title: Григір Тютюник

text:
ГРИГіР ТЮТЮННИК(5.12.1931-6.03.1980)
                         ПЛАН
1. вступ;

2. основна частина:

а) життя;

б) творчість;

3. висновок.

                                         вступ
Найясніше зірка давнього, талановитого роду Тютюнників (Хтудулів, як прозивали їх по дідові) спалахувала двічі — коли з'явилися в українській літературі два неповторні, обдаровані письменники Григорій і Григір Тютюнники. Власне, називали їх так, щоб розрізняти, не плутати. Були вони, безперечно, різними, хоч і мали спільне коріння. На кожного наклав відбиток саме його час.

Хто зна, кому з них було важче в житті, а відповідно і в творчості. Старшому — Григорію, який пройшов війну, встиг тільки відчути манливу звабу хрущовської «відлиги», завдяки якій створив свій знаменитий роман «Вир», а в розквіті творчих сил помер від фронтових ран. Було йому всього сорок один рік. Чи меншому—Григору, який так непросто пробився до найціннішого свого джерела — рідної мови, зумів сягнути в корінь найболючіших проблем сучасності, але змушений був творити в постійному протиборстві із застійними канонами. Було йому всього сорок дев'ять, коли пішов із життя.

               ОСНОВНА ЧАСТИНА

Григір Михайлович Тютюнник народився 5 грудня 1931р. в с. Шилівка на Полтавщині в селянській родині. Тяжкі умови дитинства відіграли згодом істотну роль і у виборі тем та сюжетів, і у формуванні світосприймання майбутнього письменника з його драматичністю як основною домінантою: рання втрата батька, життя вдалині від матері, завдані війною моральні й матеріальні втрати тощо. Після визволення України від фашистської навали Тютюнник закінчив п'ятий клас сільської школи і вступив до ремісничого училища; працював на заводі імені Малишева у Харкові, в колгоспі, на будівництві Миронівської ДРЕС, на відбудові шахт у Донбасі. Після служби у Військово-Морському Флоті (у Владивостоку), де вчився у вечірній школі, вперше пробує писати
(російською мовою).
Значний вплив на формування його літературних смаків, на ставлення до літературної праці справив його брат — письменник Григорій Тютюнник. Уже відтоді поступово формувались характерні прикмети творчої індивідуальності молодого письменника: постійне невдоволення собою, наполегливі пошуки точного слова — найпотрібнішого, найвиразнішого, — тривале обдумування кожного твору (і згодом, досить часто, — попередня, до викладу на папері, «апробація» їх в усних розповідях). Період його літературного учнівства лишився прихованим від сторонніх очей.
Перша зустріч письменника з читачем (за підписом «Григорий Тютюнник-Ташанский») — оповідання «В сутінки» (рос. мовою: Крестьянка.— 1961. — № 5).

ТВОРЧІСТЬ
Після закінчення Харківського університету (1962) Гр. Тютюнник учителював у вечірній школі на Донбасі. В 1963 — 1964 pp. працює в редакції газети «Літературна Україна», публікує в ній кілька нарисів на різні теми та перші оповідання: «Дивак», «Рожевий морок», «Кленовий пагін», «Сито, сито...». Молодіжні журнали «Дніпро» та «Зміна» вміщують новели «Місячної ночі», «Зав'язь», «На згарищі», «У сутінки», «Чудасія», «Смерть кавалера».

Зацікавившись кінематографом, Гр. Тютюнник працює у сценарній майстерні Київської кіностудії ім. О. Довженка, — створює літературний сценарій за романом Г. Тютюнника «Вир», рецензує твори колег-кінодраматургів та фільми. Переходить на редакторсько-видавничу роботу, а згодом повністю віддається літературній творчості.

1966p. вийшла перша його книжка «Зав'язь» (вид-во «Молодь»). «Зав'язь» була однією з тих книжок, які засвідчили новий злет української прози і зробили популярним ім'я Гр. Тютюнника, воднораз вирізнивши його серед творчої молоді.

Журнал «Дружба народов» відзначив оповідання Гр. Тютюнника як кращі в своїх публікаціях 1967р.

У 1968р. «Литературная газета» оголосила всесоюзний конкурс на краще оповідання. Гр. Тютюннику було присуджено премію за оповідання «Деревій». Твір дав назву збірці (1969), до якої увійшли повість «Облога» та кілька оповідань.

У 70-ті роки з'являються у пресі — республіканській («Вітчизна», «Дніпро», «Ранок») та всесоюзній («Дружба народов», «Сельская молодежь», «Студенческий меридиан») нові твори Гр. Тютюнника. У Талліні виходить збірка його оповідань естонською мовою (1974). Журнал «Сельская молодежь» у 1979р. (№ 1) повідомляє, що його нагороджено медаллю «Золоте перо» — за багаторічне творче співробітництво. Виходять друком збірки «Батьківські пороги», «Крайнебо» (Київ, 1972, 1975), «Отчие пороги» (Москва, 1975), «Коріння» (Київ, 1978).

Тютюнник перекладав українською мовою твори В. Шукшина: 1978р. у видавництві «Молодь» вийшла збірка оповідань та кіноповістей «Калина червона»; він перекладав і твори М. Горького («Серце Данко»), І. Соколова-Микитова («Рік у лісі») та ін.

На початку 70-х років Гр. Тютюнник працював у видавництві «Веселка». Серед його продукції — настільна книга-календар для дітей «Дванадцять місяців» (1974), у підборі матеріалів до якої виявився його літературний смак, мистецька вимогливість, повага до юного читача. Пише він і сам твори для дітей, видає збірки оповідань «Ласочка» (1970), казок «Степова казка» (1973), які по-новому розкрили талант письменника.

За книги «Климко» (1976) і «Вогник далеко в степу» (1979) Григорові Тютюннику присуджено республіканську літературну премію ім. Лесі Українки 1980p.

В останні місяці життя письменник працював над повістю «Житіє Артема Безвіконного».

Перша книжка Григора Тютюнника "Зав'язь" з'явилася у 1966 році. Вона стала яскравим виявом посилення ліризму в малій прозі, у ній окреслилася художницька індивідуальність Григора Тютюнника. В однойменній новелі "Зав'язь" багато символічного. На тлі весняного пейзажу, коли вже одцвіли сади і зав'язується плід, народжується перше чисте кохання юних Миколи і Соні. Берегти, захищати від усякого лиха те, що народжується: зав'язь плоду, першого кохання, зав'язь нових думок, починань, нового життя; дбати не тільки про себе, а й про всіх ("буде в людей - буде і в нас") - це той мотив, що бринить у кожному оповіданні молодого письменника
Він завжди поклонявся красі світу, прагнув любові і гармонії в усьому. А коли не знаходив цього - страждав. Це ставало темою багатьох його творів. Один із них - оповідання "Син приїхав", в якому автор дав психологічний зріз болючої для нас проблеми - моральної й національної деградації певної частини українства, що потрапило під прес тотального зросійщення, особливо в радянський період, і не змогло йому протистояти. Герой оповідання "Син приїхав" Павло Дзякун спрямовує свої зусилля на задоволення матеріальних потреб, споживацькі інтереси для нього понад усе. Письменник не глузує з нього, хоч і не приховує своєї відрази. Його герой свого становища не усвідомлює, як і ті, хто його оточує.

