title: "Ольга Кобилянська"

text:
Ольга Кобилянська
Сухарська Ольга,
Рахімова Алла
учениці 10-б
О́льга Юліа́нівна Кобиля́нська (27 листопада 1863, м. Ґура-Гумора, повіт Сучава, Герцогство Буковина, Австро-Угорщина (нині м. Гура-Гуморулуй, Румунія) — 21 березня, 1942, Чернівці) — українська письменниця, учасниця феміністичного руху на Буковині.
Походження
Батько, дрібний урядовець Юліан Кобилянський, народився на Галичині (навчався у школі Бучача). Належав до шляхетського роду, який мав свій герб і походив з Наддніпрянщини. Проте папери про шляхетство з легковажної руки Якова Кобилянського (батька Юліана і діда Ольги Кобилянської; проживав у Бучачі) не були нотаріально підтверджені, бо той вважав, що синові буде достатньо для заробітку його розумної голови. Це мало згодом великий вплив на долю письменниці.

Мати, Марія Вернер, походила зі спольщеної німецької родини. Її родичем був відомий німецький поет-романтик Захарій Вернер. З любові до свого чоловіка Марія Вернер вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру та виховувала усіх дітей у пошані та любові до українства.
Брат Ольги Степан був живописцем (серед його творів — портрети сестри). Ще один брат — Юліан — прославився як філолог, автор кількох підручників із латинської мови.

Дитинство
Народилася Ольга Кобилянська у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині у багатодітній сім'ї (7 дітей, Ольга — четверта дитина).
З дитинства вона знала не лише українську, а й польську та німецьку мови, якими розмовляли в її родині.
Через 5 років після її народження батька перевели до м. Сучави. Там Ольга Кобилянська познайомилася з місцевим парохом та українським письменником Миколою Устияновичем.
Як між родинами в цілому, так і між їх доньками, зокрема Ольгою Кобилянською і Ольгою Устиянович, зародилися приятельські стосунки, які тривали до кінця життя письменниці.
Пізніше вона жила в селі Димка, а з 1891 — у Чернівцях.

У Південній Буковині, заселеній переважно румунами й українцями, українських шкіл чи культурно-освітніх закладів у 1860–1880 рр. не було. Німецька школа не могла дати Кобилянській знань з історії та культури українського народу. Перші її літературні твори, написані німецькою мовою ще без чіткого уявлення, "що значить слово «література», припадають на початок 1880-х років («Гортенза, або Нарис із життя однієї дівчини», «Доля чи воля?»). Ранні неопубліковані твори Кобилянської («Гортенза», «Малюнок з народного життя на Буковині», «Видиво», «Людина з народу» та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей із народу.
Сприйняття Кобилянською німецької культури проходило через її особисті зв'язки з відомими німецькими та австрійськими редакторами та видавцями журналів і газет. Це спілкування дало змогу їй надрукувати на німецькій мові такі твори як «Природа», «Битва», «Некультурна», «Мужик».

«МЕНІ СУДИЛОСЯ БЛУКАТИ САМІЙ ДО КІНЦЯ СВОГО ЖИТТЯ»
Найбільшим коханням письменниці був Осип Маковей, — вважає онук Ольги Юліанівни Олег Панчук. — Він був одним із перших редакторів і критиків її творів. За фахом учитель. Маковей був на три роки молодший від Кобилянської. Вони покохали одне одного з першого погляду. Залишилися її листи до нього. Цей архів зберігається у Львові. «У нас споріднені душі. Ми обоє письменники. Я б могла тобі допомагати. Корегувати твої праці. Ти пишеш, що утримуєш свою матір і тому не зможеш утримувати ще й мене. Я заробляю на життя своїм пером», — писала вона йому в одному з листів. Після їх розриву його кореспонденцію до себе вона спалила.
Деякий час Кобилянська і Маковей навіть жили разом. Та мабуть він її по справжньому не любив, а захоплювався лише як письменницею. У 1903 році виїхав з Чернівців, одружився, але не був щасливим у шлюбі і 1925 року помер. А Кобилянська так і не вийшла заміж. Єдина розрада в особистому житті — прийомна донька Галина-Олена (по чоловікові Панчук). Вона одночасно була і її племінницею.
Особистий душевний бiль майбутньої письменниці стане тим життєви матеріалом, який ляже в основу її творів. Вона писала вірші, потім придумувала новели. Поступово фантазії переростали в романтичні повісті, а далі сюжети приходили вже з самого життя, яке вирувало навколо Ольги.
«Межи моїми ровесницями і знакомими, котрих в мене було небагато, не було жодної, котрій я б була могла відкрити свою душу з її тайнами. Їх ідеал був мужчина і заміжжя, тут вже все кінчалося. Мені хотілося більше. Мені хотілось широкого образовання, і науки, і ширшої арени діяльності», — пише вона в своїй автобіографії. І в той же час: «В моєму житті не часто гостює радість... Чому жоден чоловік не любить мене тривалий час? Чому я для всіх тільки «товаришка», — читаємо в листі від 27.11.1886 року.
У творчості Ольга Юліанівна знаходила розраду. Через хворобу матері їй треба було займатися господарськими справами і наглядати за молодшими братами. «Я не маю ніякого бажання до хатньої роботи, бо вона мені не дає задоволення, — пише вона в щоденнику. — В моєму серці нема жодного сонячного промінчика, душа вкрита хмарами. Я хвора на тяжку хворобу, мене може вилікувати жваве духовне життя, а де його тут взяти?». Коли письменниця жила в невеличких містах Південної Буковини, то відкрила для себе контрасти і суперечності побуту селян. Вона говорила, що її заслуга в тому, що змогла привернути увагу читачів «до теперішніх Марусь, Ганнусь і Катрусь, які повинні стати жінками європейського характеру». А коли почала працювати над повістю «Земля», то буквально ридала над фактами, що відкрилися їй.
У 24 роки О. Кобилянська в розпачі пише в щоденнику: «Я стара, зацькована, втомлена, душа моя геть роздерта, знервована до краю. Я не можу писати, не можу нічого читати. А найжахливіше те, що я вже ніколи не зможу бути щаслива». «Від року 1903 я підтята лівобічним паралічем. І сердечною хворобою, внаслідок простуди в Галицьких горах. Хвороба ця держиться й досі та не дозволяє брати участі в діяльності українського суспільства, а хіба лиш писати, що я роблю по можливості
 «ТІЛЬКИ Б БІЛЬШОВИКИ НЕ ПРИЙШЛИ»
Коли приєднали Буковину до Радянської України, то ім’я Кобилянської влада використала в агітаційних цілях. На той час вийшла ціла низка статей, які нібито були написані письменницею. Хоча насправді вона не мала до них ніякого відношення і написані вони навіть не в її стилі. Політика її зовсім не цікавила. Вона абстраговано сприймала дійсність. Одного разу, розмовляючи з журналістом і літературознавцем Дмитром Косариком, сказала: «Якось проживемо, тільки б більшовики не прийшли». Він вискочив з кімнати наче ошпарений, пообіцяв мовчати про цей інцидент, а з того часу письменницю родичі саму з чужими людьми не лишали. Делегації приходили подивитися на живого класика української літератури, а після цих відвідин з’являлася нова порція агіток. Треба пам’ятати, що в 39-х — 40-х роках Ольга Юліанівна вже була дуже хворою і старою людиною. Після написання «Апостола черні», по суті, літературою не займалася.
— Коли розпочалася Велика Вітчизняна війна, нашій родині давали автомобіль, щоб евакуюватися, — продовжує О. Панчук. — Але ми не погодилися з двох причин. По-перше, думали, що прийде звільнення і німці з румунами будуть по-людськи ставитися до українців. А по-друге, Ольга Юліанівна фізично не витримала б такої довгої подорожі.
Коли на Буковину знову прийшли румуни, то письменницю навіть хотіли віддати під трибунал через те, що її агітаційні радянські листи шкодили румунській державі. Ставились питання ув’язнення, проведення показового суду і, навіть, публічного розстрілу як зрадниці. Але знайшлися розумні люди, які буксували розгляд справи, даючи спокій 78-літній жінці. Кобилянська померла 21 березня 1942 року. Маршрут похоронної процесії довелося узгоджувати з румунською владою. Вони не дозволили катафалку проїхати центральною вулицею, а лише коротким шляхом до цвинтаря. Хоча некролог і опублікували в місцевій пресі, але багато хто побоявся прийти попрощатися з опальною письменницею. В останню путь її проводило, окрім родичів, чоловік з триста. Батьків попередили, щоб ніяких промов українською мовою, але учениця Кобилянської — вчителька Равелюк, все ж порушила заборону. Ольга Юліанівна похована, як і хотіла, в родинному склепі на Руському цвинтарі.

Особливе значення мали тривалі контакти О. Кобилянської з німецьким письменником Л. Якобовським (1878–1900), які відбивали певні закономірності розвитку міжлітературних взаємин української та австрійсько-німецької літератур кінця XIX — початку XX століття. У 1890-ті роки, коли активізується співпраця з Л. Якобовськнм, Кобилянська публікує на німецькій мові свою статтю «Марко Вовчок та її оповідання», цілий ряд перекладених німецькою мовою оповідань українських письменників. Водночас ці контакти сприяли тому, що твори німецьких авторів друкувалися у перекладі українською мовою. Леся Українка, О. Маковей, Д. Лукіянович, А. Крушельницький перекладали твори Л. Якобовського та друкували їх в чернівецькій «Буковині», у львівському «Літературно-науковому віснику».
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці треба було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше усвідомлювала й з кінця 1880-х років наполегливо вивчала культурну спадщину свого народу, виявляла дедалі більший інтерес до його життя.

Під впливом свого оточення — письменниці й діячки жіночого руху Наталії Кобринської, першої української жінки-лікарки в Австро-Угорщині Софії Окуневськоїь(стала праобразом героїні твору «Доля чи воля?»), художниці Августи Кохановської (ілюструвала новели письменниці «Некультурна», «Природа», «Битва», «Під голим небом») — вона почала писати рідною мовою. Одним із імпульсів до цього стала закоханість Ольги в Євгена Озаркевича, брата Наталії Кобринської
Тоді ж вона взяла активну участь у феміністичному русі. Ставши у 1894 однією з ініціаторок створення «Товариства руських жінок на Буковині», Кобилянська обґрунтувала мету цього руху в брошурі «Дещо про ідею жіночого руху». Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки «середньої верстви», активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за право жінки на гідне життя.
Ці думки виявилися в ранніх творах письменниці. У деяких з них («Гортенза», «Вона вийшла заміж» та ін.), змальовуючи духовний світ своїх героїнь, письменниця робила наголос на їхніх пошуках особистого щастя. В «Людині» (а ще більше в «Царівні») особисте щастя героїнь Кобилянської більш чи менш пов'язується з соціальними проблемами, активною позицією людини в житті, з необхідністю боротися з несприятливими обставинами.

Продовжуючи проблематику «Людини», повість «Царівна» (1895) свідчила про розширення світобачення письменниці, поглиблення її реалістичної манери, засобів психологічного аналізу. Повість має складну творчу історію. Її творення й доопрацювання було тривалим (1888–1893), первісний текст був німецький, пізніший — український. Надрукували повість у газеті «Буковина» (1895) і того ж року вона вийшла в Чернівцях окремим виданням.
Книга «Природа», видання 1897
Торкнувшись морально-етичних проблем життя інтелігенції в новелах, як «Аристократка» (1896), «Impromptu phantasie», Кобилянська продовжила розробляти їх у наступних творах і створила три цілісних образи жінок-інтелігенток в оповіданні «Valse melancolique» (1898). Згодом вона повернулася до цієї теми в повістях «Ніоба» (1905), «Через кладку», «За ситуаціями» (1913).

Тема інтелігенції проходить через усю творчість Кобилянськоі — від її ранніх оповідань та повістей до «Апостола черні».
Зображення життя села, його соціально-психологічних і морально-етичних проблем — друга провідна лінія творчості Кобилянської. «Щоденники» письменниці переконливо свідчать, що в 2-й половині 1880-х рр. вона замислювалася над долею народу, пов'язуючи проникнення в його життя з опануванням соціалістичних ідей. В новелі «Жебрачка» (1895) письменниця вперше показала людину з народу, яка опинилася без засобів до існування, живе з милостині. У середині 1890-х рр. письменниця поглибила знання селянського життя, чому сприяли її тісні контакти з мешканцями сіл, зокрема Димки (згодом це село ввійшло в її творчість картиною страшного братовбивства в повісті «Земля»). Глибоко правдиві картини з життя села Кобилянська дала в новелах «Банк рустикальний», «На полях», «У св. Івана», «Час», «Некультурна». Визначним досягненням української літератури, вагомим внеском письменниці у розробку теми землі у світовій літературі є повість «Земля».
На початку 1890-х рр., розробляючи проблеми, накреслені в ранніх творах, письменниця прагне розширити сферу своїх художніх пошуків, звертається до абстрактно-символічних тем і образів («Акорди», «Хрест», «Місяць» та ін.), пише ряд поезій в прозі, серед яких є майстерні художні мініатюри. Кобилянська публікувала окремі твори в модерністських журналах «Світ», «Українська хата».

