title: Осип Турянський “ ПОЗА МЕЖАМИ БОЛЮ “

text:
Осип  Турянський
1880-1933
“ ПОЗА МЕЖАМИ БОЛЮ “
 Кузьма Н.В.
«Поет мусить пройти найглибше пекло буття й найвищі небесні вершини людського щастя. Тоді його слово буде хвилювати».
                     О.Турянський
( Псевдонім - Іван Думка )

Через сльози і терпіння
Шлях веде до просвітління:
Хто боровся, скутий тьмою,
Тому сонце — мрія мрій».
Мета.
Розкрити учням за допомогою змісту твору жахливість війни як явища, допомогти  зрозуміти умовність зображення художньої реальності на конкретному матеріалі;
розглянути ідейно-художній зміст окремих фрагментів твору;
розвивати  вміння пізнавати і розуміти справжню вартість речей, явищ, почуттів,
формувати навички композиційного і пообразного аналізу; спонукати до самостійних висновків;
домогтися усвідомлення важливої переваги в житті духовного над матеріальним.
           План уроку
 Тема та сюжет твору  «Поза межами болю» О. Турянського.
 Аналіз композиції повісті.
 Ідейно-художнє звучання образів.
 Жанрова специфіка твору.
 Ідейне спрямування повісті-поеми.
Тема твору – трагедія і жах подій Першої світової війни.

Сюжет автобіографічний: перехід через гори військовополонених австрійців, втеча товаришів, їх загибель, за винятком автора (Оглядівський).
Аналіз композиції твору
Кому присвятив свій твір письменник і чому?
На скільки умовних частин можна розділити твір?
Як визначив жанр твору  сам автор?
Визначте композиційні елементи: експозицію, зав'язку…
Чи композиція твору традиційна?

«Поза межами болю» — це хроніка передсмертних марень, прокльонів та спогадів сімох виснажених солдат, що відстали від загального каравану (як у справжніх солдат у них лишилися тільки прізвища): українців Добровського та Оглядівського (сам автор), угорця Сабо, австрійця Штранцінгера, поляка Пшилуського, сербів Ніколіча та Бояні. «Ми тут вже здійснили ідеал братньої прихильності і любові», — скаже один з героїв, замерзаючи біля згаслого вогнища.
Автор показав людей, які поза межами болю виживали інакше: замерзаючи від холоду й не маючи, чим розпалити вогонь, вони не чіпають скрипки збожеволілого й осліплого від горя Штранцінгера.
Кадри з кінофільму
За мотивами повісті «Поза межами болю» 1989 року знято однойменний художній фільм (режисер — Ярослав Лупій).
Історичний матеріал Першої світової війни став для
О. Турянського предметом художнього узагальнення. Письменник показав боротьбу в людині біологічних інстинктів і духовної волі до життя, підніс загальнолюдські цінності — дружбу, вірність, гуманізм, любов до рідних та батьківщини, що єднають людські серця, звільняють і просвітлюють душу.
Твори
Антивоєнна психологічна повість-поема з часів Першої світової війни «Поза межами болю» (1917–1921; одночасно німецький переклад); повісті «Дума пралісу» (1922), «Син землі» (1933); збірка оповідань «Боротьба за великість», комедія «Раби» (1927); літературно-критичні нариси.

Підсумок уроку. «Незакінчене речення»:
Для мене твір «Поза межами болю» - це …  .
Із твору я зрозумів, що …  .
Після прочитаного твору  війну я став(ла) сприймати як…  .
Найголовніше для людини в екстремальній ситуації це…  .
Домашнє завдання

Написати твір-роздум на тему: “ Загальнолюдські мотиви  та гуманістичні цінності в повісті  “ПОЗА МЕЖАМИ БОЛЮ”


title: Лялька-Мотанка

text:
«Мотанка» –      українська народна іграшка

Підготувала

«Мотанка»

   Вузликова лялька зроблена
   з тканини. Назва походить від українського слова  «мотати». Перші мотанки не мали рук, ніг і тулуба. Виразною була лише голова. Обличчя «пусте» або з хрестом, вишитим різнокольоровими
    нитками.

Найважливіший етап у виготовленні ляльки-мотанки - формування ідеї,
 задуму, образу.
А вже під ідею підбирається матеріал
 і з'являється ім'я ляльки, тобто задум реалізовується. Умовно
роботу над ляльками-мотанками можна розділити на
два етапи: створення тіла ляльки і створення вбрання.

Ідея проекту

.

Матеріали та інструменти:
Для створення ляльки висотою 28-30 см  знадобляться матеріали:
—натуральніа тканина (льон, бавовна, полотно ) 60×80 см;— міцні в’язальні нитки;— нитки муліне, або ірис трьох-чотирьох кольорів для намотування хреста;,
 інструменти:
— ножиці;— гачок для в’язання;

Складаємо шматок тканини у смужку.
 Орієнтовна ширина смужки –5-7см. Скручуємо смужку «рулетиком» .Замотуємо «рулетик» в білу тканинку та формуємо голову.
 Щільно огорнувши основу тканиною,
робимо «шию» –обмотуємо ниткою по колу.
Мотати треба обов’язково від себе – за рухом сонця.
Лялька має бути без вузлів, тому  закріплюємо нитку петлею.

Крок1: виготовлення голівки.

Крок2: намотування хреста
Підбираємо нитки, щоб вони личили до обраних кольорів майбутнього одягу мотанки. Для хреста краще використовувати нитки ірис або муліне 3-х різних , поєднаних між собою кольорів.
Огортаємо хустиною голову ляльки.
Перев’язуємо хустку під готовою ляльки
цупкою ниткою й,
 не відрізаючи її, мотаємо «тіло» ляльки:
 від голови десь п’ять сантиметрів вниз.

Відокремлюємо кисті

.

Крок3: виготовлення тіла ляльки
Приладнуємо руки до нашої мотанки.

Крок4:одяг для ляльки.
Примотуємо спідницю до основи ляльки ниткою та фіксуємо нитку петлею.
Наступна одежа – фартушок.
Наша ляля майже у всій красі.

Останній крок – зробимо хусточку для ляльки.
Ось ми й ознайомились з технологічними особливостями виготовлення ляльки-мотанки.

Цікаво знати
Найважливіші деталі ляльки-оберегу, дотепер виготовляються без застосування голки.
Раніше в Україні ляльку-мотанку робили і для того,  щоб викликати або припинити дощ, змінити погоду, залагодити сварку в родині, забезпечити добру подружню пару дівчині чи хлопцеві.
Серед українських традиційних ляльок унікальним особливим явищем є ляльки Київщини, Полтавщини    і Черкащини.
У серпні цього року пройшов фестиваль “Лялькова Україна” у Львові, який зібрав більше 60 відомих майстрів ляльки- мотанки.

СПАСИБі ЗА УВАГУ!


"Шістдесятники"


Тореадори з Васюківки


ОЛЬГА КОБИЛЯНСЬКА — «РОБІТНИЦЯ СВОГО НАРОДУ», «ПИШНА ТРОЯНДА В САДУ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ». (ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ, ФОРМУВАННЯ СВІТОГЛЯДУ)


title: Пісня про рушник Два кольори

text:
Пісня про рушник
Пісня про рушник — твір Андрія Малишка, сповiдь-спогад лiричного героя, у якій матiр дарує синовi рушник, вишитий як символ життєвоï дороги. Рушник пов'язаний iз життєвою долею лiричного героя i з образом його матерi. Цей образ — символ чистоти i любовi, матерi-берегинi, яка дала життя, формувала почуття, творила людину. Лiричний герой поезiï з великою теплотою згадує свою матiр.
Автор даним твором піднімає питання дитинства, а також прощання з батькiвською хатою та материнську тривогу за долю власної дитини.Форма вiрша має велику кількість рефрен i повторів, що наближає його до пiснi.Композитор Платон Майборода написав музику до даної поезiï. Виконавців твору була велика кількість, зокрема Дмитро Гнатюк, Олександр Таранець, гурт Чарівна, Ірина Сказіна, Олександр Малінін, Квітка Цісик та ін.

Рідна мати моя,
Ти ночей недоспала

І водила мене у поля край села,

І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала,
І рушник вишиваний на щастя дала.
 І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала,І рушник вишиваний на щастя, на долю дала.
Хай на ньому цвіте росяниста доріжка,
І зелені луги,
й солов'їні гаї,

І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка,І засмучені очі хороші твої.
І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка,І засмучені очі хороші блакитні твої
Я візьму той рушник, простелю, наче долю,

В тихім шелесті трав,
в щебетанні дібров,
І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю -
І дитинство, й розлука, і вірна любов.

І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю -
І дитинство, й розлука, й твоя материнська любов.
	Любов для Дмитра Павличка — це любов до матері, рідної Батьківщини, коханої дружини. Ці поняття — невід'ємні, бо вони є частиною його життя, бо вони — його натхнення. Любов поета до рідної землі — безмежна. Безліч віршів він присвятив Батьківщині. У багатьох поезіях звучить думка про те, що для кожної людини наймиліша та земля, на якій вона народилася, виросла: "Земля там найкраща, де вродилась людина". Сам автор говорить, що лише на рідній землі він залишається творцем, бо там панує рідна мова, без якої поет не уявляє іншого життя.
	Вірш "Два кольори", який став популярною піснею, вводить нас в коло складної життєвої проблематики. Слова зворушують до глибини душі. Пісня не залишає байдужими нікого.  	Почуття кохання до жінки лунає в творчості Д.Павличка як радісне, так і сповнене сумом. Для нього кохання - найважливіше почуття на світі. „Любов подібна до природи у своїй вічній красі і молодості. Вона не знає смерті, вона знає лише один закон — закон невпинного оновлення...", — пише поет. Поет не егоїстичний у своєму почутті: він все готовий віддати за свою любов.

ДВА КОЛЬОРИ - популярна українська пісня. Музика Олександра Білаша, слова Дмитра Павличка. Перший виконавець пісні - Анатолій Мокренко.

Як я малим збирався навесні
 Піти у світ незнаними шляхами,

Сорочку мати вишила мені
 Червоними і чорними
 Червоними і чорними нитками.

Два кольори мої, два кольори,
Оба на полотні, в душі моїй оба,
Два кольори мої, два кольори:
Червоне — то любов, а чорне — то журба.

Мене водило в безвісті життя,
 Та я вертався на свої пороги,

Переплелись, як мамине шиття,
Переплелись, як мамине шиття,
 Мої сумні і радісні дороги.

Мені війнула в очі сивина,
 Та я нічого не везу додому,

Лиш згорточок старого полотна
 І вишите моє життя,
 І вишите моє життя на ньому.


title: Тодось Осьмачка

text:
Тодось Степанович Осьмачка

    Народився Тодось Осьмачка   4 травня 1895 року в селі Куцівка на Черкащині в родині сільського робітника Степана, який працював у маєтку поміщика Терещенка, а потім самотужки здобув фах і славу хорошого ветеринара.
   З великого гурту своїх дітей, батько спромігся дати середню освіту лише найстаршому синові - Тодосю. Вищу - Осьмачка здобував уже самотушки. З молоду Осьмачка вчителював у народних школах.
    У с. Куцівка, на Черкащині здобув середню освіту. Писати поеми розпочав ще в школі. У 20-х pp. закінчив Київський інститут народної освіти, працював учителем у київських школах, увійшов до літературного угрупування «Ланка». Видав три збірки -поезій: «Круча» (1922), «Скитські вогні» (1925), «Клекіт» (1929). З 1920 року він - інструктор з підготовки робітників освіти в Кременчугі.
   З першу він був членом Асоціації Письменників (АСПИС), яку очолював Микола Зеров, а потім "Ланки" (МАРС), до якої входили Г. Косинка (найближчий товариш Осьмачки), Б. Антоненко-Давидович, Є. Плужник,                         В. Підмогильний.
  Перша збірка поезій Т.Осьмачки "Круча" з'явилася друком 1922 року, засвідчивши "може, одну з найнадійніших сил", писав С. Єфремов у "Історії українського писеменцтва". Її відзначала глибина образності, блискуча народна мова та епічний стиль дум.

 Друга книжка поезій «Скитські вогні» фактично стала гімном українському степові:       Гей, степе мій,       підпер ти ріками моря,       щоб не схитнулися вони       на ниви хлібороба...       Ти запалив дзвінкі вогні       великих сизих рос,       що з ринків падають на обрій —       на вічний твій покос...
  Третьою — і останньою в радянській Україні — була збірка «Клекіт», у якій посилились настрої самотності, змученості душі, розпачу.
  У своїх мандрівках по світу він ніколи не зупинявся, переслідуваний, немов хворобою, страхом розправи над ним агентами КДБ. Переїхавши з Німеччини до США Тодось Осьмачка прагне зосередитися на творчих справах.
   Активно співпрацював з організацією письменників -емігрантів «Мистецький український рух» (МУР). Здійснив блискучі переклади із О. Уайльда та У Шекспіра.
  1943 року у Львові він видає свою четверту книжку "Сучасникам". 1944 року Осьмачка пише повість "Старший боярин" - першу світлу книгу, позбавлену страшних картин пекельного та жорстокого життя.

Останньою книгою Осьмачки, яка була надрукована в підрадянській Україні, була збірка "Клекіт" (Київ, 1929). Вона побачила  світ у розпал підготовки процесу над українською інтелігенцією - Спілкою Визволення України, коли ідеологічний прес затискав індивідуальну свободу творчості, до абсурду були розпалені літературні суперечки.
   6 липня 1961 року на одній з вулиць Мюнхена він упав під ударом нервового паралічу. Стараннями друзів його літаком перевозять до США і кладуть на лікування в психіатричну лікарню "Пілгрім Стейт Госпітал" поблизу Нью-Йорка.
   Та вийти з госпіталю хворому поетові, який вимріював нову збірку поезій і афоризмів "Людина між свідомістю і природою", не судилося. 7 вересня 1962 року на 67 році життя Тодось Осьмачка помер. Похований на українському православному цвинтарі у Баунд-Бруку, штат Нью-Джерсі.