В оповіданні "Смерть кавалера" Григір Тютюнник звернувся до повоєнного минулого, яке щоразу оживало у душі письменника. Звичайно, бути лицарем зі щитом куди легше, ніж без нього. Але щит у лицаря - це, передовсім, його честь. У звичайній, буденній історії замполіт Валерій Максимович - герой оповідання - не зумів відстояти власну громадянську позицію, тим самим втративши свою честь і повагу у людей. Герой війни, що не раз стрічався віч-на-віч зі смертю, відступив перед звичайним бюрократом і демагогом. Тут і постає проблема громадянської мужності. І хоч у кожного покоління вона своя, проте в усі часи це - боротьба за правду.

У новелі "Три зозулі з поклоном" легко впізнаються сам автор і його безталанний батько, що відбував покарання у сибірських таборах. Присвячена новела "любові Всевишній". Молода дівчина Марфа безнадійно кохає свого односельця. Коли Михайло став жертвою сталінських репресій, Марфа потайки просила листоношу, щоб він дав їй потримати лист, адресований родині Михайла. Знедолені були всі четверо - оповідач із матір'ю, його батько, Марфа. Знедолений весь народ. Твір довго не друкувався, бо у застійні часи не допускали і натяку на жахливі роки сталінщини.

Зі сторінок повісті "Климко" постає перед нами маленький борець, який життям заплатив за високе благородство свого серця - допоміг утекти військовополоненому. Фашисти вбили хлопчика. Передсмертний зойк Климка - реквієм по загубленому юному життю і прокляття війні.

У повісті "Вогник далеко в степу" письменник звертається до тих сил, що допомогли народові витримати найтяжчі випробування, - взаємодопомоги, дружби, милосердя.

За книжки "Климко" і "Вогник далеко в степу" Григору Тютюннику присуджено літературну премію ім. Лесі Українки 1980 року.

У березні 1989 року творчість Григора Тютюнника посмертно відзначено Державною премією ім. Тараса Шевченка.

Тепло i достовiрнiсть
Ї ось моï лiтературнi критерiï.
Григiр Тютюнник
"Не святи горшки лiплять
Ї майстри. А майстрами стають люди. Я
Їлюдина. Я буду майстром!“
                 Г. Тютюнник

У грудні нинішнього року Григору Михайловичу Тютюннику виповнилося б 75 років. Він пішов із життя трагічно й передчасно (1980 року). Вдова письменника — Людмила Василівна Тютюнник — працює в одній із київських шкіл, викладає українську літературу. Там вона й розповіла «ДТ» про непрості зигзаги долі відомого україн-ського прозаїка.
РОЗМОВА З ДРУЖИНОЮ
— Людмило Василівно, скільки ви прожили разом?

— Із 1958 р. і до смерті Григора у 1980 р.

— А познайомилися на літературному ґрунті?

— Саме так. Це було в Харкові під час навчання в університеті. Я навчалася на відділенні української філології, а Григір — російської. Він спочатку говорив російською, але під час зустрічей зі мною переходив на українську.

— Ви були його «першими університетами» з української мови?

— Може, й так… Він після служби на флоті говорив тільки російською. Перше його оповідання теж було написане російською і надруковане в журналі «Крестьянка».
— А познайомилися на літературному ґрунті?

— Саме так. Це було в Харкові під час навчання в університеті. Я навчалася на відділенні української філології, а Григір — російської. Він спочатку говорив російською, але під час зустрічей зі мною переходив на українську.

— Ви були його «першими університетами» з української мови?

— Може, й так… Він після служби на флоті говорив тільки російською. Перше його оповідання теж було написане російською і надруковане в журналі «Крестьянка».

— Важко в сучасній українській літературі знайти іншого прозаїка, який би так жваво й невимушено використовував величезну кількість фразеологізмів, епітетів, порівнянь. Писати українською, здається, йому що бавитись із власним словниковим запасом, складаючи з простих слів велику і гарну, різнобарвну і багатогранну лексичну мозаїку. Звідки така глибина знань у хлопця, який провів частину життя у російськомовному середовищі?

— Ці джерела були в селі. Ми щороку їздили на Полтавщину до моєї мами. А до своєї він навіть і двічі на рік вибирався. Він пірнав у ці святі мовні джерела і записував, запам’ятовував їх такими, якими вони є. Із простими словами, із суржиком, із висловами, яких до Григора ніхто ніколи не використовував. Дуже йому подобалося у нас у Мануйлівці. Село Козельщанського району, в якому жив і творив Горький, де існує його музей, дуже прихильно ставилося до творчих людей. Тут його поважали. Дома, в Шилівці Зіньківського району, так затишно йому не було. Григору пригадували і репресованого батька, хоча його згодом реабілітували. Та й сам Григір декілька місяців одсидів у Божковому під Полтавою за те, що не відпрацював певного терміну після навчання.

Він усе записував. Щось там мама цікаве сказала, чи дядьки собі гомоніли — він бере записника і пише. Словники вивчав. У нього на столі завжди лежав словник Грінченка. І надолужував він усе самотужки. Виписував слова, добирав синоніми.

— Хто йому підказував, хто шукав теми?

— Життя... Те, що він бачив, що чув, — те й було на папері. Точніше, те, що йому боліло. Це його вислів. Тем ніхто не шукав, це був би штучний твір. Григір мав очі, які не просто бачили людське життя і людські душі, а ловили саму суть, самі глибини людського серця із його таємними бажаннями та турботами.
— Йому загадували писати про щось чи про когось конкретно?

— Давали завдання написати нариси. Але він казав просто: «Не вмію писати на замовлення — і квит».

— У нього зовсім немає політично заангажованих творів.

— Коли дуже сутужно ставало, то намагався щось надрукувати. Про голову колгоспу писав, здається, у журнал «Дніпро». Про шахтарів… Але ж це були не політичні портрети, а життєві. Він не міг працювати вдень, коли вдома хтось є. От не писалося — і край. А вночі — будь ласка. Отако вночі встанеш, зазирнеш у його кабінет — а там дим стовпом. Не міг без курива! Траплялося, пачку за день, а то й більше викурював.

— Чи є в Києві меморіальна дошка, присвячена Григорові Тютюннику?

— Там, де ми жили довго і де чоловік помер, на Раєвського, — немає. А ось на Андріївському узвозі є. Хоча ми там прожили декілька місяців. Там була тільки кімнатка, навіть кухні не мали. І стола не було. Григір писав на широкому старовинному підвіконні біля єдиного вікна, яке виходило на Андріївську церкву. На цьому підвіконні написані «Дивак», «Крайнебо», «Вуточка». А саме життя в цій квартирі змальоване в оповіданні «День мій суботній». Це була службова квартира, в якій до нас теж жив письменник, Міняйло, здається.
— Чи долучав вас Григір до творчого процесу?

