжає свій рід на війну.
Сюжетні лінії:
•	лінія захисту Батьківщини (доля роду Запорожців та інших учасників бойових дій);
•	лірична лінія Олесі і Василя;
•	лінія Христі Хутірної;
•	вчинки ворогів і поведінка Лиманчука.
           Специфіка сюжету й      композиції
О.Довженко писав, що в повісті «Україна в огні» видно «сліди битви сценариста з письменником».
Довженко-письменник прагнув висловитися повніше й яскравіше, що призвело до використання в кіноповісті численних вставних оповідань, епізодів, спогадів, аналітичних роздумів і ліричних відступів.
 Довженко-сценарист змальовує воєнні баталії, окремі епізоди з життя героїв та їхні вчинки, довільно розширюючи рамки сюжету в часі й просторі…
Проблематика:
•	проблема національної самосвідомості людини й народу;
•	показ трагедійності тогочасних подій;
•	життя простої людини на війні і в тилу;
•	проблема цінності загальнолюдських ідеалів;
•	жінка на війні (Олеся Запорожець, Христя Хуторна, Мотря Левчиха).
Особливості кіноповісті "Україна в огні":
•	Елементи драми - діалоги
•	Народна пісня
•	Обрамлення твору: повість починається заспівом
•	Багато епітетів, порівнянь, метафор
Ліричні відступи:
	Про дезертирів:
«У грізну велику годину життя свого народу не вистачило у них ні розуму, ні великості душі. Під тиском найтяжчих обставин не одійшли вони на схід зі своїм великим товариством, що йому потім судилася здивувати світ соїми подвигами. Звикл до типової безвідповідальності, позбавлені знання урочистої заборони і розуміння ходу історії, мляві їх натури не піднялися до висот розуміння ходу історії. І ніхто не став їм у пригоді з славних прадідів історії. Великих воїнів, бо не вчили їх історії»
Про причини денаціоналізації українців:
 «Людвігу, ти мусиш знати, у цього народу є нічим і ніколи не прикрита ахіллесова п’ята. Ці люди абсолютно позбавлені вміння прощати один одному незгоди навіть в ім’я інтересів загальних, високих. У них немає державного інстинкту… Ти знаєш, вони не вивчають історії. Дивовижно. Вони вже двадцять п’ять літ живуть негативними лозунгами відкидання Бога, власності, сім’ї, дружби! У них від слова нація остався тільки прикметник. У них немає вічних істин. Тому серед них так багато зрадників… От де ключик від скриньки, де схована їхня загибель…», — повчає німецький комендант свого сина.
	Про партійну номенклатуру:
«Вони були раді, що від’їжджають з небезпечного міста на схід, що машина справна. Душі у людей були малесенькі, кишенькові, портативні, зовсім не пристосовані до великого горя. Вони виросли в атмосфері легкого успіху й радощів. Сувора, мужня доба необхідності давно здавалася їм закінченою, перейденою, і вони плавали вже кілька літ в царстві свободи, мов рибки в тихій неглибокій річечці, де було завжди видно і дно, і небо, і лататтячко, й омутець».
	Про плинність часу:
«О час! Великий, мудрий художник! Ти несеш на своїй палітрі не тільки сивизну нашу, чи задерті кирпи, чи корокозорість нашу, чи випадкові часом ознаки наших геройств, а щось незмірно більше, глибше і велике, що складає в блакиті майбутнього блискучої краси трагедійний портрет безсмертного нашого народу».