ОСНОВНІ ТВОРИ:

 Книги поезій:
  Круча, 1922
  Скитські вогні, 1925
  Клекіт, 1929
  Сучасникам
  Поет, 1947, 1954
  Китиці часу, 1953
  Із-під світу, 1954
  Повісті:
  Старший боярин, 1946
  План до двору, 1951
  Ротонда душогубців, 1956
  Оповідання:
  Психічна розрядка


Тарас Шевченко у наймах


Тодось Степанович Осьмачка


title: "Осип Васильович Турянський"

text:
(1880- 1933)
Український письменник і літературний критик, учитель середніх шкіл Галичини.

Осип  Васильович Турянський
народився 22 лютого 1880, с. Оглядів, Радехівський район, Львівська область

Ранні роки життя
Початкова школа, Львівська українська гімназія-> філософський факультет Віденського університету.
Займався репетиторством
захоплювався нелегальною літературою
1908 році в місцевому альманасі "Січ" були опубліковані його перші оповідання
У 1908-1909 рр. редагував щомісячник « Ukrainische Rundschau ».

У 1910 році переїхав до Перемишля , де став працювати вчителем в гімназії.
восени 1914 р. був покликаний до австрійської армії і направлений на фронт до Сербії
1915 р. полон

«Поза межами болю»
1917 р. Відень, німецький переклад
класичний експресіонізм в розвитку української літератури початку XX ст.

Помер 28 березня 1933 у Львові і похований на Личаківському кладовищі.

Був проігнорований на Батьківщині

 1930 -х років письменник активно співпрацював із львівським «лівим» журналом «Нові шляхи»

Твори
Дума пралісу  (повість, 1922),

Син Землі  (повість, 1933);

Боротьба за велич (збірка оповідань),

Рабчікі  (сатирична комедія, 1927);
 літературно-критичні статті і нариси.

За мотивами роману «Поза межами болю» в 1989 році був знятий однойменний художній фільм (режисер - Ярослав Лупій).

Англійський переклад роману «За межами болю» був опублікований в Нью-Йорку в 1935 році. Перше післявоєнне видання прози письменника було опубліковано в Києві в 1989 році

Ім'я письменника І.Турянського носять вулиці у Львові, Івано-Франківську, Ужгороді, Дрогобичі та інших містах України.

Дякуємо за увагу!


title: П Р И К М Е Т Н И К

text:
10

6

6
3
1


Степан Васильченко - Життєвий та творчий шлях письменника


title: Тарас Шевченко - Великий Кобзар

text:
1
3
4
2


Розвиток творчих здібностей учнів на уроках української мови та літератури


title: Секрети популярності автора та його героїв

text:
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12
14
15
13
16


Т.Г.Шевченко


title: шістдесятництво та шістдесятники

text:
О.Довженко
«Україна в огні»
Це   трагічний   портрет   нашого смертельно зраненого і все ж безсмертного народу.
Портфоліо письменника
При народженні:	Олександр Петрович
                                  Довженко
Дата народження:	29 серпня (10 вересня) 1894
Місце народження:	хутір В'юнище (Сосниця)
Дата смерті:	25 листопада 1956 (62 роки)
Місце смерті:	Передєлкіно (Підмосков'я)
Національність:   українець
Мова творів:	українська, російська
Рід діяльності:	   письменник, режисер, кінодраматург, художник, актор, поет, драматург, публіцист
Жанр:  кіноповість, оповідання, п'єса
Найкращі твори: «Зачарована Десна», «Україна в огні»
Слов’янство поки що дало світові в кінематографі одного великого митця, мислителя й поета – Олександра Довженка.
                      Ч. Чаплін
Написав я «Україну в огні» з болем у серці і палким стражданням за Україну, що перебувала в німецьких лапах, з болючим жалем і страхом за її долю.
             О.Довженко

Сьогодні роковини моєї смерті. Тридцять першого січня 1944 року мене було привезено в Кремль. Там мене було порубано на шмаття і окривавлені частини моєї душі було розкидано на ганьбу і поталу на всіх зборищах. Усе, що було злого, недоброго, мстивого, все топтало й поганило мене. Я тримався рік і впав. Моє серце не витримало тягаря неправди й зла. Я народився і жив для добра і любові. Мене вбила ненависть великих якраз у момент їхньої малості.
                   О.Довженко «Щоденник»
Моя повість «Україна в огні» не вподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку й постанови... Прикрита і замкнена моя правда  про народ і його лихо. Значить, нікому, отже, вона не потрібна і ніщо не потрібно,крім панегірика... Блюстителі партійних чеснот, чистоплюї й перевиконавці завдань бояться, щоб не збаламутив я народ своїми критичними висловлюваннями...
                   О.Довженко

Із творів про перший період війни, написаних у часи Великої Вітчизняної, я, не вагаючись, на перше місце поставив би кіноповість Олександра Довженка «Україна в огні» — через шевченківську перейнятість автора всенародною трагедією. За широтою охоплення матеріалу, глибиною і правдивістю зображення, за справді- таки шекспірівськими колізіями цей твір у нашій літературі тих часів не має собі рівного.
                                    О. Підсуха
Тема твору:
зображення жахливого початку війни з фашистськими загарбниками й відступу радянських військ.
Ідея твору:
незламність сили і непохитність духу нашого народу, здатність до визвольної боротьби і впевненість у перемозі над ворогом (за словами самого автора).
Рік написання: 1942-1943
Літературний рід: епос
Жанр: кіноповість
Кіноповість (грецьк. kineo — рухаю) — твір кіномистецтва, сюжет якого порівняно складний, базується на цілій низці подій і в якому досягається епічна широта охоплення зображуваної дійсності.
 Разом з тим у другій половині XX ст. набуло поширення інше значення цього терміна: наголос переноситься із слова "кіно" на слово "повість". Так, кіноповістю  називають сценарій, зумисним чином перероблений для читання (при переробці вилучаються специфічні кінематографічні терміни, розширюються діалогічні сцени, вводяться ліричні відступи, граматичний теперішній час змінюється минулим тощо).
Головні герої:
Родина Запорожців: Лаврін, Тетяна, їхні діти, п'ятеро синів - Роман, Іван, Савка, Григорій, Трохим і дочка Олеся, подруга Олесі Христя Хутірна, Василь Кравчина; зрадник Заброда, німецький полковник Еріх фон Крауз і його син Людвіг.
Композиція:
50 окремих епізодів-картин.
Кіноповість починається піснею: «Ой піду я до роду гуляти».
Сюжет:
 Вся родина Запорожців святкує п'ятдесят п'яту річницю Тетяни Запорожець. Починається війна, Тополівку захоплюють фашисти. У Тополівці обирають старосту. Усю молодь, зокрема Олесю і Христю, відправляють до Німеччини. Перебування Олесі в Німеччині. Лаврін вбиває Людвіга. Фашисти спалюють Тополівку. Німецькі війська відступають. Олеся повертається з Німеччини, зустрічається з Христею, а потім з Василем на рідній землі. Олеся проводжає свій рід на війну.
Сюжетні лінії:
•	лінія захисту Батьківщини (доля роду Запорожців та інших учасників бойових дій);
•	лірична лінія Олесі і Василя;
•	лінія Христі Хутірної;
•	вчинки ворогів і поведінка Лиманчука.
           Специфіка сюжету й      композиції
О.Довженко писав, що в повісті «Україна в огні» видно «сліди битви сценариста з письменником».
Довженко-письменник прагнув висловитися повніше й яскравіше, що призвело до використання в кіноповісті численних вставних оповідань, епізодів, спогадів, аналітичних роздумів і ліричних відступів.
 Довженко-сценарист змальовує воєнні баталії, окремі епізоди з життя героїв та їхні вчинки, довільно розширюючи рамки сюжету в часі й просторі…
Проблематика:
•	проблема національної самосвідомості людини й народу;
•	показ трагедійності тогочасних подій;
•	життя простої людини на війні і в тилу;
•	проблема цінності загальнолюдських ідеалів;
•	жінка на війні (Олеся Запорожець, Христя Хуторна, Мотря Левчиха).
Особливості кіноповісті "Україна в огні":
•	Елементи драми - діалоги
•	Народна пісня
•	Обрамлення твору: повість починається заспівом
•	Багато епітетів, порівнянь, метафор
Ліричні відступи:
	Про дезертирів:
«У грізну велику годину життя свого народу не вистачило у них ні розуму, ні великості душі. Під тиском найтяжчих обставин не одійшли вони на схід зі своїм великим товариством, що йому потім судилася здивувати світ соїми подвигами. Звикл до типової безвідповідальності, позбавлені знання урочистої заборони і розуміння ходу історії, мляві їх натури не піднялися до висот розуміння ходу історії. І ніхто не став їм у пригоді з славних прадідів історії. Великих воїнів, бо не вчили їх історії»
Про причини денаціоналізації українців:
 «Людвігу, ти мусиш знати, у цього народу є нічим і ніколи не прикрита ахіллесова п’ята. Ці люди абсолютно позбавлені вміння прощати один одному незгоди навіть в ім’я інтересів загальних, високих. У них немає державного інстинкту… Ти знаєш, вони не вивчають історії. Дивовижно. Вони вже двадцять п’ять літ живуть негативними лозунгами відкидання Бога, власності, сім’ї, дружби! У них від слова нація остався тільки прикметник. У них немає вічних істин. Тому серед них так багато зрадників… От де ключик від скриньки, де схована їхня загибель…», — повчає німецький комендант свого сина.
	Про партійну номенклатуру:
«Вони були раді, що від’їжджають з небезпечного міста на схід, що машина справна. Душі у людей були малесенькі, кишенькові, портативні, зовсім не пристосовані до великого горя. Вони виросли в атмосфері легкого успіху й радощів. Сувора, мужня доба необхідності давно здавалася їм закінченою, перейденою, і вони плавали вже кілька літ в царстві свободи, мов рибки в тихій неглибокій річечці, де було завжди видно і дно, і небо, і лататтячко, й омутець».
	Про плинність часу:
«О час! Великий, мудрий художник! Ти несеш на своїй палітрі не тільки сивизну нашу, чи задерті кирпи, чи корокозорість нашу, чи випадкові часом ознаки наших геройств, а щось незмірно більше, глибше і велике, що складає в блакиті майбутнього блискучої краси трагедійний портрет безсмертного нашого народу».
	Про рядових бійців:
« Все віддали. Все до останньої нитки. Поквиталися з життям, з війною, з ворогами на всю силу. Не мудрували, не ховались по резервах і тилах, не обростали родичами на простих своїх артилерійських постах. Не видушували з малих своїх талантів великої користі, нехтували талантом, не любили виставляти на показ ні в цілому вигляді, ні в пораненому, ні в яких доблестях, мало дорожили своїм — непоштиві, насмішкуваті й недбалі Овчаренко Гнат, Теліга Захарко, Іван Гавриш, Степан Муравин, Паляничка Трохим, Косарик Самійло, Неборак Мусій, Джума Галієв.
Не було в них ненависті до інших народів, ні заздрості. Не бували вони ні по Америках, ні по Парижах, ні по Лондонах. Не бачили вони союзників своїх в обличчя. Тільки злобливі лики жорстоких заклятих ворогів бачили вони за життя в атак».
«Я знаю, що мені не вийти звідси живою. Щось мені тут ось, - вона поклала руку на серце, -каже, шо прийшла моя смерть, що зробила я щось запретне , зле і незаконне, що нема в мене ні отієї , що ви казали, національної гордості, ні честі, ні гідності. Так скажіть мені хоч перед смертю, чому ж оцього в мене нема? А де ж воно, людоньки? Рід же наш чесний».
	Про вимушене зрадництво:
	Засудження політики Сталіна:
«Прощайте, товаришу. Не думали ми з вами, що так вийде. Та сталося: не малою, великою кров’ю, на своїй території, -тихо промовив він до портрета.- Що буде з  народом нашим? Виживе він чи згине, що й сліду не стане ніякого? Розженуть його по каторгах та по лісах, байраках та гнилих болотах, як вовків сіромах, та натруять одне на одного, так що й живі завидуватимуть мертвим. Горе нам... Народ безсмертний, ви казали, товаришу мій. Ой важке наше безсмертя!»
Віра у відродження України:
«Погані ми були історики? Прощати не вміли один одному? Національна гордість не виблискувала в наших книгах класової боротьби? Почекай, засяє, та так засяє на весь добрий людський світ, що осліпнуть від заздрощів навіки всі твої фашистські нащадки. Це я кажу тобі, чуєш? Запорожець Лаврін».
 План-опора уроку
Проблемне питання: Чому за твір «Україна в огні» Олександра Довженка зняли з усіх посад, які він обіймав в Україні, і назавжди відірвали від рідної України?
1.З’ясувати тему, ідею, жанр твору.
2.Які проблеми порушує О.Довженко в кіноповісті «Україна в огні»?
3. Яке місце відводить
О. П. Довженко у кіноповісті Лаврінові Запорожцю та Григорію Заброді? Дати оцінку їхнім діям та вчинкам.
4. Які почуття у вас викликає Олеся Запорожець та Христина Хутірна?
5. Чому серед українців були зрадники?
6. Як порушується у творі проблема національної самовідданості людини та народу?
7. Хто представляє ворогів у кіноповісті?
Літературний диктант:
«Кому з героїв кіноповісті належать слова?»
1.	Спасибі вам, діточки, що побачила вас укупі хоч раз за стільки літ. Все ніколи та ніколи, широкий світ настав. Пошли ж вам, Боже, щасливу долю та сили в руки, щоб возвеличили трудами нашу землю українську…

2.	Не пущу. Я царя захищав, не тікав. А ви свою владу одстояти не можете.
3.	Цю землю можна їсти…
4.	Смерть слов’янству, смерть більшовизму, демократичній розпусті, смерть єврейству! Тут на Вкраїні є місце для кожного, хто хоче. Сорок п’ять гектарів на душу! От що значить іти вперед, коли тебе веде Гітлер!