— Я ж була і першою слухачкою його оповідань, і першим критиком. Бува, прийде на кухню: «Ану, Людасю, послухай». І читає. Я завжди хвалила: здавалося, влучніше і краще не напишеш. А він: «Ні, ні. Я тут перероблю, а тут до-працюю, доберу потрібного слова». Він знав справжню цінність слова. У моєї мами в Мануйлівці у нього була кімната, стіл, який він сам змайстрував, ліжечко. І квіти кругом — м’ята, васильки. Було в нього ще надзвичайне захоплення — риболовля. Міг і приготувати рибу. А взагалі, коли треба, Григір і борщ варив, і дітей годував. Справжній батько був.

— У Григора Михайловича оповідання правдиві чи, так би мовити, творчі вигадки?

— Вони всі правдиві. Коли я читаю його твори, я впізнаю, що ось це — про того, а те — з тим було. Все — невигадані історії, події, які він сам бачив або чув від когось. Наприклад, те, що він пише в «Кізоньці», — в нас у Мануйлівці трапилося. А найперше оповідання написав про рідну матір. Це «В сутінки». Його надрукували в журналі «Крестьянка». Спочатку він написав мені лист. Я була тоді в селі на канікулах. Отримала лист, а там готове оповідання. У «Крестьянке» воно вийшло російською мовою. Коли ж Григір заходився перекладати оповідання українською, то тоді свого листа забрав.

ВИСНОВОК
Творчість Григора Тютюнника має загальнолюдське значення. Як влучно визначила Михайлина Коцюбинська, «щось позачасове екзистенційно-загальнолюдське прозирає крізь традиційно-побутове, конкретно-історичне й національне» 1. У його творах поєднано повсякденне і вічне. «То наближаючись до «миті», то віддаляючись до «вічності», митець здійснює між ними безперервний духовний зв’язок. У конкретному малюнку з’являється якась епічна перспектива, щось від саги – взяти хоча б дієслівну часову протяжність назв: «Оддавали Катрю», «Син приїхав», «У Кравчини обідають». Або – відгомони прадавньої числової символіки: «Три зозулі з поклоном», «Три плачі над Степаном» 2.


title: Іван Величковський

text:
Іван Величковський
Поет, перекладач, теоретик літератури, культурний і громадський діяч другої половини 17 ст.
Київ

Великими культурними осередками в ХVІІ–ХVІІІ ст. були
Чернігів

Харків

Полтава

Лазар Баранович

Григорій Сковорода

Іван Величковський

Іван Величковський народився близько 1650 року.
В 1660-х роках навчався в Києво-Могилянській колегії.
У 1670-х роках – першій половині 80-х років жив у Чернігові, працював у друкарні Лазаря Барановича і входив до чернігівського гуртка поетів.
1687 р. оселився в Полтаві, служив священиком.
Найперші твори, очевидно, були написані в 70-х роках 17 ст. і разом з творами інших авторів увійшли до збірки «Антологія».
Відомі також дві авторські книжки: «Зегар з полузегарком», «Млеко од овці пастору належноє».
Риси барокової української літератури
Центральне місце відводиться Богові.
Релігійне забарвлення всієї культури.
Посилення ролі церкви й держави.
Спроба з'єднати античність із християнством.
Культ «сильної та вищої людини» для служби Богу.
Рухливість, динамізм, потреба в русі, зміні, трагічному напруженні та катастрофі.
Пристрасть до сміливих комбінацій, до авантюри, чудернацького, незвичайного.
Поруч із зображенням повного життя є й закоханість у тему смерті.
Стилістичні риси бароко
Прагнення перебільшення, гіперболи, антитези, метафоричність мови.
Мета мистецтва за часів бароко — вразити читача, зацікавити його несподіваними стилістичними ефектами.

Жанрова різноманітність бароко
Полемічна література

Послання І.Вишенського
«Низькі» комедійно-гумористичні жанри
Шкільна драма, «різдвяні» й «великодні» вірші-травестії
Епіграматична поезія
Епіграми Лазаря Барановича
Ораторська проза
Проповіді Дмитра Туптала
Історико-мемуарна проза
“Літопис Самійла Величка”
Пісенно-інтимна барочна лірика
Панегірична поезія на честь титулованих осіб
Значення бароко як творчого методу в українській літературі
Найцінніші надбання бароко — гуманізм, заглибленість у внутрішній світ людини, нетерпимість до зла в усіх його проявах, яскравість викладу художнього матеріалу, динамізм розвитку сюжету, поширення можливостей зображувально-виражальних засобів, продуктивне словотворення тощо — були засвоєні митцями наступного часу.

Курйозна поезія
Курйозний вірш (фр. curieux — допитливий, цікавий) — це вишуканий поетичний твір, незвичайний за формою, для якого характерне поєднання зорових і слухових елементів, узгоджених зі змістом. Твір, у якому домінує зоровий ефект, називають  фігурним (латин. figura — вид, образ), такий вірш може мати різну графічну форму: трикутник, хрест, зірка, дерево, сокира тощо.
Стовп
В сем столпЂ выражаютъся вЂ́ршы  от двóх силляб аж до тринáдцяти.
2. ДЂво,
ди́во
3. всей земли́!
Пріємлѝ
4. сію хвáлу,
лю́бо мáлу,
5. прáцы моє́я
во чéсть твоє̀я
6. слáвы составленну,
тебЂ освящéнну.
7. Юже рáб твóй принесè
не от мудра словесè,
8. но от сердца чиста, прáва,
Занè твоя̀ прáва слáва.
9. Достóйно тя никтóже мóжет
восхвали́ти, вся́к [не возможет].
10. Твоя бо слáва вьíшш[е всЂх земных]
И над небесных благопри[ємных]
11. Жи́телей умы, пéрвая по бозЂ
Присно блажи́ма в рóдЂ вЂ́рных мнóзЂ.
12. Ты єсѝ стóлп слáвы, пречистая дЂво,
ДивнЂ́йшеє міру над сéдм ди́вов ди́во.
13. Сéдм ди́вов погибóша, твоє́я, о [мати],
Стóлп крЂ́пости вовЂ́ки будет преб[ывати).

Поря́дный непоря́док
єст вЂ́рш склáдне помЂ́шаного поря́дку,
котóрый як ся мáєт винайдовати,
ни́жей указано єст.

Тýт такій поря́док мáєт бьíти:

От[ец дщ]ер избрà крáсну,
Сын матер возлюбѝ благу,
УтЂшител невЂ́сту снискà чисту.

Отец, сын, утЂшител, дщер, матер, невЂсту,
избрà, возлюбѝ, снискà, крáсну, благу, чисту.