	Про рядових бійців:
« Все віддали. Все до останньої нитки. Поквиталися з життям, з війною, з ворогами на всю силу. Не мудрували, не ховались по резервах і тилах, не обростали родичами на простих своїх артилерійських постах. Не видушували з малих своїх талантів великої користі, нехтували талантом, не любили виставляти на показ ні в цілому вигляді, ні в пораненому, ні в яких доблестях, мало дорожили своїм — непоштиві, насмішкуваті й недбалі Овчаренко Гнат, Теліга Захарко, Іван Гавриш, Степан Муравин, Паляничка Трохим, Косарик Самійло, Неборак Мусій, Джума Галієв.
Не було в них ненависті до інших народів, ні заздрості. Не бували вони ні по Америках, ні по Парижах, ні по Лондонах. Не бачили вони союзників своїх в обличчя. Тільки злобливі лики жорстоких заклятих ворогів бачили вони за життя в атак».
«Я знаю, що мені не вийти звідси живою. Щось мені тут ось, - вона поклала руку на серце, -каже, шо прийшла моя смерть, що зробила я щось запретне , зле і незаконне, що нема в мене ні отієї , що ви казали, національної гордості, ні честі, ні гідності. Так скажіть мені хоч перед смертю, чому ж оцього в мене нема? А де ж воно, людоньки? Рід же наш чесний».
	Про вимушене зрадництво:
	Засудження політики Сталіна:
«Прощайте, товаришу. Не думали ми з вами, що так вийде. Та сталося: не малою, великою кров’ю, на своїй території, -тихо промовив він до портрета.- Що буде з  народом нашим? Виживе він чи згине, що й сліду не стане ніякого? Розженуть його по каторгах та по лісах, байраках та гнилих болотах, як вовків сіромах, та натруять одне на одного, так що й живі завидуватимуть мертвим. Горе нам... Народ безсмертний, ви казали, товаришу мій. Ой важке наше безсмертя!»
Віра у відродження України:
«Погані ми були історики? Прощати не вміли один одному? Національна гордість не виблискувала в наших книгах класової боротьби? Почекай, засяє, та так засяє на весь добрий людський світ, що осліпнуть від заздрощів навіки всі твої фашистські нащадки. Це я кажу тобі, чуєш? Запорожець Лаврін».
 План-опора уроку
Проблемне питання: Чому за твір «Україна в огні» Олександра Довженка зняли з усіх посад, які він обіймав в Україні, і назавжди відірвали від рідної України?
1.З’ясувати тему, ідею, жанр твору.
2.Які проблеми порушує О.Довженко в кіноповісті «Україна в огні»?
3. Яке місце відводить
О. П. Довженко у кіноповісті Лаврінові Запорожцю та Григорію Заброді? Дати оцінку їхнім діям та вчинкам.
4. Які почуття у вас викликає Олеся Запорожець та Христина Хутірна?
5. Чому серед українців були зрадники?
6. Як порушується у творі проблема національної самовідданості людини та народу?
7. Хто представляє ворогів у кіноповісті?
Літературний диктант:
«Кому з героїв кіноповісті належать слова?»
1.	Спасибі вам, діточки, що побачила вас укупі хоч раз за стільки літ. Все ніколи та ніколи, широкий світ настав. Пошли ж вам, Боже, щасливу долю та сили в руки, щоб возвеличили трудами нашу землю українську…