Реалістичні й романтичні тенденції творчості Кобилянської своєрідно поєдналися в одному з її найкращих творів — повісті «В неділю рано зілля копала», в основі якої — мотив романтичної балади «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці», неодноразово опрацьованої українськими письменниками, зокрема Михайлом Старицьким — в однойменній драмі. Повість перекладена багатьма мовами, була інсценізована, з успіхом йшла на сцені.
Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр., коли Буковина опинилася під владою Румунії, проходила у складних умовах. Українська мова й культура була об'єктом переслідувань, проте й у таких умовах Кобилянська налагоджувала контакти з українською літературною молоддю журналу «Промінь» (1921–1923), з місячником «Нові шляхи» (Львів), з видавництвом «Рух» (Харків), де протягом 1927–1929 вийшли її «Твори» в 9 томах.
У творах Кобилянської періоду першої світової війни та часів румунського панування з'явилися деякі нові мотиви. В оповідання письменниці ввійшла тема війни («Юда», «Лист засудженого вояка до своєї жінки», «Назустріч долі» (1917), «Зійшов з розуму» (1923) та ін.) — подібно до творів Василя Стефаника, Марка Черемшини, Осипа Маковея, Катрі Гриневичевої та ін.

У деяких оповіданнях та новелах повоєнного періоду Кобилянська повернулася до тих морально-етичних проблем, що були предметом художнього аналізу в її творах кінця 19 — початку 20 ст. Так, мотиви «Землі» знайшли своєрідне продовження та поглиблення в оповіданні «Вовчиха».
Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр. підпадала під вплив символізму («Сниться», «Пресвятая Богородице, помилуй нас!»). У романі «Апостол черні» письменниця наділила буковинське духовенство, зокрема таких духовних пастирів, як о. Захарій, багатьма громадянськими й християнськими чеснотами.
Кобилянська протягом майже півстоліття створила десятки оповідань, нарисів, новел, повістей, критичних і публіцистичних статей, перекладів, лишила значне за обсягом листування. Частина її творів написана німецькою мовою. З них лише деякі були надруковані в періодичних виданнях; у 1901 р. вони вийшли окремою книжкою під назвою «Kleinrussische Novellen».
Найкращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, зокрема слов'янськими.

У Чернівцях діє єдиний в Україні Літературно-меморіальний музей письменниці, розміщений у будинку, де О.Кобилянська жила з 1925 року до самої смерті. Там, серед численних експонатів і особистих речей, зберігається унікальний документ — щоденник Кобилянської. Це два загальні зошити, написані німецькою мовою (деякі слова українською та польською). Перший запис зроблено 1 листопада 1883 року.
Вона вела щоденника протягом понад 7 років, коли жила в Кімполунзі, Димці, Болехові. Майже 70 років ці раритети були за кордоном, їх зберіг і передав до музею відомий американський адвокат Іван Панчук

Заголовок презентации

Твори
Гортенза, або Нарис з життя одної дівчини (1880) — оповідання німецькою мовою
Воля чи доля? (1883) — оповідання німецькою мовою
Картинки з життя Буковини 1885 — оповідання
Видиво (1885) — алегорична замальовка
Голубка і дуб (1886) — алегорична замальовка
Вона вийшла заміж (1886–1887) — оповідання
Людина (1886) — повість
Природа (1887) — новела
Жебрачка (1888)
У св. Івана (1890) — оповідання
Impromtu phantasie (1894)
Valse melancolique (1894)
Рожі (1896) — мініатюра
Він і вона (1895) — оповідання
Час (1895)
Битва (1895)
У св. Івана (1895) — оповідання
Банк рустикальний (1895) — оповідання
Земля (1895–1901) — повість
Аристократка (1896)
Некультурна (1897) — новела
Поети (1897) — мініатюра
Слово зворушенного серця
Царівна (1895) — повість, яка почалась писатись як німецькомовна повість Lorelei (1888)
Що я любив (1896) — мініатюра, оповідання
Покора (1898)
Акорди (1898)
На полях (1898) — оповідання
Там звізди пробивались (1900) — мініатюра
Під голим небом (1900) — нарис
Смутно колишуться сосни (1901) — мініатюра

Мої лілеї (1901) — мініатюра
Самітно мені на Русі (1902) — мініатюра
Осінню (1902)
За готар (1903) — оповідання
До світа (1903)
Ніоба (1905) — повість
Через кладку (1905) — оповідання
В долах (1907) — мініатюра
В неділю рано зілля копала… (1908)
Весняний акорд (1910) — мініатюра
За ситуаціями (1913)
Юда (1917)
Лист засудженого вояка до своєї жінки (1917)
Назустріч долі (1917)
Сниться (1917)
Василка (1922)
Вовчиха (1923) — оповідання
Зійшов з розуму (1923)
Апостол черні (1926)
Але Господь мовчить… (1927)
Пресвятая Богородиця, помилуй нас! (1928)
Не смійтесь (1933)


title: Протиставлення образів пасербиці та мачухи і її рідної дочки як втілення конфлікту

text:
2
5
9
3
4
6
7
8
,
!
27, 36, 30, 14,
16, 27, 36, 30, 14, 16, 40, 54, 20,36, 16, 63, 36, 15, 20, 8, 12, 36, 27, 6, 54, 35, 36, 72


title: Рідна мова чиста, як роса

text:
Веселий ярмарок
Веселий ярмарок

Рідна мова чиста, як роса
Неначе юна зоря світанкова, Ти лісами, степами ідеш. Українська чарівная мово,Ти у серці народу живеш.
Веселий ярмарок

Перевір себе
           І група
Однина
доля
озеро
берег
радість
експеримент
дочка
іграшка
ліс
олівець

Множина
ножиці
екзамени
приклади
радощі
окуляри
птахи
абрикоси
дерева
експонати

 ІІ група
сонечко – середн.р.,одн.,
на дворі – чол.р., одн.,
промені – мн.,
млинцями – мн.,
тиждень - чол.р., одн.,
суму - чол.р., одн.,
час - чол.р., одн.,
для розваги – жін,р., одн.,
для розради - – жін,р., одн.

ІІІ група
Назви міст України: Полтава,
Клички тварин: Веселка,
Прізвища: Шевченко,
Імена: Василь,
По батькові: Сергіївна,
Добре діло непропаде
прикметник
Веселий ярмарок
Перевір себе
ІІІ група
“Знайди прикметник ”
У по

ІІ група
“Словограй”
Рушник ( який? )
І група
“Вишиваємо словами”
Український рушник! Як багато промовляє до нас це слово! Яке воно рідне і миле нам! Скільки прекрасних спогадів з родинного життя пов’язано з цим домашнім оберегом, народною святинею.

Веселий ярмарок
http://im7-tub-ua.yandex.net/i?id=165135078-44-72
Веселий ярмарок

Перевір себе
І група
Гра “Мовне доміно”

Лютневий сніг весною пахне.
Морозна й похмура погода – на ранню весну.
Ясний і тихий день – на хороший урожай.
Швидко сніг розтанув – буде мокре літо.
Якщо на Масляну зі стріх капає – то весна буде ранньою і сухою.
ІІ група
ІІІ група
Весна
Летить на крилах весна. Будить землю, дерева, струмки.
Незабаром спів пташок наповнить гаї і сади.
Весна приносить радість дорослим і людям.
На уроці я:
 дізнався…
зрозумів…
навчився…
найбільш мій успіх – це…
найбільші труднощі я відчув…
на наступному уроці я хочу….

Веселий ярмарок


Сюжетний ланцюжок до твору О.Кобилянської “Земля”


title: Станіслав Чернілевський - Життя та творчість митця

text:
СТАНІСЛАВ ЧЕРНІЛЕВСЬКИЙ
«Теплота родинного інтиму».
«Забула внучка в баби черевички»...

(Народився 1950 року)Станіслав Чернілевський народився на Вінниччині. «Я народився поміж двох річок — невеличкою річкою Жван з її мілинами та глибинами та могутнім і тихим Дністром з його вирами та потужною течією, — так поетично починає про себе розповідь сучасний український письменник Станіслав Чернілевський. — Може, через те я так люблю водночас і найтонші, найдрібніші порухи і великі, могутні рухи.

Десь у четвертому класі я зіграв на сцені першу роль — хлопчика, що вкрав на колгоспному полі огірки, а мама його присовістила, і він, каючись, відніс їх назад.
Береги Дністра, де я жив, були райськи благодатними: там росли колгоспні груші, яблука, сливи, абрикоси, виноград. Там були баштани. Природно, що поночі ми, хлопчаки, ватагою пробиралися ярами й цупили кавуни та дині або ж огірки та помідори, поки сторож не гнався за нами.

Талант до поетичного слова виявився рано: він, бувши учнем четвертого класу, надрукував у районній газеті свій перший вірш про Тараса Шевченка. Пізніше Станіслав Чернілевський навчався навпереміну в трьох вищих навчальних закладах: Київському університеті на філологічному факультеті, у Київському театральному інституті на факультеті кінорежисури1, а також у Вінницькому педагогічному інституті. Упродовж життя працював учителем, потім на кіностудії імені О. Довженка.
Зараз працює режисером і редактором на ТРК «Студія 1 + 1», зокрема відповідає за дубляжі українською мовою іноземних фільмів. Багато уваги приділяє студентам Київського національного університету театру, кіно й телебачення імені І. К. Карпенка-Карого. Ось яка багатогранна діяльність Станіслава Чернілевського.
	У поезії С. Чернілевського ти познайомишся з матір'ю письменника — відчуєш те тепло, яке несуть матері впродовж усього життя.
Теплота родинного інтиму.
Теплота родинного інтиму.
Ще на шибах досвіток не скрес.
Встала мати. Мотузочком диму
Хату прив'язала до небес.

Весело і з ляском серед печі
Полум'я гуляє по гіллю.
Ковдрою закутуючи плечі,
Мати не пита, чому не сплю.
Вже однак зникає гіркотина, Не катує серце печія. Знову я — малесенька дитина, Мати знає більше, аніж я.  Матері розказувать не треба, Як душа світліє перед днем В хаті, що прив'язана до неба Світанковим маминим вогнем.
Відтворюємо прочитане1. Де відбуваються події, змальовані у вірші?2. Яку пору року поет зображує у вірші: а) зиму; б) весну; в) літо; г) осінь?  Аналізуємо зміст і особливості художнього твору3. Які враження справив на тебе цей вірш? Поділися ними з однокласниками.4. Які настрої та почуття висловлені в поезії?
5. Чи є зв'язок між деякими моментами біографії поета й особливим теплим ставленням до матері, свого дому («теплоти родинного інтиму»), оспіваних у вірші? Якщо так, то в чому він виявляється?6. Як ти розумієш вислови «мотузочком диму хату прив'язала до небес», «не катує серце печія», «як душа світліє перед днем»? Чи збігається твоє розуміння цих висловів із тлумаченням однокласників та вчителя?7. Визнач головне слово в кожному рядку. Виділяючи такі слова інтонаційно, виразно прочитай вірш.
Забула внучка в баби черевички...
Забула внучка в баби черевички...
Дитячим сміхом бризнувши в зело1,
За повелінням вікової звички
Перекотилось літо за село.

Махнуло рученятко в бензовозі
І курява вляглась після коліс.
А бабка все стояла на дорозі,
Хустинкою торкаючись до сліз.

І вийшли в небо зорі-жаровички,
І тихо бабка посеред села
Малесенькі дитячі черевички
У спорожнілу хату занесла.

Лягла собі. І світло не світила.
Торкнулась черевичків перед сном —
І осінь їй тихенько опустила
Горіховий листок перед вікном.
1 Зело (застаріле, поетичне) — зелені дерева, кущі, трави тощо.
Відтворюємо прочитане1. Які пори року згадуються у вірші?2. На якому автомобілі внучка поїхала з бабусиного села?3. Що занесла до хати бабуся?
Аналізуємо зміст і особливості художнього твору4. Які почуття викликав у тебе вірш? Поділися ними зі своїми однокласниками.5. Яким настроєм і почуттями пройнято цей вірш?6. Як ти розумієш зміст рядків: «І осінь їй тихенько опустила горіховий листок перед вікном»?7. Навіщо, на твою думку, поет використовує образні вислови «перекотилось літо за село», «бризнувши в зело», «і осінь їй тихенько опустила горіховий листок перед вікном»?
8. Знайди у вірші слова зі зменшено-пестливими суфіксами й випиши їх у робочий зошит. З якою метою автор використовує їх? Чи вживає хтось із твоїх знайомих, друзів чи родичів слова з такими суфіксами і в яких ситуаціях?9. Підготуйся до виразного читання віршів С. Чернілевського й візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.10. Добери й запиши в зошит епітети, які у віршах могли б сполучатися з такими словами: мамині ..., ..., ...  руки..., ..., ... сонце ..., ..., ... зоря ..., ..., ... хатина.
Виконуємо домашнє завдання1. Вивчи один з віршів С. Чернілевського напам'ять і візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.2. Випиши в робочий зошит з вірша С. Чернілевського слова, ужиті в переносному значенні. Усно поясни, для чого письменники вживають у творах образні слова (епітети, метафори, порівняння тощо).


Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович


title: Музей Лесі Українки

text:
»
http://greatukrainians.com.ua/
http://uk.wikipedia.org/wiki/
http://www.ukrlib.com.ua/
http://h.ua
http://www.photoukraine.com


title: М Коцюбинський людина сонце

text: «Intermezzo» (1908).


Облога Буші


title: кларнети

text:
Вільгельм Людвіг Йогансен
Підготував ліцеїст 101 н.г. Ярмолицький Орест
Вільгельм Людвіг Йогансен (дан. Wilhelm Ludvig Johannsen; 1857 — 1927) — данський біолог, професор Інституту фізіології рослин Копенгагенського університету, член швецької Академії наук.

Дослідами над ячменем і квасолею доводив неефективність відбору у самозапильних рослин, створив на цій основі закон «про чисті лінії» і спростовував закони Ф. Гальтона (1889, 1897) про часткове спадкоємство придбаних ознак. У 1903 році в роботі «Про спадкоємство в популяціях і чистих лініях» ввів термін «популяція». У 1909 році в роботі «Елементи точного вчення спадковості» ввів терміни: «ген», «генотип» і «фенотип».
Малевич Казимир Северинович
Український художник-авангардист, визначний діяч українського авангарду, засновник супрематизму, один з фундаторів кубофутуризму; педагог, теоретик мистецтва. Разом із Велимиром Хлєбниковим був членом «товариства голів земної кулі».
Життєпис
Народився 11 (23) лютого 1879 року в Києві в українсько-польскій католицькій сім'ї Северина та Людвіки Малевичів[2]. Раніше вважалося, що місцем народження Малевича є будинок, що не зберігся до цього часу, за адресою Бульйонська вулиця, 15. За останніми дослідженнями, місцем народження художника був будинок його тітки Марії Оржеховської за Жилянською вулицею, нині ця територія — між двома житловими будинками: комплексом «Дипломат Холл» та сусідньою будівлею 1970—1980 років[6][7][8]. Батько був інженером цукрового виробництва, тому сім'я часто переїжджала з одного містечка до іншого, від однієї цукроварні до іншої.
У 1904 переїхав у Москву. Вдосконалював майстерність в училищі живопису, скульптури і архітектури (1904–1905) та в студії Ф. Рерберга (1905–1910). У картинах першого періоду творчості намагався поєднати принципи кубізму, футуризму і експресіонізму. Брав участь у виставках об'єднань художників «Бубновий валет» (1910) і «Віслючий хвіст» (1912) та ін., на яких виставляв свої роботи, написані в неопримітивіському: («Селяни в церкві», 1911-12; «Врожай», 1911) та кубофутуристському стилі («Англієць в Москві», 1914).
У 1919–1922 викладав у художній школі Вітебська, а в 1923–1927 — директор Інституту художньої культури в Ленінграді.У 1927 переїхав до Києва, де зусиллями Миколи Скрипника Малевичу було створено нормальні умови для творчості. Публікував статті на мистецьку тематику в журналі «Нова ґенерація» (1928–1929) у Харкові.
Дякую за увагу!!!


Олександр Довженко


"Микола Степанович Вінграновський"


Образ Роксоляни


title: Ой як прийде неділенька

text:
НЯ   ЛЯ   СЯ   РЯ  ТЯ  ДЯ  ЗЯЯН   ЯЛ   ЯС   ЯР  ЯТ  ЯД  ЯЗ
Я
чмінь
года
гня
йце
лина
сен
акаці
топол
яблун
вишн
дин
земл

= 0 – 0 - 0
= 0 – 0 - 0
- 0 – 0 – 0 = 0
- 0 = 0 -
- 0 = 0 - - 0 -
- 0 – 0 = 0
ЯРМАРОК= 0 - - 0 – 0 -
Ой як прийде неділенька Підмалюю личко На базарі у ДрабовіКуплю черевички
ЯРМАРОК= 0 - - 0 – 0 -
                 ,,,        ,                ,
Драбів - мальовниче і красиве сели_е. У центрі височить пам’ятник та Братська могила. Є магазин, аптека, перукарня, лікарня, _кола,дитячий садок. Однією з найголовні_их окрас сели_а є Поляна казок, де росте багато порід дерев: ялина, акація, тополя, ясен. Живуть у Драбові хоро_і, працьовиті люди, які своєю працею примножують добробут сели_а. А які співучі драбів’яни! Їхня пісня народжує в кожному серці радість і тепло. На полях колоситься п_ениця, ячмінь, тягне до сонця голівки соня_ник.Ось таке наше сели_е, на_а маленька батьків_ина.
Валентина Ступаченко                       Ірина Паращенко
Моя Драбівщино
учениця 8 класу Ковалівська школа
Моя Драбівщино, до тебе я мовлю
Своє вогняне і схвильоване слово.
До тебе прийшла зі своєю любов’ю
Цвіти, веселій, вигравай веселково.
Нехай колоситься засіяна нива,
Хай широко дихають груди твої,
Нехай усміхаються люди щасливо,
Не стихнуть ніколи пісні солов’я.
Здавна відома всім народна мудрість
Людьми багата й славная земля
Відкрию серце і наповню груди
Твоєю величчю, Драбівщино моя.
Вмиваючись ранковою росою ,
Біжу стежиною, що в’ється за село.
Тут милувавсь тобою, рідний Драбів
Уславлений поет-земляк Масло.
Як не любити край, де колос стиглий.
Де в яблуках нахилене гілля
Найкращий в світі, найдорожчий, милий.
Мій рідний край-це Драбівська земля.

Михайло Коваль
Драбівська земля

Драбівська моя земля
Дзвенить піснями солов’я
Дзвенить вона піснями
Рясними врожаями
О земле, сонячна моя.

Драбівська моя земля
Кохаю щиро тебе я
Високими хлібами
Невтомними руками
Красуйся, матінко моя.

КОЖНОМУ МИЛА СВОЯ СТОРОНАУ РІДНОМУ КРАЇ І СЕРЦЕ СПІВАЄ       ,,,               ,,,             ,,


Олена Пчілка."Сосонка"


title: "Нестор Літописець - "батько української історії та словесності""

text:
Підготувала учениця 11-А класу
Чинадіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів
Пехньо Олександра
Нестор Літописець - "батько української історії та словесності"
Хто не знає свого минулого,
Той не вартий майбутнього.
Хто не відає про славу своїх предків,
Той сам не вартий пошани…
                        Максим Рильський

 Нестор-літописець    -святий, письменник, літописець  Києво-Печерського монастиря.

Народився близько  1056 року  в  Києві,
   мабуть, в багатій родині, бо був освіченим, знав іноземні мови.

У  1073 році   поступив послушником до Печерського монастиря, але монахом став
не одразу. Згідно з церковними правилами, ті, хто готував себе служінню Богу в монастирі, підлягав обов’язковому трирічному випробуванню. Випробування  Нестор  витримав  і був удостоєний дияконського сану.

У Києво-Печерській обителі було багато чоловіків високого розуму, які були взірцем духовного вдосконалення. Тут панували повага і злагода. Старші допомагали молодшим, наставляли їх, укріплювали їх віру. Цей час не пройшов марно для Нестора

Преподобний Нестор належав до найосвіченіших людей Київської Русі кінця XI — початку XII століття
 Окрім богословських знань, мав виняткові здібності до історії та літератури, досконало володів грецькою мовою.

З його праць збереглися життєписи святих князів   Бориса і Гліба, преподобного Феодосія, перших святих  Печерської Лаври

Коли Нестору  було  40 літ, а саме у  1110 році, він  взявся за написання літописного звіту, щоб розповісти нащадкам,  “откуда єсть пошла русская земля, кто въ Киевъ нача первъє княжити”

Для цього 1097 року
    вирушив до Володимир-
    Волинського та Зимненського
    монастирів. Там він знайшов Волинський літопис. Познайомився з руськими  літописними зведеннями  і  сказаннями, монастирськими  записами, візантійськими  хроніками. Записав  цікаві розповіді старців, воїнів, мандрівників, свідків  багатьох  подій

Результатом такої 20-річної важкої праці Нестора Літописця стала „Повість минулих літ”. У ній автор використовував  численні праці своїх попередників (Василя, Федора, Никона Великого), а також усні народні перекази, свідоцтва очевидців, власні спостереження, вставки з Біблії, переклади з  грецької та болгарської літератури.

Відомий скульптор Антокольський  відобразив Нестора з пером у руці,   схиленим над розкритою книгою

Книга — це невичерпне джерело знань,  - писав Нестор, - відомостей про десятки і сотні подій, явищ, людей. У ній немає нічого другорядного. Тут усе надважливе. Вчитаймося в кожне слово, і воно наситить наш розум, душу, уяву одвічною загальнолюдською мудрістю, випробуваним часом, золотом чистої правди“

    У монастирській бібліотеці було знайдено опис зовнішності Нестора:

   „Нестор-литописец подобием сед, брада не раздвоилась, на плечах клобук, в правой руке перо, а в левой – чётки…”.

Преподобний Нестор заповідав печерським ченцям-літописцям продовжувати розпочату ним справу -  літописання

Помер біля 1114 року, похований у Ближній печері Києво-Печерської лаври

У 1985 році російський   експерт-криміналист  С.А.Нікітін   відомий відновленням  скульптурних  портретів за черепом створив зображення Нестора Літописця

9 листопада - за традицією покладають квіти до пам’ятника Несторові   Літописцю, відзначають найкращі здобутки просвітителів та мовознавців у сфері мови та культури України, заохочують видавництва, які випускають літературу українською мовою.

Азбука духовної премудрості:  — Подяку повинна містити в собі кожна наша молитва  — Дякувати в труднощах —  заслуга більша, аніж подавати милостиню  — Вдячність повинна бути початком і кінцем наших дій і бесід    — Корисне для себе ми знайдемо тоді, коли будемо шукати користі ближньому

ДЯКУЮ
ЗА
УВАГУ!


ПАМ'ЯТІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА


title: "Образна символіка вірша Івана Малковича “Із янголом на плечі”"

text:
Презентація на тему:                        Образна символіка вірша Івана Малковича “Із янголом на плечі”

Іван Малкович
     Поет, видавець. Народився в с. Березові Нижнього Косівського району на Івано-Франківщині у селянській родині. Закінчив скрипковий клас Івано-Франківського музичного училища. Після закінчення філологічного факультету Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка працював редактором видавництв «Веселка», «Молодь». Тоді ним було підготовлено до друку чимало гарних видань,а нових задумів було ще більше.
  Балада «Із янголом на плечі»
      Цей твір дав назву однойменній збірці І. Малковича «Із янголом на плечі». Вона була видана 1997 року. Поезія має підзаголовок «Старосвітська балада». Біблійна легенда стверджує, що людину супроводжують у житті янгол-охоронець та чорт, що підбиває на дурні справи. Хтось може подумати, що від людини нічого не залежить. Однак це не так: саме людина вибирає кого слухати, отже, як їй чинити, як будувати власне життя.
Художні образи балади               «Із янголом на плечі»
Людину, за біблійною легендою, супроводжує в житті янгол-охоронець. Але й людина має право вибирати, як їй чинити, як будувати своє життя. Хтось вибирає для себе важкі шляхи, хтось — легші. Ліричний герой поезії І. Малковича «Із янголом на плечі», як бачимо, обрав собі важкий шлях пошуків, долання перешкод. І як важливо, щоб йому стало снаги й сил пройти цей шлях, коли навіть янгол «ледь живий» від утоми! Хоч твір і названий «старосвітською баладою», його проблеми звучать цілком актуально й донині.
 Пройти життєвий шлях можна по-різному: обираючи тернисті стежки або пряму дорогу. Ліричний герой поезії І. Малковича «Із янголом на плечі» обрав важкий шлях. Це пошук свого призначення, долання перешкод на шляху до пізнання самого себе та сенсу життя. Пройти цей шлях людина повинна сама. Подорожній виснажений, навіть янгол «ледь живий» від утоми, а людині — ще важче.
Висновок
    Отже,образна символика відіграє важливу роль у вірші Івана Малковича “Із янголом на плечі”.Без неї цей вірш не можливо відчути взагалі.Настрій був би не таким,який ми розуміємо зараз.Весь сенс вірша став би втрачений. Усі життєві дороговкази зникли б.Символи допомагають нам зрозуміти вірш,те,що хоче нам передати автор своїми словами,усі його думки,побажання,застереження.У цьому йому допомагають саме образи-символи.