5.	Я прийшов сказати вам про одну свою помилку. Я ж дочку свою не вніс до списку. Простіть. Пишіть дочку. Сила прикладу – велике діло.

6.	Вони били один одного важкими іржавими уламками своєї важкої історії і стогнали обидва від ударів.

7.	- По якому закону судити тебе?
-	Я хотів би, аби мене судили по закону народного лиха.

8.	Погані ми були історики? Прощати не вміли один одному? Національна гордість не виблискувала в наших книгах класової боротьби? Почекай, засяє, та так засяє на весь добрий людський світ, що осліпнуть від заздрощів навіки всі твої фашистські нащадки.

9.	Пам’ятайте, на яких би фронтах ми не бились, ми б’ємось за Україну! Ось вона димить перед нами в пожарах, наша мучениця рідна земля!

10.	Яка ти красива! Дивись – сива! Ти стала ще кращою. Тобі , видно, гірко жилося.
11.	За Вкраїну, за чесний український народ. За єдиний народ, що не знайшов собі в століттях Європи людського життя на своїй землі, за народ розторганий, роздертий.

12.	Був вечір. І була ніч. А рано-вранці Олеся знов проводжала на війну весь свій рід, аби ніколи не подумали лихі люди, що не був він щедрим на кров і вогонь, послані йому ганебною історією Європи.

Тестові завдання:
1.	«Слов’янство поки що дало світові в кінематографі одного великого митця, мислителя і поета – Олександра Довженка», - сказав:
А)О. Пудовкін;Б)Карло Лідзані; В) Чарлі Чаплін
Г)С. Ейзенштейн;Д)С. Параджанов.
2.	На міжнародному кінофестивалі у Брюсселі (1958р.) серед кращих 12 фільмів «усіх часів і народів» був названий фільм Довженка:
А)«Звенигора»;Б )«Україна в огні»;В)«Земля»
Г)«Поема про море»;Д)«Ягідка кохання».
3.	«Сьогодні роковини моєї смерті. 31 січня 1943р. мене було привезено в Кремль. Там мене було порубано на шмаття і окровавлені частини моєї душі було розкидано на поталу й ганьбу на всіх зборищах…» - писав у «Щоденнику» О. Довженко про кіноповість:
А ) «Україна в огні»;Б)«Повість полум’яних літ»;В)«Зачарована Десна»;Г)«Звенигора»;Д) «Мічурін».
4.	Скільки дітей було у Лавріна Запорожця?
 А) чотири;Б) п’ять; В)шість;Г)сім.
5.	Композиційним епіцентром кіноповісті О. Довженка «Україна  в огні» є
А) відступ радянських військ на схід; Б)українське село Тополівка;В)винищення Ернстом фон Краузом невинних людей; Г)доля Христі Хутірної.

6.	Ахіллесовою п’ятою українського народу німець Ернст фон Краузе у кіноповісті «Україна в огні» вважає:
А) надзвичайну співучість;  Б)сентиментальність і сльозливість; В)невміння хазяйнувати на власній землі;
Г)невміння прощати один одному незгоди;  Д)звичка в усьому покладатися на випадок.
7.	 Ернст фон Краузе пропонував синові скоштувати:
А)українську паляницю;Б)українську землю;
В)український борщ; Г)українське сало;Д)українське молоко.
8.	 Христю Хутірну за те, що вона вийшла заміж за німецького офіцера:
А)осміяли всім селом;Б)викликали на судилище;В)вигнали з села;Г)посадили в тюрму;Д)не випустили з Німеччини.
9.	Про кого сказано: «Цей темний неук не раз ошарашував навіть свого старого вовка-батька одчайдушного своєю рішучістю і брутальною винахідливістю …»:
А)Людвіга фон Крауза; Б)Івана Гаркавого; В)Павла Хуторного; Г)Ернста фон Крауза.
Три варіанти відповіді:
10.	До представників зовнішньої еміграції не належить:
А) О. Довженко;Б)О. Олесь; В)В. Винниченко;Г)І. Багряний ;Д)Микола Куліш;Е)Остап Вишня.
11.	Кіноповість «Україна в огні» була піддана нищівній критиці з боку радянського керівництва за:
А)спотворене зображення переможного ходу війни; Б)правдиве зображення трагедії українського народу;В)реалістичне зображення найскладнішого періоду війни;Г) жанрову недосконалість твору; Д)виправдання фашизму;
Е)яскраво виражені національні риси головних героїв .

12.	О. Довженко наділяє українців у кіноповісті «Україна в огні» такими визначними рисами
А)терплячістю;Б)песимізмом; В)мужністю; Г)байдужістю; Д)синдромом рабства;Е)зрадливістю.


title: Щр р

text:
?
F
F`
X
X`
X`
X

D
D
1
4
2
3
5
6
7
Y
X
X`
Y`
O
X
X`
a
F
F`
X`
X
X
X`
1.
D
O
A
B
C
D
A
B
C
D
A
B
C
A
B
O
A
a
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.
9.
10.
M
N
A
B
A
B
C
O
B`
A`
C`
A
C
B
C`
A`
C
A`
B`
A
C
B
a
B`
A`
C`
A
C
O
B
B`
A`
C`
A
C
B
a
D
C`
D`
A
B
C
a
A`
D`
D
C`
B`
L
L
b)
a
B`
A`
A
B
B`
A`
a


Основи віршування


title: Листівка для любої матусі

text:
16.02.2012
Налисник Г.П.

16.02.2012
Налисник Г.П.
16.02.2012
Налисник Г.П.

16.02.2012
Налисник Г.П.
В кожному секторі відрізаємо вершину.
16.02.2012
Налисник Г.П.
     Отриману деталь згортаємо в конус й закріплюємо сторони клеєм. Для слеювання зручно використати олівець, легко притиснувши  до нього змащені клеєм сторони.     Отримаємо  ось такі  пелюстки – конуси.
16.02.2012
Налисник Г.П.
Якщо круг вписати в квадрат , то отримаємо такі пелюстки:
16.02.2012
Налисник Г.П.
Якщо сторону заготовки, протилежну відрізаному кутику, округлити, то вийде такий вид пелюстки:
16.02.2012
Налисник Г.П.
         На зворотній  стороні  цупкого паперу підписуємо:«Любій матусі в день 8 Березня!»         Тепер зі всіх пелюсток моделюємо квіти і приклеюємо на лицевій стороні цупкого паперу.         Із зеленого паперу вирізаємо і приклеюємо стебла  й  листочки.
16.02.2012
Налисник Г.П.
Ваза з квітами
16.02.2012
Налисник Г.П.
Вирізаємо  дві деталі з картону
16.02.2012
Налисник Г.П.
Вирізуємо квіти, які вам до вподоби. Наприклад, такі:
16.02.2012
Налисник Г.П.
Склеюємо дві деталі вази, знизу  і  по  краях залишаючи «ніжку», яку можна буде відігнути.Вазу наповнюємо квітами. Тепер її можна покласти на стіл.
16.02.2012
Налисник Г.П.
Спробуй зробити й такі листівки:
16.02.2012
Налисник Г.П.

16.02.2012
Налисник Г.П.

16.02.2012
Налисник Г.П.

16.02.2012
Налисник Г.П.
Джерело:                 www.solnet.ee
16.02.2012
Налисник Г.П.


Т.Г. Шевченко – геніальний художник


"Перша книжка поезій Павла Тичини"


title: Лісова пісня

text:
ЛЕСЯ    УКРАЇНКА
ДРАМА-ФЕЄРІЯ
«ЛІСОВА  ПІСНЯ”
Леся Українка (1871 – 1913) – найславніша українська поетеса, послідовний та енергійний борець за утворення українського народу, за його консолідацію в політичну націю. Вся сукупність її творів – це образ ідеальної землі, земного раю, що зветься «Україною». З’явився цей образ – і цілі маси людей збагнули, що вони не просто обивателі, а українці, що це звання їх зобов’язує, що їм є за що боротись і віддавати життя.
Як кожен ідеал, цей образ не може бути повністю втіленим у земному житті, але він і сьогодні зобов’язує нас випростатись і вірно служити тій високій ідеї, що зветься «Україною».
АВТОГРАФ «ЛІСОВОЙ ПІСНІ»
Не з античних сюжетів, а на «місцевому» матеріалі зродилася геніальна драма-феєрія Лесі Українки «Лісова пісня». Це поетичний і трагічний твір про красу чистого кохання, про високу мрію людини, про її одвічний потяг до прекрасного, до людяного. Прекрасне в природі, як і в людській душі, ніколи не вмирає.

«Писала я її дуже недовго, 10 – 12 днів, і не писати ніяк не могла, бо такий уже був непереможний настрій, але після неї я була хвора і досить довго «приходила до пам'яті»… Далі я заходилася її переписувати, ніяк не сподіваючись, що се забере далеко більше часу, ніж саме писання, – от тільки вчора скінчила сю мороку, і тепер чогось мені шия і плечі болять, наче я мішки носила…
Мені здається, що я просто згадала наші ліси та затужила за ними. А то ще я й здавна тую Мавку «в умі держала», ще аж із того часу, як ти в Жабокричі мені щось про мавок розказувала, як ми йшли якимсь лісом з маленькими, але дуже рясними деревами. Потім я в Колодяжному в місячну ніч бігала самотою в ліс (ви того ніхто не знали) і там ждала, щоб мені привиділась Мавка. І над Нечімним вона мені мріла, як ми там ночували – пам'ятаєш – у дядька Лева скулинського. Видно, вже треба було мені її колись написати, а тепер чомусь прийшов «слушний час» – я й сама не збагну чому. Зачарував мене сей образ на весь вік».

В основі головного конфлікту «Лісової пісні» лежить вічна суперечність між високим покликанням людини й тією буденщиною, яка часто руйнує поезію людської душі. Драма переповнена образами, створеними народною уявою і реальними особами. Мавка — дівчина з лісу. Пробуджена до життя весною та грою на сопілці Лукаша, вона оживає. З багатою, щедрою душею прийшла Мавка до людей. Від чистого кохання розквітає та збагачується душа «людського хлопця» Лукаша. Але на перешкоді їхнього щастя стоять буденні людські клопоти, які поступово засмоктують у своє болото Лукаша. Меркне в його душі все прекрасне, властиве його поетичній натурі.
Образ Мавки уже традиційно в українській літературі вважається втіленням одухотвореної природності, незнищенності людського духу, символом чистого справжнього кохання, щирих природних почуттів. Недарма саме цей образ став одним із вершинних у творчості Лесі Українки, поетеси, чия творчість позначена наявністю складних символістичних художніх структур, пошуками нового естетичного тла для розгортання традиційних міфологічних та легендарних сюжетів.
Для сайту "ТИНЕЙДЖЕРЫ"  tineydgers.at.ua
Мавка є центральним образом у драмі-феєрії «Лісова пісня», і тому досить цікаво прослідкувати за його розгортанням протягом твору. Мавка, від народження будучи істотою природною, несе в собі нерозчленовану міфологічну свідомість, позбавлену таких понять, як смерть, трагічність, зрада і кохання. Усі почуття її позбавлені людської глибини і неоднозначності, двоїстості. Але з часом вона докорінно міняється. Чому? Музика сопілки Лукаша пробуджує у Мавки здатність осягнути драматизм переживання, тобто навчитися жити і вмирати, бути, людиною. Ознакою початку переродження лісової істоти є її сльози: Хіба я плачу? А справді... Ні-бо! То роса вечірня. Заходить сонце.
Музика єднає Мавку з Лукашем, вчить дівчину нових для неї почуттів і дарує обом прекрасний світ кохання: Ти сам для мене світ, миліший, кращий, ніж той, що досі знала я, а й той покращав, відколи ми поєднались...
Однак поступово рай для Мавки перетворюється на пекло, тому що вона не може органічно увійти у світ людини, зрозуміти И приземлені інтереси, перебороти в собі незнищенне прагнення до життя. Під впливом нового почуття Мавка намагається перейнятися людськими клопотами, стати звичайною сільською дівчиною, щоб здаватися кращою Лукашевій матері, та врешті й самому Лукашеві, який поступово починає дивитися на все материними очима. Однак, пішовши жати, вона не може зруйнувати красу природи, вбити живу істоту. Тому, як не намагається вона вписатися в людське побутове життя, воно виштовхує її, як щось чужорідне.
Мавка ніби втілює притаманне природі бажання зберегти усе живе, що вона витворила. І цю свою доброту дівчина переносить і на людей. Вона не може зненавидіти Лукаша навіть після його зради, не може помститися йому, а навпаки, рятує, хоч і в досить своєрідний спосіб. Мавка забирає Лукаша із людського життя, але дає йому життя вічне, наближаючи його до прекрасних джерел вічного добра, незнищенної краси: О, не журися за тіло! Ясним вогнем засвітилось воно, чистим, палючим, як добре вино, вільними іскрами в небо злетіло...
Які цінності утверджує образ Мавки? Ціною страти тілесного безсмертя, можливості вічного відтворення разом з природою у тій же подобі юної дівчини, красуні, лісової царівни вона отримала вічну душу, яка може відчувати, любити, набула голосу, що вічний, як музика. Чи не стало це для неї найважливішим? Чи, навпаки, вона відчула невимовну втрату? Ні, Мавка цілком розуміє, що найбільше щастя для людської, саме людської душі, — це віддавати: Будуть приходити люди, вбогі й багаті, веселі й сумні, радощі й тугу нестимуть мені, їм промовляти душа моя буде. Я обізвуся до них шелестом тихим вербової гілки, голосом ніжним тонкої сопілки, смутними росами з вітів моїх.
Цей останній акорд драми-феєрії «Лісова пісня» є максимально життєстверджуючим, незважаючи на те, що головні герої гинуть. Не гине їхнє вічне кохання, прекрасними залишаються їхні душі, тому що Мавка рятує Лукаша від духовного зубожіння, витягає його душу з прірви щоденної побутової «гризоти», духовних «злиднів». Дійсно, образ лісової красуні є втіленням вічного добра й краси, того, що шукають люди все-своє життя, чого прагнуть як найвищої цінності. І нехай твір Лесі Українки називають утопією, ми все ж віримо, що в людині завжди має перемагати прекрасне, що людина вища за побутові інтереси, треба тільки надати їй можливість відчути себе Людиною.
Драматургія Лесі Українки є багатоплановою та поліфонічною. Тому яскравим прикладом виступає її шедевр «Лісова пісня», в якому поєдналися фольклорні елементи та міфологічне мислення. Унікальність структури цього твору надає багатий матеріал для його інтерпретацій. А синтетичність мислення, яка характерна міфу, дає можливість видам мистецтва шукати різноманітні трансформації використання цієї драми. До цього твору зверталися багато діячів мистецтва, які також використовували синтетичні жанри, а саме: опера, балет, кінематограф. Але всі митці додають міфологічному аспекту «Лісової пісні» сучасний сенс, бо міф — вічно живе джерело, необхідна умова й первісний матеріал для всякого мистецтва.