МНОГоПРЕМЂНИ́ТЕЛНЫИ  єст вЂ́рш, котóрый ки́лка десят рáзый перемЂня́тися мóжет, яко ни́жей обáчиш. У римля́н називáєтъся тот вЂ́рш ПРОТЕУС
Яко ни́ву ря́сно плóды украшáют,
Тáко дЂву красно рóды ублажáют.

Ни́ву ря́сно плóды украшáют яко,
ДЂву крáсно роды ублажáют тáко.

Ря́сно плóды украшáют яко ни́ву.
Крáсно рóды ублажáют тако дЂву.

Плóды украшáют яко ни́ву ря́сно,
Рóды ублажáют тáко дЂву крáсно.

Украшáют яко ни́ву [рясно плó]ды,
Ублажáют тáко д[Ђву красно род]ы.
Яко плóды ря́сно ни́ву [украшают],
Тáко рóды крáсно дЂву ублажáют.

Ни́ву украшáют ря́сно плóды яко,
ДЂву ублажáют крáсно рóды тáко.

Ря́сно яко плóды украшáют ни́ву.
Крáсно тáко рóды ублажáют дЂву.

Плóды яко ни́ву украшáют ря́сно,
Рóды тáко дЂву ублажáют красно.

Украшáют яко ря́сно ни́ву плóды,
Ублажáют тáко крáсно дЂву рóды.

Жартлвный
єст вЂрш, котóрый, гды читáєтся, як вЂ́рш идéт, жáрты тьíлко стрóит. Лéч гды в нем кождое слóвко пéршои строкѝ з словáми другóи, проти́вко стоячыми, злучáти бýдеш, зáраз іншый сéнс, правди́вый, укáжет.

Остáв молитву, дЂ́вство растлѝ, злых чти́, дрýже,
ЛЂ́ность любѝ, сохраняй злóсть, лáй дóбрых дýже.
Возненавижд трезвенных, пя́ниц люби́ зЂло,
Гóрдых почитай, злослов смиренных всецЂ́зло.

Остáв молитву, дЂ́вство растлѝ, злых чти́, дрýже,
ЛЂ́ность любѝ, сохраняй злóсть, лáй дóбрых дýже.
Возненавижд трезвенных, пя́ниц люби́ зЂло,
Гóрдых почитай, злослов смиренных всецЂ́зло.

Акростихіс
єст вЂрш, котóрый краєгранéсієм,
то єст початкóвыми лЂтéрами,
имя̀ сіє МÁРІЯ изображáєт.
А до тогò и лЂтеры,
яко то M, A, P и прочіи,
що значáт, прóзвиском выражáєт.

МыслЂ́те, мьíсль имЂйте, но нé мощно знáти,
Аз, дЂ́ва, кáко могóх господа зачáти.
Рцѝ тóкмо со вЂ́рою, вся́к христіяни́не,
Іже вся свЂдый, боже, ты вЂ́си єди́не,
Аз, чиста єди́на, дЂва ношý сына.

Єдинопадежный
єст вЂрш, на єдину̀ кадéнцЂю конча[ю]чійся,
в котóром всЂ̀стишкѝ в єдно сéє имя̀ АННА впадáют.

Роди, избранна
[пречистую, Анна],
В cno[tach пр]остранна,
Порока странна,
Сладкая манна,
Чистая панна,
Яко нам данна,
Богу осáнна.

Ехо
єст вЂ́рш, в котóром якобы нЂ́коє ехо, то єст одзóв, до кождого  стихóв концà двЂ силля́бы, з конéчных же лЂтéр уформовáны,отзывáютъся.

— Чтò плáчеши, Адáме: земнаго ли края?
— Рáя.
— Чему̀ в óнь не внійдеши, бои́ш ли ся брáны?
— Рáны.
— Не м[ожеши] ли внійти внýтр єгò побЂдно?
— БЂ́дно.
— Илѝ возбранéн тебЂ̀вход єст херуви́ми?
— Ими.

Pak лђтералный
єст вЂ́рш, котóрого лЂтéры, и вспáк читáючися, тóй же тéкст выражáют.

Менè рáди на рáдость Богом міру дáнна
Анна во дáр бо имя ми обрадовáнна,
Анна дáр и мнЂ сЂн ми́ра дáнна,
Анна ми мáти и та ми мáнна,
Анна пита мя я мáти пáнна.

Чворограни́стый
єст вЂ́рш, в котóром тáк вздлýж,  я́ко и вши́р єдéн же тéкст выражáєтъся.

Mapiє   Ты       Єдина    Мати         Богу               Сыну

 Ты      паче     всЂх   вышнему возлюбленна вьíну

Єдина  всЂх    надеждо  твóрцу    ты   предстáни

Мати вышнему Творцу стáны присно зá ны

Богу  возлюбленна  ты  присно   дЂво   зЂло

Сыну  [в]ыну  предстáни  зá  ны   зЂ́ло   смЂ́ло

Єдиногласный
єст вЂрш, в котóром кóждая си́лляба єдиною̀ глáсною лЂтерою замыкаєтъся, именно сею̀: О.

СлОвО плОтОнОснО
МнОгО плОдОнОснО.

Остатняя штучка
Ісуса Христа ВЕЛИЧаймо, яКО Ввес єст СладКІЙ, знаймо
Із несОздАННа отца восіявый чисте
ВЕЛИЧаю з матКОю тя, ВсеСладКІЙ Христе.

Фігурна поезія
Івана Величковського
Ехо

Рак літеральний

Акровірш

Фігурний вірш

Порядний непорядок

Чотиригранний вірш

Жартівливий

Єдиногласний

Єдинопадежний


title: Євген Плужник. Життя. Творчість

text:
ЄВГЕН  ПЛУЖНИК-
один із провідних поетів “розстріляного відродження”

Це снилось? …На тихім світанні

Багнети, і я біля стінки…
О перші й довіку останні
Мої півхвилинки
                                Є. Плужник

                                              1898- 1936

Народився
у
слободі Кантемирівка

Богучарського повіту

Воронезької губернії

 (Східна Слобожанщина).

Деякий час вчився у Воронезькій гімназії (виключений за участь у нелегальних гуртках), пізніше — у Ростові-на-Дону, Боброві (Воронежчина)

переїзд на Полтавщину
вчителював у селi Багачка Миргородського повiту (під час громадянської війни)

-переїзд на Полтавщину
-вчителював у селi Багачка Миргородського повiту (під час громадянської війни)

навчається у
Ветеринарно-зоотехнiчному iнститутi. Невдовзi вiн вступає до Киïвського
музично-драматичного iнституту iм. Лисенка.
Акторськi здiбностi Плужника, його
гумор та дотепнiсть цiнують викладачi й товаришi, пророкують перспективне сценiчне
майбутнє.

АСПИС

“ЛАНКА”

“МАРС”

 Григорiй
Косинка.
    Микола Зеров
                    Борис Антоненко-Давидович

Валерiан Пiдмогильний

1926 року завдяки дружинi поета, Галинi Коваленко, вийшла в свiт перша книжка
вiршiв Євгена Плужника пiд назвою "Днi".