Ліплення з пластиліну. Їжачок


title: Микола Хвильовий

text:
Микола Хвильовий«Мати»
Презентація учениці 11-А класу Вільяльд Надії
Микола Хвильовий«Мати»
Трагедійного звучання набуває образ жінки у новелі М. Хвильового “Мати”. Невипадково письменник і в цьому творі, і в багатьох інших детально вимальовує жіночі образи, адже жінка, за світовідчуттям українців, — це берегиня роду, носій його традицій.
Проте у збурених обставинах перших десятиліть XX століття роль жінки — народжувати і виховувати — доповнюється ще одним штрихом: ціною власного життя рятувати дітей від жорстокості та абсурдності світу, поділеного на класи, на непримиренні ворожі табори. І найдраматичніше те, що лінія такого протистояння часто проходила через одну сім’ю, родину, краючи її навпіл.

Микола Хвильовий«Мати»
Новела М. Хвильового теж позначена фольклорними впливами — тон її розповіді нагадує прозові народнопоетичні жанри: казки, легенди. Та й зображення двох братів-антиподів (“один завжди носив чистенький костюмчик та вже з дитинства зростав на негативного типа, а другий і не знімав засмальцьованої сорочки. Одного мати мусила годувати пахучими сосисками..., а другий їв чорний хліб з олією”) теж витримане у фольклорному стилі.
Однак, якщо в народних казках молодший син ніколи не втрачав людської подоби, залишаючись добрим і людяним, то у творі М. Хвильового обидва брати, потрапивши у вир громадянської війни, опинившись по різні боки барикад, перетворилися на сліпих фанатиків ідеї, забули про найсвятіші — християнські — приписи людської моралі.
Микола Хвильовий«Мати»
Письменник психологічно вмотивовує вибір життєвого шляху братами.
Один із них навчався в гімназії, здобув освіту, і мати намагалася забезпечити йому достойне життя ціною неймовірно виснажливої праці (“цілий день вона шила сорочки та костюмчики і зовсім не мала часу розмовляти з своїми любими синами”). Проте навчати другу дитину жінка через матеріальні нестатки вже не могла, тому самостійне життя Андрія почалося з містечкової кузні. Не дивно, що Остапа супроводжувала весела усмішка, а Андрій “дивився на світ суворим поглядом незадоволеної людини”.
М. Хвильовий акцентує увагу на тому, що саме матеріальні умови визначили шляхи братів у вирі громадянської війни: Остап служить у білогвардійській армії, а Андрій потрапляє до лав більшовиків.
Однак як пояснити їхнє ставлення до матері, яка порівну між синами розподіляла свою доброту, ласку, тепло душі? Від чого зачерствіли серця хлопців? Чому нелюдська ненависть пролягла поміж братами? Чому Остап безапеляційно заявляє білогвардійцям: “...хочу я довести вам, що для мене в боротьбі нема і матері”.
Микола Хвильовий«Мати»
Абсурдність ситуації розв’язати може лише смерть. Такий підтекст прочитується уже в перших рядках твору.
 Герої носять імена синів Тараса Бульби, бо їхній батько, бідний і зворушливо наївний кравець, марив старовиною, козацьким давнім лицарством. Його сини не стали лицарями, криваві будні воєн, класова ворожнеча, ігнорування гуманних принципів людської спільноти уподобили їх до звірів.
 Мати не пізнає Остапа — “перед нею стояла сувора і без кінця далека їй людина. Це вже був не той Остап, що обіцяв їй годувати її смачними цукерками. Це було втілення незнаної їй хижої мудрості”. Таким же далеким і чужим видається їй Андрій. У розпачі жінка підставляє під сокиру старшого сина власну голову, рятуючи меншого.
Микола Хвильовий«Мати»
Зображена М. Хвильовим колізія нагадує біблійну легенду про Каїна та Авеля, злочинця і невинну жертву.
Давній переказ у XX столітті під пером письменника набуває нового звучання — Остап і Андрій, засліплені ненавистю і пролитою кров’ю, нагадують виродків, а їхня мати — це втілення самопожертви і безмежної любові. Вона також уособлює Україну, розіп’яту на хресті братовбивчих революційних потрясінь.
Микола Хвильовий«Мати»
Головні герої: Мати і сини: Остап і Андрійко.
Тема: зображення жорстокоi вiйни мiж рiдними братами, в якiй постраждала сама невинна мати.
Iдея: автор втiлює переживання матері і її страхи, показує любов і як кожна мати проти братовбивства і війни.
Микола Хвильовий«Мати»
Новелa "Мaти" нaписaнa 1927 р. i нaдруковaнa в хaркiвському чaсописi "Службовець" 1928 р. (ч. 37). Передруковaнa спочaтку в книжечцi "Двa оповiдaння", що її випустив "Укрaїнський робiтник" у 1929 р., вiдтaк у 3-му томi "Творiв" (1930, ДBУ), нaрештi в I-му томi "Bибрaних творiв" (1932, "Рух").
Oтже, зa життя aвторa новелa друкувaлaся чотири рaзи. Якщо мaти нa увaзi популярнiсть письменникa, то це дуже мaло (тирaжi тих видaнь невеликi). I все ж їй бiльше пощaстило, нiж, скaжiмо, "Baльдшнепaм". Зa кордоном їй теж не дуже тaлaнило: новели немaє нi у львiвському видaннi "Bибрaних творiв" пiд редaкцiєю i зі вступною стaтею Б.Т.Ромaненчукa (1937, "Укрaїнськa книгоспiлкa"), нi в iнших книжкових видaннях. Звичaйно, знaходимо новелу в п'ятитомному видaннi творiв М.Хвильового, в "Смолоскипi" зa зaгaльною редaкцiєю Григорiя Костюкa.
Микола Хвильовий«Мати»
Новела «Мати» особлива. В ній образ матері є не лише центральним, довкола якого відбуваються всі події. Письменник відійшов від фольклорно-народницького його трактування.
В новелі він сприймається двояко: як реальна мати, хоч існує лише в думках, переживаннях, спогадах, видивах сина, і як наскрізний образ-символ материнства—основи всього життя на землі, уособлення вічного спокою, стабільності, захисту душі й тіла.
Більшовицька мораль вимагала захищати інтереси класу, а не родини: стріляти в кохану, матір, брата, якщо вони були з ворожого табору, залишати вдома хвору дитину, якщо того потребувало виконання виробничого плану і т. ін.
Дякую за увагу!


title: Микола Зеров - Неокласицизм в українській літературі і група київських неокласиків

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
26 .04.1890 -03.11.1937
1
1
1


Прославляння героїзму у чарівних казках. Українська народна казка «Кирило Кожум'яка»
Корсунська
загальноосвітня школа І-ІІ ступенів
Вчитель
початкових класів,
І категорії
Пахалюк Олена Олексіївна
Очікування
Жив князь у палаці,Спав князь  на матраці,Якось князь  всю ніч не спав -Йому цвіркунчик заважав.Ну, а зранку у віконцеВже заглядувало сонце.Прокидайся  князь, бо ранок -На столі стоїть сніданок.
Виставка

Казковий калейдоскоп
Скарбник-словник
Кожум ’ яка  — майстер, що виробляв шкіри.
Леміш — загострений кінець плуга.
Булава — важка палиця (зброя), на одному кінці кулеподібна.
Слухання казки
Посміхаючись один одному                                                                                Веселіше стане нам,                                                                                Бо у класі всі ми друзі —                                                                                Усмішки даруємо вам!
Домашнє завдання
Читати та змалюйте те, що вам сподобалось
 Переказувати казку та змалюйте те, що вам сподобалось
Асоціативний кущ
милосердя
перемога
непереможність
захисник
працьовитість
Доб
ро зич ли вість
порядність
щедрість
повага
відвага
людяність
    милосердя                                                                                героїзм                       повага                                                                                співчуття                                    людяність                                                                працьовитість                                          захисник                                                                                перемога                 Кирило  Кожум'яка             відвага                                   розсудливість                                                порядність                         щедрість                                                  непереможність                               безкорисливість           доброзичливість                                                                        розум    любов                                                                                бідність
Асоціативний кущ
корисливість
лукавство
Цар зла
завойовник
підступність
Не справед ли вість
хитрість
ворожість
егоїзм
кривда
смерть
завойовник                                                                                ворожість                      несправедливість                                                                                корисливість                                                               смерть                                                                                підступність                                          Змій                                              жорстокість    руїни                                                                                Цар зла                                                                                егоїзм                                                                                хитрість                              лукавство                                  кривда                                                                                злість  гнів
Очікування
- Сьогодні на уроці я навчився…
- Було важко…
- Мені здалося важливим…
-Я зрозумів, що…
-Я відчув, що…
Дякую, за увагу
У презентації використано ресурси Інтернету
http://muzofon.com/
info@kazka.in.ua
http://abetka.ukrlife.org/kazki. html
http://get-tune.net/
old.grani-t.com.ua/ukr/books/childr
http://chytanka.com.ua/


title: Ольга Кобилянська - Огляд життя і творчості письменниці

text: 1863 - 1942


Олена Теліга - Героїня і поетеса


Пісні зимового циклу


Олександр Довженко - Видатний український кінорежисер і письменник


Мовні проблеми “Мини Мазайла” і не лише…


title: Перлини літератури. Григір Тютюнник

text:
Company name
Company
LOGO


title: Осип Турянський - Поза межами болю

text:
Осип  Турянський
1880-1933
“ ПОЗА МЕЖАМИ БОЛЮ “
 Кузьма Н.В.
«Поет мусить пройти найглибше пекло буття й найвищі небесні вершини людського щастя. Тоді його слово буде хвилювати».
                     О.Турянський
( Псевдонім - Іван Думка )

Через сльози і терпіння
Шлях веде до просвітління:
Хто боровся, скутий тьмою,
Тому сонце — мрія мрій».
Мета.
Розкрити учням за допомогою змісту твору жахливість війни як явища, допомогти  зрозуміти умовність зображення художньої реальності на конкретному матеріалі;
розглянути ідейно-художній зміст окремих фрагментів твору;
розвивати  вміння пізнавати і розуміти справжню вартість речей, явищ, почуттів,
формувати навички композиційного і пообразного аналізу; спонукати до самостійних висновків;
домогтися усвідомлення важливої переваги в житті духовного над матеріальним.
           План уроку
 Тема та сюжет твору  «Поза межами болю» О. Турянського.
 Аналіз композиції повісті.
 Ідейно-художнє звучання образів.
 Жанрова специфіка твору.
 Ідейне спрямування повісті-поеми.
Тема твору – трагедія і жах подій Першої світової війни.

Сюжет автобіографічний: перехід через гори військовополонених австрійців, втеча товаришів, їх загибель, за винятком автора (Оглядівський).
Аналіз композиції твору
Кому присвятив свій твір письменник і чому?
На скільки умовних частин можна розділити твір?
Як визначив жанр твору  сам автор?
Визначте композиційні елементи: експозицію, зав'язку…
Чи композиція твору традиційна?

«Поза межами болю» — це хроніка передсмертних марень, прокльонів та спогадів сімох виснажених солдат, що відстали від загального каравану (як у справжніх солдат у них лишилися тільки прізвища): українців Добровського та Оглядівського (сам автор), угорця Сабо, австрійця Штранцінгера, поляка Пшилуського, сербів Ніколіча та Бояні. «Ми тут вже здійснили ідеал братньої прихильності і любові», — скаже один з героїв, замерзаючи біля згаслого вогнища.
Автор показав людей, які поза межами болю виживали інакше: замерзаючи від холоду й не маючи, чим розпалити вогонь, вони не чіпають скрипки збожеволілого й осліплого від горя Штранцінгера.
Кадри з кінофільму
За мотивами повісті «Поза межами болю» 1989 року знято однойменний художній фільм (режисер — Ярослав Лупій).
Історичний матеріал Першої світової війни став для
О. Турянського предметом художнього узагальнення. Письменник показав боротьбу в людині біологічних інстинктів і духовної волі до життя, підніс загальнолюдські цінності — дружбу, вірність, гуманізм, любов до рідних та батьківщини, що єднають людські серця, звільняють і просвітлюють душу.
Твори
Антивоєнна психологічна повість-поема з часів Першої світової війни «Поза межами болю» (1917–1921; одночасно німецький переклад); повісті «Дума пралісу» (1922), «Син землі» (1933); збірка оповідань «Боротьба за великість», комедія «Раби» (1927); літературно-критичні нариси.