2.	Не пущу. Я царя захищав, не тікав. А ви свою владу одстояти не можете.
3.	Цю землю можна їсти…
4.	Смерть слов’янству, смерть більшовизму, демократичній розпусті, смерть єврейству! Тут на Вкраїні є місце для кожного, хто хоче. Сорок п’ять гектарів на душу! От що значить іти вперед, коли тебе веде Гітлер!

5.	Я прийшов сказати вам про одну свою помилку. Я ж дочку свою не вніс до списку. Простіть. Пишіть дочку. Сила прикладу – велике діло.

6.	Вони били один одного важкими іржавими уламками своєї важкої історії і стогнали обидва від ударів.

7.	- По якому закону судити тебе?
-	Я хотів би, аби мене судили по закону народного лиха.

8.	Погані ми були історики? Прощати не вміли один одному? Національна гордість не виблискувала в наших книгах класової боротьби? Почекай, засяє, та так засяє на весь добрий людський світ, що осліпнуть від заздрощів навіки всі твої фашистські нащадки.

9.	Пам’ятайте, на яких би фронтах ми не бились, ми б’ємось за Україну! Ось вона димить перед нами в пожарах, наша мучениця рідна земля!

10.	Яка ти красива! Дивись – сива! Ти стала ще кращою. Тобі , видно, гірко жилося.
11.	За Вкраїну, за чесний український народ. За єдиний народ, що не знайшов собі в століттях Європи людського життя на своїй землі, за народ розторганий, роздертий.

12.	Був вечір. І була ніч. А рано-вранці Олеся знов проводжала на війну весь свій рід, аби ніколи не подумали лихі люди, що не був він щедрим на кров і вогонь, послані йому ганебною історією Європи.

Тестові завдання:
1.	«Слов’янство поки що дало світові в кінематографі одного великого митця, мислителя і поета – Олександра Довженка», - сказав:
А)О. Пудовкін;Б)Карло Лідзані; В) Чарлі Чаплін
Г)С. Ейзенштейн;Д)С. Параджанов.
2.	На міжнародному кінофестивалі у Брюсселі (1958р.) серед кращих 12 фільмів «усіх часів і народів» був названий фільм Довженка:
А)«Звенигора»;Б )«Україна в огні»;В)«Земля»
Г)«Поема про море»;Д)«Ягідка кохання».
3.	«Сьогодні роковини моєї смерті. 31 січня 1943р. мене було привезено в Кремль. Там мене було порубано на шмаття і окровавлені частини моєї душі було розкидано на поталу й ганьбу на всіх зборищах…» - писав у «Щоденнику» О. Довженко про кіноповість:
А ) «Україна в огні»;Б)«Повість полум’яних літ»;В)«Зачарована Десна»;Г)«Звенигора»;Д) «Мічурін».
4.	Скільки дітей було у Лавріна Запорожця?
 А) чотири;Б) п’ять; В)шість;Г)сім.
5.	Композиційним епіцентром кіноповісті О. Довженка «Україна  в огні» є
А) відступ радянських військ на схід; Б)українське село Тополівка;В)винищення Ернстом фон Краузом невинних людей; Г)доля Христі Хутірної.

6.	Ахіллесовою п’ятою українського народу німець Ернст фон Краузе у кіноповісті «Україна в огні» вважає:
А) надзвичайну співучість;  Б)сентиментальність і сльозливість; В)невміння хазяйнувати на власній землі;
Г)невміння прощати один одному незгоди;  Д)звичка в усьому покладатися на випадок.
7.	 Ернст фон Краузе пропонував синові скоштувати:
А)українську паляницю;Б)українську землю;
В)український борщ; Г)українське сало;Д)українське молоко.
8.	 Христю Хутірну за те, що вона вийшла заміж за німецького офіцера:
А)осміяли всім селом;Б)викликали на судилище;В)вигнали з села;Г)посадили в тюрму;Д)не випустили з Німеччини.
9.	Про кого сказано: «Цей темний неук не раз ошарашував навіть свого старого вовка-батька одчайдушного своєю рішучістю і брутальною винахідливістю …»:
А)Людвіга фон Крауза; Б)Івана Гаркавого; В)Павла Хуторного; Г)Ернста фон Крауза.
Три варіанти відповіді:
10.	До представників зовнішньої еміграції не належить:
А) О. Довженко;Б)О. Олесь; В)В. Винниченко;Г)І. Багряний ;Д)Микола Куліш;Е)Остап Вишня.
11.	Кіноповість «Україна в огні» була піддана нищівній критиці з боку радянського керівництва за:
А)спотворене зображення переможного ходу війни; Б)правдиве зображення трагедії українського народу;В)реалістичне зображення найскладнішого періоду війни;Г) жанрову недосконалість твору; Д)виправдання фашизму;
Е)яскраво виражені національні риси головних героїв .

12.	О. Довженко наділяє українців у кіноповісті «Україна в огні» такими визначними рисами
А)терплячістю;Б)песимізмом; В)мужністю; Г)байдужістю; Д)синдромом рабства;Е)зрадливістю.


title: ОСІННІ МЕЛОДІЇ ВОЛОДИМИРА СОСЮРИ

text:
Учнівська конференція
«ОСІННІ МЕЛОДІЇ ВОЛОДИМИРА СОСЮРИ»
(урок зв’язного мовлення)

	«Такий я ніжний, такий тривожний, моя осінняя земля!»
			В.Сосюра

	Конференція (в перекладі з латинської - збираю в одне місце) - це збори, нарада представників держав, наукових, громадських, навчальних та інших організацій для обговорення певних питань.
					(Словник іншомовних слів)

Вимоги до учасників конференції:

бездоганне знання тексту поезії;

виразність та артистизм читання вірша;

висловлення своєї точки зору щодо прочитаного.

