title: Захист даних та ЗМІ Міжнародні стандарти та практика країни Швейцарії

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Cliquez pour modifier les styles du texte du masque
Deuxième niveau
Troisième niveau
Quatrième niveau
Cinquième niveau
B. Cottier 23 janvier 2012
United Nation: Resolution 45/95 of the General Assembly 45/95. Guidelines for the regulation of computerized personal data files (1990) nothing

Organisation for Economic Cooperation and Development : GUIDELINES GOVERNING THE PROTECTION OF PRIVACY AND TRANSBORDER FLOWS OF PERSONAL DATA (23 September 1980) nothing
More specific texte: Humanitarian Law; Geneva convention; prisoners of war should not be objects of curiosity
Scope: automated data
(17) Whereas, as far as the processing of sound and image data carried out for purposes of journalism or the purposes of literary or artistic expression is concerned, in particular in the audiovisual field, the principles of the Directive are to apply in a restricted manner according to the provisions laid down in Article 9;

(37) Whereas the processing of personal data for purposes of journalism or for purposes of literary of artistic expression, in particular in the audiovisual field, should qualify for exemption from the requirements of certain provisions of this Directive in so far as this is necessary to reconcile the fundamental rights of individuals with freedom of information and notably the right to receive and impart information, as guaranteed in particular in Article 10 of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms; whereas Member States should therefore lay down exemptions and derogations necessary for the purpose of balance between fundamental rights as regards general measures on the legitimacy of data processing, measures on the transfer of data to third countries and the power of the supervisory authority; whereas this should not, however, lead Member States to lay down exemptions from the measures to ensure security of processing; whereas at least the supervisory authority responsible for this sector should also be provided with certain ex-post powers, e.g. to publish a regular report or to refer matters to the judicial authorities;
Higher level of protection
In addition
In addition


title: Марко Вовчок «Максим Гримач». Романтичність оповідання. Почуття відповідальності та вини у творі

text:
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12


Микола Вінграновський - Життєвий і творчий шлях


Електронний міні – підручник


О.Чорногуз "Як вибирати ім'я"


Наталка Полтавка


Музеї імені Тараса Шевченка в Україні


Лірична драма Івана Франка «Зів'яле листя» - шедевр інтимної лірики


Одеса


title: Експресивні дієприкметники та розмаїття побутової лексики як джерела лінгвокраїнознавчих відомостей в поемі І.Котляревського “Енеїда”

text:
1
2
3

4
5
6
7
8
9
10
11
12
13
14
15
16
17


Образи гетьманів у творчості Т. Г. Шевченка


Міфи та легенди українців


М.М. Коцюбинський ” Тіні забутих предків”


Закони та категорії соціології


"Оноре де Бальзак Повість “Гобсек”"


title: "Кохання Шевченка"

text:
КОХАННЯ ТАРАСА ГРИГОРОВИЧА
ШЕВЧЕНКА
Першим коханням молодого Шевченка була молода дівчина, одноліток Тараса — Оксана. Родичі та знайомі закоханих були впевнені, що молоді одружаться, щойно досягнуть старшого віку. Але надії були марними — Тарас у валці свого пана Павла Енгельгардта мусив поїхати до Вільна (тепер — Вільнюс). Розлука була несподівана і довга. Усе своє подальше життя Шевченко буде з ніжністю згадувати ту дівчину, яку колись кохав.
ПЕРШЕ КОХАННЯ ШЕВЧЕНКА
Навчаючись в Академії мистецтв, вже прославленим автором „Кобзаря” і портретистом їде Шевченко в рідну Україну. Тут 29 червня 1843 року поет зустрів на балу Ганну Закревську. В цій жінці він побачив втілення омріяного образу. До цього він зовсім не думав про шлюб. А після, як реакція на його безнадійність, з’являється в поета те характерне для нього і вже незмінне впродовж життя бажання мати свою родину, свій дім, дружину, тихий і надійний захисток. Це бажання невдовзі переростає в гостру душевну потребу.Але нажаль ,Ганна Закревська, була дружиною іншого.
Ганна Закревська.
А ми йдемо далі шляхами Кобзаря. Доля готувала йому нову зустріч з жінкою, якій у листопаді 1843 року Шевченко адресує такі рядки: „О добрый ангел! Молюсь и плачу перед тобою. Ты утвердила во мне веру в существование святих на земле”. Ця жінка – Варвара Миколаївна Рєпніна. Їй було 35, коли вона познайомилася з 29-річним Шевченком. Яготинська красуня, розумниця з широким світоглядом, що жила молитвами і пристрастями. Нещаслива в особистому житті, прекрасна і добра душа, овіяна серпанком великої поезії, – такою була нова знайома Шевченка, яку він зустрів в Яготині і яка одразу ж палко покохала поета.
Варвара Миколаївна Рєпніна.
Узимку 1854-1855рр. Шевченкові знов блиснула зірка кохання й закотилася. Йдеться про дружину коменданта Ново петровської фортеці, матір трьох дітейАгату Ускову. Поет захопився нею безтямно, відчайдушно. А скільки і яких високих мрій було виткано в душі! Агата ускова довго здавалася йому вершиною досконалості. Почуття поета відбилося, зокрема, в прозових творах Шевченка. Агафія в „Матросе, или Прогулке с удовольствием и не без морали” і Агафія Ємельянівна в „Художнике” – це вона, Агата Ускова.
Агата Ускова.
Значне місце у житті Шевченка зайняла 16-річна актриса Катерина Піунова, яка, напевно, просто не наважилася пов´язати своє життя з модним, але скандально відомим художником, який майже на тридцять років був старшим від неї.

Катерина Піунова
Останнім коханням поета була ще одна молода, 19-річна дівчина — Лукерія Полусмак, яка наймитувала в Петербурзі. Простакувату дівчину Тарас зваблював дорогими подарунками, але вона не захотіла залишати столичного життя і переїжджати в Україну, щоб жити в селі. Вона покинула поета, вийшла заміж за перукаря Яковлєва.14 вересня 1860 року, в день розриву з Ликерою, Шевченко напише вірш ( „На память 14 сентября”),у якому йдеться про його нещасливе сватання до Ликери.

Лукерія Полусмак
Шевченко високо цiнував кохання, але справжнє, iдеалом якого були однолюбство, вiдданiсть, незрадливiсть i щирiсть. Але сталося  так ,що скільки б він не закохувався, не вірив він ні в жіночу вірність, ні в святість шлюбу.Можливо, саме через це він і не знайшов у своєму житті справжнє кохання.


title: Костенко Ліна Василівна

text:
Костенко Ліна Василівна
Доборолися, добалакалися,
досварилися, аж гримить.
Україно, чи ти була колись
незалежною, хоч на мить
Від кайданів, що волю сковують?
Від копит, що у душу б'ють?
Від чужих, що тебе скуповують?
І своїх, що тебе продають?

Прости мені, мій змучений народе,
що я мовчу. Дозволь мені мовчать!
Бо ж сієш, сієш, а воно не сходе,
І тільки змії кубляться й сичать.
Всі проти всіх, усі ні з ким не згодні.
Злість рухає людьми,
але у бік безодні.
           Українська
         письменниця-
       шістдесятниця,
 поетесса. Мати Оксани
  Пахльовської. Лауреат
  Шевченківської премії
         (1987), Премії
     Антоновичів (1989),
  премії Петрарки (1994).
Біографія
   Народилася 19 березня 1930 р. у м. Ржищеві на Київщині в родині вчителів. 1936 р. родина переїхала до Києва, де Ліна закінчила школу на Куренівці і ще школяркою почала відвідувати літературну студію при журналі "Дніпро", який редагував Андрій Малишко.
   У 1946 р. опубліковані перші вірші  Ліни.Дівчина поступила в Київський педагогічний інститут ім. М. Горького(тепер педагогічний університет ім. М. Драгоманова ),але залишила його і поїхала навчатися  в Московський літературний інститут ім. М. Горького.
   Ліна Костенко закінчила  інститут у 1956 р.
Сім’я
   Перший чоловік Єжи-Ян Пахльовський(15 травня 1930 в Кракові) — польський прозаїк, батько української письменниці та культуролога Оксани Пахльовської,однокурсник Л.Костенко під час навчання у Московському літературному інституті імені О. М. Горького
   Закінчив літературний інститут ім. Максима Горького в Москві. В 1956—1958 був редактором щоденної газети «Głos Szczeciński», а також тижневика «Ziemia i Morze».
   В 1958—1964 працював рибалкою на суднах далекого плавання. В 1966 отримав нагороду ім. Заруського.
Зліва направо Єжи-Ян Пахльовський
Чоловіки
   Другий чоловік Цвіркунов Василь Васильович (21 грудня 1917, Новоукраїнка, Вільнянський район, Запорізька область — 20 листопада 2000, Київ) — український кінознавець. Кандидат філологічних наук (1959). Заслужений діяч мистецтв України (1993). Професор (1995). Академік Академії мистецтв України (1997).
   Був членом Національних спілок журналістів і кінематографістів України.
Діти
   Донька-Окса́на Є́жи-Я́нівна Пахльо́вська (18 вересня 1956, Київ) — письменник, культуролог, професор. Доктор філологічних наук. Лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка за 2010 рік (за книжку Ave, Europa).
   Донька Ліни Костенко та польського письменника Єжи-Яна Пахльовського.
   Закінчила Московський університет. Живе і працює в Італії.
   Син-Цвіркунов Василь Васильович-молодший (народився 28 травня 1969 року), програміст.
Має онуку Ярославу Франческо
«Шістдесятник»

   Була однією з перших і найпримітніших у плеяді молодих українських поетів, що виступили на межі 1950—1960-х років. Період так званих «шістдесятників» створив новітні стилі в українській літературі, змусив творити щось нове, атипове, щось авангардне, але, як і завше, безжальне та максимально критичне щодо влади та тодішнього режиму.

    Збірки її віршів «Проміння землі» (1957) та «Вітрила» (1958) викликали інтерес читача й критики, а збірка «Мандрівки серця» (1961) не лише закріпила успіх, а й засвідчила справжню творчу зрілість поетеси, поставила її ім'я поміж визначних майстрів української поезії.

    На початку 1960-х брала участь у літературних вечорах київського Клубу творчої молоді. Починаючи з 1961, її піддавали критиці за «аполітичність», був знятий з плану знімання фільм за сценарієм Л.Костенко «Дорогою вітрів».
   8 квітня 1963 р. на ідеологічній нараді секретар ЦК КПУ з ідеології А.Скаба заявив: «Формалістичні викрутаси зі словом неминуче призводять до викривлення і затемнення ідейно-художнього змісту твору. А що справа саме така, свідчать деякі твори молодих поетів М.Вінграновського, І.Драча, Л.Костенко». Це був сигнал до погрому покоління шістдесятників.
   1963 — зняли з друку книжку віршів Л. Костенко «Зоряний інтеґрал», книжку «Княжа гора» зняли з верстки.
   У ці роки вірші Л. Костенко публікували журнали в Чехословаччині, газети в Польщі, і лише зрідка — в Україні. Її вірші ходили в «самвидаві».
   1965 — Л. Костенко підписала лист-протест проти арештів української інтеліґенції. Була присутня на суді над М. Осадчим і М. Зваричевською у Львові. Під час суду над братами Горинями кинула їм квіти. Разом з І.Драчем звернулася до редакції журналу «Жовтень» (тепер «Дзвін») і до львівських письменників з пропозицією виступити на захист заарештованих. Письменники не зважилися на протест, але подали в суд клопотання з проханням передати на поруки Б. Гориня як наймолодшого з заарештованих. Усе це не вплинуло на перебіг судів, але мало величезне моральне значення.
   Травень 1966 — у Спілці письменників України, де таврували «націоналістичних відщепенців», частина молоді влаштувала овацію Л. Костенко, яка відстоювала свої позиції і захищала І. Світличного, О. Заливаху, М.Косіва і Б. Гориня.
   1968 — написала листи на захист В.Чорновола у відповідь на наклеп на нього в ґазеті «Літературна Україна». Після цього ім'я Л.Костенко в радянській пресі довгі роки не згадувалося. Вона працювала «в шухляду».
   1973 — потрапила до «чорних списків», складених секретарем ЦК КПУ з ідеології В.Маланчуком. Лише 1977 року, після відходу В. Маланчука, вийшла збірка віршів «Над берегами вічної ріки», а 1979-го, за спеціальною постановою Президії СПУ, — історичний роман у віршах «Маруся Чурай», що пролежав без руху 6 років. За нього поетеса 1987 року була удостоєна Державної премії УРСР імені Т. Г. Шевченка.
   Перу Л. Костенко також належать збірки поезій «Неповторність» (1980) і «Сад нетанучих скульптур» (1987), збірка віршів для дітей «Бузиновий цар» (1987).