Підсумок уроку. «Незакінчене речення»:
Для мене твір «Поза межами болю» - це …  .
Із твору я зрозумів, що …  .
Після прочитаного твору  війну я став(ла) сприймати як…  .
Найголовніше для людини в екстремальній ситуації це…  .
Домашнє завдання

Написати твір-роздум на тему: “ Загальнолюдські мотиви  та гуманістичні цінності в повісті  “ПОЗА МЕЖАМИ БОЛЮ”


title: Осип Турянський - Коротко про письменника. Історичний матеріал

text:
Турянський Осип Васильович
(22 лютого 1880- 28 березня 1933)
псевдонім — Іван Думка

Виконала:
Народився 22 лютого 1880 року в селі Оглядів (нині Радехівський район Львівської області)
 Був найстаршим серед 8 дітей. За допомогою сільського вчителя вступив до Львівської української гімназії, потім закінчив філософський факультет Віденського університету. Там же захистив докторську дисертацію.
Перші оповідання були опубліковані 1908 року.
У літературі дебютував 1908 року новелами в альманаху віденської «Січі».З 1910 року викладав українську мову та літературу в Перемишлянській гімназії.
Восени 1914 року був мобілізований в австрійську армію й відправлений на сербсько-австрійський фронт. Потрапив у полон. Перебував у таборі для інтернованих на італійському острові Ельба.
Пережите в сербському полоні відтворив у повісті-поемі «Поза межами болю» (1917). Цей твір, написаний у стилі експресіонізму, став видатним явищем української модерної літератури.
Після повернення з Італії до Австрії викладав право у Віденському університеті, потім працював у Галичині, займався видавничою та педагогічною діяльністю.
  У Відні, 1921 року виходить друком його повість «Поза межами болю»
Завершує філософсько-публіцистичний памфлет «Дума пралісу», надрукований у 1922-му році.
У Рогатині бере участь в організації видавництва «Журавлі», де було надруковано кілька його творів.
Працює у приватних українських та польських навчальних закладах Яворова, Дрогобича, Рогатина — директором, викладачем іноземних мов (французької, німецької, латини)
Наболіле — це відчуття себе одиноким, чужим у тодішньому галицькому мистецькому й освітянському середовищі.
Тому й з’являється його сатирична комедія «Раби» (1927), заснована на непривабливих життєвих реаліях, спрямована проти «грубого матеріалізму українських душ», проти «українського рабства», що відзначила й тодішня критика.
Твори
Його перу належать і літературно-критичні статті, зокрема про «Слово о полку Ігоревім», яким він захоплювався.
Свої твори він іноді підписував псевдонімами Іван Думка або І. Думка.
1933 року вийшла друком вільна обробка різдвяної легенди «Як люди приймали Христа».
Тоді ж двома випусками в серії «Українська бібліотека» з’явився і роман «Син землі»
повісті «Дума пралісу» (1922),
 «Син землі» (1933);
збірка оповідань «Боротьба за великість», комедія «Раби» (1927);

Найповніше сучасне видання його творів з’явилося 1989 року в Києві.
Помер він 28 березня 1933 року.
Він мав духовно щедре, водночас досить драматичне творче життя.

Тільки через п'ятдесят років його ім'я та літературна праця були гідно пошановані.


title: Олесь Донченко "Лісовою стежкою"

text:
О. Донченко«Лісовою стежкою»
Урок читання у 3 класі

Автор: Квітка  Світлана Сергіївна,
вчитель початкових класів
 Кременчуцької ЗОШ І-ІІІст.№2
Девіз уроку:
Виразно читаємо
Чітко відповідаємо
Мовлення своє розвиваємо
Перевірка домашнього завданняТестування
1.У  вірші Івана  Драча розповідається  про  бджолу.
2.Светрик  у  джмеля  чорно-золотавий.
3.Джміль  летів  назустріч  весні.
4.«Пісеньку  про  куличка « написала  Леся  Українка.
5.Куличок  був  завбільшки   з  кулачок.
6.Восени  куличка  проводжаємо  в  теплий  край.
7.Куличок  живе  біля  моря.
8.У  вірші  К. Перелісної  песик  товаришував  з  дівчатками.
9.Хлопці  ходили  на  баштани.
10. Песика  автор  порівнює  з  тигром.
Гра “Добери риму”
Я  нагадую  прикмети  охоче:
 Зменшились  дні і  подовшали  …
Запам’ ятайте  прикмети  народні:
Дні  ще  гарячі,  а  ночі …
Уся  дітвора  тепла  хоч  бажає,
Та  листя  пожовкле  з  дерев …
Скоро  від  холоду  згинуть  комашки,
Нічого  їстоньки  буде  для  …
Осінь  до  нас  непомітно  приходить,
Підсумок   нашій  роботі …
Мовна розминка
Вірш «Жовтень» Ходить жовтень по стежині,Розсипає жовті дні. Спить росинка на жоржиніЙ  усміхається ві сні.
Жовта сукня на калиніІ червоні китички, Підпалили небо синє Тополині свічечки.
Жовтень в росянім намистіРозгубив свої сліди, В гості клени жовтолистіПозбігались до води.
Срібна сіла павутинкаНа калинові кущі, З вітром грається хмаринкаЙ забавляються  дощі.
Л. Новикова
Гра “Павутинка”
Осінь
дощова
сонячна
різнобарвна

жовто – золотава
сумна
золота
Тема уроку:
Як же гарно, чудово, привітно, ніби в казці,  в осінньому лісі

Відомості про Олеся Донченка

О. Донченко  народився  на Полтавщині . Дитинство  і  юність  провів  у м. Лубни. Вірші  і  п’єси  почав писати ще в шкільні роки. Був позашкільним вчителем. В 1924 році записується добровольцем  у прикордонні  війська. На військовій службі О.Донченко  обіймає посаду  старшого  полкового вчителя. Продовжує писати вірші ,поеми. 1926  року  виходить  друком  його перша збірка  «Червона писанка». Невдовзі О.Донченка  було відкликано з армії для літературної роботи. Він оселився в Харкові – тодішній столиці України. О.Донченко видав понад тридцять книжок своїх віршів і казок для маленьких читачів.
В роки Великої Вітчизняної війни  О.Донченко не потрапив до армії за станом здоров’я. По війні повернувся до Харкова ,а згодом оселився в місті своєї молодості  -  Лубнах, де й провів  останні роки свого життя
Виставка книг О.Донченко

Робота над скоромовкою
В’ється стежка-побережка
Повз ріку по бережку.
Обережно в’ється стежка,
Щоб не впасти у ріку.
очима
індивідуально
хором повільно
хором швидше
скоромовкою
Складова хвилинка
Ку
ку
тук
стук
скок
стук
Слова - блискавки
Тече
Дзюркоче
Дзвенить

Артикуляційна зарядка
Шишки         горішки
Комашки     ромашки
- Що вам нагадує звук [ш]?
Гра “Утвори вислів”
Ліс,
наче
рідний
дім
Пірамідки слів
Тлумачення значень слів
Фізкультхвилинка
Діти лісом гуляли,
За природою спостерігали. Вгору — на сонце — подивились,
Метелики літали, крильцями махали.
Дружно плеснімо: 1, 2, 3, 4, 5. Треба нам букет зібрать.                         Раз присіли, два присіли ,
В руках дзвоники задзвонили. Вправо дзвін: дінь-дінь!
Вліво дзвін: дінь-дінь!                                                На ніс сіла бджола.

Гра “Снігова куля”
Гра “Незнайко”
Стежка зненацька повернула ліворуч,
обминаючи невисоку гору.
Темний струмок перетинав дорогу, і через
 нього було перекинуто місточок з сухої деревини.
Руки в дівчинки були гладенькі, як шовкова трава.
В школі її подружки так і кликали завжди:
Улянка-ромашка.
Мовно-логічне завданняОпис Улянки
Сходинки слів
швидко
одягнувся гарно,
причепурився
горить,
сяє яскраво
прямо
пробираючись
Гра “ Суфлер”
Робота з малюнками
Дівчинка і стежка
Зустріч із струмком
Захоплення осіннім лісом
Гра “Розвідники”
-Дівчатка виписують порівняння з
першої частини оповідання.
	Хустинка, як…
	Очі блимають, як…
	Припечений ніс, як…
	Кругле підборіддя, як…
-Хлопчики  виписують порівняння з
другої   частини  оповідання.
         Стовбур вилискував, мов…
         Водяна трава ворушилась, як…
	 Руки шершаві, як…
	 Лляного волосся, як…
Підсумок уроку
-Хто автор оповідання?
-Що найбільше сподобалось в
оповіданні?
-Чому вчить нас це оповідання?
-Що ви відчуваєте, ознайомившись
з оповіданням?
Домашнє завдання
Уважно прочитати оповідання О.Донченка
«Лісовою стежкою» (с.51-53)
1 ряд – готує опис Улянки;
2 ряд – стисло переказує другу частину;
3 ряд – дослівно переказує третю частину.

Використана література
1. Програми для середньої загальноосвітньої школи. 1-4 класи. К.: Початкова школа, 2006. – 432с.
2. Савченко О. Я. Методика читання у початкових класах: Посіб. Для вчителя. – К.: Освіта, 2007. – 334 с.
3. Савченко О. Я. Читанка: Підруч. для 3 кл. – К.: Освіта, 2003 – Ч. І. –С.51 – 53.
4. http://osvita.ua
5. http://teacher.at.ua
6.http://www.teacherjournal.com.ua
7. http://metodportal.net
8.http://uk.wikipedia.org


title: Марія Морозенко "Іван Сірко - великий характерник" та "Іван Сірко - славетний кошовий"

text:
Зустріч з членом Національної Спілки письменників України Марією Морозенко
Ми, українці, – нація сильних
     Проблематика творів:
 протистояння добра і зла;

національні втрати і традиції   народу;

повернення до джерел совісті, моральної чистоти людини;

піднесення національної і духовної зрілості сучасника.
              Моє    село
                    Твори
“Про країну ласунів”;

віршовані казки “У зеленому ярочку”;

пізнавальні загадки ;

літературний переказ казки “Дванадцять місяців”;

віршована казка “Незвичайні пригоди хлопчика Чока, який шукав Країну Щастя”;

новела “Вони і лелеки”;

Повість “Іван Сірко, великий характерник”.
		Василь Вірастюк
“Іван Сірко, великий характерник”
“Життя і смерть”

“Помилування”

“Цвіт папороті”

“Народжений вдруге”

“Сірий побратим”
“Іван Сірко, славетний кошовий”
             Козацька рада


title: Лірика Шевченка крізь призму кохання

text:
http://poetry.uazone.net/kobzar/zmist.html
http://history.opck.org/Shevchenko.php
http://poetyka.uazone.net/kobzar/


"Старицький"


Пам'ятники Григорію Сковороді, Лесі Українці та Тарасу Шевченку в Хмельницькому, «Алея української духовності»


Мойсей


title: Оздоблення виробів мережками. Соціально-побутові пісні. Коломийки

text:
6
5
4
3
2

1
           6
           5
          4
            3
             2

1


Олександр Олесь "Чари ночі"


title: Пошуки людського щастя у філософських роздумах Григорія Сковороди

text:
http://TVORY.BS.COM.UA>11836
http://OSVITA.ORG.UA>REFERAT/LITERATURE/2796


Презентація на тему: "Володимир Свідзинський"


С. Черкасенко. Маленький горбань


Шевченко - видатний художник


Старицький


title: РЫы

text:
«А життя дається тільки раз» . Життєвий шлях І. Я. Нечитайла. Новелістика письменника.

   Я просто все сприймаю, як кажуть, діалектично, а раз сприймаю – значить, ще живу. Живу минулим, живу теперішнім і навіть поки що майбутнім. І в цьому сутність мого буття, у цьому головна ідея цієї повісті, хай ностальгічної, але живої реалії.

             Іван  Якович

               Нечитайло
   Творчий доробок автора вилився в прозові книги "Важкі борозни" (1985), "Крутосхили" (1990), "Далекі спалахи" (2001), книги поезій та прози "Жайворонкове небо" (1999), "Осінні подихи весни" (2003), «Михайлівське надвечір’я»(2004), "Треба жити" (2005). А у 2007 році вийшла друком книжка І. Нечитайла "Сміх – не гріх", де зібрано твори сатиричного і гумористичного змісту, «Арабески – душі сплески»(2008), «Відлуння серця»(2009), "А життя дається раз… Вибрана проза: новели, оповідання, повісті»  (2009) , «Небом осяяна» (2010).
Перші книги письменника
Сучасні видання
Зустріч із учнями Варварівської школи
Іван Якович - гуморист
Зустріч із Володимиром Тарасенком
У колі друзів
У колі друзів


title: ліплення з пластиліну овочів і фруктів

text:
 Правила       		поведінки      		учнів
           у віршах
Підготувала вчитель початкових класів КЗ Верхівцевського НВК Попова Л. П.

Ти живеш у суспільстві людському,
 Без людей ти не зміг би прожить.
 І хоч правил багато є в ньому,
 Ти всі правила мусиш завчить.

Вчасно йди завжди до школи
 Та не спізнюйся ніколи.
Вчись раніше пробудитись,
 Щоб до школи не спізнитись.
Чемним будь, завжди вітайся і при цьому — усміхайся.
 Всіх вітай: дітей, батьків, Друзів і учителів.

Слухай вчителя уважно
 І веди себе поважно.
 Щоб зуміли все зробити
Та все добре зрозуміти.
 На уроці не гукай,
 Завжди руку піднімай.
 Там, де шум і крик буває,
Працездатності немає.