Тарас Шевченко. Версія 2


Шістдесятництво та шістдесятники


М.Заньковецька


Ольга Кобилянська “ЗЕМЛЯ”


Таланти


title: Лисиця - жалібниця

text:
ЛИСИЦЯ-ЖАЛІБНИЦЯ
БАЙКА ЛЕОНІДА ГЛІБОВА
Біографія
 Леонід Іванович Глібов народився 5 березня 1827р. у селі Веселий Поділ на Полтавщині в родині управителя поміщицьким маєтком.
Біографія
Дитинство його минало в селі Горби Кременчуцького повіту, куди переїхав батько разом зі своїм паном.
Біографія
Початкову освіту він здобув удома за допомогою матері, а 1840 року вступив до Полтавської гімназії, де почав писати вірші і де виходить його перша збірка російською мовою «Стихотворения Леонида Глебова» (1847).
Біографія
Після закінчення ліцею (1855) Глібов працює вчителем історії та географії в Чорному Острові на Поділлі, а з 1858 р. — у Чернігівській чоловічій гімназії, гаряче захищає прогресивні педагогічні методи.
Біографія
Помер 10 листопада 1893 р. в Чернігові, де його й поховано на території монастиря Святої Трійці.
Біографія
Широке визнання в українській літературі Глібов здобув як байкар. Усього він написав понад сотню творів цього жанру. Перша збірка «Байки Леоніда Глібова», що містила 36 творів, вийшла у Києві 1863 р., але майже весь тираж її був знищений у зв'язку з валуєвським циркуляром.
В честь його…
Заснували Чернігівську обласну літературну премію імені Леоніда Глібова.
ЛИСИЦЯ-ЖАЛІБНИЦЯ(1891)
У тихому гаю Лисичка щастя мала, Як у своїм добрі, жила, гуляла;Ніхто її там не лякав, І вдень, і ввечері там соловей співав, І пташки пурхали, зозуленька кувала;Скрізь зеленіло, все цвіло;Так гарно, любо там було.Лисиця так собі казала:— От де по правді можна житьІ доленьку хвалить, В добрі кохаться, всіх любити, Ніколи зла і кривди не чинити! —
Лисиця-жалібниця.
Якби ж то правдонька щербата не була, То, може, й справді б так жила. Раз на калині недалечке Угляділа вона гніздечко;Сиділи пташки там.— Ох, — каже, — як не гріх котам Таких малесеньких, безвинних не жаліти! І їм же хочеться на світі жити... Ну, вже коти! Десь на лихо вониВродились, вражії сини,
Лисиця-жалібниця.
Не тільки вдень — вночі поживу бачуть, Не бачать тільки, як горюють в світі, плачуть.. Зажерливих пройдисвітів такихЯ перевішала б усіх... — І жалібниця щось сказати ще хотіла, Аж пташки із гнізда додолу якось ляп — Лисичка зараз хап та хап — Прехорошенько всіх поїла... Як жалібно співати почала, А он на що звела!
Лисиця-жалібниця.
Лукавий чоловік словами нас голубить, Неначе всіх і жалує, і любить, Для правди, для добра живе,Як по воді пливе;А ближче придивись ти — І видно, що виля хвостом:Помажу, мов, медком — Солодше буде з'їсти.
Аналіз байки.
Тема – зображення безтурботного життя у лисиці, яка вихваляється що вона добра, а інші злі, але насправді лисиця зла.
Аналіз байки
Основна думка – підступність та хвалькуватість – страшні вороги людини.
До наступних зустрічей !!!


title: Плужник

text:
Євген  плужник   ПСЕВДОНІМ – «КАНТЕМИРЯНИН»
Та це ж розмова лиш! — Але розмова довга: почнеш у Києві, кінчиш на Соловках!
                      Є.Плужник

«Убієнний син» народу суворої долі.                                     Євген Сверстюк
Дата народження:   14 (26) грудня 1898
Місце народження:	Кантемирівка, Воронезька губернія, Російська імперія
Дата смерті:      31 січня 1936
(37 років)
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	прозаїк, поет, драматург, перекладач

Ви справжній поет! Україна була б багата, якби мала десять таких поетів!
                                     М.Рильський
Юрій  Меженко , вражений поетичним талантом Є.Плужника,  сказав його дружині Галині Коваленко:
«Знаєте, що ви принесли? Ви принесли вірші такого поета, якого ми в житті будем довго чекати. І дай нам Бог, щоб ми дочекалися».
Риси творчої манери Є.Плужника (за Миколою Бажаном):
*філігранна витонченість образів;
*досконалість побудови поезій;
*інтелектуальна гра нюансами емоційної та звукової сфери.

    М.Бажан
Відбулось.  Мета  моя  далека,
 Я  такої  смерті  не  боюсь! –
 Зійде  кров,  немов  всесвітня  Мекка
 Для  твоїх  майбутніх  синіх  блюз!
                   Євген  Плужник

«О коротенька, наче смерть, дорого…»
                                  Микола Жулинський

Творчість  Є.Плужника:
 ПОЕЗІЇ: 160 віршів, 2 поеми
 ДРАМИ;
 РОМАН “НЕДУГА”;
 ПЕРЕКЛАДИ;
 МОВОЗНАВЧІ ПРАЦІ.

«Для вас, історики майбутні»(1926)
Для  вас,  історики  майбутні,
Наш  біль  -  рядки  холодних  слів!
О,  золоті  далекі  будні
Серед  родючих  вільних  нив!

Тема: роздуми ліричного героя про те, що людське життя для історії — це тільки мить, для людини — піт праці і кров боротьби, це радощі й страждання ,і про них навряд чи напишуть майбутні історики

Ідея: засудження тих істориків, які забувають уроки життя, кому на відстані все здається простим, зрозумілим, і тому їм легко писати «рядки холодних слів» про часи громадянської війни; возвеличення подвигу тих, хто скроплював землю своєю кров’ю, віддавав душу боротьбі за волю і справедливість.
Жанр: громадянська лірика

Римування: перехресне

Віршований розмір: ямб
Основна думка: людське життя - це живий біль, жива рана, і не треба її ятрити порожніми фразами. Мабуть, тільки письменникові під силу передати людські почування, історію «підтятої» людської душі.
Метафори : росила землю кров, мовчи, душе;
Епітети : рядки холодних слів, золоті далекі будні, серед родючих вільних нив, душе підтята, дідок нудний;
Риторичні окличні речення: Наш біль — рядки холодних слів!   О, золоті далекі будні серед родючих вільних нив! О, тихше!   Біль не вщух!
 Риторичні звертання : мовчи, мовчи, душе підтята;
Інверсія : душе підтята, дідок нудний, історики майбутні;
Повтори: мовчи,мовчи…

«Вчись у природи творчого спокою»(1927)
Вчись у природи  творчого спокою
В дні вересневі. Мудро на землі.
Як від озер, порослих осокою,
Кудись на південь линуть журавлі.
Тема: взірець для творчої людини - природа, у якій все гармонійно поєднане, включене в життєвий коловорот.
Ідея: захоплення красою навколишнього світу і біль з приводу відсутності душевної гармонії, заклик шанувати природу, тому що все минеться, а людина все одно буде бажати гармонії з довколишнім світом.
Жанр:медитація
Вид  лірики:пейзажна
Римування: перехресне
Віршований розмір:ямб

Епітети:визнаних взірців,творчого спокою,дні вересневі;
Порівняння : як від озер, порослих осокою;
Інверсія : дні вересневі;
Риторичні запитання :хто ж твоїй науці допоможе на певний шлях ступити з манівців?
Символ: осінь – стан духовної зрілості.
«  Річний пісок  -  слідок ноги твоєї…»(1927)
 Річний пісок слідок ноги твоєї
І досі ще — для мене! — не заніс.
Тремтить ріка, і хилиться до неї
На тому березі ріденький ліс...

Тема: зображення особистих почуттів ліричного героя, спогадів про кохання, які не стираються з пам'яті, філософських роздумів про сенс життя, про велике мале в ньому
 Ідея: возвеличення великого почуття кохання, яке робить людину щасливою
 Основна думка: кохання — це те велике, чим варто дорожити, що треба берегти.
Жанр: елегія
 Вид лірики : інтимна лірика
 Римування: перехресне
 Віршований розмір: ямб
Метафори : тремтить ріка, хилиться ріденький ліс, не заблукають з хуторів лелеки, спокій стереже мене
Епітети : друже мій єдиний, а далекий, мертвий лист, ласкаві вересневі феї, на осінній лагідній землі,
Порівняння : немов ласкаві вересневі феї спинили час,
Риторичне звертання : о друже мій єдиний, а далекий.
Риторичні оклики:  Який тут спокій стереже мене! Що я тобі й сказати б не зумів!
«Ніч.., а човен — як срібний птах!.. »
Нiч... а човен -  як срiбний птах!
(Що слова, коли серце повне!)
 Не спiши, не лети по сяйних свiтах,
Мiй малий ненадiйний човне!
I над нами, й пiд нами горять свiти...
I внизу, i вгорi глибини...
О, який же прекрасний ти,
Свiте єдиний.
Тема: відтворення  врівноваженості душевного стану ліричного героя,  мотиву туги за минущістю краси, щирих особистих почуттів людини, пов’язаних із  роздумами  про те, що людське життя сповнене радості, гармонії, а подекуди — непевності й смутку.
 Ідея:  возвеличення любові до всього, що пов’язано з людським життям, вибором людиною життєвого шляху, глибокого зачарування красою свiту.
  Основна думка:  світ такий  глибокий і незбагненний, але в цьому його краса й привабливість, те, заради чого варто жити: О, який же прекрасний ти,  Свiте єдиний.
Жанр: філософська лірика
 Римування: перехресне
Композиційно поезія складається з двох строф, але саме в другій строфі експресивна гама почуттів ліричного героя досягає своєрідного піку.
Символ: човен -  символ людськоï долi, що несеться по хвилях життя, передає глибоке зачарування красою свiту:
Метафори:  горять свiти,  не спіши, не лети по сяйних світах, Мій малий ненадійний човне!
Полісиндетон : (нагромадження у фразі великої кількості сполучників з метою підкреслення роздумів ліричного героя про глибину й незбагненність світу)
I над нами, й пiд нами горять свiти...
I внизу, i вгорi глибини...
Епітети : по сяйних свiтах, малий ненадiйний човне,
Порівняння : човен -  як срiбний птах
Інверсія: свiте єдиний
Риторичне звертання : Не спiши, не лети по сяйних свiтах,    Мiй малий ненадiйний човне!  О, який же прекрасний ти, Свiте єдиний.
Останній лист до дружини
    Галча моє! Це не дрібничка, що пишу я тобі чорнилом, але разом з тим - це величезну має вагу: я хочу, щоб надовго, на все своє й моє життя, зберегла цей лист - найрадісніший, вір мені, з усіх листів, що я коли-небудь писав тобі. Галю, ти ж знаєш, як рідко я радів і як багато треба для того, і от тепер, коли я пишу тобі, що сповнює мені груди почуття радости - так це значить, що сталося в моїм житті те, чому й ти разом зо мною - я знаю - радітимеш. У мене мало зараз потрібних слів - мені б тільки хотілося пригорнути тебе так міцно, щоб відчула ти всім єством твоїм, що пригортає тебе чоловік, у якого буяє життєва сила і в м'язах, і в серці, і в думках. Я пишу тобі, а надворі, за вікном, сонце - і мені, їй-богу, так важко стримати себе, щоб не скрикнути: яке хороше життя, яке прекрасне майбутнє в людини, що на це майбутнє має право! Я цілую тебе, рідна моя, і прошу: запам'ятай дату цього листа, як дату найкращого з моїх днів.
28.03.35                                                                                Твій Євген.
Стоїцизм -  стійкість, твердість у життєвих негодах.
Меморіальна дошка на будинку
в Києві на Прорізній вулиці
 Ув'язнений  на Соловках, де  помер від туберкульозу. Його останніми словами були «Я вмиюся, пригадаю Дніпро і вмру». Похований на табірному кладовищі. Могила не збереглася.