Нове століття
   Поема «Берестечко» з ілюстраціями Георгія Якутовича, видана видавництвом «Либідь» 2010 року, мала загальний тираж 14 тис. примірників, а збірка «Гіацинтове сонце», впорядкована Ольгою Богомолець, розійшлася тиражем 5 тис. прим.; на додруковування додаткового тиражу, за словами директора видавництва Олени Бойко, упорядниця згоди не дала.
   2010 року вийшов перший роман Л.Костенко — «Записки українського самашедшого».Роман викликав великий ажіотаж і тимчасову його нестачу в книгарнях.
   В січня 2011 року Ліна вирушила у тур-презентацію свого першого роману. Презентації відбулися в Києві, Рівному та Харкові, усюди були аншлаги, не всі бажаючі потрапити змогли це зробити через те, що вже не було місця у залах. Але 9 лютого письменниця перервала свій тур через особисту образу.«Каталізатором такого рішення письменниці стали провокативні інсинуації деяких львівських письменників, журналістів та діячів театру - написано в офіційній заяві видавництва А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА»
   Зустрічі письменниці з читачами Кривого Рога та Острога відсуваються на невизначений термін, а львівські зустрічі — скасовуються.
   У лютому 2011 року вийшла поетична збірка Л.Костенко «Річка Геракліта», куди ввійшли раніше написані вірші та 50 нових поезій.
   2011 року у у видавництві «Либідь» запланована до видання монографія про Ліну Костенко «Є поети для епох» авторства Івана Дзюби. Очікують, що книжка вийде ближче до ювілею автора — (26 липня 2011 року І.Дзюбі виповниться 80).
Відзнаки
   Почесний професор Національного
      університету «Києво-Могилянська
      академія».

   Почесний доктор Львівського
      національного університету.

   Почесний доктор Чернівецького
      національного університету (2002).

   Лауреат Державної премії ім. Тараса
      Шевченка (1987, за роман «Маруся Чурай»
      і збірку «Неповторність»)

   Лауреат Міжнародної літературно-
      мистецької премії ім. О.Теліги (2000).

   Нагороджена Почесною відзнакою
      Президента України (1992) і Орденом
      князя Ярослава Мудрого V ступеня
      (березень 2000).

   Відмовилась від звання Героя України,
      відповівши: «Політичної біжутерії не
      ношу!»
ОСНОВНІ ТВОРИ
   Драматична поема «Сніг у
     Флоренції», «Дума про братів
     не-азовських»;

   Роман у віршах «Маруся
      Чурай»;

   Історичний роман
      «Берестечко»;

   Вірші «Страшні слова, коли
      вони мовчать», «Українське
      альфреско», «Виходжу в
      сад, він чорний і худий», «Хай
      буде легко. Дотиком пера»,
      «Недумано, негадано».


title: "Ольга Юліанівна Кобилянська"

text:
О́льга Юліа́нівна Кобиля́нська(1863-1942)
Підготувала
Учениця 10 класу
Мирненської ЗОШ
І-ІІІ ступенів
Котелюх Ірина
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863р. у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині в багатодітній сім'ї дрібного урядовця. (7 дітей, Ольга - четверта дитина).
З дитинства вона знала не лише українську, а й польську та німецьку мови, якими розмовляли в її родині.
Через 5 років після її народження батька перевели до м. Сучави. Там Ольга Кобилянська познайомилася з місцевим парохом та українським письменником Миколою Устияновичем.
Микола Устиянович
У 1877 році закінчила чотирикласну німецьку школу в Кімполунзі. Згодом зайнялась самоосвітою.Пізніше вона жила в селі Димка, а з 1891 — у Чернівцях.
З 14 років кобилянська вела “Щоденник” (німецькою мовою) – неоцінне джерело для пізнання становлення характеру, духовного світу дівчини, її почутів,захоплень, вражень.
Важливою подією у житті Ольги Кобилянської була зустріч 1881 року з Софією Окуневсько.
Софія Окуневська
Ольга Кобилянська
Доля не була прихильною до Ольги Кобилянської. У 1903 році тяжко захворіла матір, та й сама страждала від серцевої недуги.
21 березня 1942 року Ольга Кобилянська померла. Спочиває вона в родинному склепі на Чернівецькому кладовищі.
Нащадки шанують творчий подвиг письменниці, яка віддала рідному народові “ пісню серця і музику душі ”
Дякую за увагу!


title: М. Хвильовий "Кіт у чоботях"

text:
Микола  Хвильовий
Новела
«Кіт у чоботях»
Той постріл травня в серці громом,
Він став провісником тривог,
І не лишився невідомим
Трагедій багатьох пролог.
Тепер ми зрозуміти можемо
Таємні підступи катів.
Поставить крапку їх загрозам
Тим пострілом співець хотів.
Хотів усіх він сповістити
Про помах чорного крила,
Бажав братам творити, жити, —
Епоха їх не вберегла.
Вони прийшли на поклик ранній,
На чай і на гітари дзвін,
Вони прийшли на спів прощальний —
Востаннє їм співає він.
 Новела «Кіт у чоботях»
Рік написання  -  1921
Жанр твору – новела
Нове́ла (італ. novella, від лат. novellus — новітній) — невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вимальованою дією.
Манера  письма:
Новела «Кіт у чоботях» знаходиться на межі модерністської і реалістичної прози з елементами імпресіонізму.
Тема новели:
Показ жінки в роки революції; показ згубного впливу  хибних ідей людині, що перетворюють її на бездумного виконавця, чиновника.

Ідея  новели:
Засудження суспільної системи, що, прикриваючись хорошими гаслами, перетворювала вірних їй людей у фанатичні механізми, якими можна маніпулювати.
Символ революції в новелах М.Хвильового - – Мати, Марія, Жінка, а в новелі «Кіт у чоботях – товариш Жучок.
Відомі більшовички-жінки років революції і громадянської війни:
Олександра Коллонтай
Інесса Арманд
Землячка (Товариш Демон)
Тлумачення назви новели«Кіт у чоботях»
З одного боку – щось близьке, тепле, домашнє казкове.
З іншого -  «не в свої взувся»: тонкі котячі лапки – у чужих черевиках, до яких він не доріс.
Так і товариш Жучок: приміряла на себе великі ідеї комунізму, але так і не змогла осягнути -  не доросла.  Лише усвідомила, що їй, малограмотній, але партійній куховарці , партія дала право розпоряджатись чужими долями, карати й милувати.

Ім’я  героїні:
На думку автора, ім’я героїні «не Гапка, а товариш Жучок. Це так, а то -  глухо. А от гаптувати – це яскраво, бо гаптувати: вишивати золотом чи сріблом».
За жвавий характер і, очевидно, темні очі прозвана Жучком.
Характеристика головної героїні :
1.Прототипом товариша Жучка стала дівчина, яка врятувала
М. Хвильового від петлюрівського розстрілу. Вона стала  і дружиною письменника.
2.Зовнішність її письменник характеризує одним словом  «жучок».
Відомо, що «ніс – головка від цвяшка», зріст – «кіт у чоботях».
3.В ешелоні, що їде на Кубань – жінка – куховарка. З усіма йде в бій, дістає дрова, коли потяг зупиняється. Вона стримана, мужня,  безстрашна.
4. Вона безпартійна, але в торбинці має товстеньку книжку «Что такое коммунизм?»
5.Ця неписьменна жінка вміє говорити з бійцями, виступає на мітингах.
6.Після закінчення революції не повернулась до буденних справ, а стала секретарем ком’ячейки.
Жінка-кат — Варвара Гребеннікова (Немич). У  січні 1920 року
 знищувала офіцерів-білогвардійців.
7.»Вона бігала, метушилася, збирала жінок, улаштовувала жіночі зібрання», щоб говорити про «право куховарки» і таке інше.

 8.Під  час зустрічі з однополчанами  не спромоглася на щось щире,тепле, людське, а нагадала тільки, що треба «зарєрістріроваться  в ячейкє». Куди поділась чиста і чесна жінка «з бузинковим поглядом»?

9. «Минуло стільки-то часу. Товариш Жучок дочитала-прочитала «Что такое коммунизм?»..І тільки…»Прочитала, але усвідомили тільки те. Що вона керівник, і такі,  як вона – вершителі людських доль.
10. «Зник « кіт у  чоботях» у глухих нетрях революції. Зник товариш Жучок», залишилась лише ходяча інструкція.
У цьому трагедія не тільки життя людини, а й трагедія революції.
11. на якусь мить здається, що не все втрачено, що в ній ще є щось людське: Жучок заговорила по-людськи, пригадуючи нелегкі дні юності, але то була лише мить. Цій жінці не змінитись.
12.Над людьми вчинено злочин  -  їх  отруєно фанатичною ідеєю! «Загублено справжніх Жучків, з’явилися Жучки під номером 2, 3, 4… І не знаю,ще скільки є».
13.Змальовуючи , ким стала Жучок після революції, автор стверджує те, що не за ці ідеали  вона і її товариші гинули в боях. Тому читач відчуває іронію і навіть сарказм.

14. Жаль згубленої долі! Такі, як Жучок, розчинились як особистості, і невідомо, в ім’я чого вони здійснювали свої подвиги!
Домашнє завдання:
Дати письмову відповідь на одну з тем:

1.Iмпресiонiстичнi засоби зображення дiйсностi в новелi Миколи Хвильового "Кiт у чоботях».

2. Доля жінки в революції (за новелою
 М. Хвильового «Кіт у чоботях»).

3. Чим страшний фанатизм(за новелою
М. Хвильового «Кіт у чоботях»)?


title: Літературно-музична композиція, присвячена дню народження Тараса Шевченка

text:
Тарас Григорович Шевченко
(1814 - 1861)
	Тарас Григорович Шевченко народився 25 лютого (9 березня за н. ст.) 1814р. в с. Моринці Звенигородського повіту Київської губернії.
Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки.

	1822р. батько віддав його “в науку” до кирилівського дяка. За два роки Тарас навчився читати й писати, і, можливо, засвоїв якісь знання з арифметики. Читав він дещо й крім Псалтиря.

	Після смерті у 1823р. матері і 1825р. батька Тарас залишився сиротою. Деякий час був “школярем-попихачем” у дяка Богорського. Вже в шкільні роки малим Тарасом оволоділа непереборна пристрасть до малювання. Він мріяв “сделаться когда-нибудь хоть посредственным маляром” і вперто шукав у навколишніх селах учителя малювання. Та після кількох невдалих спроб повернувся до Кирилівки, де пас громадську череду і майже рік наймитував у священика Григорія Кошиця.

	Наприкінці 1828 або на початку 1829р. Тараса взято до поміщицького двору у Вільшані, яка дісталася в спадщину позашлюбному синові В. Енгельгардта, ад'ютантові віленського військового губернатора П. Енгельгардту.
Восени 1829р. Шевченко супроводжує валку з майном молодого пана до Вільно. У списку дворових його записано здатним “на комнатного живописца”.
	У Вільно Шевченко виконує обов'язки козачка в панських покоях. А у вільний час потай від пана перемальовує лубочні картинки. Шевченка віддають вчитися малюванню. Найвірогідніше, що він короткий час учився у Яна-Батіста Лампі (1775 — 1837), який з кінця 1829р. до весни 1830р. перебував у Вільно, або в Яна Рустема (? — 1835), професора живопису Віленського університету.
	Після початку польського повстання 1830р. віленський військовий губернатор змушений був піти у відставку. Поїхав до Петербурга і його ад'ютант Енгельгардт. Десь наприкінці лютого 1831р. помандрував до столиці у валці з панським майном і Шевченко.
1832р. Енгельгардт законтрактовує Шевченка на чотири роки майстрові петербурзького малярного цеху В. Ширяєву.
	Очевидно, 1835р. з Шевченком познайомився учень Академії мистецтв І. Сошенко. Він робить усе, щоб якось полегшити його долю: знайомить з Є. Гребінкою і конференц-секретарем Академії мистецтв В. Григоровичем, який дозволяє Шевченкові відвідувати рисувальні класи Товариства заохочування художників (1835).
Разом з його учнями Шевченко бере участь у розписах Великого та інших петербурзьких театрів.
	Згодом відбувається знайомство Шевченка з К. Брюлловим і В. Жуковським. Вражені гіркою долею талановитого юнака, вони 1838р. викупляють його з кріпацтва.

К.Брюллов
В.Жуковський
	21 травня 1838р. Шевченка зараховують стороннім учнем Академії мистецтв. Він навчається під керівництвом К. Брюллова, стає одним з його улюблених учнів, одержує срібні медалі (за картини “Хлопчик-жебрак, що дає хліб собаці” (1840), “Циганка-ворожка” (1841), “Катерина” (1842)). Остання написана за мотивами однойменної поеми Шевченка.
	Успішно працює він і в жанрі портрета (портрети М. Луніна, А. Лагоди, О. Коцебу та ін., автопортрети).

М. Лунін
А. Лагода
	Вірші Шевченко почав писати ще кріпаком, за його свідченням, у 1837р. З тих перших поетичних спроб відомі тільки вірші “Причинна” і “Нудно мені, тяжко — що маю робити”.
	Кілька своїх поезій Шевченко у 1838р. віддав Гребінці для публікації в українському альманасі “Ластівка”. Але ще до виходу “Ластівки” (1841) 18 квітня 1840р. з'являється перша збірка Шевченка — “Кобзар”.
	1841р. вийшла історична поема Шевченка “Гайдамаки” (написана у 1839 — 1841 рр.).

	1842р. пише драматизовану соціально-побутову поему російською мовою “Слепая”. Того ж року створює історичну поему “Гамалія” (вийшла окремою книжкою 1844р.).