	Інтимний (франц.  іntіmе,  від лат.  іntimus - найглибший, таємний) — глибоко особистий, приязний, дружній, задушевний.

	Лірика (від гр. lуrа - струнний музичний щипковий інструмент, під акомпанемент якого в стародавній Греції виконувалися пісні й вірші) - поряд з епосом і драмою один з основних літературних родів, в якому життя відображається через передачу почуттів, переживань, думок людини в певних обставинах, під впливом певних подій.
Марія Гаврилівна, дружина поета
Володимир Миколайович Сосюра
З яким коханням асоціюється у вас осінь?

Чому Сосюра таж часто згадує цю пору року?

З яким твором відомого російського поета суголосна перша строфа прочитаної мною поезії?
ЗАПИТАННЯ
	Написати твір-мініатюру на одну
із запропонованих тем:

		«Так ніхто не кохав…»

		«Я ж - відомий вкраїнський поет"
		«...ніби, ім'я печальне – Марія»

		«Краса душі, краса любові -
		найвища на землі краса»

		«Я люблю тебе, друже, за те,
		 що не можу тебе не любити»

		«І віє ніжною весною
		твоя осінняя краса»

		«Так! Цей поет умів любить»


title: Наречена іменем своєї землі...

text:
Наречена
іменем
своєї землі...
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:
Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,
Поглянути ще раз на синій Дніпро, –
Там жити чи вмерти, мені все одно;
Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкії гадки…
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна.
			[Луцьк, 1880]
Леся Українка
як особистість
1871-1913
Лариса Петрівна Косач.
Леся Українка.
Окраса й гідність української нації, одна з фундаторів нової української літератури…
Наш патент на благородство перед Європою і світом…
       Б. Степанишин
"... є таланти, є явища,
є особистості європейського рівня"
Ліна Костенко
   «Лесі йшов восьмий рік –
        білява, тендітна»
Портрет поетеси
Лариса Косач
з братом Михайлом
«11 років - бліденька, аж зеленкувата, тоненька та довгенька, починає відпускати косу»
    «15 р. - Леся вже заввишки з маму, тільки зовсім тоненька та кволенька»

«26 років - дуже худа, бліда, страшно втомлюється, ноги попухли внизу»

Оксана Старицька,
Ольга Косач,
Леся Українка.
Фото 1896 р.

«28 років -струнка, з виразом терпіння дама, обличчя якої так сильно оживлене внутрішньою духовністю, що вона виглядає прямо красивою»
Леся Українка та
Ольга Кобилянська