«Євген все писав, писав, - розповiдала
вона, - а ми бiдно жили, на шостому поверсi, одна кiмнатка, а вiн все писав i
засував то в пiч, то пiд матрац. Одного разу вiн вийшов. Викликали його

- Я собi подумала так: якщо я не зможу оцiнити його поезiю, то викраду. Понесу я
Юрiєвi Меженковi, хай вiн скаже - вiн же фахiвець, чи це чогось варте. Потiм
Меженко викликає мене до телефону i каже: "Знаєте, що ви принесли? Ви принесли
вiршi такого поета, якого ми в життi будемо довго чекати i дай нам Бог, щоб ми
дочекалися".

Через рiк виходить друга i остання прижиттєва поетична збiрка Є.Плужника "Рання
осiнь", яка мала прихильну рецензiю Ю.Меженка, а iншими розкритикована. Збiрка
поезiй пiд назвою "Рiвновага", яку Плужник пiдготував до друку i датована 33-м
роком, лишилася ненадрукованою: разом з багатьма своïми друзями й колегами по
перу вiн потрапив у жорна сталiнськоï репресивноï машини. Цi вiршi
увiйшли до "Вибраних поезiй" Є. Плужника 1966 року. Усього десять рокiв тривала
лiтературна дiяльнiсть цього талановитого поета.

Вiдразу пiсля розстрiлу двадцяти восьми "ворогiв народу", серед яких були друзi
Є.Плужника по "Ланцi" i "Марсу", митець потрапляє в "чергу" призначених до
розстрiлу. Ордер на арешт i трус у його квартирi був виписаний 4 грудня 1934 року.
Але ще 2 грудня уповноважена секретно-полiтичного вiддiлу НКВС УРСР Гольдман
скомпонувала постанову, в якiй Плужник звинувачувався в тому, що вiн "є членом
контрреволюцiйноï органiзацiï, був зв'язаний з нацiоналiстичною групою
письменникiв, вiв контрреволюцiйну роботу. Знав про практичну дiяльнiсть
органiзацiï по пiдготовцi терактiв". На пiдставi цього зроблено висновок:
"перебування його на волi є соцiально небезпечним", а тому Євген Плужник пiдлягає
"утриманню в спецкорпусi Киïвського обласного управлiння НКВС".

Арешт Плужник зустрiв спокiйно. Пiсля безпiдставних ув'язнень його
колег-лiтераторiв, його власний арешт не став несподiванкою для нього. 25 березня
1935 року Євгену Павловичу Плужнику оголосили вирок: смертна кара, яку пiзнiше
було замiнено десятьма роками заслання. Проте десять рокiв заслання на Пiвнiч з
суворими умовами полярного клiмату та напiвголодне життя в'язничних казарм для
людини, хвороï на легенi, - означали вiрну смерть. Замiна розстрiлу на
заслання не давала поетовi жодних шансiв на порятунок. Та все ж, того дня, коли
йому повiдомили про змiну вироку, вiн зрадiв.

У листi, написаному до дружини пiд
першим враженням одержаноï звiстки, Євген Плужник писав:
"Галча моє!
Це не дрiбничка, що пишу я тобi чорнилом, але разом з тим - це величезну має вагу:
я хочу, щоб надовго, на все своє й моє життя, зберегла цей лист - найрадiснiший,
вiр менi, з усiх листiв, що я коли-небудь писав тобi. Галю, ти ж знаєш, як рiдко я
радiв i як багато треба для того, i от тепер, коли я пишу тобi, що сповнює менi
груди почуття радости - так це значить, що сталося в моïм життi те, чому й ти
разом зо мною - я знаю - радiтимеш. У мене мало зараз потрiбних слiв - менi б
тiльки хотiлося пригорнути тебе так мiцно, щоб вiдчула ти всiм єством твоïм,
що пригортає тебе чоловiк, у якого буяє життєва сила i в м'язах, i в серцi, i в
думках. Я пишу тобi, а надворi, за вiкном, сонце - i менi, ïй-богу, так важко
стримати себе, щоб не скрикнути: яке хороше життя, яке прекрасне майбутнє в
людини, що на це майбутнє має право! Я цiлую тебе, рiдна моя, i прошу: запам'ятай
дату цього листа, як дату найкращого з моïх днiв.
28.03.35
Твiй Євген".

До Соловецьких казематiв разом iз побратимами по засланню в арештантських вагонах
поет вже ïхати не мiг. Його, тяжко хворого, везли окремо. На Соловках вiн
переважно лежав у тюремнiй лiкарнi, зрiдка писав листи на Украïну. Останнiй
його лист датований 26 сiчня 1936 року. Цей лист Євген Плужник вже продиктував, а
дружинi лише приписав власною рукою: "Присягаюся тобi, я все одно виживу!" На
жаль, це було вже нереальним. Євген Плужник помер 2 лютого 1936 року. 4 серпня
1956 року постановою Вiйськовоï колегiï Верховного Суду СРСР вирок
Євгену Павловичу Плужнику скасовано i справу припинено "за вiдсутнiстю складу
злочину".

Меморіальна дошка на будинку в Києві на вулиці Прорізній, де у 1923—1934 рр. жив Євген Плужник

. Похований на табірному кладовищі. Могила не збереглася.
 Умовна могила - на Байковому кладовищі у Києві, 9 дільниця.

Тіло з биркою №1137 загорнули в лахміття, у санки впрягся з/к Підмогильний та ще декілька таких, як він. На далекому біломорському острові, у "країні мук і відчаю", поховали поета в мерзлій кам’янистій землі... Без квітів, без поминок..

Автор презентації
Прокопенко Наталія Олександрівна, учитель української мови та літератури Донецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №138


IСУС Є МIЙ ПРИТУЛОК


Іван Франко - Короткі відомості про митця і його багатогранну творчість


Колискові пісні


title: Довженко. Фільмографія.