	 Кінцем лютого 1843р. датована історико-побутова драма “Назар Стодоля” (написана російською мовою, відома лише в українському перекладі). У 1844 — 1845 рр. її поставив аматорський гурток при Медико-хірургічній академії в Петербурзі.

	1844р. вийшло друге видання “Кобзаря”. Усі ці твори належать до раннього періоду творчості Шевченка, коли він усвідомлював себе як “мужицький поет” і поет-патріот.
	Новий період творчості Шевченка охоплює роки 1843 — 1847 (до арешту) і пов'язаний з двома його подорожами на Україну. За назвою збірки автографів “Три літа” (яка включає поезії 1843 — 1845 рр.) ці роки життя й творчості поета названо періодом “трьох літ”. До цього ж періоду фактично належать і твори, написані у 1846 — 1847 рр. (до арешту).
	Спілкувався з селянами, познайомився з численними представниками української інтелігенції й освіченими поміщиками.
Перша подорож Шевченка на Україну продовжувалася близько восьми місяців. Виїхавши з Петербурга у травні 1843р., поет відвідав десятки міст і сіл України (рідну Кирилівку, Київ, Полтавщину, Хортицю, Чигирин тощо).
Т.Г.Шевченко. Собор святого Олександра в Києві
	На Україні Шевченко написав два поетичних твори — російською мовою поему “Тризна” (1844р. опублікована в журналі “Маяк” під назвою “Бесталанный”) і вірш “Розрита могила”.
Та, повернувшись до Петербурга наприкінці лютого 1844р., він під враженням побаченого на Україні пише ряд творів (зокрема, поему “Сон”), які остаточно визначили подальший його шлях як поета.
	Весною 1845р. Шевченко після надання йому Радою Академії мистецтв звання некласного художника повертається на Україну. Знову багато подорожує (Полтавщина, Чернігівщина, Київщина, Волинь, Поділля), виконує доручення Київської археографічної комісії, записує народні пісні, малює архітектурні й історичні пам'ятки, портрети й краєвиди.
	З жовтня по грудень 1845р. пише один за одним твори “Єретик”, “Сліпий”, “Наймичка”, “Кавказ”, “І мертвим, і живим...”, “Холодний яр”, “Як умру, то поховайте” (“Заповіт”) та ін. Усі свої поезії 1843 — 1845 рр. (крім поеми “Тризна”) він переписує в альбом, якому дає назву “Три літа”.
	1846р. створює балади “Лілея” і “Русалка”, а 1847р. (до арешту) — поему “Осика”. Тоді ж він задумує нове видання “Кобзаря”, куди мали увійти його твори 1843 — 1847 рр.
	Весною 1846р. у Києві Шевченко знайомиться з М. Костомаровим, М. Гулаком, М. Савичем, О. Марковичем та іншими членами таємного Кирило-Мефодіївського товариства (засноване в грудні 1845 — січні 1846 рр.) і вступає в цю організацію. Його твори періоду “трьох літ” мали безперечний вплив на програмні документи товариства.

	У березні 1847р. товариство було розгромлене. Почалися арешти. Шевченка заарештували 5 квітня 1847р., а 17-го привезли до Петербурга й на час слідства ув'язнили в казематі III відділу.
	8 червня 1847р. Шевченка привезли до Оренбурга, звідти до Орської кріпості, де він мав відбувати солдатську службу. В Орську він порушив царську заборону писати. Свої нові твори він потай записував до саморобних “захалявних” зошитків. Наприкінці 1849 — на початку 1850р. він переписав ці “невільницькі” поезії в саморобну книжечку, яка згодом дістала назву “Мала книжка”. В Орській кріпості поет написав 21 твір.
	У 1848р. на клопотання Шевченкових друзів його включили як художника до складу Аральської описової експедиції, очолюваної О. Бутаковим. З жовтня 1848р. до травня 1849р. експедиція зимувала на острові Кос-арал.
	23 квітня 1850р. Шевченка заарештували за порушення царської заборони писати й малювати. Після слідства в Орській кріпості його перевели до Новопетровського укріплення на півострові Мангишлак, куди він прибув у середині жовтня 1850р.

	Сім років перебування в Новопетровському укріпленні — чи не найтяжчих у житті поета. Після смерті Миколи І (лютий 1855р.) друзі поета (Ф. Толстой та ін.) почали клопотатися про його звільнення.

	 Та тільки 1 травня 1857р. було дано офіційний дозвіл звільнити Шевченка з військової служби зі встановленням за ним нагляду і забороною жити в столицях. 2 серпня 1857р. Шевченко виїхав із Новопетровського укріплення, маючи намір поселитися в Петербурзі.

	У кінці березня 1858р. Шевченко приїхав до Петербурга. Літературно-мистецька громадськість столиці гаряче зустріла поета. В останні роки життя він бере діяльну участь у громадському житті, виступає на літературних вечорах, стає одним із фундаторів Літературного фонду, допомагає недільним школам на Україні (складає й видає для них “Букварь южнорусский”).

	Влітку 1859р. Шевченко відвідав Україну. Зустрівся в Кирилівці з братами й сестрою. Мав намір оселитися на Україні. Шукав ділянку, щоб збудувати хату. Та 13 липня біля с. Прохорівка його заарештували. Звільнили через місяць і запропонували виїхати до Петербурга.
	У ці роки Шевченко багато працював як художник, майже цілком присвятивши себе мистецтву офорта (1860р. Рада Академії мистецтв надала йому звання академіка гравірування).
	У січні 1860р. під назвою “Кобзар” вийшла збірка, яка складалася з 17 написаних до заслання поезій (з них тільки цикл “Давидові псалми” повністю опубліковано вперше).
	Заслання підірвало здоров'я Шевченка. На початку 1861р. він тяжко захворів і 10 березня помер. Незадовго до смерті написав останній вірш — “Чи не покинуть нам, небого”.
	Похований був на Смоленському кладовищі. Через два місяці, виконуючи заповіт поета, друзі перевезли його прах на Україну і поховали на Чернечій (тепер Тарасова) горі біля Канева.


title: Літературна Полтавщина. Творчість П. Артеменка

text:
Калашниківський навчально-виховний комплекс
З досвіду роботи по вивченню літератури рідного краю

Підготувала
   учитель української мови та літератури
Ночовна
  Катерина Іванівна

2011
Буду жити!

Ось могила безіменна,
Вкрита порохом віків.
Ми схиляємо знамена
Перед пам’яттю бійців
Кажем: подвигів не стерти!
Лине слава гомінка.
Хто вмирає за безсмертя,
Буде жити у віках!

                          Петро Артеменко

Славному сину полтавської землі присвячується…
Щедра талантами благословеннаЛубенщина

    Артеменко
        Петро
      Іванович

     1918-1942

…Я ранком із піснею рано встаю…
Петро Іванович Артеменко народився 2 травня 1918 року у селі Губському, нині Лубенського району, у селянській родині. Щедра полтавська земля обдарувала хлопця поетичним талантом.
Батьки поета
Мотря Оксентіївна та Іван Оврамович
Артеменки

 Благословенний рідний краю

		Благословенний рідний краю,
		Мені ти так, як батько й мати.
		Пісні про щастя я співаю,-
		Це ти навчив мене співати.
		У нас земля і щастя, й квіти –
		Усе народне, неділиме,
		І сонце з неба негасиме.
		Найбільше нам, я вірю, світить.
		Сріблясто дзвонять ясні води,
		А в ріках плеще срібна риба…
		І молодик у травах бродить.
		Де явори знялись на диби…
		Це ти навчив мене співати,
		Мій краю, батько мій і мати!
Шляхи пізнання
Навчальні заклади, де здобував освіту поет

Після закінчення семирічки навчався на робітфаці при Лубенському учительському інституті.

Згодом вступив на філологічний факультет Ніжинського педінституту.

Працював у чернігівській газеті “Молодий більшовик”.

Також працював викладачем у Лубенському учительському інституті.

ВІН НАЗАВЖДИ ЗАЛИШИВСЯ МОЛОДИМ, БО ПРОЖИВ УСЬОГО 24 РОКИ.Фашистська куля обірвала його життя, але залишилось його слово, його пісня,яких не вбити!

	1940 року Петра Артеменка
	призвано до лав Червоної Армії, але через хворобу очей було демобілізовано.

	Коли у Лубни прийшли фашисти, пішов у підпілля.

	Однієї квітневої ночі підпільників схопили гітлерівці.

	5 квітня 1942 року їх було розстріляно.
А ми – незламна грізна рать!
		    Смерть ворогам!

	Великий гнів мого народу
	Фашистських гадів спопелить!
	Хто посягає на свободу,
	Тому  не жить!
	Фашистам вік не загасити
	Життя багате і ясне,
	Давно народ мій так говорить:
Хто сіє вітер – бурю жне!
	Бо на фашистів міднолобих
	 Впаде нещастя і біда,
	Над їх собачими смертями
	Собача зійде лобода.
	А ми вперед, на бій за щастя!
	А ми – незламна грізна рать.
	Нас кличе правда до побіди,
	І нас нікому не зламать!

Не вигадка буйно-пророчаНе мрія поета рясна,- Багата, мов пісня дівоча,Моя двадцять перша весна

Усі твори поета можна назвати ранньою лірикою, бо написані на початку творчості. Ні зрілої, ні пізньої лірики в поета немає, бо знищили його не лише як людину,  а й не написані ним вірші.

Основні мотиви лірики
 П.Артеменка
Рідна мати, Україно!

Пісня про нашу славу
	Рідна мати, Україно,
	Чого мені треба:
	Цвіт променя ласкавого
	 Та синього неба.
	Щоб степами широкими
	Колосилось жито,
	Щоб кулею червоною
	Ворога розбито.
	Щоб сини росли хороші
	Й дочки ясночолі,
	Щоб сміялись до схід сонця
	Вкраїнські тополі.
	Рідна мати, Україно!
	Чуєш пісня лине?
	Твоя слава, твоя воля
	Повік не загине!
Ох і грає-витинаєскрипка у саду.Я з тобою, не з другоюу танок піду…

   Гей у лузі біля броду
	Гей у лузі біля броду
	Дівки брали чисту воду
	На коромисла чіпляли,
	Лунко пісню починали.
	Ой цілющая кринице,
	Дай нам свіжої водиці,
	Та водиці непростої,
	Лугової, струмкової.
	А тут їдуть славні хлопці
	Служить в рідній сторононьці
	В сторононьці щоб служити
	Рідну землю боронити…
То позолочена осінь…

Рушник
Вишитий шовком шумує рушник –
То позолочена осінь:
Журні ключі журавлині летять,
Крижень шукає, де просинь.
Заполоч жовтогаряча на нім,
Наче луги та діброви.
Чуєте: листя тріпоче по нім,
Тихі несуться розмови…
У поетовій майстерні
За життя поета не було видано жодної збірки!
Основні риси поетичного стилю П.Артеменка

	Найвиразнішими рисами поезії П.Артеменка є теплий, м’який, лагідно-ніжний ліричний тон,щирість, глибина почуттів.
    Гостре спостережливе око митця уміє схопити і відтінити потрібну йому деталь, яскраві художні образи.

Його талант не встиг змужніти

Посмертно прийнятий до Спілки письменників України. Талант поета не встиг розквітнути, змужніти . П. Артеменко ще тільки заспівував свою пісню, але вже виявив у віршах  широкі інтереси  — від захоплення змінами в житті рідного краю, новим в особистих долях людей до співпереживань з борцями проти фашизму.
Перше видання творів поета
На початку 1960-х років поет Олекса Ющенко за  газетними публікаціями  зібрав 45 віршів П.Артеменка та 1962 року видав їх у Києві під назвою «Пісня моєї весни», а 1973 року — «Поезії».

 Обкладинка першої збірки  творів П.Артеменка “Пісня моєї весни”, виданої  у 1962 році
Це потрібно живим
   “Вічна слава героям, які загинули в боях за свободу і незалеж-ність нашої Вітчизни”
Їм не довелося повернутися з полів битви

     На мармуровій дошці Будинку літераторів у Києві ім’я Петра Артеменка вкарбоване в ряд з іменами інших письменників, які не повернулися з фронтів великої Вітчизняної війни.

Але їх твори завжди житимуть у народі, хвилюватимуть серця читачів. Запалюючи їх лю-бов’ ю до рідної землі

Це потрібно живим

       2011 року  видано Антологію творів українських письменників, які загинули насильницькою смертю, «Розіп'ята муза».
      Упорядник антології Юрій Винничук розшукав і відкрив понад сотню раніше невідомих авторів, які публікувалися у періодиці першої половини ХХ-го сторіччя, уточнив роки смерті багатьох поетів ,відшукав поезії письменників, про яких досі невідомо було, що вони писали вірші (Г. Косинка, В. Чечвянський, Ю. Вухналь, Д. Бузько та ін.). Усього в антології представлено 320-ти авторів.
      Серед них представлені твори нашого земляка Петра Артеменка.

пам’ятник поету у рідному селі

Сучасникам
Вам випало, діти, досіяти і долюбити,
Життя в час новий і щасливий почати,
Відчуйте, як доля  усього великого світу
На ваші рамена міцніш починає лягати.