Реабілітований у серпні 1956 року. Умовна могила — на Байковому кладовищі в Києві, 9 дільниця.
Тестове  опитування:
1. Роздуми ліричного героя про те, що людське життя для історії — це тільки мить, для людини —це радощі й страждання ,і про них навряд чи напишуть майбутні історики звучать у поезії Плужника
А) «Для вас, історики майбутні»; Б) «Річний пісок, слідок ноги твоєї…»;  В) «Ніч... а човен — як срібний птах!..»; Г)«Вчись у природи творчого спокою...»
2.  Хто є адресатами болючих рядків
Для вас, …
Наш біль — рядки холодних слів!
О золоті далекі будні
  Серед родючих вільних нив!
А)  історикі  майбутні; Б)  сучасний авторові читач; В)  митці; Г )майстри художнього слова
3. Установіть вид римування у строфі
Якийсь дідок нудний напише, —
Війна і робітничий рух...
О, тихше!
- Біль не вщух!
А) перехресне; Б) суміжне; В) кільцеве; Г) білий вірш
 4.   Філософська думка про те, що взірцем для творчої людини має бути природа, утверджується у поезії
А) «Для вас, історики майбутні»; Б) «Річний пісок, слідок ноги твоєї…»;В) «Ніч... а човен — як срібний птах!..»; Г)«Вчись у природи творчого спокою...»
5 Поезія «Річний пісок, слідок ноги твоєї…» - взірець
А )пейзажної лірики; Б) громадянської лірики;  В) інтимної лірики; Г) філософської
6. Прочитайте уривок поезії  Є. Плужника
 Не заблукають з хуторів лелеки, -
Хіба що вітер хмари нажене...
О друже мій єдиний, а далекий.
Який тут спокій стереже мене!
Твір написано
А)  хореєм; Б) ямбом ; В) дактилем ; Г) анапестом
7. Визначте художньо-виражальний засіб, використаний Плужником у фрагменті
Мудро на землі.
Як від озер, порослих осокою.
Кудись на південь линуть журавлі.
А) метафора; Б) епітет; В) порівняння; Г )риторичне запитання
8. Ознаки душевного стоїцизму
А)  усвідомлення зовнішнього спокою, урівноваженості ; Б)  усвідомлення краси природи; В)  усвідомлення національної свободи; Г) усвідомлення свободи слова
9. Ліричний герой поезії «Річний пісок, слідок ноги твоєї…», споглядаючи осінній пейзаж, пригадує
 А ) хвилини, проведені з коханою; Б)  відпочинок на березі ріки; В)  літній вечір; Г)  на  березі ріденький ліс...
10.  Яку думку передає Плужник  у строфі
Вір і наслідуй. Учневі негоже
Не шанувати визнаних взірців,
Бо хто ж твоїй науці допоможе
На певний шлях ступити з манівців?
А)світ такий  глибокий і й незбагненний, але в цьому його краса й привабливість; Б ) кохання — це те велике, чим варто дорожити, що треба берегти; В )  людське життя -  це живий біль, жива рана, і не треба її ятрити порожніми фразами;   Г )потрібно і вчитися у природи, прислухатися до свого серця, своєї натури як частки цієї природи, щоб не схибити, не піти манівцями.
11. Установіть відповідність між наведеними рядками і назвою твору Євгена Плужника
1. Вір і наслідуй. Учневі негоже
    Не шанувати визнаних взірців,
    Бо хто ж твоїй науці допоможе
    На певний шлях ступити з манівців?
2. Немов ласкаві вересневі феї
    Спинили час, — і всесвіт не тече...
    І навіть цей слідок ноги твоєї
     Вже не хвилює серця і очей...
3.  I над нами, й пiд нами горять свiти...
     I внизу, i вгорi глибини...
     О, який же прекрасний ти,
     Свiте єдиний.
  4.  Забудь про ті натхненні свята.
       Що в них росила землю кров!
      Мовчи, мовчи, душе підтята,
       —        Агов!
А  )«Для вас, історики майбутні»; Б  )«Річний пісок, слідок ноги твоєї…»; В) «Ніч... а човен — як срібний птах!..»; Г ) «Вчись у природи творчого спокою...»
12. Установіть відповідність між наведеними рядками і художньо-виражальним засобом, використаним Є. Плужником у фрагменті
1. І твій слідок малий — такий великий,
    Що я тобі й сказати б не зумів!
 2   Не заблукають з хуторів лелеки, -
    Хіба що вітер хмари нажене...
3.     Нiч... а човен -  як срiбний птах
       (Що слова, коли серце повне!)
4.   О, золоті далекі будні
     Серед родючих вільних нив!
А )метафора; Б)  оксиморон; В) порівняння;
 Г) епітет


“Таємний посол” – серія пригодницьких романів В. Малика


Олег Чорногуз. «Як поводитися в кіно»


Творча спадщина поета Маланюка


title: Сучасні українські пиьменники

text:
85%
5%
18%


"Музи генія"


"Основи віршування"


Шістдесятники


title: укр літ

text:
Володимир Винниченко - політичний діяч

Голова Генерального секретаріату, лідер УСДРП відкрив дискусії на зібранні ключовою доповіддю «Сучасний момент в українському житті і українське робітництво». Визначаючи перспективи боротьби, В.Винниченко кілька разів звертався до феномену більшовизму

В.Винниченко був автором чи не всіх декларацій і двох останніх універсалів Центральної Ради. У цих документах намагався закласти міцні підвалини незалежної України у федеративному устрою майбутньої держави, що поставала на руїнах Російської імперії.

Ще на першому курсі, в лютому 1902р., за участь у діяльності Революційної української партії (РУП) та в політичній пропаганді Винниченка заарештовують і кидають до Лук’янівської тюрми. Так розпочалася його активна політична робота. Взимку 1903 Винниченко виїжджає до Галичини, де активно співробітничає в газетах “Праця” та “Селянин” – друкованих органах РУП

Революція 1905 в Росії підштовхнула Винниченка до нелегального повернення в Україну. За доручення Української соціал-демократичної робітничої партії (УСДРП) він влітку того ж року організовує на півдні кілька селянських виступів, які відіграли помітну роль у пожвавлені політичного руху на Україні.

Наприкінці 1906 його втретє заарештовують. Тимчасово вийшовши на волю, Винниченко утікає за кордон. У його житті настає тривалий період еміграції. Він проживає в різних країнах – Австрії, Франції, Швейцарії та Італії, не припиняючи своєї політичної діяльності, бере участь у Стокгольмському з’їзді УСДРП, стає членом її центрального комітету.

На ІV з’їзді УСДРП, що відбувався у вересні 1917 р., В.Винниченко виступає проти підпорядкування національних інтересів соціальним завданням, дотримуючись політичної поміркованості. Його кредо: без національного визволення не може бути визволення соціального.

В ніч на 14 листопада на таємному засіданні керівництва українських політичних партій було створено верховний орган відновлюваної УНР – Директорію на чолі з Винниченком, яка внаслідок повстання прийшла до влади. 23 вересня 1920 Винниченко назавжди залишив Україну. 1933 він пише відкритого листа до політбюро ЦК КП(б)У, в якому звинувачує Сталіна у терорі проти українського народу

З другої половини 30-их років Винниченко відмежувавшись від усіх емігрантських партій і груп, поринає в літературну роботу.


title: Постмодернізм

text:
Постмодернізм в українській літературі
Нова доба нового прагне слова…
Модернізм – постмодернізм

Закрита форма — відкритість дискурсу

Цілеспрямованість мистецтва — мистецтво як гра, карнавал

Художня майстерність — деконструкція, мовчання

Закінчений твір — хепінг, перфоманс (вистава)

«Посттоталітаризм»
Засудження асиміляції людини зовнішнім світом
Основні риси постмодернізму
Бачення повсякденного реального життя як театру абсурду
прагнення поєднати, взаємодоповнити істини (часом полярно протилежні)
культ незалежної особистості
потяг до архаїки, міфу, колективного позасвідомого
іронічність та пародійність
химерне переплетіння різних стилів, суміш “високих” і “низьких” жанрів

Юрій Андрухович:
«Постмодернізм - це така світова культурна ситуація, від якої нікуди не подітися, тому ми всі в деякій мірі є постмодерністами».
Юрій Андрухович
Оксана Забужко
Сергій Жадан
Любко Дереш
Юрій Іздрик
Софія Андрухович


title: Риси автобіографії у творчості Шевченка

text:
Риси автобіографії у творчості Шевченка
Підготувала
 учениця 9 А класу
Охрименко Діана
Тарас Шевченко - видатний український поет, прозаїк, драматург, художник, політичний і громадський діяч. Він був людиною універсальних обдарувань та інтересів. Все його життя і творчість були присвячені українському народу.

До ліричних творів автобіографічного характеру, у яких Шевченко змалював свої власні почуття, настрої й переживання, належать вірші «Мені тринадцятий минало», «А. О. Козачковському», «І виріс я на чужині», «Хіба самому написать», «І золотої й дорогої», «Лічу в неволі дні і ночі» та інші
«Мені тринадцятий минало»
    Мені тринадцятий минало. Я пас ягнята за селом. Чи то так сонечко сіяло, Чи так мені чого було?
Мені так любо, любо стало, Неначе в бога ...... Уже прокликали до паю, А я собі у бур'яні Молюся богу...
«А. О. Козачковському»
Давно те діялось. Ще в школі,
Таки в учителя-дяка,
Гарненько вкраду п’ятака —
Бо я було трохи не голе,
Таке убоге — та й куплю
Паперу аркуш. І зроблю
Маленьку книжечку. Хрестами
І везерунками з квітками
Кругом листочки обведу.

«І виріс я на чужині»
      І виріс я на чужині, І сивію в чужому краї: То одинокому мені Здається – кращого немає Нічого в бога, як Дніпро Та наша славная країна…
Аж бачу, там тілько добро, Де нас нема. В лиху годину Якось недавно довелось Мені заїхать в Україну, У те найкращеє село…
«Хіба самому написать»
Хіба самому написать
Таки посланіє до себе,
Та все дочиста розказать,
Усе, що треба, що й не треба.
А то не діждешся його,
Того писанія святого,
Святої правди ні од кого.
Та й ждать не маю од кого.
Бо вже б, здавалося, пора:
Либонь, уже десяте літо,
Як людям дав я «Кобзаря»,
А їм неначе рот зашито,
Ніхто й не гавкне, не лайне,
Неначе й не було мене.

     Автобіографізм у творах Тараса Шевченка має виразно соціальний характер. Почуття письменника так тісно зливаються з почуттями його героїв, що важко визначити межу, яка відділяє думки героя від думок автора.
В персонажів виявляються риси характеру самого Шевченка, епізоди з їхнього життя — це окремі події з життя поета.
   Події юності, поїздки по Україні й життя на засланні зображено в творах Шевченка з погляду зрілої людини, за плечима якої багатий і гіркий життєвий досвід.


title: Презентация про Коцюбинського

text:
Михайло Коцюбинський
Великий Сонцепоклонник
          Батьки
Гликерія Максимівна Абаз
Михайло Матвійович
Мати відзначалась лагідною вдачею і сердечністю, любила літературу, мистецтво й природу.
Батько був чоловіком добрим, чесним, непримиренним до неправди і кривд, чинних начальством, тому й доводилось йому часто міняти місце роботи.
           Родина
Ольга Коцюбинська
Лідія Коцюбинська
Леонід Коцюбинський
Хома Коцюбинський
Михайло Коцюбинський
      Навчання
Навчаючись у Барській початковій школі (1875-1876 рр.) та Шаргородському духовному училищі (1876-1880) М.Коцюбинський виділявся серед своїх однокласників умінням писати цікаві, оригінальні твори.
По закінченні духовного училища через нестатки не зміг далі вчитися.(Після смерті батька  в 1886 році на нього лягли родинні турботи).
Самоосвіта
                        Праця
Робота в селах Бессарабії дала йому матеріал для написання циклу молдавських оповідань: «Для загального добра», «Пе-Коптьор», «Дорогою ціною».
   З 16 років  був у складі Одеської філоксерної комісії, яка боролася зі шкідником  винограду — філоксерою. Працює  в Бесарабії і Криму

Філоксе́ра (Daktulosphaira vitifoliae) — коренева попелиця із ряду рівнокрилих, що вражає листя і кореневу систему винограду.

    В кінці листопада 1897 року М.Коцюбинський переїхав до Житомира і протягом кількох місяців працював у редакції газети “Волинь”.
Навесні 1898 року М. Коцюбинський повернувся до Чернігова. Тринадцять років працював він тут в губернському земстві діловодом, якийсь час завідував столом народної освіти, був редактором “Земського сборника”.

           Родина Коцюбинського
Віра Устимівна Дейша – дружина, вірний друг та помічник.
     Діти:
 Юрій
 Оксана
Ірина
Роман
Юрій Михайлович Коцюбинський
Народився 25 листопада 1896                    Вінниця
Помер    8 березня 1937репресований
національність українець Діяльність Революціонер,
                     Дипломат
Батько  Коцюбинський Михайло  Михайлович

   Творчість
Повість “Fata morgana” – яскраве літературно-художнє полотно про революцію 1905 року на Україні.

Оповідання  “Хо” і “Лялечка”.
До  справжнього сарказму  М. Коцюбинський підноситься в оповіданнях “Подарунок на іменини” та “Коні не винні”.
Художні нариси “Хвала життю” й “На острові”, написані влітку 1912 року, - останні твори М. Коцюбинського.
Новели “Сміх”, “Він іде!” (1906), “Невідомий”, “ В дорозі”, “Intermezzo”, “Як ми їздили до Криниці” (1908) “Дебют” (1909), “Сон”, “Лист” (1911), “Подарунок на іменини”, “Коні не винні”, “Хвала життю!”. “На острові”, а також повість “Тіні забутих предків” (1911).

  У цих творах письменник осуджує міщанство, декаденство.
Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.
Могила М. М. Коцюбинського. Місто Чернігів, Україна.
Сучасність
Правнук Ігор Коцюбинський
1948 рік: Михайлина Коцюбинська з батьками - Хомою Михайловичем і Катериною Яківною. Фото з домашнього архiву
      7 січня 2011 р. на 80 році життя померла Михайлина Хомівна Коцюбинська (племінниця відомого митця), одна із моральних авторитетів та інтелектуальних символів шістдесятництва.