На перерві в ігри грайся,
 А не бігай, не штовхайся
 Як ведеш себе негоже —
 Завжди травма бути може.

 По перилах не з'їжджай.
 В гру на східцях теж не грай.
Сходи - це вже небезпека,
Й до біди тут недалеко.

В школу з книжкою ідіть.
 Зайві ж речі не беріть.
 Ними можна травмувати.
Всім про це потрібно знати.

Книжка всім знання дає.
 В кожній щось цікаве є.
 Тож по книжці не малюй
 Та не рви її, не псуй.

В нашій школі — учень ти.
 Скрізь дотримуйсь чистоти.
 Слідкувати завжди треба,
 Щоб порядок був у тебе.
  У їдальні всі їдять,
 Там не бігають — сидять.
 Як їси — не поспішай.
 Все прожуй, тоді ковтай.

 В туалет йдуть при потребі.
Чистота там завжди треба.
 Пам'ятай, що ти — людина
 Й знати правила повинна.

Школа - це твій рідний дім.
Будь господарем у нім.
 Парти бережи і стіни,
 Скрізь поводь себе відмінно.

Наполегливо учися-
 У житті це знадобиться.
 Вчитись ти прийшов до школи.
 Не забудь про це ніколи!


title: ПАСПОРТИ ЛІТЕРАТУРНИХ ГЕРОЇВ

text:
ПАСПОРТИ
 ЛІТЕРАТУРНИХ ГЕРОЇВ

                                                               Плаксій

                                                                            цар

                                                               “Голова його – мов бочка,
                                                                Очі – ніби кавуни”
ІМ'Я:
СОЦІАЛЬНИЙ СТАН:
ПОРТРЕТ,
 ОСОБЛИВІ ПРИКМЕТИ:
                                                країна СЛЬОЗОЛИЙ

                   дочки: Нудота, Вай-Вай, Плаксота;
                                               три сини Плаксуни

                                   “забіяки-сльозівці”;
                                 “віроломний, як змія,капітан
                                  Макака”

        МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ
РОДИНА:
 ОТОЧЕННЯ:

                                       “…сміятись і радіти
                                        У моєму царстві – ні!”

                                        “Ми тепер встановим    скрізь
                                         Віковічне царство сліз!”

                                       злий, жорстокий, ледар, песиміст,
                                         ненавидить людей своєї країни,
                                        боязливий, хитрий

                                              “…любив, як плачуть діти,
                                                 бо любив їх сльози пити…”

ДЕВІЗ ЦАРЯ:
РИСИ ХАРАКТЕРУ:
МЕТА ЖИТТЯ :
УПОДОБАННЯ, ЗАХОПЛЕННЯ:

 ПАСПОРТ
 ЛІТЕРАТУРНОГО ГЕРОЯ

                                                                    Лоскотон

                                                                   бідний чоловік, мандрівник

                                                                   І була накидка сіра
                                                                   В Лоскотана на плечах.
                                                                   “Лоскотливі мав він вуса
                                                                  І м'якенькі, наче пух.
                                                                  І м'яке волосся русе
                                                                  Розсипалося до вух.”
ІМ'Я:
СОЦІАЛЬНИЙ СТАН:
ПОРТРЕТ,
 ОСОБЛИВІ ПРИКМЕТИ:

                                                                                країна СЛЬОЗОЛИЙ

                                                                                “жив у мандрах  і митарстві”

                                                                                батраки й робітники;
                                                                                “…  його завжди і всюди
                                           Од ловців ховали люди”.

                                          цар Плаксій, сльозівці,
                                          капітан Макака

      МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ
СПОСІБ ЖИТТЯ:
ДРУЗІ:
ВОРОГИ:
                                      приносити сміх і радість людям,
                                             знищити “віковічне царство сліз”

                                Мав він вдачу теплу й щиру,
                                     Ще й лукавинку в очах”;
                                    сміливий, оптиміст, любив людей та приносив
                                     їм радість, розумний, наполегливий

                                         “Він ходив по всій країні
                                                І носив з собою сміх…”;
                                                               Він приходив кожний вечір -
                                                                Хай чи дощ іде, чи сніг -
                                                               До голодної малечі
                                                                І усім приносив сміх.

РИСИ ХАРАКТЕРУ:
МЕТА ЖИТТЯ :
УПОДОБАННЯ, ЗАХОПЛЕННЯ:

ПАСПОРТЛІТЕРАТУРНОГО ГЕРОЯ

                                                хуха Моховинка

                                               : густий старий бір; жила під корінням
                                                 великої  сосни

                                                       лісова хуха

                                            “пухка, як мох”, “мала довгу вовночку”,
                                            “мордочка була  голенька й нагадувала…
                                              жовто-фіолетову квіточку- братки”,
                                             “найчастіше була зеленою”; “мордочка
Мов                                      квіточка…”

Портрет:
Походження:
Ім’я:
                                           МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ

                                      хухи-боровинки

                                      милосердна, вміє пробачати,
                                     завжди всім допомагає
                                     в біді, працьовита;
                                     “…моторна й уміла
                                    вигадувати всілякі виграшки”;
                                     “мила, добра, нешкідлива”;
                                     “вболівала, коли кому була
                                       якась прикрість”

Родичі:
Риси
 характеру:

                               “Ми  - добрі
                               й  не пам'ятаємо
                               лихого”.
                                               “Хухи не потребують подяки.
                                Вони   роблять
                                добро з повинності”.

Життєві
 переконання:

Мета життя -
творити добро

Паспорт літературного героя
Ім’я:
Лис Микита
Походження:
   спритний злодій,
   цар звірів
Місце
проживання:
 ліс
Товариші:
 лиси

Портрет,
особливі прикмети:
 “Якийсь дивний і страшний звір,
синій-синій, з препоганим
 запахом, покритий не то лускою,
не то якимись колючими
 ґудзами…, а хвіст у нього…
щось таке величезне і важке,
 мов довбня або
 здоровий ступернак…”

Підлеглі:
 лісові звірі (Мавпа Фрузя, Вовк,
 Ведмідь, Кабан, Олень  та інші)
Надумане ім’я:
звір Остромисл
Риси характеру:
 “хитрий-прехитрий”, брехливий, вигадливий і спритний,“спритний  злодій”, “страшенно гордий”,   хвалькуватий,
 думав лише про себе
Захоплення:
 “справжній мисливець”
Мета життя  -
жити за рахунок крадіжки
 та обману


Олександр Довженко. Національні та загальнолюдські проблеми в кіноповісті “Україна в огні”. Поєднання лірико-романтичного, виражального начала з публіцистикою, доля народу крізь призму авторського бачення і оцінки


title: Микола Хвильовий.

text:
МИКОЛА ХВИЛЬОВИЙ
Підготувала
Учениця 11Б класу
Кунтиш Олександра
Хвильовий — це певна сукупність рис, це озброєний ворог, це поза всім іншим розгорнений націоналізм, це явище, що має свою вагу і тим дуже небезпечне.

(С. Косіор)
Біографія
Народився М. Фітільов (справжнє прізвище письменника) 13 грудня 1893р. в селищі Тростянець на Харківщині (тепер Сумської області) в родині вчителів. Закінчив Богодухівську гімназію.  Мав брата Олександра і трьох сестер.
Часи війни
Брав участь у Першій світовій та громадянській війнах. Частина, в якій перебував у грудні 1916 року Хвильовий, могла вирушити на фронт найраніше в березні 1917 року, а на фронт прибути в квітні-травні, коли фактично фронт перестав існувати. Хвильовий міг брати участь у фронтових баталіях, влітку 1917 року, коли голова Тимчасового уряду Росії О. Керенський спробував активізувати фронт до наступу, так звана П’ята Галицька битва (1917)або Офензива Керенського.
К "наступлению Керенского" в 1917 г.
Хвильовий був свідком революційної доби, коли маси імперської армії опинилися в стані невиразності хаосу. Він був також свідком і, можливо, учасником творення українських частин на фронті. О. Ган твердить, що Хвильовий активно включився у той рух, виступав на армійських мітингах 14-ої дивізії, був обраний до солдатського комітету дивізії, де він, за своєю вдачею, керував культурно-освітньою комісією. Все це можливо. Але воно не підтверджене жодними документами, навіть свідченням самого учасника. Натомість свідчення про фронтове життя його таки є. Аркадій Любченко занотував розповідь Хвильового про те, як він на фронті писав у фронтовій українській газеті (можливо це був «Український голос», що виходив у Ризі1917 року за редакцією С. Пилипенка) поезії і фейлетони, підписуючи псевдонімом «Дядько Микола». Жодною своєю політичною та військовою діяльністю, членством у фронтовому солдатському комітеті, Хвильовий ніколи не хвалився. Значить — не було її. Вигадувати щось він не хотів. Натомість дрібну, але реальну творчість початківця в армійській газеті він згадував при кожній нагоді.
Літературні організації
1919 вступив до КП(б)У. 1921 переїхав доХаркова і того ж року почав друкуватися. Активно заявив про себе, як один з організаторів літературно-художнього життя, член-засновник багатьох тогочасних літературних організацій — «Гарт» (1923), «Урбіно», «ВАПЛІТЕ» (Вільної академії пролетарської літератури) (1925), «Пролітфронт»(1930).Під тиском критики «Пролітфронту» Микола Хвильовий разом з Павлом Тичиною, Миколою Кулішем, Юрієм Яновським та ще 14 письменниками вступають до ВУСПП (Всеукраїнської спілки пролетарських письменників)
українізації
У 1920-ті роки повністю підтримує і впроваджує в життя політику «українізації». У своїх памфлетах виступав проти русифікаційного і «просвітянського» векторів розвитку української радянської культури під гаслами: «Геть від Москви!», «Україна або Малоросія?», «Орієнтація на психологічну Європу».
Особисте життя
1919 року Микола Фітільов одружується з учителькою Катериною Гащенко. Будучи комуністом, рішуче відмовився вінчатися, чим викликав велике невдоволення матері дружини. На початку 1921року залишає в Богодухові дружину та маленьку доньку і їде «завойовувати» Харків. У Харкові Микола Хвильовий одружився із Юлією Уманцевою, яка мала дочку від першого шлюбу – Любов. Свою пасербицю він називав Любистком, а в передсметрній записці 13 травня 1933 року заповів їй усе своє майно й авторські права.
Останні роки
У грудні 1927 — березні 1928 перебував у Берліні та Відні. У січні 1928, перед поверненням в Україну, у листі до газети «Комуніст» засудив своє гасло «Геть від Москви!». Однак його покаяння було вимушеним і нещирим. Після повернення в Україну продовжував втілювати попередню ідеологічну орієнтацію ВАПЛІТЕ у створених ним журналах «Літературний ярмарок» (1928–1930) та «Пролітфронт» (1930–1931). Після закриття обох журналів пробував писати, дотримуючись «партійної лінії», однак був майже цілком ізольований від літературного життя радянським режимом.
Київ, 1923р. М.Хвильовий серед діячів культури (нижній ряд, третій зліва)
Смерть письменника
На знак протесту проти голодомору 1932—33 та арешту свого приятеля Михайла Ялового (став початком нової хвилі масових репресій проти української творчої інтелігенції) 13.5.1933 у Харкові покінчив життя самогубством. Смерть Хвильового стала символом краху ідеології українського націонал-комунізму й кінця українського національного відродження 1920—30-х. Твори та ім’я Хвильового залишалися забороненими аж до останніх років існування тоталітарного режиму в Україні.
Похорони Миколи Хвильового (15 травня 1933 року)
Пам'ятник у Молодіжному парку в Харкові, 1995
Творчість
З 1921p. - він у столичному Харкові, де й дебютує як поет. Самобутній голос автора збірок “Молодість” і “Досвітні симфонії” не загубився в поетичному розмаїтті перших пореволюційних років. Та все ж за творчим обдарованням М. Хвильовий був прозаїком, він сам це скоро відчув і після виходу другої до збірки поезії звертався лише епізодично.
Збірка його прозових творів «Сині етюди» (1923) стала якісно новим етапом в розвитку тогочасної української літератури, відкрила для неї нові естетичні обрії. Зокрема академік О. Білецький у відомій статті «Про прозу взагалі та про нашу прозу 1925 року», опублікованій 1926 у числі 4 журналу «Червоний шлях», назвав М. Хвильового «основоположником справжньої нової української прози». Новели прозаїка приваблювали не лише тематичною злободенністю, а й стильовою, мистецькою самобутністю, засвідчували утвердження нової манери письма. Виражальність у його ранніх творах відчутно переважала над зображальністю, це була проза музична, ритмізована, навіть незрідка алітералізована, з потужним ліричним струменем. Роль сюжету тут дуже незначна, композиція досить хаотична. Послаблення структурних зв'язків на композиційному рівні натомість зрівноважується ритмічною організацією тексту, введенням наскрізних лейтмотивів, виразних символічних деталей. Письменник був неперевершеним майстром у передачі безпосередніх вражень, миттєвих настроїв через предметну чи пейзажну деталь, через ланцюг асоціацій.
Упродовж усього творчого шляху письменника однією з найважливіших для нього була проблема розбіжності мрії і дійсності. Основним композиційним принципом таких новел, як «Синій листопад», «Арабески», «Дорога й ластівка» та ін. є бінарне протиставлення сцен реальних і вимріяних, романтичних злетів та реальних приземлень. Романтично забарвлені герої Хвильового найчастіше вступають у гострий конфлікт із своїм часом, його одновимірною буденністю. Редактор Карк — головний герой однойменної новели — лише в своїх мріях повертається до часу національної революції, коли світ існував ще в своїй цілісності, не розірваним між мрією та реальністю.
Але його персонажі — це не лише жертви історії, часом вони самі, своїми діями спричиняють її трагедійність. Конфлікт гуманізму та фанатизму осмислюється тут у всій своїй повноті. Для чекіста — головного героя новели
«Я (Романтика)» — такий конфлікт постає в особливій гостроті: в ім'я абстрактної ідеї, в ім'я доктрини він має власноруч розстріляти свою матір, але знищення іншої особистості — це водночас і знищення свого людського єства, в такій ситуації неминучого вибору перед героєм постає дилема: самознищення чи відродження людського, гуманістичного начала, відродження, найперше, в собі самому.
Микола Хвильовий: Останній Романтик.