Знайдіть місце в ній і розстріляній         авторській пісні,
Що згинула в ті грозові сорокові,
Її доспівайте, дожніть їхню ниву,досійте
Й синам передайте їх добре і праведне слово!
                                 Раїса Назаренко


title: Літературно-музична композиція присвячена битві під Крутами “Волі народної дзвін”

text:
29 січня 1918 р.
Крути\Колокольный+звон+-+Русская+духовная+музыка+XVIII-XX+вв.+Ростовские+колокольные+звоны+-+Набат..mp3
Пам'ятай про Крути
		У наших предків був звичай у день поминання, могили мертвих встеляли квітами і запалювали на них свічки. Тож нехай наш зал сьогодні (29 січня), стане поминальним храмом.Крути\Не журись! - Коли ви вмирали.mp3

Демонстрація в честь проголошення Радянської України
Генеральний секретаріат
Центральної Ради, 1917 рік
		Після подій в Росії 1917 року попалося пробудження народу України, який брався до боротьби за владу, за свою вільну незалежну державу.
		Революційна стихія огортала в першу чергу військо, в якому одна третина армії російської були українці. Вояки піднімають синьо-жовті прапори, маніфестують. На фронтах три мільйони українських вояків чекало розпорядження з Києва. Ні, не чекало, а просило, нетерпляче домагалося. А Київ мовчав. Уряд закликав: “Ми України на багнетах не будемо будувати”.
		Вояки розходилися по своїх домівках. І коли на Київ сунуло військо Муравйова, запізно пролунав ІV Універсал Центральної Ради, бо багатомільйонної української збройної сили уже не існувало.
	В такий час організовується курінь студентів і учнів. Не було часу на вишкіл. Без вишколу рушили в похід. Рушили не для того, щоб зупинити ворога, оборонити Київ, бо для того потрібно було вдесятеро більше сили. Вирушили, щоб не віддати без бою столицю, щоб змити кров’ю ганьбу, щоб своєю жертвою струснути совість України.
	Невеличка дерев’яна табличка, прибита до станційного будинку, сповіщала, що потяг доїхав до Крутів. Це були ті самі Крути, які стали зорею нової героїчної доби Української держави

	Розвідка виявила, що на станціях Бахмач і Пліски до 3000 москалів, з яких 1500 матросів, два доброї конструкції панцирники. Військом керує Муравйов.
	Почали підраховувати свої сили: частина юнацької школи (250душ), студентський курінь до 300 юнаків, серед яких були  уродженці з нашого краю, із Західної України, наприклад, Микола Карпан з-під Болехова та Пипський.

	 Стояла зоряна морозяна ніч 28 січня, чулася де-не-де стрілянина. Обабіч залізничного насипу копали землянки. Сотник Лощенко поспіхом приготував “бронепотяг”. Це був відкритий вагон, на якому стояла гарматка. Лощенко під’їжджав аж до сусідньої станції Пліски і обстрілював ворожі війська. Його відвага дратувала москалів.
Надходив день 29 січня – день слави. Мороз доходив до 15°, Студентський курінь займав позицію з обидвох боків високого насипу колії. Біля 10 години ранку розпочався бій. Москалі широкою лавою пішли на курінь. Свистіли кулі, рвалися гранати і шрапнелі, тріщали кулемети. В рядах ворога рідшали чорні постаті, але на їх місце ставали другі. Падали другі, ставали треті.
Крути\Блощичак Мирон - Мелодія з опери Орфей.mp3
Євген Маланюк.
“Світять, як зорі, світять могили!”

“…Бій, який розгорівся під Крутами, не має рівного в історії!

Проти 4 000 досвідчених у боях солдатів і матросів, ведених Муравйовим, стало до боротьби 600 українських вояків — 40 гайдамаків, 250 стрільців і 300 юнаків, причому на кожного вояка української армії припадало по 40 набоїв, тоді як ворог мав необмежений запас амуніції, артилерію і опанцирені поїзди…”
	Лиш частина студентського куреня врятувалася. Одні, що були на крайньому лівому крилі, минули станцію, яку зайняв ворог. А, ті, що були ближче залізничного насипу, не знали про те, що ворог уже на станції. Вони не здавались. Пробували ще пробитись. Кількох  із них закололи матроси штиками. 35 дісталися в полон. Між ними - 7 поранених.
	Усіх полеглих було знайдено небагато. 19 березня 1918 року приїхав до Києва сумний потяг з віднайденими тілами полеглих. Родичі, друзі, знайомі прийшли розпізнавати тіла. Та пізнати було тяжко. Всі були по звірячому замордовані. Тіла віднайдених крутянських героїв було поховано у спільній могилі на кручі Аскольдового кладовища.
На похороні у Києві біля Аскольдової могили президент Михайло Грушевський назвав юнаків, які загинули в нерівній боротьбі, героями.

Поет Павло Тичина присвятив героїчному вчинку вірш з назвою "Пам'яті тридцяти".
«На Аскольдовій могилі
Поховали їх —
Тридцять мучнів-українців,
Славних молодих...»
Перепоховання студентів у Києві в березні 1918 року
Крути\Блощичак Мирон - Мелодія (М. Скорик).mp3Крути\Блощичак Мирон - Аве Марія (Каччіні).mp3
	 Крутянці збудували собі вічний пам’ятник в Історії Української держави.
		У 1931 році українська студентство проголосило День Крутів Всестудентським українським святом.
Крути\Колокольный+звон+-+Русская+духовная+музыка+XVIII-XX+вв.+Ростовские+колокольные+звоны+-+Набат..mp3Крути\Блощичак Мирон - Аве Марія (Каччіні).mp3


НАМ БЕЗ КНИГ НІЯК НЕ МОЖНА


title: Образи гетьманів у творчості Шевченка

text:
Образи
гетьманів
у творчості
 Шевченка

МЕТА
Розповісти, яких гетьманів
Т. Шевченко описує у своїх творах

Показати ставлення автора до кожного з цих образів

   Образ Богдана Хмельницького у Т. Шевченка не статичний. Якщо у вірші “Сон” (“Гори мої високії”) поет ще називає Хмеля батьком, згадуючи його могилу, то у поемі “Великий льох” прирівнює до розпинателів України Петра І та Катерини ІІ. Образ видатного ватажка набирає зловісних рис.
	Кобзар зумисно подає оцінку
	Хмельницького російським офіцером
	своєї епохи:
	“Я вам дам Богдана,
	Мошенники, дармоеды!
	Й песню сложили
	Про такого ж мошенника...”

	У ненависті до Хмельницького Т. Шеченко досить послідовний. Поет не подає тріумфів цього воєначальника, зате кілька разів у творах згадує про поразку під Берестечком. У поезії “Ой, чого ти почорніло” Т. Шевченко малює страхітливу картину погрому, яка  заставляє читачів здригнутися і знову ж таки звинуватити Хмельницького:

	Круг містечка Берестечка
	На чотирі милі
	Мене славні запорожці
	Своїм трупом вкрили

	У поемі “Великий Льох” Хмельницького виведено керівником, який нехтує не тільки народною, а й старшинською думкою. Богдан чинить одноосібно, не бере до уваги ставлення своєї нації до Росії і всього російського і укладає союз на свій розсуд, без погодження з Україною як такою.

	А того не знала
	Що він їхав в Переяслав
	Москві присягти!

   Є одним із негативних образів Шевченкових творів. Поясненням такого ставлення автора є те, що Брюховецький плазував перед монаршим престолом, принижував себе і свою державу. А за
   подарунки царя заплатив
   дорогою для рідного краю
   ціною. Письменник називає
   його “рабом, подножкою,
   гряззю Москви”
Іван Брюховецький
   До цього персонажа у письменника також негативне ставлення. Адже той підписав з Росією такі договори, що були ще жахливішими від договорів Брюховецького.
                            “А гетьман-попович
                            Із-за Дніпра напирає
                            Дурний Самойлович”, -
                            так Т. Шевченко
                            пише про нього
Іван Самойлович
	Образ Івана Мазепи у творчості Кобзаря є неяскравим і виключно епізодичним. Проте, він не є негативним.
                                       А сивий гетьман, мов сова,
                                       Ченцеві зазирає в вічі

                                       Сова у Шевченкових творах -
                                       символ мудрості, пророцтва
Іван Мазепа
     Цією людиною Т. Шевченко захоплювався ще з дитинства.
     Але його ставлення різко змінилося, коли Палій у найвирішальніший момент для України перейшов на сторону ката. Цей вчинок не можна було списати ні на недосвідченість, ні на віру в доброго царя. Скоріше всього це була помста Мазепі.
     До речі, в поемі “Іржавець”, звучить з цього приводу Шевченків докір Палію:

    Ой пожали б, якби були
    Одностайне стали
    Та з фастовським полковником
	Гетьмана єднали

Семен Палій
	Уже в поемі “Невольник” з уст Степана звучить осуд цьому українцеві за слабкодухість й користолюбство.
	Не все в Кирилові було негативним: здобуті знання, вплив козацької старшини діяли на нього благотворно, і цей гетьман пізніше планував навіть в Україні відкрити 3 університети.
	За зраду Україні Катерина ІІ заплатила
	Розумовському титулом фельдмаршала
	та гетьманськими вольностями.
	Шевченка 	висміяв Розумовського і усіх
	йому  подібних:
	Як Кирило з старшинами
	Пудром осипались
	В царині, мов собаки
	Патинки лизали.
Кирило Розумовський
    Цього героя Т. Шевченко протиставляє Самойловичу, оскільки Дорошенко дійсно багато зробив для України. Навіть у найтяжчі часи його називали “сонцем Руїни”.
    У поезії “Заступила чорна хмара” Т. Шевченко показує зречення Дорошенка гетьманських
    клейнодів на користь переважаючого
    війська Самойловича

    Возьміть мої гетьманськії
    Клейноди, панове,
    Та однесіть москалеві,
    Нехай москаль знає,
    Що гетьмана Дорошенка
    На світі немає
Петро Дорошенко

1) У своїх творах Т. Шевченко об’єктивно оцінює заслуги гетьманів перед нацією.
2) Т. Шевченко зневажливо говорить про горе-вождів, які занедбали славу української держави й вірно служили Росії (Самойлович, Скоропадський, Розумовський)
3) Продажним гетьманам протиставляються істинні сини українського народу, які вірно служили Україні (Дорошенко, Полуботок)

Висновок


title: о. довженко

text:
Обізнаність та самовираження у сфері культури на уроках української літератури
Сьогодні у світі більше, ніж знання цінується компетентність. Це не означає, що освітяни припиняють працювати над формуванням знань. Це означає, що вони мають визначитись, які з них є пріоритетними. З цього складеться міцна основа для формування стійких умінь,  закріплення міцних навичок,                                      формування мовних компетентностей.
					Глазова О.П.
Спільними                                                        для всіх компетентностей є такі вміння:

Читати і розуміти прочитане
Висловлювати думку усно і письмово
Критично мислити
Логічно обгрунтовувати свою позицію
Виявляти ініціативу, творити
Вирішувати проблеми, оцінювати ризики, приймати рішення
Конструктивно керувати емоціями
Застосовувати емоційний інтелект
Співпрацювати в команді
Таблиця. Перелік ключових компетентностей
Тема: Культура України в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст.
«Народні оповідання» Марка Вовчок та твори Панаса Мирного;
Пантелеймон Куліш та його роман «Чорна рада»;
Діяльність та життя Івана Франка;
Твори Лесі Українки;
Михайло Коцюбинський та його «Fata morgana»;
Новели Стефаника, діяльність Вороного та Семенко.
Формування культури художнього сприймання, естетичних потреб, смаку, почуттів, читацької культури, установок, мотивів, здатності сприймати художній твір з естетичних позицій, розглядати його в єдності змісту і форми, розрізняти художньо вартісні та низькопробні твори.
Розвиток чуття художнього слова, мовленнєвої культури, творчих здібностей, набуття досвіду літературно-творчої діяльності.
Уміння:
Шляхи реалізації
Нетрадиційні уроки
   ➢урок – вистава
   ➢урок – гра
   ➢урок-конкурс
   ➢урок – віртуальна екскурсія
   ➢урок – диспут
   ➢урок – літературна вітальня
Форми та методи роботи з учнями
На уроках української літератури:
➢ «Діалог»
➢ «Синтез думок»
➢ «Кола Вена»
➢«Коло ідей»
➢ «Дебати»
➢ «Асоціативний кущ»
➢ «Сенкан»
➢ творчий проект
Шляхи розвитку даної компетентності
 Умови ефективного формування компетенції:

Здатність розуміти твори мистецтва, формувати власні мистецькі смаки, самостійно виражати ідеї, досвід та почуття за допомогою мистецтва. Ця компетентність передбачає глибоке розуміння власної національної ідентичності як підґрунтя відкритого ставлення та поваги до розмаїття культурного вираження інших.