Живе в серцях твоє безсмертне слово
і до народу рідного любов,
немов зорі сіяння пурпурове,
хоч ти від нас давно уже пішов.
Та з нами будеш вічно жити, жити, як сяйво сонця, як вечірній спів,
ти так любив землі своєї квіти,
і так, як квіти, ти людей любив.

   Це рядки з поезії
   В. Сосюри «Пам'яті Коцюбинського». Талант М.Коцюбинського справді розквітнув цвітом незвичайної краси, яку помітили не лише в Україні та Росії, а й в Європі.


title: Ольга Кобилянська. Життєвий і творчий шлях.

text:
Ольга Юліанівна Кобилянська (27 листопада 1863 — 21 березня 1942) —українська письменниця.
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863 року в м.Ґура-Гумора, повіт Сучава, Герцогство Буковина, Австро-Угорщина, нині м.Гуара-Гуморулуй, Румунія

Померла у 79-річному віці 21 березня (1942) у Чернівцях
Походження

Батько, Юліан Кобилянський, народився в Галичині. Він належав до шляхетського роду, який мав свій герб і походив з Наддніпрянщини. Проте, папери, які б посвідчували спадковість родової ознаки, з легковажної руки Якова Кобилянського — батька Юліана і діда Ольги Кобилянської — не мали нотаріального підтвердження, бо він вважав, що синові буде достатньо і його розумної голови для заробітку. Це мало згодом великий вплив на долю письменниці.

Мати, Марія Вернер, походила з німецької родини. Її родичем був відомий німецький поет-романтик Захарій Вернер. Будучи спольщеною німкою, з любові до свого чоловіка Марія Вернер вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру та виховувала усіх дітей у пошані та любові до українства.

Брат Ольги Степан був живописцем (серед його творів — портрети сестри). Ще один брат — Юліан — прославився як філолог, автор кількох підручників із латинської мови.

Дитинство
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863 р. у містечку Ґурагумора в Південній Буковині. У багатодітній сім'ї, де було семеро дітей, вона була четвертою.

Знала польську й німецьку мови. Українську почала вивчати у 20 років.

Через п'ять років після її народження батька переводять до Сучави. Там Ольга Кобилянська знайомиться з місцевим парохом та українським письменником Миколою Устияновичем. Як між родинами вцілому, так і між її доньками, зокрема Ольгою Кобилянською і Ольгою Устиянович, зароджуються приятельські стосунки, які триватимуть у майбутньому до кінця життя письменниці.Пізніше вона жила в селі Димка, а з 1891 р. — у Чернівцях.
У 1877р. – закінчила чотирикласну німецьку школу в Кімполунзі, далі продовжувати навчання не судилося.
Проте вона навчалася самостійно: багато читала, брала приватні уроки з української мови.
Формування Ольги як творчої особистості відбувалося в атмосфері постійної праці над собою. Вона малює картини, виступає в аматорських виставах, виконує на сцені пісні, грає на фортепіано.

З чотирнадцятилітнього віку веде “Щоденник”.
У 1898 році Ольга їде на святкування 25-річного ювілею Івана Франка. Знайомиться з Іваном Франком, живе в його родині.
В 1899 році на неї звернула увагу Леся Українка. Спочатку вони листувалися, а в 1901р. – зустрілися.
37-річна Ольга Кобилянська (ліворуч) із на сім років молодшою Лесею Українкою. Фото 1901 року
1881р. – Кобилянська зустрілася з Софією Окуневською, однією з найосвіченіших жінок Галичини.

 Шістнадцятирічна Софія Окуневська і вісімнадцятирічна Ольга Кобилянська стали товаришками на все життя. А перші уроки з латинської Софія брала в Юліана Кобилянського, брата письменниці.
Дивно перепліталися долі Кобилянських та Окуневських.

Сестра Ольги Кобилянської Євгенія була хворобливо закохана у батька Софії, Атанасія Окуневського.

Між юною Кобилянською та кузином Софії - Євгеном Озаркевичем - спалахнула іскра почуттів, але згасла через високі вимоги Ольги до чоловіків.

 Рідний брат Ольги Кобилянської, той самий, який вчив Софію латини, палав нероздільним коханням до своєї учениці
 Перед Ольгою Кобилянською становиться питання: якою мовою писати, та хто буде її читачем. Тоді, Софія Окуневська познайомила молоду авторку з українською письменницею Наталею Кобринською, яка пропагувала жіночий рух у Галичині.
Ольга Кобилянська належить до тих митців, хто своєю творчістю увійшов в історію вітчизняної белетристики назавжди. Сучасне літературознавство справедливовідводить їй місце одного з перших українських авторів модерністів, художні здобутки якого засвідчили європейський рівень української літератури кінця XlX ст.
Її називали гіркою орлицею за горде серце, пишною трояндою в саду української літератури за неповторну шляхетну жіночність у змалюванні дійсності , яскраву метафоричність художнього бачення. Сама ж вона називала себе скромно й просто – “робітницею свого народу”.
Ольга Юліанівна стала членом “Товариства руських жінок на Буковині”, написала працю “Дещо про ідею жіночого руху”(1894), в якій захищала рівність прав на освіту жінок і чоловіків. Їй у фемінізмі імпонувала ідея рівності чоловіка і жінки у всіх сферах суспільного та культурного життя.

Питання емансипації (звільнення від залежності) жінки було у полі зору Ольги Юліанівни, стало однією з ідей її прозових творів. Вона писала, що жінці слід забезпечити право вибору роботи, особисту самостійність і психологічну незалежність.
Творчість
У Південній Буковині, заселеній переважно німцями й румунами, жили й українці. Але українських шкіл чи культурно-освітніх закладів у 60—80-ті роки тут не було. Німецька школа не могла дати Кобилянській будь-яких знань з історії культури українського народу. Перші літературні твори О. Кобилянської, написані німецькою мовою ще без чіткого уявлення, "що значить слово «література», припадають на початок 80-х років («Гортенза, або нарис з життя однієї дівчини», «Доля чи воля?»). Ранні неопубліковані твори Кобилянської («Гортенза», «Малюнок з народного життя на Буковині», «Видиво», «Людина з народу» та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей з народу.
Сприйняття Кобилянською німецької культури проходило через її особисті зв'язки з відомими німецькими та австрійськими редакторами та видавцями журналів і газет. Це спілкування дало змогу їй надрукувати німецькою мовою такі твори як «Природа», «Битва», «Некультурна», «Мужик».

Особливе значення мали тривалі контакти О. Кобилянської з німецьким письменником Л.Якобовським (1868–1900 рр.), які відбивали певні закономірності розвитку міжлітературних взаємин української та австрійсько-німецької літератур кінця XIX — початку XX століття. У 1890-ті роки, коли активізується співпраця з Л. Якобовським, Кобилянська публікує на німецькій мові свою статтю «Марко Вовчок та її оповідання», цілий ряд перекладених німецькою мовою оповідань українських письменників. Водночас ці контакти сприяли тому, що твори німецьких авторів друкувалися у перекладі українською мовою. Леся Українка, О. Маковей, Д. Лукіянович, А. Крушельницький перекладали твори Л. Якобовського та друкували їх у чернівецькій «Буковині», у львівському «Літературно-науковому віснику».
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці треба було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше усвідомлювала й з кінця 1880-х років наполегливо вивчала культурну спадщину свого народу, виявляла дедалі більший інтерес до його життя.

Під впливом свого оточення — письменниці й діячки жіночого руху Наталії Кобринської, першої української жінки-лікарки в Австро-Угорщині Софії Окуневської (стала праобразом героїні твору «Доля чи воля?»), художниці Августи Кохановськоїновели письменниці «Некультурна», «Природа», «Битва», «Під голим небом») — вона почала писати рідною мовою.
Продовжуючи проблематику «Людини», повість «Царівна» (1895 р.) свідчила про розширення світобачення письменниці, поглиблення її реалістичної манери, засобів психологічного аналізу. Повість має складну творчу історію. Її творення й доопрацювання було тривалим (1888–1893), первісний текст був німецький, пізніший — український. Надрукували повість у газеті «Буковина» (1895 р.) і того ж року вона вийшла в Чернівцях окремим виданням.

Торкнувшись морально-етичних проблем життя інтелігенції в новелах, як «Аристократка» (1896 р.), «Impromptu phantasie», Кобилянська продовжила розробляти їх у наступних творах і створила три цілісних образи жінок-інтелігенток в оповіданні «Valse melancolique» (1898 р.). Згодом вона повернулася до цієї теми в повістях «Ніоба» (1905р.), «Через кладку», «За ситуаціями» (1913 р.).
Книга «Природа», видання 1897
Тема інтелігенції проходить через усю творчість Кобилянськоі — від її ранніх оповідань та повістей до «Апостола черні».

Зображення життя села, його соціально-психологічних і морально-етичних проблем — друга провідна лінія творчості Кобилянської. «Щоденники» письменниці переконливо свідчать, що в 2-й половині 1880-х рр. вона замислювалася над долею народу, пов'язуючи проникнення в його життя з опануванням соціалістичних ідей. В новелі «Жебрачка» (1895) письменниця вперше показала людину з народу, яка опинилася без засобів до існування, живе з милостині. У середині 1890-х рр. письменниця поглибила знання селянського життя, чому сприяли її тісні контакти зі жителями сіл, зокрема Димки (згодом це село ввійшло в її творчість картиною страшного братовбивства в повісті  «Земля»)
Глибоко правдиві картини з життя села Кобилянська дала в новелах «Банк рустикальний», «На полях», «У св. Івана», «Час», «Некультурна». Визначним досягненням української літератури, вагомим внеском письменниці у розробку теми землі у світовій літературі є повість «Земля».

На початку 1890-х рр., розробляючи проблеми, накреслені в ранніх творах, письменниця прагне розширити сферу своїх художніх пошуків, звертається до абстрактно-символічних тем і образів («Акорди», «Хрест», «Місяць» та ін.), пише ряд поезій в прозі, серед яких є майстерні художні мініатюри. Кобилянська публікувала окремі твори в модерністських журналах «Світ», »Українська хата».
Реалістичні й романтичні тенденції творчості Кобилянської своєрідно поєдналися в одному з її найкращих творів — повісті «В неділю рано зілля копала», в основі якої — мотив романтичної балади «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці», неодноразово опрацьованої українськими письменниками, зокрема Михайлом Старицьким— в однойменній драмі. Повість перекладена багатьма мовами, була інсценізована, з успіхом йшла на сцені.

Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр., коли Буковина опинилася під владою Румунії, проходила у складних умовах. Українська мова й культура була об'єктом переслідувань, проте й у таких умовах Кобилянська налагоджувала контакти з українською літературною молоддю журналу «Промінь» (1921–1923 рр.), з місячником »Нові шляхи» (Львів), з видавництвом «Рух» (Харків), де протягом 1927–1929 рр. вийшли її «Твори» в 9 томах.
У творах Кобилянської періоду І світової війни та часів румунського панування з'явилися деякі нові мотиви. В оповідання письменниці ввійшла тема війни («Юда», «Лист засудженого вояка до своєї жінки», «Назустріч долі» (1917 р.), «Зійшов з розуму» (1923) та ін.) — подібно до творів Василя Стефанника, Марка Черемшини, Осипа Маковея, Катрі Гриневичевої та ін.

У деяких оповіданнях та новелах повоєнного періоду Кобилянська повернулася до тих морально-етичних проблем, що були предметом художнього аналізу в її творах кінця 19 — початку 20 ст. Так, мотиви «Землі» знайшли своєрідне продовження та поглиблення в оповіданні «Вовчиха».

Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр. підпадала під вплив символізму («Сниться», «Пресвятая Богородице, помилуй нас!»). У романі «Апостол черні» письменниця наділила буковинське духівництво, зокрема таких духовних пастирів, як о. Захарій, багатьма громадянськими й християнськими чеснотами.
Кобилянська протягом майже півстоліття створила десятки оповідань, нарисів, новел, повістей, критичних і публіцистичних статей, перекладів, лишила значне за обсягом листування. Частина її творів написана німецькою мовою. З них лише деякі були надруковані в періодичних виданнях; 1901 року вони вийшли окремою книжкою під назвою «Kleinrussische Novellen».

Найкращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, зокрема слов'янськими.
Твори
Гортенза, або Нарис з життя одної дівчини (1880 р.) - оповідання німецькою мовою
Воля чи доля? (1883 р.) — оповідання німецькою мовою
Картинки з життя Буковини (1885 р.) — оповідання
Видиво (1885 р.) — алегорична замальовка
Голубка і дуб (1886 р.) — алегорична замальовка
Вона вийшла заміж (1886–1887 рр.) — оповідання
Людина (1886 р.) — повість
Природа (1887 р.) — новела
Жебрачка (1888 р.)
У св. Івана (1890 р.) — оповідання
Impromtu phantasie (1894 р.)
Valse melancolique (1894 р.)
Рожі (1896 р.) — мініатюра
Він і вона (1895 р.) — оповідання
Час (1895 р.)
Битва (1895 р.)
У св. Івана (1895 р.) — оповідання

Банк рустикальний (1895 р.) — оповідання
Земля (1895–1901 рр.) — повість
Аристократка (1896 р.)
Некультурна (1897 р.) — новела
Поети (1897 р.) — мініатюра
Слово зворушенного серця
Царівна (1895 р.) — повість, яка почалась писатись як німецькомовна повість Lorelei (1888 р.)
Що я любив (1896 р.) — мініатюра, оповідання
Покора (1898 р.)
Акорди (1898 р.)
На полях (1898 р.) — оповідання
Там звізди пробивались (1900 р.) — мініатюра
Під голим небом (1900 р.) — нарис
Смутно колишуться сосни (1901 р.) — мініатюра
Мої лілеї (1901 р.) — мініатюра
Самітно мені на Русі (1902 р.) — мініатюра
Осінню (1902 р.)
За готар (1903 р.) — оповідання
До світа (1903 р.)