text:
Алекса́ндр Петро́вич Довже́нко
Фільмографія

1926 Вася-реформатор (співрежисер, сценарист, фільм втрачено)
1926 Ягідка кохання (режисер, сценарист)
1927 Сумка дипкур'єра (режисер, переробка сценарію, актор)
1927 Звенигора (режисер, переробка сценарію)
1929 Арсенал (режисер, сценарист)
1930 Земля (режисер, сценарист)
1932 Іван (режисер, сценарист)
1935 Аероград (режисер, сценарист)
1939 Щорс (режисер, сценарист)
1939 Буковина, земля українська (режисер)
1940 Визволення (режисер)
1943 рос. Битва за нашу Радянську Україну (режисер, у співавторстві з Ю. Солнцевою та Я. Авдєєнко)
1945 Перемога на Правобережній Україні (режисер, у співавторстві з Ю. Солнцевою)
1945 Рідна країна (художній керівник)
1948 Мічурін (режисер, сценарист)
1951 Прощавай, Америко! (режисер, незакінчений, змонтовано лише 6 частин)
1959 Поема про море (режисер)
Звенигора — український радянський художній кінофільм (чорно-білий, німий). Сюжет фільму охоплює дві тисячі років буття і розповідає про багато етапів історії України: скіфи і варяги, війни українських козаків з польською шляхтою, гайдамацька вольщина, світова війна 1914—1918 р.р.,боротьба Української Народньої Республіки з більшовиками, революційний рух і протистоячий йому рух гайдамаків-націоналістів на чолі з Симоном Петлюрою, білоукраїнська еміграція. Ці етапи, викладені у 12-ти епізодах, об'єднані однією постаттю діда, що є уособленням патріархального селянства з його вірою у минулі цінності та байдужого до революційних змін.
Звенигора 1927
Земля — український радянський художній кінофільм (чорно-білий, німий). Фільм О. Довженка «Земля» є одним з найвідоміших радянських фільмів. Цей гімн праці на землі, хліборобству та людині, яка працює на землі, є частиною космічного ритму буття. Довженко першим у світовому кіно виразив світогляд, якісно відмінний від досі зображуваного. Це світогляд нації хліборобської, в якої спокійна гідність зумовлена її способом життя. Середовище і люди — єдине і нероздільне, а їхній спосіб життя є споконвічним, світогляд непохитним. Символіка Довженка була тісно пов’язана зі світоглядом українського народу, з образністю народної поезії.
Земля 1930
«Україна в огні» — кіноповість Олександра Довженка, присвячена подіям Великої Вітчизняної війни, долі сільської родини та простих селян. Основою кіноповісті стали оповідання Довженка «На колючому дроті», «Незабутнє», «Перемога». Уривки з кіноповісті вперше були надруковані російською мовою 1943 року, українською — 1962. Сталін заборонив кіноповість як для друку, так і для екрану.
Україна в огні
Зачарована Десна (1956 р.)— автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині.
Зачарована Десна


Григорій Косинка - Новела «В житах» – зупинена мить, пошуки порушеної гармонії. Вітаїстичний пафос, імпресіоністична настроєність


КОЛОМІЄЦЬ О.Ф., ДРАМА "ДИКИЙ АНГЕЛ“. ЗНАЧЕННЯ ТВОРЧОСТІ ПИСЬМЕННИКА


title: Євген Гуцало. "Сім’я дикої качки"

text:
Тема. Євген Гуцало. сім'я дикої качки. Людина і світ на прикладі твору. Морально-етичні проблеми. Образи Юрка й Тосі, їхні вчинки (порівняльна характеристика). Композиція твору, найнапруженіший момент сюжету.
Мета: коротке ознайомлення з творчою особистістю Євгена Гуцала; розкрити людську доброту і жорстокість, милосердя і турботу про природу в оповіданні; охарактеризувати образи Юрка й Тосі в порівняльному аспекті; з'ясувати елементи сюжету.
Здається, що дитинство – найцікавіша пора, та пора, коли майбутнє життя – ще попереду, коли воно, здається, так багато обіцяє, коли воно ще не пізнане і його кортить пізнати, коли воно ще не розгадана загадка, лише обіцянка - дивного дива. І хай це вогненні воєнні роки, хай голодні післявоєнні – однак чарівливість дитинства не пропадає навіть за таких умов.
Дитина - це наче в ідеалі філософська формула майбутнього буття, а доросла людина – це вже реалізація на практиці цієї філософської формули, її матеріальне вираження. У мене й тепер буває дивне відчуття, наче я й по сьогодні зостався тією самою дитиною, яка вперше стала усвідомлювати себе у світі. Мабуть, дитинство – це справді і майбутня доля, і майбутнє життя .”                                                                                Євген Гуцало
Оповідання “СІМ'Я ДИКОЇ КАЧКИ”
Добре дихалося зранку в старому дубовому лісі. Повітря пахло зволоженим  листям, воно голубіло між стовбурами, і далина над верхівками дерев була кришталево чиста, кришталево дзвінка,
Юрко йшов по стежині, що пролагала між заростями кінського щавлю , що  світилася  білим  піском  поміж великими, із тремткими краплинами в жолобках, лопухами, і в його душі було так само ранково й прохолодно, як у літньому лісі.
В дзеркало ріки дивилось і не могло на себе надивитись небо.
Поміж кущами йшла качка, а за нею — цілий виводок каченят. Спершу Юрко подумав, що то свійські, але потому, як качка витягувала шию, як сторожко озиралась, якими дрібненькими полохливими клубочками котились каченята по землі, зрозумів, що то дикі.
Оповіда́ння — невеликий прозовий твір, сюжет якого ґрунтується на певному (рідко кількох) епізоді з життя одного (іноді кількох) персонажа.
Сюжет - система  подій  у літературному творі, через  які письменник   розкриває  характери персонажів  і весь  зміст твору
Основні елементи композиції сюжету:
1.Експозиція
2.Зав'язка
3.Розвиток дії
4.Кульмінація
5.Розв'язка
Характеристика персонажів
Юрко
Він тільки недавно приїхав із міста в гості до бабусі . Як добре, як щасливо було Юркові!
Він демонстративно відвернувся, не бажаючи вступати з нею ні в які розмови
Нічого не піймав. А вину таки найшов на кого звернути
Колись ми з батьком піймали були сома,— збрехав Юрко, бо батько тоді ходив рибалити без нього і зловив тільки великою коропа, а не сома.— Півтора пуда заважив. Юркові було приємне її захоплення, а тому він вигадував далі
Тося
Тося таки прийшла слідом за ним, як і обіцяла звечора..

а вона, відчуваючи свою провину, зовсім тихо присіла неподалік. Тепер вона й сама була не рада, що прийшла, бо сподівалася на те, що  Юрко стріне  привітно, а  він ...
її засмучувало й те, що Юрко нічого не зловив.

Та ну?! — здивувалася Тося.