Форми та методи роботи з учнями
На уроках української мови:
 ➢«Мікрофон»
➢ «Мозковий штурм»
➢ робота в парах
➢ робота в малих групах
➢ «Навчаючи – вчусь»
➢ «Метод ПРЕС»
➢ «Займи позицію»
 ➢ «Незакінчене речення»


title: Крила

text:
Ліна костенко
«Крила»
А й правда, крилатим ґрунту не треба.
Землі немає, то буде небо.
Немає поля, то буде воля.
Немає пари, то будуть хмари.
В цьому, напевно, правда пташина...
А як же людина? А що ж людина?
Живе на землі. Сама не літає.
А крила має. А крила має!
Вони, ті крила, не з пуху-пір’я,А з правди, чесноти і довір’я.
У кого - з вірності у коханні.
У кого - з вічного поривання.
У кого - з щирості до роботи.
У кого - з щедрості на турботи.
У кого - з пісні, або з надії,Або з поезії, або з мрії.
Людина нібито не літає...А крила має. А крила має!
Дякую за увагу!


title: "Любовники Марко Вовчок"

text:
Тема:” Любовники Марко Вовчок ”
     Що ми знаємо про особисте життя письменниці з чоловічим псевдонімом Марко Вовчок, крім того, що нам розповідає шкільна програма? Напевно нічого. Однак її бурхливого особистого життя може позаздрити навіть цариця Катерина II, як вважають деякі дослідники.
Перший чоловік
      Зі своїм першим чоловіком Марійка Вілінська (так насправді звали цю письменницю) познайомилася, коли їй було 15 років. На одній з вечірок в будинку її тітки її познайомили з сином полтавського поміщика Афанасієм Марковичем, який перебував на засланні за участь у Кирило-Мефодіївському братстві. Він був значно старший за неї, знав, як справити враження на молоденьку цікаву дівчину. Друзям він розповідав, про «величні бесіди з вдячним слухачем», і дивувався, як вона все тонко розуміла, як уважно слухала його. Їй справді було цікаво з ним - вона дуже любила все українське, а він був класичним представником українського колориту.
Хто кого спокусив - невідомо, проте «величні бесіди» дуже швидко переросли в бурхливий роман. Одного ранку їх навіть застукали на "гарячому". Зрозуміло, що це був скандал, після якого Афанасій, як чесна людина, зобов'язаний був одружитися на Маріі. Свадьбу відіграли, але шлюб виявився не довгим. Як вона пізніше зізнавалася Герцену: «Не любила, він був захопленням. А ще більше мені хотілося просто позбутися опіки батьків і здобути незалежність ». Та й Афанасій втратив пристрасть до Марії, коли вона завагітніла
Від одноманітності Марія почала заводити любовні інтрижки, і зовсім не боялася бути викритої. Та й писати вона почала через те, що більше не було чим зайнятися. Це в неї виходило непогано, навіть чоловік оцінив її старання, адже вона для нього була своєрідним «Пигмалионом» - саме він навчив її всьому, що вона знала і вміла. Одного разу він навіть надіслав деякі її роботи Пентелеймон Кулішу, який на той час жив в Росії. З того часу і почалася кар'єра Марко Вовчка.
Початок кар'єри
Наступний роман
      Куліш був захоплений творчістю дружини свого друга, і попросив якнайшвидше відправити нові оповідання, якщо такі є, і обговорити всі нюанси їх публікації. Цю справу Афанасій доручив дружині Марії. Куліш був яскравим, темпераментним чоловіком, Марія зачарувала його своєю красою. І хоча він був одружений на той час на дворянці Олександрі Білозерській, незабаром увесь Петербург шепочеться, що вона стала його коханкою. Тепер життя Марії стало значно цікавіше, ніж у провінції, а її роман з Кулішем лише підігріває інтерес до її «Народні оповідання», які розкуповують за лічені дні.
Перехід на світовий рівень
      Але з часом Марії стало «тісно» в Росії. За однією з версій, вона захотіла знайти коханця, який би вивів її на світовий рівень, і таким став для неї сам Іван Тургенєв. Куліш всіма силами намагався утримати коханку у себе, і навіть п'є спеціальне зілля, яке запропонував його друг Віктор. Воно повинно було зміцнити його «чоловічу силу». Він не знав, що друг пообіцяв його дружині Саші повернути чоловіка в сім'ю, відповідно ефект зілля вийшов протилежним. Марія не пробачила цього своєму коханцеві. Довго не роздумуючи, поїхала з Петербурга разом з Тургенєвим. Після цього Пантелеймон називав її не "пташкою”, а «європейської хльоркою»...(на рос. «европейской потаскушкой»)
Тріумф
За кордоном завдяки Тургенєву, на Марка Вовчка чекав справжній тріумф. Але тільки в літературній сфері: її поведінка в особистому житті виходило за рамки пристойності. Дами шепотілися за її спиною: що ж у ній такого є, що Тургенєв лежить біля її ніг, Герцен приїхав до неї в Бельгію, Куліш розлучився через неї з дружиною ... Та роман з Тургенєвим швидко завершився, проте дружба їх об'єднувала до його останнього подиху.
Нове захоплення
У Дрездені Марія знайомиться з двоюрідною сестрою Герцена, Тетяною Пассек, і її синами. І, як не дивно, закохається в 23-річного юнака Олександра Пассека, який був значно молодший за неї. Любов виявилася взаємною, і хоча мати хлопця намагалася вивести його з цієї скандальної історії, все було марно. Олександр з Марією прожили шість років у Франції у злагоді. Однак життя його обірвалося дуже рано - хворий на туберкульоз, він помер на руках у Марії. Тоді їй здавалося, що життя закінчилося.
Повернення до Петербурга
     Вона повертається до Петербурга і на вокзалі зустрічає свого троюрідного брата, тодішнього відомого критика, Дмитра Писарєва. Незважаючи на те, що вони були родичами, між ними розгорівся лютий роман. Це були прекрасні відносини двох талановитих людей, які завершилися трагічно - Дмитро потонув, коли вони разом відпочивали в Ризі. Вона після його смерті кілька місяців не могла розмовляти.
Занепад у кар'єрі
     А ось люди про неї говорили багато: спочатку смерть Олександра, потім - Опанас Маркович, через невзаємне кохання закінчив життя самогубством вчений-хімік Віктор Олевінскій, а тепер ще й ця трагедія з Віктором ... Після смерті Писарєва у неї наступила темна смуга в кар'єрі. У Петербурзі вона організувала журнал «Кращі переклади іноземних письменників». Її звинувачують у плагіаті, вона втрачає і роботу, і друзів...
Другий чоловік
     Щоб підтримати, до неї приїжджає син Богдан із своїм другом Михайлом Лобач-Жученко. Саме з ним у неї зав'язується роман, хоча хлопець був значно молодший за неї. Вони навіть одружилися офіційно, Марія взяла прізвище свого другого законного чоловіка, і підписуватися стала не як Марко Вовчок, а просто Лобач ... І останні тринадцять років свого життя вона прожила щасливе, тихої сімейної життям з коханим чоловіком, як звичайнісінька дружина дрібного чиновника в маленькому провінційному містечку ...
Фотографія зроблена в останні роки ії життя.


title: Микола Воробйов

text:
Неординарна постать Миколи Воробйова

Роботу виконала
учениця 10 класу
Міщенко Наталія

Микола Панасович  Воробйов
Поет,  художник, член Спілки письменників України (1987),
один з фундаторів літугрупування «Київська школа поезії».
микола воробйов
Народився 12 жовтня 1941 року в  селі  Мельниківка Смілянського району Черкаської області. У 1965 році Микола Воробйов вступив на філософський факультет Київського університету, а вже перші публікації в періодиці принесли славу унікального на наших тренах поета.
“Микола Воробйов приніс у тодішню молоду поезію справжню творчу дерзновенність, незвичайну фантазію, сміливість творити прямо на очах здивованого читача незвичайні поетичні образи із найбуденніших речей», – згадував Віктор Кордун.
Довготривале мовчання
    Саме через своєрідність творів і судилося Миколі Воробйову пережити різні заборони: після першої публікації в 1962 році протягом двадцяти років його вірші не друкувалися, оскільки не вписувалися в канони соціалістичного реалізму. Лише 1985 року з’являється перша збірка «Пригадай на дорогу мені».
Збірки поезій Миколи Воробйова
«Місяць шипшини» (1986), «Ожина обрію» (1988), «Прогулянка одинцем» (1990), «Верховний голос» (1991), «Іскри в слідах» (1993), «Човен» (1999), «Срібна рука» (2000), «Слуга півонії» (2003), «Оманливий оркестр» (2006), «Без кори. Вибране» (2007).
збірка  "Місяць шипшини (1986)
Вірші українського поета Миколи Опанасовича Воробйова складаються із оригінальних за змістом і формою творів, які відкривають самобутній внутрішній світ автора, цікавий ракурс його погляду на різноманітні життєві явища. Поет утверджує людяність, добро, чистоту почуттів.
Збірка поезій «Срібна рука» (2000),

Самобутня творчаособистістьМиколи Воробйова —визнаного метрапостшістдесятницької«київської школи» —справила неабиякийвплив на наступніпоетичні ґенерації.Його несподівана,розкута метафоразавше має в підґрунтіконкретну деталь,зриму картину —недарма Воробйов знанийі як дуже цікавийхудожник-живописець.Новим віршам, які склали цю книжку,геть не притаманні —як і попереднім творамцього автора —дидактика чи однозначність: вони багатозначні й мінливі, наче вранішні небеса або надвечірня ріка...

1962 р. у черкаській газеті "Молодь Черкащини" уперше з'явилася добірка поезій  Миколи Воробйова з передмовою Василя Симоненка

Нелегка доля поета
Яскравий дебют наприкінці 60-х років, захоплені відгуки читачів і старших колег по перу, а потім — майже двадцятирічне вимушене мовчання... Так непросто складалася творча доля цього оригінального поета. Розкутість метафоричного мислення, пластичність вірша, глибина художньої інтуїції Миколи Воробйова зумовлюють те, що кожна збірка його викликає зацікавлені дискусії, стає небуденним явищем у літературному процесі.

За збірку поезій “Верховний голос” (1992) нагороджений премією ім. Павла Тичини

За збірку «Іскри в слідах» (1994) нагороджений премією “Благовіст” у номінації за кращу поетичну книгу.
Микола Воробйов – лауреат Шевченківської премії 2005 року

Нагороджений за збірку “Слуга півонії”

Микола Воробйов – представник Київської школи поезії
Київська школа поезії — літературне угрупування українських поетів покоління після шестидесятників, що існувало в Києві в 1965-1968 роках. До угрупування, крім Миколи Воробйова,  входили Василь Голобородько, Віктор Кордун, Василь Рубан, Михайло Саченко, Валентина Отрощенко, Надія Кир’ян, Михайло Григорів, Іван Семененко, Станіслав Вишенський та Валерій Ілля. Назва групи виникла у 1969 році і походить від того, що її членами були студенти філологічного та філософського факультетів Київського університету.
Твори для дітей
«Над віршами Миколи Воробйова, - пише відомий літературознавець В. Поліщук, - треба мислити, треба їх перечитувати, «підключати» до них свої почуття, свою душу. Тоді й відбудеться зачарування його лірикою. Для схильної до лету дитячої уяви, дитячої душі це не так і важко».
  Хто він – той, що мріє посадити вічне дерево, той, що птицями хоче боліти? Мрійник, дивак, фантазер? Звернемося до людей, котрі краще його знають за нас, котрі краще його розуміють, і спробуймо зрозуміти і ми.
Володимер моренецьхранетиль променів і ожини
      Творчість Миколи Воробйова належить до феноменальних явищ пройнятого дикістю й геніальністю xx ст..: «Сонячні кларнети», відносність часу і простору, «Герніка», ноосфера, «Балади буднів», теорія хаосу, Ванга… З абсолютно різних сфер дійсності, часто неймовірної, всі ці явища мають одну спільну рису: момент абсурду. Таким геніальним абсурдом значена для мене лірика Миколи Воробйова.
“Оманливий оркестр”
   “Оманливий оркестр” – не тільки вдалий експеримент із формою, а й незвичайна еклектика художнього і документального, вигадки і факту, метафори і предметності, сплав якоїсь дивної, первісної вмотивованості із позірною абсурдністю та алогічністю. Кожне нове прочитання буде новим відкриттям Воробйова-гуманіста, бо тільки справжнє щоразу відкривається по-іншому.  Бо “лише покидаючи дім, можеш ще раз повернутися до нього”.

Платон воронькопередмова до першої книжки поета “пригадай на дорогу мені”
     «Я гадаю, що бачення – одна з ознак таланту. Але у віршах Миколи Воробйова вражає своєрідне бачення відомих явищ… Усі твори забарвлені символіко, яка на мій погляд, притаманна самим явищам природи. Чимало справді свіжих поетичних знахідок. Все це ставить вірші Миколи Воробйова у ряд оригінальних, свіжих.

Видатний лірик і гуманіст
      Микола Воробйов – видатний лірик і гуманіст, котрий живе поруч з нами, на початку xxɪ століття. І ще одна грань його бачення – це найтонші порухи душі, це почуття, що завжли хвилювали і будуть хвилювати – почуття любові.
Микола воробйов як художник
    У 1989 році на Українській студії хронікально-документальних фільмів було зроблено фільм «Майстер», що висвітлював творчий шлях Воробйова, показавши його як поета-філософ та самобутнього маляра. Після цієї події Воробйова стали запрошувати до участі в малярських ілепрезах: 1992 – виставка «Весна – 92» в музеї Павла Тичини (Київ), 1993 – виставка «Українські примітивісти» (Київ), 1993 – Міжнародна виставка «Осінь-93»  (Івано-Франківськ), 2001 – «Білий дощ», галерея «Ірен» (Київ).