Ніоба (1905 р.) — повість
Через кладку (1905 р.) — оповідання
В долах (1907 р.) — мініатюра
В неділю рано зілля копала… (1908 р.)
Весняний акорд (1910 р.) — мініатюра
За ситуаціями (1913 р.)
Юда (1917 р.)
Лист засудженого вояка до своєї жінки (1917 р.)
Назустріч долі (1917 р.)
Сниться (1917 р.)
Василка (1922 р.)
Вовчиха (1923 р.) — оповідання
Зійшов з розуму (1923 р.)
Апостол черні (1926 р.)
Але Господь мовчить… (1927 р.)
Пресвятая Богородиця, помилуй нас! (1928 р.)
Не смійтесь (1933 р.)
Екранізації
За творами письменниці знято фільми:
 «Земля» (1954 р.; у ролях —А. Бучма)
«Вовчиха» (1967 р.)
«Меланхолійний вальс» (1990 р., т/ф; режисер Б. Савченко)
 « Царівна» (1994 р., телесеріал; режисер С. Туряниця)
Кадри з Фільму «Царівна»
Підготувала учениця 10 класуГаврилюк Іванна
Дякую за увагу!


title: Презентація до 200-річчя Т.Шевченка

text:
Підготувала Матвійчук К.В.
   учитель української мови
і літератури
 Киселівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Білозерської районної ради Херсонської області
2014р.

 Рушничок дитинства
Сторінками   Шевченкового дитинства
200 років від Дня народження
Тарас Григорович Шевченко
1814 - 1861
Результати досліджень у класі
Дитинство – найкраща пора
Дитинство – це:
Яким було дитинство Тараса Шевченка?
Знаємо - вишиваємо

Які найпоширеніші кольори використовувалися при вишиванні рушників?

Що вони символізують?

Радість, щастя

Смуток
  У цій хатині народився майбутній поет,  художник,
         мислитель, палкий патріот України
     У Керелівці пройшли дитячі роки Тараса Шевченка.
Знак при в'їзді в село
І золотої й дорогої…

… Мені здається, що се я,
Що це ж та молодість моя.
  Якби ви знали, паничі…   …Там матір добрую мою       Ще молодую – у могилу       нужда та праця положила…
Могила матері Т.Шевченка
Там батько, плачучи з дітьми
(А ми малі були і голі),
Не витерпів лихої долі,
Умер на панщині!..
Могила батька Т.Шевченка
Щира дружба Тарасика з Оксаною Коваленко

Ми вкупочці колись росли…
 Мені тринадцятий минало…
І ми, жартуючи, погнали
Чужі ягнята до води
Портрет Оксани КоваленкоСусідка ТарасаПерше захоплення
 Після смерті батьків родичі захотіли вивести сироту в люди. Ким тільки не був малий Тарас: і свинопасом, і наймитом, і слугою дяка в школі, і учнем маляра, і кухарчуком, і козачком у пана. Восени 1828 р. 15-річний Тарас разом з паном Енгельгардтом виїхав у Вільно. Проти його прізвища було записано: «Годен для кімнатного живописця». У 1831 р. юний Тарас разом із панською сім’єю переїздить до Петербурга. Розлука з рідним краєм тривала довгих 14 літ.
 ПОРТРЕТ П.В.ЕНГЕЛЬГАРДТА.
                                        Акварель. 1833

15-річний Тарас з паном Енгельгардтом виїхав у Вільно.
У 1831 р. юний Тарас із панською сім’єю переїздить до Петербурга.
Розлука з рідним краєм тривала довгих 14 літ.
         Доля
Ти не лукавила зі мною,
Ти другом, братом і сестрою
Сіромі стала. Ти взяла
Мене, маленького, за руку
І в школу хлопця одвела
До п'яного дяка в науку.
…Ми не лукавили з тобою,
Ми просто йшли; у нас нема
Зерна неправди за собою.
Ходімо ж, доленько моя!
Мій друже вбогий, нелукавий!
Ходімо дальше, дальше слава,
А слава – заповідь моя.

            Сон
…І сниться їй той син Іван
І уродливий, і багатий,
Не одинокий, а жонатий –
На вольній, бачиться, бо й сам
Уже не панський, а на волі;
Та на своїм веселім полі
Свою-таки пшеницю жнуть,
А діточки обід несуть…

У нашім раї на землі
Нічого кращого немає,
Як тая мати молодая
З своїм дитяточком малим.
І барвінком, і рутою,
І рястом квітчає
Весна землю…

Які кольори переважають на
     рушничку?

То яким же було дитинство Тараса?
  Закінчити речення
На рушничку мого дитинства переважав би … колір, тому що…
Тарас Шевченко –
світлий геній   українського народу
                                   Джерела

  1. Сайт: http://elenaranko.ucoz.ru/  (шаблон)
  2. http://images.esosedi.ru/mogila_materi_shevchenko
 3. http://images.yandex.ua/yandsearch?text=могила батька
 4. http://primetour.ua/ru/excursions/weekend/K-shevchenkovskim-  svyatyinyam-CHerkaschinyi.html
5.http://images.esosedi.ru/shevchenkove_kerelivka_cherkask/29474868/index.html
6. http://images.yandex.ua/yandsearch?text=портрет  Тараса  Шевченка
7. http://images.yandex.ua/yandsearch?text=вишиті рушники
8. http://images.yandex.ua/yandsearch?text=хата Шевченка
9.  Ілюстрації  художника Катерини  Штанко /
     Т.Шевченко. Мені тринадцятий минало.-К.: Веселка,1989.
10. http://maxpark.com/user/1189525064/content/2181573. Портрет Оксани Коваленко


Майстер-клас "Виготовлення іграшки-янгола"


Олександр Довженко "Зачарована Десна"


Скоромовки в малюнках


"Основні тенденції та напрямки розвиткову літератури в повоєнні роки"


Прозька школа


Олександр Довженко_Зачарована Десна


Загадки


ПОЗАКЛАСНЕ ЧИТАННЯ. М. СТАРИЦЬКИЙ. СОЦІАЛЬНО-ПОБУТОВА ДРАМА З ЖИТТЯ ТЕАТРАЛЬНИХ АКТОРІВ «ТАЛАН»


Талант, пошук, майстер... Леся Українка


title: "Лісова пісня"

text:
Леся Українка. Лісова пісня.
Кохання і зрада, добро і зло, сімейне щастя і неволя, гармонійна єдність людини і природи.
Проблемне питання:
Як за допомогою образів матері Лукаша й Килини письменниця зображує їх духовне обмеження, дисгармонію з природою?

Дpама-фeєpія Лесі Укpаїнки “Лісова пісня” – це поема казкового хаpактеpу, в якій виступають два світи: світ пpиpоди та фантастичних істот і світ pеальний з постатями звичайних людей. Це історія незвичайного кохання проти перешкод, боpотьба за щасливе життя та високу мрію проти буденщини і обмеженості.

Мавка – це символ віpного кохання, це пеpемога добpа над злом, величного над буденним, кpаси над потвоpним, волі над неволею. Hезважаючи ні на що, вона до кінця залишається ідеально чистою, щиpою, незpадливою, її кохання не сумісне з ніяким pозpахунком, зpадою. Відштовхнута Лукашем, вона має почуття власної гідності, тому й не стоїть йому на доpозі, ставлячи щастя коханого понад усе.

Антиподами Мавки є Килина і мати Лукаша. Конфлікт драми – це і є зіткнення цих двох протилежностей зовсім не схожих одна між одною.
Мати Лукаша
Лукашева мати — це персонаж, який втілює в собі риси характеру не тільки матері Лукаша, а сотень таких, як вона. Саме тому поетеса не надала цьому образу імені. Перед нами постає типова селянська жінка. Мати Лукаша — стара селянка, яка під впливом постійних злиднів, вдівства, втрати дорослої дочки зробилася старою сварливою жінкою.

Їй не подобається Мавка, бо вона аж ніяк не є ідеалом сільської, роботящої, здорової і примітивної дівки.
   Побачивши, що Мавка нічого не зробила, мати стала її лаяти:
     - «Ой лишенько! Іще не починала! Ой мій упадоньку! Що ж ти робила? Нездаренько! Нехтолице! Ледащо!»

Вона дорікає Лукашеві грою на сопілці, сама розпоряджається його долею.
    - «З такою поміччю! Потрібні ті квітки! Та ж я не маю у себе в хаті дівки на видання... А йому тільки квітки та співи в голові!»

Ця жінка втратила всі моральні цінності. Вона не розуміє навіть
  внутрішньої краси Мавки. Їй більше імпонує Килина – хитра, підступна, нещира молодиця.
Килина

Килина – молода, дебела і міцна дівка, яка знає як догодити майбутній свекрусі, женеться хоч за якими-небудь матеріальними статками. Вдова з двома дітьми. Все робить заради забезпечення своїх дітей грошима та «авторитетом» серед  людей.

Опис зовнішності:

  - “Молода повновида молодиця, в червоній хустці з торочками, в бурячковій спідниці, дрібно та рівно зафалдованій; так само зафалдований зелений фартух з нашитими на ньому білими, червоними та жовтими стяжками; сорочка густо натикана червоним та синім, намисто дзвонить дукачами на білій, пухкій шиї, міцна крайка тісно перетягає стан і від того кругла, заживна постать здається ще розкішною. Молодиця йде замашистою ходою.”

Килина в домі Лукаша “до” та “після”

Спочатку вона подобається Матері, бо демонструє свою «працьовитість» – завзято жне, а головне, вихваляється своєю молочною коровою. Все це робиться тому, що Килину приваблює перспектива одружитися з молодим красивим хлопцем, приваблює його «ґрунтець і хата».

Потім коли прагнення дівчини були задоволені, то вона вже не маскується штучною люб’язністю, а стає відверто нахабною. Килина лається з матір’ю Лукаша, не слухаючи навіть її докори про те, що вона погана господиня.


УКРЛІТ


title: УКР-ЛІТ ПРЕЗЕНТАЦІЯ

text:
Приколи в нашому  селі
Село Лугове

Інтернет-що це???

Моє загальне фото!!!
Фото мого друга
Він дуже уванний і все помічає.Мені інколи це не подобається.
Ще ми на змаганях вишрали в першої школи у гру під назвою “Стрідбол”
Ітернет-це


Повість Івана Нечуя-Левицького


ТРАДИЦІЇ НАРОДНОГО ПОБУТУ Й МОРАЛІ, ПЕРЕДАЧАЦІННОСТЕЙ НАЦІОНАЛЬНОЇ ЕТИКИ ЗАСОБАМИ КОМІЧНОГО (ГУМОР, ХУДОЖНІ ТРОПИ). ОЦІНКА «КАЙДАШЕВОЇ СІМ’Ї» І. ФРАНКОМ


title: Т.Г.Шевченко "Мені однаково, чи буду..."

text:
Тарас Григорович Шевченко
Мені однаково, чи буду
я жить в Україні, чи ні.
Чи хто згадає, чи забуде
Мене в снігу на чужині –
Однаковісінько мені.
В неволі виріс між чужими,
І, неоплаканий своїми,
В неволі плачучи, умру,
І все з собою заберу –
Малого сліду не покину
На нашій славній Україні,
            На нашій  - не своїй землі.
І не пом’яне батько з сином,
Не скаже синові: - Молись.
Молися, сину: за Вкраїну
Його замучили колись. –
Мені однаково, чи буде
  Той син молитися, чи ні…
Та не однаково мені,
Як Україну злії люди
Присплять, лукаві,і в огні
ЇЇ, окраденную, збудять…
Ох, не однаково мені.

Презентацію виконала учитель початкових класів П'ятихО.І.,2012


title: Петро Артеменко — Життя і творчість Лубенського письменника

text:
Калашниківський навчально-виховний комплекс
З досвіду роботи по вивченню літератури рідного краю

Підготувала
   учитель української мови та літератури
Ночовна
  Катерина Іванівна

2011
Буду жити!

Ось могила безіменна,
Вкрита порохом віків.
Ми схиляємо знамена
Перед пам’яттю бійців
Кажем: подвигів не стерти!
Лине слава гомінка.
Хто вмирає за безсмертя,
Буде жити у віках!

                          Петро Артеменко

Славному сину полтавської землі присвячується…
Щедра талантами благословеннаЛубенщина

    Артеменко
        Петро
      Іванович

     1918-1942

…Я ранком із піснею рано встаю…
Петро Іванович Артеменко народився 2 травня 1918 року у селі Губському, нині Лубенського району, у селянській родині. Щедра полтавська земля обдарувала хлопця поетичним талантом.
Батьки поета
Мотря Оксентіївна та Іван Оврамович
Артеменки

 Благословенний рідний краю

		Благословенний рідний краю,
		Мені ти так, як батько й мати.
		Пісні про щастя я співаю,-
		Це ти навчив мене співати.
		У нас земля і щастя, й квіти –
		Усе народне, неділиме,
		І сонце з неба негасиме.
		Найбільше нам, я вірю, світить.
		Сріблясто дзвонять ясні води,
		А в ріках плеще срібна риба…
		І молодик у травах бродить.
		Де явори знялись на диби…
		Це ти навчив мене співати,
		Мій краю, батько мій і мати!
Шляхи пізнання
Навчальні заклади, де здобував освіту поет

Після закінчення семирічки навчався на робітфаці при Лубенському учительському інституті.

Згодом вступив на філологічний факультет Ніжинського педінституту.

Працював у чернігівській газеті “Молодий більшовик”.

Також працював викладачем у Лубенському учительському інституті.