Юрко                                                                     Тося
Хлопець поспіхом узявся ховати каченят за пазуху.
Він уявляв, як повезе каченят у місто, як показуватиме своїм товаришам, як вони заздритимуть. Він ішов — і пританцьовував.
Юрко не сподівався, що так зразу вони стануть нецікаві.
Про себе Юрко погрожував Тосі якнайстрашніше, він, нарешті, пообіцяв собі розправитися з нею, щоб знала своє місце, щоб не лазила слідом за ним, щоб не втручалася.
Випусти,— сказала Тося,— бо вони повмирають без води
А Тосі було сумно... Може, й справді вона даремно побоюється, а Юркові вдасться їх доглянути й приручити?..
У її вухах стояв отой качиний крик, довго ще стояв
Вона хотіла податися разом із Юрком, щоб слухати його розповіді про місто, про те, чого їй ніколи не випадало бачити
      Юрко                                                       Тося
Після того Юрко вже не товаришував із сільськими хлопцями. Ще задовго до від'їзду й перед самим від'їздом він бігав до річки, хотів побачити сім'ю дикої качки. Але так і не побачив. Переконував себе, що каченята вижили
Але поки їхав у машині, то тільки про те й думав: він би покликав, але чи підійшла б вона? І, переживаючи болісний сором, був певен, що, мабуть, не підійшла б...
Неслухняними руками витягувала з-за пазухи, спускала на воду й благала душею й очима; попливіть? Попливіть! попливіть!Вона сама ладна була стати тією качкою, сама ладна була попливти разом з ними, тільки якби вони пливли.
Тося всміхалася хлопцям, рада допомозі, тепер уже вона не сумнівалася, що пощастить їх урятувати
Творча робота
Як далі, на твою думку, могли б розвиватися події в оповіданні?
Усно висловити своє бачення розвитку події.


title: Козацькі літописи

text:
Козацькі літописи

Коза́цькі літо́писи — історико-літературні твори 2-ї половини XVII — середини XVIII століття, присвячені козацьким війнам. Цінні джерела для дослідження вітчизняної історії і важливі пам'ятки літератури. Мова більшості літописів —книжна, близька до народнорозмовної.
Історія літописів
Особливе значення серед літописів 2-ї половини XVII — початку XVIII століття мають історичні твори, присвячені козацьким війнам. Звідси їх умовна назва — «козацькі», «козацько-старшинські» літописи, хоч від літописів у традиційному розумінні вони значно відрізняються.
До наших днів дійшли три найвизначніші козацькі літописи — Самовидця (про події 1648 — 1702 років, вірогідний автор — Роман Ракушка-Романовський), Грабянки (1710, про події від виникнення козацтва до 1709) та Самійла Величка (1720, про події в Україні 1648 — 1700 років).
В усіх цих літописах не лише докладно розповідається про Визвольну війну українського народу 1648-1654 років, а й подається економічна, політична і культурна характеристика країни, факти з історії Росії, Польщі, Угорщини, Швеції, Молдови, Туреччини та інших держав.

Джерелами козацьких літописів були давні українські літописи, власні спостереження, спогади сучасників, документальні матеріали (урядові офіційні і приватні листи, акти, грамоти,універсали), твори чужоземних істориків, народні легенди, перекази тощо.
У 30-х pp. XVIII ст. Ізмаїл Срезневський склав «Короткий опис Малоросії» (рос. мовою) про події від Київської Русі до скасування гетьманства в 1734 році.
У 1765 році Петро Симоновський скомпонував «Краткое описание о козацьком народЂ» з описом подій від найдавніших часів до 1751 року.
Автором «Летописца или описання краткого знатнЂйших дЂйств и случаев» про події в Україні з 1506 по 1737 рік був, імовірно, Яків Лизогуб.
У 1770 у Прилуках полковий обозний Степан Лукомський склав «Зібрання історичне» з описом подій в Україні у XIV — XVI столітті.
Літописно-історичні праці про Україну писали також зарубіжні автори — Гійом Боплан, К. Гаммердерфер, Йоган Енгель, С. Зарульський, О. Рігельман та інші.

Літопис Самійла Величка
Літопис Самійла Величка (роки народження і смерті невідомі) — наймонументальніший твір української історико-мемуарної прози XVII—XVIII ст., який разом з Літописом Самовидця,Літописом Григорія Грабянки й "Історією Русів" творить комплекс козацької історіографії. Сам літопис не дійшов до нас у належному вигляді – дуже знищений перший том, значно менше другий. Цілком ймовірно, що книга не закінчувалася 1700 роком, бо і в заголовку, і в багатьох місцях третього тому згадуються події принаймні до 1720 року. Тому, є думка, що втрачені й прикінцеві сторінки літопису. Самійло Величко для створення свого Літопису не обмежився вузькими локальними матеріалами та власними спогадами. Навпаки, він використав різноманітні іноземні джерела. Але за найправдивіше джерело для Величка правили діаріуш (Щоденник) козацького літописця Самійла Зорки, особистого писаря гетьманаБогдана Хмельницького та дрібні козацькі «кронички». Літопис Величка написаний українською літературною мовою 18 століття з елементами народної мови.
Літопи є найголовніших і найвірогідніших творів української історіографії 2-ї половини 17 — початку 18 століття. Літопис складається з 4 частин:перша — «Сказание о войне казацкой з поляками через Зеновія Богдана Хмельницького…» — змальовує події 1648—1659 років, окремими епізодами сягаючи у 1620 рік, Описуючи війну Якова Остряниці 1638 року, Величко додає до автентичного джерела, яким користувався, — щоденника польського хроніста Шимона Окольського — власний коментар;друга і третя частини, які охоплюють 1660—1686 та 1687—1700 роки, названі «Повествования летописная с малороссийских и иных отчасти поведениях собранная и зде описанная», містять значну кількість власних спостережень Величка і ґрунтуються на документах гетьманської канцелярії;у 4-й частині зібрано додатки з різних документів 17 століття.
Вперше опублікований Київською Археографічною комісією у 1848—1864 роках під назвою «Летопись событий в юго-западной России в 17 в.», тт. I—IV.
«Сказание о войне казацкой з поляками через Зеновія Богдана Хмельницького…» Київ,1926,Акад.наук,268 ст.
Величко є також автором перекладу з німецької на українську мову збірника «Космографія» та передмови до нього.

Літопис Самовидця складається із вступу, який оповідає про стан України перед Хмельниччиною, і двох головних частин:
перша присвячена часам Хмельниччини й Руїни (до 1676 включно) й написана, правдоподібно, значно пізніше описуваних подій;
друга — доведена до 1702 включно, становить Літопис у стислому розумінні цього слова, написаний на Лівобережжі, найповніше (з уваги на локальні новини) у Стародубі.
Літопис Самовидця писаний доброю українською мовою того часу, близькою до народної. Автор літопису документально не відомий, належав до козацької старшини й посідав якийсь час видатне становище в українському уряді. Дослідники віддавна намагалися встановити його ім'я. Це стало можливе після праць Вадима Модзалевського про Романа Ракушку-Романовського. У 1920-их pp. низка авторів (Віктор Романовський; Олександр Оглоблин і особливо Микола Петровський) незалежно один від одного, на підставі аналізу автобіографічного матеріалу в Літописі, дійшли висновку (втім, вперше висловленого ще в 1846 істориком-аматором Д. Сєрдюковим), що автором Літопису Самовидця найправдоподібніше був Роман Ракушка-Романовський, генеральний підскарбій за Івана Брюховецького, а в останні десятиліття свого життя — священик у Стародубі. Ця думка була прийнята більшістю істориків (Дмитро Багалій, Михайло Грушевський, Дмитро Дорошенко, Іван Крип'якевич та інші й зокрема новітня історіографія), але деякі автори називали інших кандидатів на авторство Іван Биховець, військовий канцелярист (Л. Окіншевич), Федір Кандиба, полковник корсунський (М. Андрусяк,Михайло Возняк) та ін.