Естетична формула мистецтва за М.Воробйовим
Мистецтво — це краса, яка приносить митцеві вибухову радість творення та змушує людину повертати до справжнього життя.
 Зараз Микола Воробйов проживає в Києві разом з дружиною. Пише й видає свої вірші, які захоплюють людей своєю неординарністю.

Проект підготувала
учениця 10 класу
Балаклеївської спеціалізованої школи
І-ІІІ ступенів № 1 імені Євгенії Гуглі
Міщенко Наталія Олександрівна
Консультант:
Дмитренко Галина Михайлівна

Дякую за увагу


Богдан Лепкий. «Цвіт щастя». Прагнення кожної людини бути щасливою


"О.Олесь"


Микола Гоголь - Літературна діяльність письменника


ЗАСОБИ МАСОВОЇ ІНФОРМАЦІЇ В ДЕМОКРАТИЧНОМУ СУСПІЛЬСТВІ КРАЇНИ


Малий віз


Микола Вінграновський - Український письменник, режисер і сценарист


title: Літературна Полтавщина. Творчість О.Ковіньки

text:
Калашниківський НВК Полтавської  районної радиІз досвіду вивчення літератури рідного краюПідготувала учитель української мови та літератури Ночовна   Катерина Іванівна
Олександр Ковінька- як символ свого часу
«Олександр Іванович був рідним сином свого часу, коли в українських селах двері не замикалися, коли в селянських родинах діти зверталися до батьків на «ви», коли зауваження старших людей сприймалися чужими дітьми всерйоз, без нахабного пащекування…»
                                   (П.Стороженко)
“Сміх мій із життя! Весь свій гумор черпаю з народного джерела і звідки беру, туди й віддаю”

«Твори Олександра Ковіньки від традицій і від життя. І тому високохудожні, правдиві і завжди сучасні. Бо Олександр Ковінька пише про те, що бачить і що його по-справжпьому хвилює, а не про те, що йому хотілося б бачити чи вигадати».
                                            Олег Чорногуз
 Він
був справжній запорожець — високого зросту, міцний, широкоплечий, представницький. Ніхто ніколи не бачив Олександра Івановича в краватці — на ньому завжди були сорочки-вишиванки. Він любив їх носити: і з блакитним візерунком, і — особливо — полтавську, вишиту білим по білому, що поетично зветься – сизий мороз. Цю назву він теж любив, казав:“Симпатично називається!”.
Це було чи найуживаніше слівце народного гумориста: симпатичний, симпатично, симпатичненько... В бесіді воно зринало з його уст раз по раз. Все, що йому подобалося, він називав симпатичним, один із своїх давніх відгуків про нього я так і назвав: "Симпатичний Олександр Іванович" . Особливо цим слівцем він радо називав добрих і хороших людей. Це було в його устах чи не найвищою похвалою.        Він любив Україну та все українське.
Улюблені візерунки вишиваних сорочок Олександра Ковіньки
Село Плоске Решетилівського району
Тут вперше побачив світ письменник, гуморист, сатирик і публіцист, справжній патріот своєї Батьківщини –
Олександр Іванович Ковінька.

Олександр Іванович Ковінька (справжнє прізвище Ковінько) народився на благословенній і родючій на гумористів Полтавщині у переддень XX століття (це за старим стилем, а за новим— 14 січпя 1900 року) і цим самим, жартома кажучи, започаткував не лише своє народження, а й народження XX віку. Це, за словами тітки Явдохи, був найдорожчий новорічний подарунок батькам Олександра Івановича — Іванові та Ялисаветі Ковінько. Тим більше, що цей подарунок був подвійним, разом з малепьким Сашком мати знайшла ще й маленьку доньку. Батьки майбутнього письменника були бідні селяни. Отож Сашко, як і інші діти, змалечку став не за літами дорослим: мав багато роботи і мало хліба. Це важке трудове життя   поміж працелюбного, але нужденного люду і чудової полтавської природи було чи не найпершою життєвою школою майбутнього сатирика.

Закінчив двокласне училище і з дванадцяти років пішов у найми. У 1917 р. склав екстерном іспити за чотири класи гімназії. Українську революцію зустрів із захопленням. Під час громадянської війни пережив чимало перипетій: перебував у повстанському загоні, бився з денікінцями і потрапив у їхній полон, побув червоноармійцем і петлюрівцем. По війні повернувся додому, працював секретарем сільради, пройшов курси інструкторів-лекторів Авіахіму, заочно навчався в Полтавському інституті народної освіти.
Другим класом цієї школи було сторожування в сільській аптеці, де Сашко не тільки заробляв на хліб насущний, а й проходив «медичні науки» — підмітав підлогу, мив посуд...

Тепер він ще більлше захоплюється художньою літературою, усмішками Остапа Вишні, який став молодому колезі по перу першим літературним учителем, порадником і другом. У 1926 р. в харківській газеті «Селянська правда», де відповідальним секретарем  працював Остап Вишня, з'являється гумореска Олександра Ковіньки «Містки та доріженьки». Через два роки Олександр Іванович залишає рідне село, секретарювання в Плосківськіій сільраді і переходить па журналістську роботу.
Олександр Ковінька
Остап Вишня
Літературна    діяльність
Літератор-газетяр у гострих і злободенних фейлетонах порушує важливі й актуальні питання громадського і політичного життя. Весь свій талант, усе своє вміння він кладе на алтар служіння своєму народові.
З 1928 р. професійно займався журналістикою як фейлетоніст газети «Більшовик Полтавщини». Друкувався в журналах «Червоний Шлях», «Всесвіт», «Плуг», «Червоний перець». Його фейлетонів і гуморесок, як вогню, боялись бюрократи, хабарники, кар’єристи. У 1929 р. вийшла перша збірка гуморесок «Індивідуальна техніка», у 1930 р. — друга збірка «Колективом подолаємо». Після цього літературна діяльність перервалась на два десятиліття.
     6 жовтня 1934 року за наклепницьким доносом Олександра Ковіньку заарештували й звинуватили в приналежності до контрреволюційної організації.Особлива нарада НКВС засудила Ковіньку до десяти років виправно-трудових таборів та вислала його спокутувати “провину” на Колиму. У 1947 році його було звільнено, але без права повернення в Україну. Жив у Якутії. 1950 року його заарештовують знову і повертають у Нагаєво, поблизу Магадана, де Ковінька працював економістом в автоколоні.     Лише через понад двадцять років з часу першого арешту Ковіньку було визнано абсолютно невинним, і 4 липня 1956 року його судово-слідчу справу було припинено за відсутністю злочину.     Проте ні тяжкі гулагівські роки, ні знущання концтабірних наглядачів, ні нелюдські умови не змогли зламати, зігнути полтавського пересмішника, вбити здатності посміхатися. По приїзді додому, де на нього чекали син, дочка і дружина, він включився в активну творчу й громадську роботу.
Творча спадщина гумориста

Опублікувано понад 30 книг сатири й гумору, серед них: "Як мене купали й сповивали" (1957), "Ось не грайте на нервах..." (1958 р.),  "Гуморески" (1960), "І не кажіть, і не говоріть" (1962)"Кутя з медом" (1960 р.), "Цвьох — і ваших нєт!" (1961 р.), "Коти і котячі хвости" (1963 р.), "Новели про химери (1965 р.), "Чарівні місця на Ворсклі" (1968 р.), Згадую й розгадую" (1970), "Пухові подушки" (1971), "Отак, прямо і прямо" (1976) "І таке буває" (1972 р.), "Як воно засівалося" (1979 р, "Як воно засівалося" (1979)

Олександр Ковінька – веселий народний оповідач
Портрет письменника у музеї Плосківської школи Решетилівського  району
Жанрова різноманітність творів
Широкі й жанрово різноманітні творчі горизонти Олександра Ковіньки — від коротеньких бувальщин-оповідок, фейлетонів, гумористичних повістей до веселих спогадів, памфлетів, публіцистичних нарисів. Усі його твори наскрізь пройняті лагідною іронією проникнуті  гумором і трохи присоленим народним жартом, який Олександр Іванович подає  частенько у чистому народному варіанті. Олександр Ковінька, насамперед
ВЕСЕЛИЙ НАРОДНИЙ ОПОВІДАЧ.
У багатьох творах Олександр Ковінька звертається до далекого минулого українського села. Описує і змальовує малоприємні картини дореволюційного життя, його побут, важку щоденну працю простого люду. Все це з дитячих років закарбувалося в його думці його пам'яті, і коли він з гіркотою в серці і з іронічною усмішкою на устах все це змальовує, то ніби каже, звертаючись до молодшого покоління: «Читайте, придивляйтесь і не забувайтесь. Цініть і поціновуйте те, що ви маєте і чого з близької відстані не помічаєте».

Зовсім інші картини бачимо в книжках про сучасність письменника. Вони написані в теплих тонах, з ніжнішим забарвленням. Сповнені милого ліризму, задушевності і любові до людей. Твори Олександра Ковіньки від традицій і від життя. І тому високохудожні, правдиві і завжди сучасні. Бо Олександр Ковінька пише про те, що бачить і що його по-справжньому хвилює, а не про те, що йому хотілося б бачити чи вигадати.
Молодь читає твори О.Ковіньки
    У його творчому доробку сатирико-гумористичны повісті "Хрестоносці" та "Превелебні свистуни, або Смішні, чудні й сумні пригоди сільського хлоп'яка Василя Черпака", автобіографічна оповідь "Чому я не сокіл?..", публіцистичні статті з проблем розвитку української мови, збереження історико-культурної спадщини рідного народу.
    Ковінька постійно друкувався в журналах «Перець», «Україна», «Прапор», «Жовтень», у багатьох газетах. З 1965 року майже два десятиліття був депутатом Полтавської міськради. На VІ з’їзді письменників України обирався до правління СПУ. 1970 року нагороджений орденом «Знак пошани». 1984 року став лауреатом премії ім. Остапа Вишні, а 25 липня 1985 року Олександра Ковіньки не стало...
Наш дід Ковінька
     «Колись мені довелося побувати в Полтаві. Ми йшли з Олексацдром  Івановичем Ковінькою засніженим містом.
      Сніг летів колючий і навіжений.Бив у очі, сік обличчя. Словом,містом гуляла та чудова погода, яка часом вигідна для того, щоб не помітити зайвий раз свого знайомого, не привітатися і пройти стороною. Високий Олександр Іванович йшов гамірною вулицею своєї симпатичної Полтави, а пресимпатичні полтавці, незважаючи па снігову хурделицю, помічали його, щиро віталися з ним, чемно схиляючи голови, посміхалися йому. А ті, хто, як кажуть, не був па «короткій нозі» з Олександром Івановичем, на мить зупинялись і, поглядаючичи в його бік, не без гордості казали:  «Ото наш дід Ковінька пішов».
                                                                                ( ОлегЧорногуз)
"Світ Ковіньки — це світ добра. Це світ людяності і злагоди", — писав Олег Чорногуз
1992 року на будинку, в якому останнім часом жив
 О. Ковінька у Полтаві по вулиці  Зигіна, 4, встановлено меморіальну дошку.