ВІН НАЗАВЖДИ ЗАЛИШИВСЯ МОЛОДИМ, БО ПРОЖИВ УСЬОГО 24 РОКИ.Фашистська куля обірвала його життя, але залишилось його слово, його пісня,яких не вбити!

	1940 року Петра Артеменка
	призвано до лав Червоної Армії, але через хворобу очей було демобілізовано.

	Коли у Лубни прийшли фашисти, пішов у підпілля.

	Однієї квітневої ночі підпільників схопили гітлерівці.

	5 квітня 1942 року їх було розстріляно.
А ми – незламна грізна рать!
		    Смерть ворогам!

	Великий гнів мого народу
	Фашистських гадів спопелить!
	Хто посягає на свободу,
	Тому  не жить!
	Фашистам вік не загасити
	Життя багате і ясне,
	Давно народ мій так говорить:
Хто сіє вітер – бурю жне!
	Бо на фашистів міднолобих
	 Впаде нещастя і біда,
	Над їх собачими смертями
	Собача зійде лобода.
	А ми вперед, на бій за щастя!
	А ми – незламна грізна рать.
	Нас кличе правда до побіди,
	І нас нікому не зламать!

Не вигадка буйно-пророчаНе мрія поета рясна,- Багата, мов пісня дівоча,Моя двадцять перша весна

Усі твори поета можна назвати ранньою лірикою, бо написані на початку творчості. Ні зрілої, ні пізньої лірики в поета немає, бо знищили його не лише як людину,  а й не написані ним вірші.

Основні мотиви лірики
 П.Артеменка
Рідна мати, Україно!

Пісня про нашу славу
	Рідна мати, Україно,
	Чого мені треба:
	Цвіт променя ласкавого
	 Та синього неба.
	Щоб степами широкими
	Колосилось жито,
	Щоб кулею червоною
	Ворога розбито.
	Щоб сини росли хороші
	Й дочки ясночолі,
	Щоб сміялись до схід сонця
	Вкраїнські тополі.
	Рідна мати, Україно!
	Чуєш пісня лине?
	Твоя слава, твоя воля
	Повік не загине!
Ох і грає-витинаєскрипка у саду.Я з тобою, не з другоюу танок піду…

   Гей у лузі біля броду
	Гей у лузі біля броду
	Дівки брали чисту воду
	На коромисла чіпляли,
	Лунко пісню починали.
	Ой цілющая кринице,
	Дай нам свіжої водиці,
	Та водиці непростої,
	Лугової, струмкової.
	А тут їдуть славні хлопці
	Служить в рідній сторононьці
	В сторононьці щоб служити
	Рідну землю боронити…
То позолочена осінь…

Рушник
Вишитий шовком шумує рушник –
То позолочена осінь:
Журні ключі журавлині летять,
Крижень шукає, де просинь.
Заполоч жовтогаряча на нім,
Наче луги та діброви.
Чуєте: листя тріпоче по нім,
Тихі несуться розмови…
У поетовій майстерні
За життя поета не було видано жодної збірки!
Основні риси поетичного стилю П.Артеменка

	Найвиразнішими рисами поезії П.Артеменка є теплий, м’який, лагідно-ніжний ліричний тон,щирість, глибина почуттів.
    Гостре спостережливе око митця уміє схопити і відтінити потрібну йому деталь, яскраві художні образи.

Його талант не встиг змужніти

Посмертно прийнятий до Спілки письменників України. Талант поета не встиг розквітнути, змужніти . П. Артеменко ще тільки заспівував свою пісню, але вже виявив у віршах  широкі інтереси  — від захоплення змінами в житті рідного краю, новим в особистих долях людей до співпереживань з борцями проти фашизму.
Перше видання творів поета
На початку 1960-х років поет Олекса Ющенко за  газетними публікаціями  зібрав 45 віршів П.Артеменка та 1962 року видав їх у Києві під назвою «Пісня моєї весни», а 1973 року — «Поезії».

 Обкладинка першої збірки  творів П.Артеменка “Пісня моєї весни”, виданої  у 1962 році
Це потрібно живим
   “Вічна слава героям, які загинули в боях за свободу і незалеж-ність нашої Вітчизни”
Їм не довелося повернутися з полів битви

     На мармуровій дошці Будинку літераторів у Києві ім’я Петра Артеменка вкарбоване в ряд з іменами інших письменників, які не повернулися з фронтів великої Вітчизняної війни.

Але їх твори завжди житимуть у народі, хвилюватимуть серця читачів. Запалюючи їх лю-бов’ ю до рідної землі

Це потрібно живим

       2011 року  видано Антологію творів українських письменників, які загинули насильницькою смертю, «Розіп'ята муза».
      Упорядник антології Юрій Винничук розшукав і відкрив понад сотню раніше невідомих авторів, які публікувалися у періодиці першої половини ХХ-го сторіччя, уточнив роки смерті багатьох поетів ,відшукав поезії письменників, про яких досі невідомо було, що вони писали вірші (Г. Косинка, В. Чечвянський, Ю. Вухналь, Д. Бузько та ін.). Усього в антології представлено 320-ти авторів.
      Серед них представлені твори нашого земляка Петра Артеменка.

пам’ятник поету у рідному селі

Сучасникам
Вам випало, діти, досіяти і долюбити,
Життя в час новий і щасливий почати,
Відчуйте, як доля  усього великого світу
На ваші рамена міцніш починає лягати.

Знайдіть місце в ній і розстріляній         авторській пісні,
Що згинула в ті грозові сорокові,
Її доспівайте, дожніть їхню ниву,досійте
Й синам передайте їх добре і праведне слово!
                                 Раїса Назаренко


Трагічна доля українського народу в умовах тоталітарного режиму (за романом Уласа Самчука “Марія”)
Жанр: роман
Підзаголовок:хроніка одного життя”
Композиція: Книга народження
                      Книга днів Марії
                      Книга про хліб
Особливості роману:
ПРОБЛЕМАТИКА РОМАНУ:
  В основі роману лежить    любовний трикутник

                                Марія

          Гнат                                       Корній


title: Стельмах

text:
Людський біль цідиться крізь серце моє, як крізь сито, і ранить до крові.
Василь Стефаник
Відновіть за датами основні події з життя письменника

Василя Стефаника
14 травня
1871
1892
1900
1899
1903
7 грудня
1936
1915
1895
Експресіонізм (від франц. expression  – вираження, виразність) – літературно-мистецький напрям,  для якого характерні посилена увага до внутрішнього світу людини, наголошення на авторському світосприйнятті.
До найвизначніших експресіоністів належали художники: голландець Ван Гог, французи Поль Сезанн, Поль Гоген, німецький композитор Ріхард Штраус, австрійський письменник Франц Кафка.

Тема. «Камінний хрест» – психологічна новела про трагедію людини, позбавленої можливості жити і працювати на рідній землі; історична основа твору. Психологічне розкриття образу Івана Дідуха.
Як коротко, сильно і страшно
                                                                                пише ця людина.
Максим Горький

Можна все на світі вибирати, сину,
Вибрати не можна тільки Батьківщину.
                                        Василь Симоненко
Поняття еміграції українського населення.
Ідейний зміст новели «Камінний хрест».
Художня структура твору.
Сучасний стан еміграції.
План
Еміграція
(лат. emigratio — «виселення», «переселення») — вимушена чи добровільна зміна місця проживання людей, переселення зі своєї батьківщини, країни, де вони народилися і виросли в інші країни з економічних, політичних, релігійних причин.
В історії української еміграції визначають чотири хвилі переселенського руху.

 Перша хвиля (кінець XIX століття — початок Першої світової війни). Емігрували до США, Бразилії, Канади, Аргентини, Австралії, Нової Зеландії. Причини еміграції: економічні, соціальні, політичні.
 Друга хвиля (період між Першою і Другою світовими війнами). Зумовлена поєднанням соціально-економічних та політичних причин.
 Третя хвиля (кінець Другої світової війни). Викликана політичними мотивами.
 Четверта хвиля — так звана «заробітчанська» (з 1990 років). Причини — економічна скрута перехідного періоду в Україні.
Початком української еміграції до Канади офіційно вважають 1891 р.
Перші поселенці — Іван Пилипів і Василь Єлиняк з села Небилова, Калуського повіту в Галичині.

На Краківському вокзалі. Художник Василь Касіян
Віртуальна екскурсія до села Русова
Русів — село у Снятинському районі Івано-Франківської області.
Перша згадка про село належить до 1443 року
Вид на село
Русів
Будинок
Василя Стефаника
Камінний хрест
Новела
невеликий за обсягом прозовий епiчний твiр про незвичайну життєву подiю з несподiваним фiналом
Новела “Камінний хрест”
Образи-символи
Образи-символи
Стаття 14. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земельний кодекс України (ЗКУ) — основний нормативно-правовий акт земельного законодавства України, ухвалений Верховною Радою України 25 жовтня 2001 року.

Написати твір-мініатюру на тему: «Емігрант – зрадник чи патріот»
Домашнє завдання


title: Майстер-клас "Новорічний віночок"

text:
Бородянська спеціалізована школа - загальноосвітній заклад І-ІІІ ступенів №1 з поглибленим вивченням окремих предметів

Керівник проекту

Трохименко Ніна Миколаївна
НОВОРІЧНА ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ
Майстер-клас від Сашка та Дмитра
Як виготовити новорічний віночок

    А вам слабо?

Майстер-клас  провели Блажиєвський Дмитро
та
Давиденко Олександр

З НОВИМ РОКОМ!
БАЖАЄМО ВАМ  УСПІХІВ!


"Проза у творчості Т.Г.Шевченко”


Василь Барка. Роман “ Жовтий князь“


Повість Івана Нечуя-Левицького ”Кайдашева сім’я” – енциклопедія народознавства


Шістдесятники


title: Перші видання "Енеїди" І. П. Котляревського 1798 рік

text:
             Поема «Енеїда»                           («Енеида. На малороссійскій                       языкъ перелиціованная                      И. Котляревскимъ.»)

Перше видання «Енеїди» (Енеида. На малороссійскій языкъ перелиціованная И. Котляревскимъ. Санкт-Петербургъ. печашано Въ Типографіи Ивана Глазунова), 1798

Друге видання «Енеїди» (Енеида. На малороссійскій языкъ перелиціованная И. Котляревскимъ. Санкт-Петербургъ. печашано Въ Типографіи Ивана Глазунова), 1808

Третє видання «Енеїди» (Виргиліева Энеида на малороссійскій языкъ преложенная И. Котляревскимъ. Санкт-Петербургъ. Въ медицинской типографіи), 1809


Т.Г.Шевченко "Мені тринадцятий минало"


Презентація "Євген Маланюк: шлях емігранта, творчість патріота"


Тореодори з Васюківки


title: Презентація до сонета М.Зерова "Київ-традиція"

text:
Зеров Микола Костянтинович український поет, літературознавець, аналітичний критик, полеміст, лідер «неокласиків», майстер сонетної форми і перекладач античної поезії.

Микола Зеров. 1 травня 1915 року
Соловки — місце ув'язнення М. Зерова
Кенотаф Миколи Зерова

Обкладинка збірки М.Зерова «Камена»

Відомості з
теорії літератури
Неокла́сики — група українських поетів та письменників-модерністів початку 20 століття.На відміну від інших груп, «Неокласики» не дбали про своє організаційне оформлення і не виступали з ідейно-естетичними маніфестами. Проте їхня присутність у літературному житті була досить вагомою, що позначилося не лише на творчому рівні, а й під час літературних дискусій 1925— 1928 pp.Неокласицизм (з грецької новий і зразковий) — течія в літературі та мистецтві, що з'явилась значно пізніше занепаду класицизму як літературного напряму і знайшла свій вияв у використанні античних тем і сюжетів, міфологічних образів і мотивів, проголошенні гасел «чистого» мистецтва та культу позбавленої суспільного змісту художньої форми, в оспівуванні земних насолод. Неокласицизм виник в західноєвропейській літературі в середині XIX ст. До групи українських неокласиків у 20-х роках XX ст. належали М. Зеров, М. Драй-Хмара, М. Рильський, П. Филипович, Юрій Клен (О. Бургардт). Вони відмежовувались від так званої пролетарської культури, прагнули наслідувати мистецтво минулих епох, віддавали перевагу історико-культурній та морально-психологічній проблематиці.
Соне́т (італ. sonetto — звучати) — ліричний вірш, що складається з чотирнадцяти рядків п’ятистопного або шестистопного ямба, власне, двох чотиривіршів (катрени) з перехресним римуванням та двох тривіршів (терцети) з усталеною схемою римування: абаб, абаб, ввд, еед або (рідше) перехресною абаб, абаб, вде, вде чи абаб, абаб, ввд, еед тощо. Микола Зеров називав сонет формою «ліроепічної мініатюри окремої схеми».
«Київ — традиція»Збірка «Сонети і елегії»
ОБРАЗИ У СОНЕТІ«КИЇВ – ТРАДИЦІЯ!»

Данарштадт ("Данпарштадт", нім. "Danparstadt") (місто Донара – бога грому і війни) - стольний град остготів на Дніпрі, зруйнований гунами у 375 році. Дослідники вважають Данарштадт попередником Києва.
Болеслав I Хоробрий -  польський князь ( 992 - 1025 роки) і король ( 1025), син Мешко I, князя Польщі, і чеської княжни Дубравки, представник династії П'ястів.
Е́ріх Лясо́та (Erich Lassota von Steblau) — австрійський дипломат.

Ґійо́м Левассе́р де Бопла́н (фр. Guillaume Le Vasseur de Beauplan) (бл. 1600–1673), французький інженер і військовий картограф, з початку 1630-х до 1648 р. перебував на польській службі, переважно на території України, у 1637–1638 рр. брав участь у поході Конєцпольського на Павлюка й Остряницю.
Павло́ Григо́рович Тичи́на — український поет, перекладач, публіцист, громадський діяч.