Павличенко


title: Кобилянська Х-КА творчості

text:
«Impromptu
Phantasie»


Постать І.Нечуя-Левицького


title: "Осип Турянський"

text:
на тему:
Презентація
“Осип Турянський.
“Поза межами болю”
Епіграфи до презентації
Між небом і землею життя людини найцінніше.
                                                                     Протагор

Лише ті здатні цінувати життя,
Кому часто доводилося бути на краю смерті.
                                                                   Дж. Неру

Треба прагнути бути людиною, незважаючи на всю
жорстокість навколишнього світу, і це можливо.
                                                                О.Генрі

Осип Турянський
          Осип Васильович Турянський (псевдонім — І.Думка) — український письменник і літературний критик, учитель середніх шкіл Галичини. Народився 22 лютого 1880 р. в с. Оглядів, Радехівського району, Львівської області.
           За допомогою сільського вчителя вступив до Львівської української гімназії, потім закінчив філософський факультет Віденського університету. Там же захистив докторську дисертацію.
            Дебютував 1908 року новелами в альманаху віденської «Січі».
            З 1910 року викладав українську мову та літературу в Перемишлянській гімназії.
            Восени 1914 року був мобілізований в австрійську армію й відправлений на сербсько-австрійський фронт. Потрапив у полон. Перебував у таборі для інтернованих на італійському острові Ельба. Пережите в сербському полоні відтворив у повісті-поемі «Поза межами болю» (1917).
            Після повернення з Італії до Австрії викладав право у Віденському університеті, потім працював у Галичині, займався видавничою та педагогічною діяльністю.

Твори:

антивоєнна психологічна повість-поема з часів Першої світової війни «Поза межами болю» (1917—1921; одночасно німецький переклад); за мотивами повісті 1989 року знято однойменний художній фільм (режисер — Ярослав Лупій;
повісті «Дума пралісу» (1922),
 «Син землі» (1933);
збірка оповідань «Боротьба за великість»,
комедія «Раби» (1927);
літературно-критичні нариси.

Сюжет твору “Поза межами болю”
У центрі сюжету — поневіряння військовополонених, колишніх солдатів австрійської армії, сімох друзів у нещасті: Штранцінгера, Добровського, Ніколича, Саба, Бонні, Пшилуського та Оглядівського (саме від особи останнього ведеться розповідь). У передньому слові автор зазначає, що вони стали жертвою злочину: «Це був злочин, якого люди і природа допустилися на нас і який і нас приневолив стати злочинцями супроти духа людства». Утікши від охоронців, чоловіки опиняються наодинці з дикою природою, де лише сніг, холод, голод і жодної живої душі. Найбільша небезпека для втікачів — замерзнути в лютий зимовий мороз. Письменник досить точно використовує оксиморон, щоб передати весь жах ситуації, в яку потрапили герої твору: «Ідуть живі трупи по трупі природи». Здається, що й природа відвертається від нещасних людей: «Чорні хмари закрили заздрісно сонце і блакить неба й повисли над ними, як велетенські чорні крила всесвітнього духа знищення». І далі ті ж хмари — «як казочні упирі». Чи не вперше в українській літературі письменник використовує природу не як тло чи опис, суголосний подіям, а як караючу ворожу силу. Лише в передсмертному маренні природа змінюється у свідомості людини: «Синє небо любо й приязно сміється…»

Присвята дружині й сину

У кожного з сімох учасників двобою зі смертю була власна життєва дорога, але безжальний вихор війни перетнув їхні долі, і тепер, коли «ніхто й ніщо не відзивається на голос болю і туги їхнього серця», раптом ніби саме собою назріває страшне рішення: хтось із них мусить померти, а решта розпалить вогнище з його вбогої одежини й таким чином урятується. Добровський зауважує: «Прокляте те життя, в котрому слабкий мусить згинути, щоб дужчий міг жити».

І це стосується не лише їхньої ситуації, це проектується на весь недосконалий світ, що може кидати цілі народи у війну, ввергати їх у коло насильства не заради захисту власної домівки, а заради амбіцій великих можновладців.

Щоб зігрітися, колишній аранжер світських балів Добровський влаштовує химерні й жахливі за своєю суттю танці з уявними «дамами», це дає змогу уявити себе в минулому, віднайти ті острівці, за які гарячково чіпляється свідомість на межі божевілля. Цей дивний танець забирає останні сили, а разом з ними і життя молодого хлопця Бояні. Та завдяки його смерті шестеро тих, хто лишився, мають бодай мізерний шанс вижити. Голод діймав кожного, проте спроба їсти людське м’ясо нічого не дала: кожен волів померти, але не стати людожером. Навіть у такій ситуації людська гідність узяла гору над неміччю людської плоті.

Біля вогнища кожен герой розповіді постає як особистість в екстремальній умові: мовчазний сліпий Штраицінгер у відчаї і з бажання віддати останнє спалює у вогнищі свою скрипку («Оця скрипка — це його очі»); Сабо рве банкноти, що їх  підступним чином здобув на війні, і розмірковує, що то значить мати гроші; Оглядівський (оповідач) марить дружиною і синочком; Добровський (колишній організатор світських балів) біля вогнища філософськи зауважує: «Ми вже не маємо гроші і також не потребуємо гроші. Тепер ми стали людьми».
Оптимістично звучать слова Добровського наприкінці твору, звернені до оповідача, а насправді до кожної людини: «Коли у тьмі і в хаосі, в якому ми мучимося, тліє іскра якої-небудь ідеї, то твоя огненна любов до життя й до його вищих цінностей переможе смерть». Тож попри трагічність зображуваних подій (живим лишився лише Оглядівський) провідна ідея перемоги духа над матерією яскраво втілена через засоби експресіонізму.

У повісті “Поза межами болю” історичний матерiал Першоï свiтовоï вiйни став для О. Турянського предметом художнього узагальнення. Письменник показав боротьбу в людинi бiологiчних iнстинктiв i духовноï волi до життя, пiднiс загальнолюдськi цiнностi — дружбу, вiрнiсть, гуманiзм, любов до рiдних та батькiвщини, що єднають людськi серця, звiльняють i просвiтлюють душу.
Він засуджує потворні явища життя, жорстокість війн і кровопролить. Безумовно, світ далекий від досконалості, де «слабший мусить померти, аби сильніший вижив». Письменник воював від час Першої світової війни, зазнай жахів полону, тому його твір, пропущений крізь власне серце, набуває великої значущості в скарбниці української прози.
Гуманістичний пафос поеми у прозі, його вселюдська значимість врешті створюють передумови пошуку позитивних ідеалів, без яких людство не може існувати, бо це є запорукою поступу у всеосяжному масштабі.

Тематика:
показ антигуманності війни;
розкриття ролі чинників, що підтримують волю людини до життя;
зображення психологічного стану душі людини, що потрапила в межову, екстремальну ситуацію;
аналіз ціннісних орієнтирів людини
Жанр
Існують теоретичні роздуми літературних критиків стосовно генологічної самобутності твору, що увінчався найрізноманітнішими жанровими ореолами: «поема», «повість», «повість-поема», «модернаепопея», «поема-симфонія», «роман». Така концепція взаємозв’язку індивідуально-авторської творчості з категорією жанру зумовлена проблемою еволюційної самосвідомості культури XX ст., власне самим мистецьким життям з його намаганням відшукати власну форму вираження.

Найчастіше визначають жанр твору «Поза межами болю» як антивоєнна психологічна поема в прозі. За визначенням О. Турянського, «Поза межами болю» — повість-поема.

Поема в прозі — ліро-епічний твір, написаний прозою, у якому оповідь про історичні події й події житя героїв розкривається через сприйняття й оцінку оповідача.
Основна ідея твору – ідея протесту проти війни
«Хай би боги, царі і всі можновладці, що кинули людство у прірву світової війни, перейшли оце пекло мук, у якому люди караються!».
«Тоді боги стали б людьми, а люди братами».
«Навіщо ми, люди, вбивали людей?».

Стиль повісті
Стиль повісті Осипа Турянського «Поза межами болю» належить до напрямку класичного експресіонізму в розвитку української літератури початку XX ст., у якому мистецтво тісно пов’язане з реальністю, проте вираження знаходить через дослідження глибинних психологічних і душевних процесів, що відбуваються в людині. У творі Турянського зображено загострене суб’єктивне світобачення через призму переживань та емоцій автора в екстремальній ситуації.
.

Проблематика твору:

держава й людина;
війна й людина;
війна й політичні амбіції верхівки;
влада грошей;
збереження духовності й моральних цінностей,
гуманізм і жорстокість
життя і смерть
воля людини та біологічні інстинкти

О.  Турянський у творі «Поза межами болю» показав боротьбу в людині біологічних інстинктів і духовної волі до життя, підніс загальнолюдські цінності — дружбу, вірність, гуманізм, любов до рідних та батьківщини, що єднають людські серця, звільняють і просвітлюють душу. Оптимістично звучать слова Добровського наприкінці твору, звернені до оповідача, а насправді до кожної людини: «Коли у тьмі і в хаосі, в якому ми мучимося, тліє іскра якої-небудь ідеї, то твоя огненна любов до життя й до його вищих цінностей переможе смерть». Тож попри трагічність зображуваних подій (живим лишився лише Оглядівський) провідна ідея перемоги духа над матерією яскраво втілена через засоби експресіонізму.

Дякую за увагу!


title: "Рильський Максим Тадейович"

text:
Рильський Максим Тадейович
Презентація
ліцеїстки гр.ФМ-31
ТЛ НТУУ «КПІ»
Тарасенко Ольги
Максим Тадейович Рильський народився 19 березня 1895 року в Києві. Батько поета, Тадей Рильський, разом із Володимиром Антоновичем та групою інших польських студентів вирішили присвятити себе вивченню історії України й віддати своє життя народу, серед якого жили. В історії цей рух відомий як рух хлопоманів.

Мати Максима Рильського, Меланія Федорівна, була простою селянкою з села Романівки (нині Попільнянського району Житомирської області). Вона передала синові рідну мову, пісню, той особливий ліризм, яким пройнята вся творчість поета.
Максим спершу навчався в домашніх умовах, потім — у приватній гімназії в Києві. Змалку познайомився з композитором М. Лисенком, етнографом, дослідником і збирачем українських народних дум та пісень Д. Ревуцьким, актором і режисером Саксаганським, етнографом та фольклористом О. Русовим, які справили на нього великий вплив. Деякий час він жив і виховувався в родинах Лисенка та О. Русова. Він не знав злиднів, любив природу, захоплювався мисливством.
Після приватної гімназії Рильський у 1915-1918 роках навчався на медичному факультеті Київського університету Св. Володимира, потім — на історико-філологічному факультеті Народного університету в Києві, заснованому за гетьмана Павла Скоропадського, але жодного з них не закінчив. Займався самоосвітою, вивченням мов, музикою. З 1919 по 1929 рік вчителював у селі, зокрема й у Романівці, а також у київській залізничній школі, на робітфаці Київського університету та в Українському інституті лінгвістичної освіти.
Перша збірка його поезій «На білих островах» вийшла 1910 року. У 1920-х роках Рильський належав до мистецького угруповання «неокласиків», переслідуваного офіційною критикою за декадентство, відірваність від сучасних потреб соціалістичного життя. Протягом десятиріччя вийшло десять книжок поезій та декілька книжок поетичних перекладів, зокрема 1927 року — переклад поеми Адама Міцкевича «Пан Тадеуш».
1931 року Рильського заарештовує НКВС, й він майже рік просидів у Лук'янівській тюрмі в Києві.
Його товариші-неокласики Д. Загул, М. Драй-Хмара,     П. Филипович, М. Зеров були репресовані й загинули в концтаборах. З 1931 року творчість Рильського зазнає змін, він, не в змозі виступити проти режиму, змушений поставити свою поезію йому на службу. Його творчість ділиться на два річища — офіційне та ліричне, в останньому йому вдавалося створити незалежні від політики, суто мистецькі твори, які пережили його.
У радянську добу Рильський написав тридцять п'ять книжок поезій, кращі серед яких — «Знак терезів» (1932), «Літо» (1936), «Україна», «Збір винограду» (1940), «Слово про рідну матір», «Троянди й виноград» (1957), «Голосіївська осінь», «Зимові записи» (1964); чотири книжки ліро-епічних поем, багато перекладів зі слов'янських та західноєвропейських літератур, наукові праці з мовознавства та літературознавства.
1943 року його обрано академіком. У 1944-1964 роках Максим Рильський був директором Інституту мистецтвознавства, фольклору та етнографії АН України. 1960 року йому було присуджено Ленінську премію, у 1943, 1950 — Державну премію СРСР.
Помер Максим Тадейович Рильський 24 липня 1964 року. Поховано його у Києві, на Байковому кладовищі.


title: О Лесю! Українко без догани!

text:
 О Лесю!
Українко без догани!