title: О.ДОВЖЕНКО

text:
О. П. Довженко
	  Олександр Довженко народився 29 серпня (10 вересня за новим стилем (за іншими даними 12 вересня)) 1894 року у багатодітній селянській сім’ї на хуторі В’юнище Сосницького повіту Чернігівської губернії (нині в межах селища міського типу Сосниця — одного із районних центрів Чернігівської області).
	  Батько й мати були неписьменні. Батько, Петро Семенович Довженко, належав до козацького стану.
	  Сім’я жила не дуже заможно: землі було немало, проте була неродюча, натомість дітей було 14, тому батько «наймався в підводчики та смолярував». Діти у сім’ї швидко помирали, майже всі не досягнувши працездатного віку, тому у згадках про дитинство в уяві Олександра Довженка завжди поставали «плач і похорон». Він любив матір, про яку писав:
«Народжена для пісень, вона проплакала усе життя, проводжаючи назавжди».
	  Вирішальним для характеру творчості майбутнього режисера почуттям стала любов до природи, яка визріла ще у дитинстві: мальовнича Десна, «казкова сіножать» на ній назавжди залишилися для Довженка найкрасивішим місцем на всій землі.
	   Вчився Довженко у Сосницькій початковій, а потім у вищій початковій школі. Навчання хлопчикові давалося легко — він був відмінником, хоча потім вважав, що це «вчителі самі щось зовсім не розуміють і тому їм здається, що я відмінник…». Загалом, Довженко зростав мрійливим, схильним до споглядальності: життя (тоді йому здавалось) йшло у двох вимірах — реальному і уявному. Пристрасті до чогось одного він не мав, натомість хотів вирізнятися, йому здавалося, що він може все, але «загалом мрії у виборі майбутньої професії літали у сфері архітектури, живопису, мореплавства далекого плавання, розведення риб і учителювання» У 1911 році Олександр Довженко вступив до Глухівського учительського інституту (зараз Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка), але не тому, що хотів стати вчителем, а тому, що мав право скласти туди іспити, та й стипендія там була 120 карбованців на рік. Тут він був наймолодшим серед студентів. В інституті вперше знайомиться з українськими книжками, які читалися ним і товаришами потай від педагогів. Сам Довженко пізніше говорив:
	   «Заборонено було в нашому середовищі розмовляти українською мовою. З нас готували учителів —обрусителів краю».
	   У 1914 році Довженко закінчив інститут та по закінченні був направлений учителювати до Житомирської вищої початкової школи, де, за браком вчителів, він викладає природознавство, гімнастику, географію, фізику, історію, малювання. Першу світову він сприйняв «як обиватель», спершу радів та закидав квітами поранених, що «завалили» Житомир, лише через кілька років почав дивитися на них «вже з тугою і соромом».
	   У 1917 році на фронт його не беруть як «білобілетника», він переїздить на роботу до Києва, де теж вчителює та вчиться у Київському комерційному інституті (нині Київський національний економічний університет) на економічному факультеті. Довженко вступив туди лише тому, що його атестат не давав можливості вступати до інших вищих учбових закладів, і це був засіб здобути хоча б якусь вищу освіту. Вчився погано, бракувало часу та старанності. У тому ж році, коли за гетьмана Павла Скоропадського у Києві відкривається Українська академія мистецтв, стає її слухачем. У 1918 році, будучи вже головою громади комерційного інституту, Довженко організував загальностудентський мітинг протесту проти призову до лав гетьманської армії. Учасників демонстрації було розігнано, близько двадцяти вбито, багатьох поранено.
	   Академію Довженко так і не закінчує, а інститут, за його словами, відвідує до 1920-го чи 1921-го року.
	  У 1918—19 рр. Олександр Довженко воює проти більшовиків у лавах армії УНР. Як свідчив Довженків земляк інженер Петро Шох (що пізніше емігрував), Довженко разом із ним був 1918 року вояком 3-го Сердюцького полку Української Армії. Це ж підтверджує і сестра першої дружини Олександра Довженка, згадуючи, «як заходив до них Довженко в сивій шапці зі шликом наприкінці 1917-го й на початку 1918 років, належачи до куреня Чорних гайдамаків, що брали участь у штурмі київського „Арсеналу“». Ці події згодом, через 11 років, Довженко зобразить у своєму фільмі «Арсенал», але вже по другий бік барикад. За свідченнями того ж Шоха, Довженко пережив у Києві у підпіллі німецькі, російсько-радянські, російсько-монархічні та польську окупації, не один раз буваючи під розстрілами.
	  У серпні 1919 року він з двома товаришами втікає до Житомира. Коли місто зайняли червоні, він був заарештований Волинською ЧК, відправлений до концтабору як «ворог робітничо-селянського уряду», де протягом трьох місяців відбуває покарання. Своїм порятунком Довженко зобов’язаний письменнику Василеві Еллану-Блакитному. Існує версія, що тоді ж його завербували чекісти. Відомо, що в цей час він влаштувався викладачем історії та географії у школу червоних старшин при штабі 44-ї стрілецької дивізії в Житомирі.

	  За порадою Еллана-Блакитного на початку 1920 року Довженко вступає до лав Української комуністичної партії боротьбистів, що контролює газету «Боротьба», орган лівих українських есерів, які, приєднавшись до лівих соціал-демократів, обстоювали самостійницьку позицію і вважали КП(б)У ворогом національних інтересів.
	  У 1920 Довженка призначають завідувати Житомирською партійною школою. Але натомість Довженко потрапляє до польського полону, де його показово розстрілюють холостими, обіцяючи наступного разу справжній розстріл. Але йому вдається втекти до червоного загону.
	   Згодом Олександр стає завідувачем відділу мистецтв у Губернському відділі освіти і першим комісаром Київського театру імені Шевченка. Тисяча дев’ятсот двадцятого року його відправляють на дипломатичну службу – спочатку до Варшави, а потім – у Берлін.      Там він офіційно зареєстрував шлюб із Варварою Криловою.
	   Улітку двадцять третього року подружжя повернулося в Україну і оселилось у Харкові, який тоді був столицею і центром культурного життя. Олександр завжди гарно малював і навіть учився живопису в берлінській приватній школі. Тому в Харкові його взяли художником-ілюстратором у газету „Вісті”. Свої гострі карикатури Довженко підписував „Сашко”.
	   Варвара – грала в аматорському театрі, і Лесь Курбас пророкував їй блискуче акторське майбутнє. Але на одній з літніх прогулянок молода жінка сильно поранила ногу. Через неправильне лікування нога перестала згинатись, і довгий час Варвара була прикута до ліжка.      Варвара потребувала дорогого лікування. І Олександр почав шукати додаткових заробітків. Друг Довженка, письменник і блискучий філолог Майк Йогансен, перекладав титри до німих іноземних фільмів. Олександр також володів іноземними мовами і, Майк, знаючи його фінансову скруту, став ділитися з Довженком своїми замовленнями.      Так Олександр почав співпрацювати з Одеською кінофабрикою. У цей час він тісно спілкується з впливовим на той час і орієнтованим на кіно літературним об’єднанням «Гарт», що було створене у січні 1923 року. Творчими та ідейними натхненниками «Гарту» були Василь Еллан-Блакитний та Майк Йогансен. До складу також входили К. Гордієнко, І. Дніпровський, І. Кириленко, О. Копиленко, В.Коряк, Г. Коцюба, І. Кулик, М. Майський, В. Поліщук, І. Сенченко, В. Сосюра, М. Тарновський, П. Тичина та М. Хвильовий.
	   Після розпаду «Гарту» Довженко стає одним з засновників ВАПЛІТЕ  А тисяча дев’ятсот двадцять п’ятого року на пропозицію Юрія Яновського, який тоді був головним редактором першої в Україні – Одеської – кінофабрики, Довженко написав сценарій дитячої комедії „Вася-реформатор”.
     Мистецтво нового часу – кіно – все більше полонило його. Двадцять шостого року Довженко переїжджає до Одеси і розпочинає нове життя, в якому вже не лишається місця для Варвари.      Новим коханням Олександра Довженка стала актриса Юлія Солнцева. Довженко побачив її на кінофабриці в Одесі у той час, коли ставив там свої перші фільми. Молода, вродлива та енергійна, Солнцева, здавалось, була створена стати вірною супутницею справжнього кінорежисера.      Юлія Солнцева була не тільки дружиною Олександра, а і його незмінним асистентом. Першою самостійною картиною Довженка стала „Сумка дипкур’єра”. У цьому фільмі він уперше й востаннє сам з’явився на кіноекрані – у маленькій ролі кочегара
	   Картину добре сприйняла публіка і, окрилений першим успіхом, Довженко почав знімати „Звенигору”. Сценарій написали Майк Йогансен та Юрко Тютюнник, але Довженко так переробив його, що автори зняли свої імена з титрів картини. І відтоді Олександр сам писав сценарії своїх фільмів. „Звенигору” Довженко зробив за сто днів. За його власним виразом – не зробив, а проспівав, як птах. У картині, яку він назвав прейскурантом своїх творчих можливостей, Довженко порушив усі канони кінематографу. Але саме після виходу „Звенигори” про Олександра Довженка заговорили як про великого режисера. І саме тоді постала офіційно канонізована трійка радянського кіно: Ейзенштейн, Пудовкін і Довженко. Якщо, створюючи „Звенигору”, Олександр Довженко не обтяжував себе думками, чи зрозуміє його поетичну мову глядач, то у своєму наступному фільмі – „Арсеналі” – він намагався бути максимально ясним і доступним. Картина розповідала про повстання робітників на київському заводі „Арсенал” у тисяча дев’ятсот вісімнадцятому році. Сталін назвав цю стрічку втіленням справжньої революційної романтики. Двадцять дев’ятого року довженківський „Арсенал” визнали найкращим фільмом Радянського Союзу.
     	   Остання німа картина Довженка – легендарна „Земля”, яка обійшла кіноекрани всього світу. Кажуть, хто не бачив яблук у фільмі „Земля”, той ніколи в житті їх не бачив. Згодом яблука, омиті росою, та соняшники, повернуті до сонця, з’являлися у фільмах різних європейських режисерів. Але, як твердять кінознавці, нікому ще не вдавалося витримати порівняння з Довженком.      Поетична „Земля” не сподобалася Йосипу Сталіну. Довженка звинуватили в націоналізмі та обожнюванні природи. Офіційну позицію Кремля озвучив тодішній придворний літератор Дем’ян Бєдний. У жорсткому фейлетоні на сторінках „Правди” він назвав фільм „кіноштучкою”, а його режисера – філософом у лапках. А ось фахівці Франції, Німеччини, Англії, куди тридцятого року Довженко повіз свою картину на показ, - зустріли „Землю” захоплено.
	   Перша звукова картина Олександра Довженка – „Іван”. Про героїв Дніпрельстану. „Іван” був фільмом цілковито новаторським. Щоб показати грандіозність радянської новобудови, Довженко поставив камеру на платформу поїзда, який їхав. І перед глядачем ніби пропливала вся велична панорама Дніпрельстану.      Тоді керівництво кіностудії вимагало здати картину до чергової річниці Жовтня. „Іван” вийшов на екрани шостого листопада тридцять другого року. Але для цього, як записав Довженко в щоденнику, йому довелося без перерви просидіти за монтажним столом вісімдесят п’ять годин.      Радянська критика фільм не прийняла. Довженкові закидали поверховість образів та хаотичність сценарію. В Олександра Петровича знову почалися неприємності: його усунули від викладання в кіноінституті та звільнили з керівних посад на кіностудії. Щоб відволіктися від неприємних думок, Юлія та Олександр поїхали відпочивати на Кавказ.
	   Майже рік працював Олександр Петрович над сценарієм „Щорса”. Спеціально для зйомок картини на Київській кіностудії будували величезний павільйон. Музику до фільму писав відомий радянський композитор Дмитро Кабалевський. Але найскладнішим виявилося підібрати актора на головну роль.      Кажуть, на роль Щорса Євгена Самойлова затверджував сам Сталін. Уже після того, як Довженко зняв кілька частин фільму з іншим актором у головній ролі. Ці частини довелося перезнімати, і робота над фільмом тривала майже два роки.      У фільм „Щорс” Олександр Довженко вклав усі свої знання та досвід. Першим глядачем стрічки став Всеволод Мейєрхольд, який був від картини в захваті. Тридцять дев’ятого року „Щорс” посів друге місце в радянському кінопрокаті. Чи не вперше у творчості Довженка його фільм однаково сподобався і глядачам і кінознавцям
	   Двадцять другого червня почалася Велика Вітчизняна...      В окупованому німцями Києві замерз батько Олександра Петровича. Зникла бібліотека, яку Довженко збирав понад двадцять років. Увесь свій біль і всю тугу за Батьківщиною Олександр Петрович вклав у сценарій фільму „Україна в огні”. Незважаючи на застереження деяких колег, що сценарій є ідеологічно неправильним і націоналістичним, Довженко надіслав його Сталіну. У той час Йосип Віссаріонович особисто контролював увесь кінопроцес. Тридцятого січня сорок четвертого року Олександра Петровича викликали в Кремль на нараду Політбюро. На порядку денному стояло тільки одне питання – обговорення сценарію „Україна в огні”.      Олександра Довженка виключили із Всеслов’янського комітету та з комітету зі Сталінських премій. Але, мабуть, найболючіше його вразила звістка з України. Хрущов, з яким Довженко колись був у таких добрих стосунках, звільнив його з посади керівника Київської кіностудії.
	   Наприкінці сорок шостого року він почав знімати картину під робочою назвою „Життя в цвіту” – про радянського селекціонера Мічуріна. Сталіну така назва не сподобалася, і він назвав картину „Мічурін”.      Син Сталіна Василь згадував, що батько під час перегляду „Мічуріна” кілька разів плакав. Можливо, вершителю народних доль був дуже близький образ зухвалого і самотнього вченого, за порухом руки якого розквітали сади.      За фільм „Мічурін” Олександра Довженка вдруге нагороджують Сталінською премією. Здавалося, колишню репутацію відновлено, але Олександра Петровича це не тішить. Він тяжко переживає розлуку з Україною. Йому здається, що він помре, так і не побачивши рідної землі. Усе частіше Олександр Петрович пише в щоденнику про сильний біль у серці.
     Перемагаючи страждання, Олександр Довженко написав сценарій фільму „Поема про море”. Стрічка мала розповідати про створення на Дніпрі Каховського водосховища. Довженка захоплювало колосальне перетворення великої української ріки, але водночас йому боліло затоплення мальовничих сіл і містечок. Робота над сценарієм дала Олександру Петровичу можливість знову бути в Україні. Він місяцями жив у Новій Каховці. У Москві вже були створені ескізи до фільму і відібрані актори на головні ролі. Але Довженкові не судилося навіть розпочати зйомки „Поеми про море”.
  	   Двадцять п’ятого листопада п’ятдесят шостого року Олександра Петровича не стало. Він помер на руках Юлії Солнцевої в своїй московській квартирі. Офіційна причина смерті – серцевий напад.      Олександр Петрович хотів, щоб його поховали на київських кручах, звідки відкривається шлях на його рідну Чернігівщину. Але останнім притулком великого українського майстра став головний цвинтар Москви – Новодівиче кладовище.      Після смерті Олександра Петровича Юлія Солнцева передала його особисті папери до Центрального державного архіву літератури і мистецтва СРСР. Тепер цей архів належить Росії. І сьогодні саме там зберігаються оригінали щоденників Олександра Петровича. Щоденники ж, які останніми роками виходили в Україні, були передруковані з машинописних копій, наданих Юлією Солнцевою.
   	   Складається враження, що ніхто навіть не прагнув знати, яким Олександр Петрович був насправді. І, схоже, відкрити справжнього Довженка ми зможемо ще не скоро.      За заповітом Юлії Солнцевої, доступ до всіх щоденників Олександра Довженка буде дозволено лише в дві тисячі двадцятому році. А поки що ми можемо шукати Довженка в його Фільмах.


title: Міфи та легенди

text:
Міфи та легенди
лебідь

За міфами, у нього перетворювався Зевс, син Аполлона Кікн (вміщений потім, за міфами, у сізір’я Лебедя). Сам Аполлон їздив на колісниці, запряженій лебедями. Один із найголовніших язичницьких богів Білобог, за повір’ями, міг перевтілюватися у білого лебедя, тому волхви під страхом смертної кари забороняли полювання на нього. Лебеді завжди були в упряжці Купайла.