«Лесю уявляють мужеською, але вона відзначалася великою жіночністю. Леся любила одягатися. Одягалася гарно, але скромно, спеціально любила гарні блузки. На лівій руці носила чорну рукавичку. Ходила Леся рівно, але з паличкою...»
Леся Українка з
Аріадною Драгомановою.
 Фото 1895 р.
Оточення
«Приглянтесь уважно до портретів Лесі Українки, Олени Пчілки та Петра Косача — і побачите, яка то міцна порода»
					Євген Сверстюк
Олена Пчілка
Петро Косач
       “Батько був дуже начитаною людиною… З російських письменників  чи не найулюбленішим батьковим письменником був Салтиков-Щедрін. Читати з батьком Щедріна було просто насолодою, так батько досконало знав,  як треба розшифровувати всі щедрінські “иносказания”, так гарно він умів коментувати всі твори всі твори Щедріна”. 	                                                                              О. Косач-Кривинюк. З моїх споминів. 1941
«Розказували, як батько Лесю, ще зовсім маленьку, навчав, проказуючи, - бо вона не вміла ще читати, байки Л.Глібова «Кущ та Билина», і вона дуже гарно та чуло її декламувала».
	        О.Косач-Кривинюк. З моїх споминів. 1941
Лесин білий будиночок.
Місячної ночі він аж світився своїми білими стінами, тому така назва.
МИХАЙЛО ДРАГОМАНОВ.
 ФОТО. 1875 РІК
Професор, ерудит, соціаліст, учитель багатьох українських письменників; материн брат, Лесин духовний батько.
Освіта
Книги та журнали, які читала Леся в дитинстві
«Великим вкладом до лектури дітей  були Андерсенові казки в перекладі Старицького і сербські пісні в його ж перекладі, що дуже полюбила Леся».
		     Олена Пчілка. З «Автобіографії». 1929
«Леся проявляла великий інтерес до різних галузей знання, головним чином до літератури, мистецтва, історії, географії, іноземних мов. … вона оволоділа німецькою, французькою, а також грецькою та латинською мовами. Пізніше вона вивчила англійську, італійську, польську, болгарську та іспанську мови».
		      О.Дейч. Леся Українка.1954
Вдача і характер
Принципова
Скромна
Перші (та й не тільки) вірші,
доводилось в неї видобувати мало не силоміць.

А біографію свою до друку нізащо не хотіла давати, навіть тоді,
коли була авторкою геніальної збірки «На крилах пісень».

«Коли б я побачила свою біографію в друку,
се була б найприкріша хвилина мого життя».

«Мене називають правою рукою дядька (Драгоманова);
добре було б, якби мене можна було назвати
одним пальцем на його руці».
Має почуття людської гідності

Захоплення і обдарування
   У цьому списку її улюблені сонати Бетховена, твори Гріга, Вагнера та багато інших славетних композиторів. Леся годинами могла сидіти за роялем, переливаючи на чорно-білі клавіші свою душу та свої мрії.
Музей Лесі Українки в Ялті.
Перша зала "Над морем"
    Про високий рівень виконавської майстерності Лесі Українки свідчить список нот, який вона складає для матері з проханням надіслати до Ялти.
 Мій давній друже, мушу я з тобою
Розстатися надовго... Жаль мені!
 З тобою звикла я ділитися журбою,
 Вповідувать думки, веселі і сумні.
   “Мати і дитина”.
Леся Українка. Олія. 1893
Цю картину можна охарактеризувати як ностальгію за материнством, що не збулося. Стільки ніжності, доброти і любові у постаті матері, що навчає свою дитину пізнавати світ.
Світогляд
Національні погляди Лесі Українки
Загальнолюдське у світогляді поетеси
Оптимізм — життєве кредо
«Ми відкинули назву українофільство,
а звемось просто — українцями, бо ми ними таки є».
«Зніміть з мене се ганебне тавро азіата;
воно гнітить мене — я європейка».
«Я прогресистка і думаю, що світ іде до кращого, а не до гіршого».
«Я можу в літературі або тримати бойовий тон, або мовчати».
Битим шляхом та крутим
Підіймалась колись на Ай-Петрі
Дівчина з серцем гарячим,
Ніжним, як шелест весняний в гаю,
Сильним, мов криця незламна.
Тут , на узгір’ї, знайшла вона десь
Непоказну, невелику рослину,
І назву латинську її - Saxifraga -
Переклала на мову батьків.
І сама ж ти достойна була,
Дівчино горда, що стала взірцем
			для поетів,
Назви тієї. Ти йшла проти бурі,
Мірялась силою з нею,
Проти надії надіялась ти.
Тож годиться й тебе, не поклінну,
Слово твоє, що міцніше за крицю,
Називать - Л о м и к а м і н ь!
 		М.Рильський. 1949
Ні! Я жива!
Я буду вічно жити!
Я в серці маю те,
		що не вмирає…

		Леся Українка


Остап Вишня. Великий життєлюб


Олег Ольжич


title: Марко Вовчок - Романтичність оповідання «Максим Гримач», особливості сюжету, характеротворення

text:
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12


Мистецтво бачити слово


Марко Вовчок. Життєвий та творчий шлях