Є народження й смерть – два стовпи на межі,
а між ними -  події одвічні:
варіації стріч, і розлук, і жоржин,
варіанти падінь і величчя.
Пишу на дошці: «Леся Українка» -
І серце ніжна сповнює краса.
Дочка Волині, чарівна перлинка,
Вона - землі вкраїнської душа.
Вона - це сила духу незборима,
Це квітка «ломикамінь» чарівна.
Серед жінок вона така єдина,
Земна фантазія і мрія неземна.

Тема уроку.
Узагальнення вивченого про формування  особистості Лесі Українки.
Образ ліричної героїні в поезії
 “Як дитиною, бувало…”,
 автобіографічні мотиви вірша.

Мета уроку.
Узагальнити  опорні   знання  про
 життєвий шлях  Лесі Українки;
опрацювати текст твору  “Як дитиною, бувало…”;
виховувати в  собі стійкість,  волю до життя,  уміння не  падати духом у будь-яких обставинах.

 Етапи уроку

Узагальнення та поглиблення вивченого
про Лесю Українку
Як у народі називають Лесю Українку?
Назвіть слова-характеристики, які ви знаєте.
«Зніміть з мене се ганебне тавро азіата; воно гнітить мене — я європейка»

Дочка Прометея
Славна драгоманівка
Одержима
Дочка княжої Волині
Українка без догани
Наша Леся
Волинська мавка

Гордість української нації
Титан духу
 «Є таланти, є явища, є особистості                                                                      європейського  рівня».
                                  (Ліна Костенко про Лесю Українку)
Чинники, що впливали на формування особистості Лесі Українки
Коріння від сербського намісника Боснії й Герцеговини Стефана Косача, родовита дворянська сім’я.
Мали свій герб.
Рід має грецьке коріння, бо пращур
за національністю був греком і служив драгоманом(посол, перекладач) при гетьмані Богдані Хмельницькому.
               Батьки Лесі Українки
Олена Петрівна
Драгоманова
(Олена Пчілка)
Петро Антонович
Косач(маршалок повітового
дворянства з генеральським
званням)
Від батька Леся взяла м’яку вдачу, інтелігентність, скромність.
Від матері – силу характеру, стійкість, мужність,
любов до всього українського, працьовитість.
Хто був найближчим другом Лесі  у дитинстві?
 Що ви знаєте про це?
«Діти повинні жити у світі краси, гри, казки, музики, малюнка, фантазії, творчості.»
                   В.Сухомлинський

Культурний Парнас
українського суспільства
«Він навчив мене, як терплять лихо і б’ються з  недолею»
                                 Леся Українка
Захоплення живописом
Картина Лесі Українки “Мати і дитя”
1.На якому музичному інструменті грала Леся Українка?
2. Назвіть Лесин найулюбленіший музичний твір та його автора?
3.Чи вдалося Лесі Українці реалізувати свої музичні здібності?
Мій давній друже! мушу я з тобою
 Розстатися надовго… Жаль мені!
 З тобою звикла я ділитися журбою,
 Вповідувать думки веселі і сумні.
Перший вірш, підписаний  псевдонімом  “Леся Українка”
Чому навчила тьотя Єля
свою племінницю Лесю?
Гронування “Уміння Лесі Українки”
“Тридцятилітня війна”
Ялта
Асоціативний кущ
Єдність протилежностей у долі Лесі Українки
Сила духу
1.Слабкість тіла
4.Любила Україну
Знала понад 9 мов
6.Померла на чужині
(у Грузії)
Доля відвела лише 42 роки
2.Не ходила до школи
3. Мала хист до музики
5.Увесь час боролася за життя
Через хворобу не могла грати на фортепіано
Похована на Україні
(Київ, Байкове кладовище)
Лікуючись, часто перебувала на чужині.

«Зрештою, життя моє не було убогим, і сором було б мені плакатись на нього».
Оптимізм — життєве  кредо
    поетеси.
Підсумок
                                     “Включи уяву”
Створи літературно-психологічний портрет.
Які провідні риси характеру, на твою думку, виявилися у  Лесі Українки ще в дитинстві?

Освіченість
Терпіння
Любов до України
Оптимізм
Сила волі
Працелюбність
Талановитість
  Нескореність
Мужність
Стійкість
Автобіографічна основа вірша “Як дитиною, бувало…”
Словник
1)Драма - п'єса соціального, історичного чи побутового характеру з гострим конфліктом, який розвивається в постійній напрузі.
2) Епіграма - жанр сатиричної поезії, дошкульного змісту з несподіваною кінцівкою .
Поясніть, як ви розумієте значення таких рядків:
«А тепер, коли для мене
 Жартом злим кінчиться драма
 І от-от зірватись має
 Гостра, злобна епіграма,..»
Тема: болючі переживання поетеси з приводу власного здоров’я; намагання героїні боротися через силу з примхами долі, яка їй послала тяжкі випробування.
Визначити тему твору
Ідея: уславлення сили волі, терпимості, наполегливості ліричної героїні в боротьбі з життєвими труднощами.
Визначити ідею твору
Основна думка: тільки сильна духом людина здатна подолати будь-які труднощі.
“Щоб не плакать, я сміялась…”
Яка головна думка твору? У яких рядках вона виражена?
Будова поезії
1.На які частини можна умовно поділити вірш?
2.Які часові періоди охоплюють розповіді у цих частиних?
3.З якою метою автор протиставляє ці частини одну одній?
Образ героїні.
Якою постає перед нами?  Які автобіографічні риси простежуємо в цьому образі?
Зображений у динаміці
І частина  - перед нами маленька дівчинка, яка намагається
 навчитися терпіти біль у житті і ніколи не плакати.
ІІ частина -  перед нами доросла людина, яка знає, що таке страждання і здатна все прощати людям, тому і плаче, щоб не сміятись над  людськими вадами.

Художні засоби поезії:
 риторичне запитання: «Що болить?»;
 метафори: «біль доходив», «зірватись має …епіграма», “зброя сміху “;
 епітети: «злий жарт», «епіграма гостра, злобна», “безпощадна зброя сміху” ;
антитеза – І частина протиставляється другій

Художні засоби поезії
1.Сила духу,
2.Воля до життя,
3.Стійкість до незгод,
5.Мужність,
6. Витримка,
7.Терплячість,
8. Нескореність перед лихом,

Синонімічний ланцюжок
Дібрати епітети-синоніми, які характеризують
Провідну рису характеру ліричної героїні.
Сенкан            1рядок – 1іменник
    (схема)       2рядок – 2 прикметники
                             3рядок – 3дієслова
           4 рядок – речення з ідейним центром
   5 рядок – 1 іменник (головне значення)
1.Сьогодні на уроці я дізнався….
2. Я буду в собі виховувати…
Наш урок – крок до вашого успіху!


title: "Образ жінки в творчості Шевченка"

text:
Образ жінки в творчості Шевченка

  Перша половина ХIХ столiття. Росiя – пiд чоботом самодержавства, у ярмi
   стогнуть люди. Крiпака можна продати, помiняти на собаку, до
   смертi засiкти рiзками за найменшу провину, забрати у солдати. Та
  найбiльш трагiчна доля жiнки-селянки, особливо – матерi-крiпачки.
Через усю творчість Тараса Григоровича червоною ниткою пролягла любов до України та її багатостраждального народу. Та однією з центральних тем його поетичних і художніх творів є тема трагічної долі жінки — сестри, матері — у тогочасному суспільстві. І коли цей найчистіший образ, ця своєрідна ікона весь час плюндрується, весь час терпить знущання, поет не може залишатися осторонь. Жіноча доля для Шевченка — не просто одна з тем його творчості. Це справді незагоєна рана поетової душі. Образ жінки-кріпачки нерозривно поєднаний у нього з образом власної матері, яку «ще молодою — у могилу нужда та праця положила», та рідних сестер — Катрі, Ярини, Марії, які «у наймах виросли», та в яких «у наймах коси побіліли». Доля жінки у кріпосницькому суспільстві була просто нестерпною, і Шевченко був одним із перших, хто зібрав воєдино всі страждання закріпачених жінок і вголос заговорив про них, виступив на захист жіночих прав. Навіть назви творів, присвячених жінкам, — «Сова», «Наймичка», «Відьма», «Слепая» — світчать про не веселе, трагічне їх життя.

 Образ матерi у творах  Шевченка  - це образ жiнки-страдницi, жiнки, яка не мала змоги бути разом iз дитиною, бо  була крiпачкою й повнiстю залежала вiд наказiв пана. Жiнка за часiв Шевченка  була безправною людиною, яка зазнала гнiту як крiпачка i знущань у родинi.
“Катерина”
Одним із кращих творів Шевченка, присвячених жіночій долі, можна вважати поему «Катерина». У поемі відтворено одну з характерних проблем тогочасного суспільства — долю збезчещеної дівчини. Уже з перших рядків поет звертається до дівчат: «Кохайтеся, чорноброві, та не з москалями…» Далі Шевченко розповідає про  трагічну долю дівчини-покритки, майбутньої матері. . Бідолашна ладна навіть пожертвувати власним життям,               аби врятувати дитину від ганьби.

“Наймичка”
Самопожертва — це риса, яка притаманна багатьом жінкам-матерям у творчості Кобзаря. Згадаймо хоча б поему «Наймичка». Ганна, мати-одиначка, розуміючи, що. з нею син буде приречений на злиденне життя, сповнене приниження й страждань, вирішує підкинути його бездітним літнім людям, а сама наймається до них служницею, аби хоч так бути ближчою до сина, нехай навіть не маючи права назвати його власною дитиною й не чути від нього найсо-лодшого слова — «мамо»

Жіночі образи, жіночі долі яскраво зображені не тільки в поемах. Вірш «Сон» («На панщині пшеницю жала…») розповідає всього лише про один день із життя жінки-матері: кріпачка з немовлям на руках змушена ходити працювати на панське поле, намагаючись хоч трошки часу приділити дитині. Уві сні стомлена мати бачить свого сина дорослим, щасливим; бачить у своїх снах-мріях, що син працює не на панському лані, а на власному полі. Та дійсність не залишає місця мріям, і мати-кріпачка знову повертається до своєї тяжкої праці

Образ Богородиці з поеми «Марія» постає верхівкою втілення жінки в радощах та горі материнства. У  творі Тарас Шевченко уникає зображення суто містичних сюжетів, замінюючи їх реалістичними подіями. На думку поета, саме мати — головна вихователька й учителька добра й любові до людей — це її життєве покликання. Так зображено Марію — ідеальну, але стражденну матір, через те, що вона — покритка, яку Йосип, по-батьківськи люблячи, урятував від побиття камінням, одружившись із нею.

Безталанну долю украïнськоï матерi-крiпачки поет  пiдносить до найвищих  висот, вiн схиляється перед ïï образом, як людство схиляється в поклонi  перед образом Матерi Божоï. Для Т. Шевченка жiнка-матiр  - це уособлення i Пречистоï Дiви Марiï, i матерi-Украïни. Це  узагальнюючий образ усiх матерiв. Т. Шевченко вiдштовхувався вiд iдеалiв, вiд  Бiблiï, бо Марiя  - символ глибокого й прекрасного материнства, перед чим поет благовiв усе  життя.

Отже, показавши страждання безправної, хоч i прекрасної жiнки-матерi, поет нiби кличе: “Давайте ж щось зробимо, щоб не каралася так гiрко людина, мати, вiд якої – все
 найпрекраснiше на землi! Порвiмо кайдани!”
I тодi:
Врага не буде супостата,
А буде син, i буде мати,
I будуть люди на землi
Дякуємо за увагу


ОБРАЗ ПАННИ — УТІЛЕННЯ ІДЕЇ ВІЧНОЇ ЖІНОЧНОСТІ ТА КРАСИ