крук
У слов’янських міфах ворон називається “птицею віщою”, яка вміє говорити людською мовою. У казках ворон виступає власником золота, срібла і самоцвітів, які зберігаються в його гнізді, він приносить «живу» і «мертву» воду, дістає молодильні яблука.
  Оскільки птахи літають у просторі, вважалося, що вони більше чують і бачать, тому й знають краще від людей, про те, що відбувається в світі.
Якщо зграї ворон супроводжували військо, то вважали, що вони віщують поразку і загибель багатьох воїнів. Траплялося, що орли й ворони летіли разом. Це знак, де буде запекла битва: хтось одержить перемогу, а хтось – поразку Слов’яни переконані, що в Чистий четвер крук перший купає своїх дітей у цілющій воді, наділеній чарівними властивостями.
зозуля

Зозуля – віща птиця, присвячена Богині Весни Живі. Вважалося, що сам Бог чи Богиня в образі зозулі літає лісами і віщує роки. Зозулю запитували скільки літ житиме та чи інша людина, скільки матиме дітей тощо. А після того, скільки разів вона «накує», робили висновки про тривалість того, про що запитували. Тому зозуля пов’язана з Богинею Долі. Про це говорить українська приказка:
Побутують такі прикмети: якщо зозуля вперше закує на сході сонця і при зеленому дереві – на врожай, якщо увечері і на «голе дерево» – до неврожаю, голоду та епідемій. Якщо закує після співу солов’я, то буде гарне літо, коли ж почути зозулю раніше солов’я – переслідуватимуть невдачі.
сокіл
Його золотаве пір’я осяяло непроникну ніч.
Сокіл розправив крила і закружляв над Оком.
І пустив Сокіл золоту Сльозу-Росинку, що впала на Око. І вмить розрослося воно у великий острів серед мороку.
І пустив Сокіл срібну Сльозинку, і впала вона посередині острова, де утворилося озеро Живої Води.
І пустив Сокіл зелену Сльозу-Росинку, і від неї проросли дивовижні квіти й густі високі трави на острові й берегах озера.
Тоді Сокіл зніс золотий жолудь. І сталося диво: виросло з того жолудя розкішне й могутнє Першодерево. Дуб-Стародуб.
І наче зорі розцвіли на його крислатому гіллі: то вродили Молодильні Яблука – плоди невмирущості. Стало довкола світло й весело.

Сова
 Сова − сич, пугач є в українській народній поезії найзловіснішими птахами. За українськими народними віруваннями, сови й пугачі пішли з кішок, тому в них котячі голови, і крик їхній нагадує крик кішки. Поява сови і пугача поблизу села наводить нудьгу й смуток на всіх пожильців його. Крик сови й пугача на хаті взагалі віщує пожежу або смерть когось із членів родини. Та в Проскурівському повіті розрізняють: якщо пугач гукає "вповів! вповів!", то в тій хаті народиться дитина; а якщо "поховав! поховав!" − то хтось помре.


title: О.Олесь

text:
Цікаві фактипро Олександра Олеся
Насправді Олесем його називала дружина. Саме через це Олександр Олесь  почав друкувати свої твори саме під таким псевдонімом.
З малечку Олександр був дуже здібним хлопчиком. В 4 роки вже навчився читати,познайомився  з творами Т. Шевченка. О. Олесь захоплювався рибальством. У батьківському роду була рибна традиція: дід О. Олеся – Федір Кандиба – торгував рибою, а батько працював на рибних промислах в Астрахані, де й втопився у Волзі, коли Олесю було 11 років. Олександр залишися з мамою і двома сестрами. Високу оцінку за свої твори він отримав від першої у царській Росії жінки-професора Олександри Єфименко, що спонукало його творити далі.
Коли він вчився у Харківському ветеринарному університеті самостійно вивчав польську, сербську та болгарську мови. Під час навчання,на відкритті пам’ятника Котляревському у Полтаві, зустрівся з Панасом Мирним, Лесею Українкою та іншими видатними  діячами . Після цієї зустрічі Олександр Олесь повністю перейшов  на українську мову.
 Любив писати свої твори  у кав’ярнях чи дома вранці за чаєм. Він писав на клаптиках паперу,але  часто їх губив.
 У 1919 році ,залишивши родину в Києві,Олександр Олесь з дипломатичним паспортом їде до Угорщини. Через 4 роки Червоний хрест допомагає йому вивезти з України дружину та сина.

У 1921 році видає  збірку “Перезва”, у  якій висміює українців-емігрантів. Книгу закритикували через двозначність висловлювань.
Закінчивши університет , Олександр Олесь не знайшов роботу в газеті.Тому змушений був  працювати ветеринаром на Дарницькій скотобійні в Києві.Працював там 10 років.
Його перша збірка поезій “З журбою радість обнялась” вийшла у 1907 році не за його кошти,а за кошти мецената Петра Стебницького.
Коли розпочалась Друга світова війна, син поета стає учасником руху Опору. В 1944 році нацисти його схоплюють і закатовують у концтаборі Заксенгаузен.
Поета поховали на Ольшанському кладовищі у Празі. 3 січня 2017-го року його перепоховали в Києві на алеї почесних поховань Лук’янівського кладовища.

Роботу виконала
Студентка 106-С групи
Чопова Анна


Тема уроку.Любов до рідного краю, до україни у творах подільських поетів
(Миколи Федунця, Володимира Семеновського, Ніни Шмурикової)

    Земле Подільська – рідний наш краю!
   Кращого в світі, мабуть, немає…
   Яблуні білі, сяйво калини,
   І неповторна пісня Вкраїни!
В. Семеновський
Микола федунець01.01.1944 – 20.06.2009

Володимир Семеновський
Збірка «Сяйво калини»
Тут кожна стежка вивчена
Під вербами і кленами…
Люблю тебе, Хмельниччино,
Подоліє зеленая!

Літературна хвилинка
Радіє все – і поле, й ліс…
радіють гори і долини…
І, як весняний благовіст,
Лунають дзвони журавлині
«Все починається з дороги»
Ходить осінь в саду золота,
На порозі – холодна зима…
«Написав би я тобі листа…»

Відчинило сонце
Березневі брами –
Глянули з – під снігу
Проліски малі…
«Журавлі»

А десь за лугом, за левадою,
Дитинство в’ється , наче дим…
«Знов ранок відрами подзвонює»
Ніна шмурикованародилася4 листопада 1953 року

Твір-роздум
«За що я люблю свою батьківщину?»


title: "Міфічні істоти в повісті “ Тіні забутих предків ”"

text:
Міфічні істоти в повісті “ Тіні забутих предків ”Михайла Коцюбинського
Виконала: Громович Уляна
Повість М. Коцюбинського надзвичайно яскраво показує нам світогляд жителів Карпат. Вони вірять, що їх оточує безліч міфічних істот, які населяють довколишні ліси, потоки, озера, печери. Гуцули також вірять, що  є люди, які знають світ духів і вміють ворожити, вірять у силу слова, в чародіїв, що супроводжують бурю, град, громи.
Світ повісті «Тіні забутих предків» цілком заселений істотами традиційної української міфології, які живуть поряд з людьми, втручаються в їхнє життя.
Це такі істоти як  нявки,  злий арідник,  щезник,  лісовики,  добрий чугайстир,  градівник Юра,  відьма Хима…
«Знав, що на світі панує нечиста сила, що арідник [злий дух] править усім, що в лісах повно лісовиків, які пасуть там свою маржинку [худоба]: оленів, зайців і серн; що там блукає веселий чугайстер, який зараз просить стрічного в танець та роздирає нявки; що живе в лісі голос сокири. Вище, по безводних далеких верхівках гір, нявки розводять свої безконечні танки, а по скелях ховається щезник».
Іван – герой твору також вірив у існування міфічних істот.
Одного разу Іван зайшов далеко у гори і раптом почув ту жадану тиху музику. Але хто ж грав у цьому безлюдному місці? Іван повернувся і скаменів:  «На камені, верхи, сидів «той», щезник, скривив гостру борідку, нагнув ріжки і, заплющивши очі, дув у флояру».
Щезник у повісті…
Арідник

«Арідник був здатний до всього, що надумав – зробив.  Поробив арідник вівці, зробив си скрипку і грав, а вівці пасуться. Раз арідник змерз та й, щоб загрітись, вигадав ватру.»
Згадується і про арідника. Як Іван був на полонині, Микола часто розказав йому різні історії, які парубки вважали цілком правдивими:
Нявка-Марічка
«Іван бачив перед собою Марічку, але йому дивно, бо він разом з тим знає, що то не Марічка, а нявка. Йшов поруч із нею й боявся пустити Марічку вперед, щоб не побачить криваву діру ззаду у неї, де видно серце, утробу і все, як се у нявки буває».
Веселий чугайстир
«Він був без одежі. М'яке волосся покривало все його тіло, оточало круглі і добрі очі, заклинилось на бороді і звисало на грудях. Се був веселий чугайстир, добрий лісовий дух, що боронить людей од нявок. Він був смертю для них: зловить і роздере».

Чугайстир смішно вихилявся перед Іваном. Він прижмурював очі, поцмокував ротом, трусив животом, а його ноги, оброслі, як у ведмедя, незграбно тупцяли на однім місці, злипались і розгинались, як грубі обіддя. Танець, видимо, його зогрівав.
Одним із героїв повісті, який мав незвичайні міфічні здібності є мольфар Юра. «Він був як бог, знаючий і сильний, той градівник і мольфар. У своїх дужих руках тримав сили небесні й земні, смерть і життя, здоров'я маржинки й людини».

Мольфар юра…
Став проти хмари, одна нога наперед, і склав руки на грудях. Закинув назад бліде обличчя і вперся похмурим оком у хмару. Тоді Юра підняв до хмари ціпок, що тримав у руці, і крикнув у синій клекіт:   «Стій! Я тебе не пускаю!..»
Юра заклинав її йти «у безвісті, у провалля», але не на сіножаті, бо пропаде худоба. Нарешті хмара скорилася.
Відьма Хима
«Чого вона тільки не виробляла, ота родима відьма! Перекидалась у полотно, що біліло смерком попід лісом, повзла вужем або котилась горбами прозорим клубком. Спивала, нарешті, місяць, щоб було темно, як йде до чужої худоби. Не один присягався, що бачив, як вона терницю доїть: заб'є у неї чотири кілки, неначе дійки,— і надоїть повну дійницю».
Сусідкою Івана була жінка, здатна до надприродних можливостей.
Захист від злих духів
Один з найяскравіших епізодів у повісті, що дає можливість уявити, як люди захищались від злих духів, - Святий вечір у хаті Івана.
“На Святий вечір Іван обкурював ладаном хату й кошари, щоб одігнати звіра й відьом, а коли червона од метушні Палагна серед курива того ознаймляла нарешті, що готові усі дванадцять страв, він, перше ніж засісти за стіл, ніс тайну вечерю худобі.
Потім брав в одну руку зі стравою миску, а в другу сокиру і виходив надвір. Іван простягав руку у сю скуту зимою безлюдність і кликав на тайну вечерю до себе всіх чорнокнижників, мольфарів, планетників всяких, вовків лісових та ведмедів, але вони не були ласкаві і ніхто не приходив, хоч Іван спрощував тричі. Тоді він закликав їх, щоб не з'явились ніколи,— і легко зітхав”.
Михайло Коцюбинський у «Тіні забутих предків» показує дотримання гуцулами звичаїв, обрядів під час різних свят, ворожіння, що нібито допомагало у боротьбі зі злими духами, які мали зашкодити господарству гуцула і навіть його життю.