Оригінал Літопису не дійшов до нас. Збереглося кілька копій, зроблених у XVIII столітті або й пізніше. Найдавніші й найповніші — це списки Г. Іскрицького (перша половина XVIII ст.) йЯкова Козельського (друга пол. XVIII ст.), які й покладено в основу наукових публікації цієї пам'ятки. Вперше, діставши його від Пантелеймона Куліша (від нього й назва Літопису Самовидця), опублікував Літопис, Осип Бодянський (1846); більш науково підготоване видання Київської Археографічної Комісії за редакцією і вступною статтею Ореста Левицького(1878), перевидане Інститутом історії АН УРСР (1971, Дзира Я.) і «Harvard Series in Ukrainian Studies» (1972).


Міністерство освіти та науки, молоді та спорту України
Красногвардійська загальноосвітня школа
І-ІІІ ступенів №2

«Гендер:  минуле і сучасне, міф і реальність через призму образів п’єси
 І. Котляревського «Наталка Полтавка».

Розроблено:
Ткач С.В., учитель  ІІ категорії .
смт. Красногвардійське

Гендер: минуле і сучасне,
міф і реальність через призму образів п'єси І.Котляревського “Наталка Полтавка”

узагальнити знання з теми “І.Котляревський “Наталка Полтавка”;
поглибити знання про традиційні риси гендерної ідентичності чоловіка і жінки;
розвивати вміння аналізувати внутрішній світ героїв;
виховувати культуру мовлення.

Тема:
Мета:

З чого ми починали...
Яку роль відіграють оточення, культура у процесі становлення особистості?
Які чинники впливають на наше формування?
Що таке ГЕНДЕР?
Ознаки статі і гендера. Які вони?
Гендерна ідентичність…
Він  і Вона...
Чоловік і жінка...
Ґендер— соціально-біологічна характеристика, через яку визначаються поняття «чоловік» і «жінка», психосоціальні, соціокультурні ролі чоловіка і жінки як особистостей, на відміну від статі, яка позначає біологічні відмінності. Ґендерні відмінності формуються у процесі соціалізації — навчання ролі чоловіків і жінок, який відбувається від перших днів народження до статевозрілого віку, і меншою мірою — пізніше. На це впливають сімейне виховання, школа, взаємодія з іншими дітьми та ігрова активність. У психології під поняттям «ґендер» розуміється сукупність стандартів і сценаріїв поведінки, котрі суспільство визначає як «жіночі» і «чоловічі», котрі виражаються у двох головних категоріях — маскулінність і фемінність. Вони, у свою чергу, оприявнюються у стилі одягу, способах ходіння та говоріння, у манерах, захопленнях та інших способах поводження.
ПСИХОЛОГИ
Людина – з однієї сторони істота біологічна, тварина, наділена свідомістю, що володіє мовою, здатністю трудитися; з іншої сторони людина – істота суспільна, їй необхідно спілкуватися і взаємодіяти з іншими людьми. Особистість - це та ж людина, але розглянута тільки як суспільна істота.	Вчені вважають, що психіка людини біологічно обумовлена, що всі сторони особистості є уродженими.Характер,здібності успадковуються як колір очей, волосся.Кожна людина завжди знаходиться у визначених відносинах з іншими людьми. Ці суспільні відносини і формують людську особистість,тобто людина засвоює прийняті в даному суспільстві правила поведінки,звичаї, моральні норми.
І. Котляревський

Як репліки
характеризують Наталку?

“… у пана така жінка буде гірше наймички…буде кріпачкою…”

“Ви пан, а я сирота…”
Історики
	Цікаво міркувати про жінку в її різнобічності, розуміючи при цьому, що всі міркування не більш, як припущення.Спадають на думку слова нашого великого співвітчизника  Миколи Костянтиновича Реріха: «Коли у долі важко, тоді звертаються до жінки. Коли більше не допомагають розрахунки та обчислення, коли ворожнеча та взаємне руйнування сягають межі, тоді приходять до жінки. Коли злі сили беруть гору, тоді кличуть жінку».	Яка вона — жінка-ідеал, яке її місце в суспільстві в різні часи та епохи, на що здатна жінка, в чому її головне призначення на Землі? 	«Усі протилежності сходяться в серці жінки», — сказав Вольтер.
	Жінка відчувала на собі подвійне гноблення: хазяїна, на якого працювала та церковної влади. Ці події в Середні віки увійшли в історію, як жахлива епоха святої інквізиції. 	Сотні жінок тоді звинувачували у чаклунстві та змові з дияволом. І спалювали на вогнищі. Македонський Собор 1585 р. обговорював питання: «Чи можна жінку вважати людиною?» А 1785 р., в Лейпцигу був надрукований трактат: «Цікавий доказ, що жінка не належить до роду людського».	А в той самий час з'являється лицарство, жіночий ідеал набуває нового тлумачення.Почали вважати, що крім вміння працювати, доглядати за дітьми і чоловіком, знатній жінці повинні бути притаманні якості галантної дами: вона повинна вишукано одягатися, підтримувати бесіду, граціозно танцювати, бути тендітною.
	Вперше про необхідність рівноправності чоловіків та жінок заговорили лише у XVIII ст. Але ще тривалий час жінка працювала на власного чоловіка.Минув час, здійснилися мрії жінок про рівноправність з чоловіком, емансипація відкрила перед жінками необмежені можливості для самовдосконалення. Жінка набула економічної незалежності, чоловік втратив роль єдиного годувальника сім'ї. Набрав обертів феміністичний рух. Звичайно, епоха жінок, оспіваних Пушкіним, Лермонтовим, Тургенєвим минула. Але рівноправність чоловіків і жінок сьогодні не означає тотожності, однаковості. Ніяка рівноправність, ніякий суспільний лад ніякий науковий прогрес, ніякий розвиток цивілізацій не приведуть до того, що дітей народжуватимуть чоловіки. Жінка, ким би вона не була за фахом, крім того ще дружина, мати. І в цьому її найважливіше призначення, це одвічний біль і одвічна втіха. Вона може перетворити життя на рай і на пекло.

Чи мала
Наталка освіту?
Чи була освіченою
Горпина Терпелиха?
Який
соціальний стан?

Чи однаково ставляться до жінок і чоловіків у нашому суспільстві?

Якщо порушуються, то в яких сферах?
Жінки отримали рівні права з чоловіками. Чи не порушуються  ці права сьогодні?
Літератори
	Поклавши своєю п'єсою «Наталка Полтавка» початок новій українській драматургії й національному театрові, Котляревський виступив прибічником цих нових, просвітительських ідей. Перша українська п’єса «Наталка Полтавка», написана І. Котляревським у 1819 році. Вона  є першим реалістичним образом в українській літературі дівчини з народу.  Є в нєї багато привабливого: чудові пісні, дотепні діалоги, зворушлива історія чистого й вірного кохання. І звичайно ж, образ головної героїні, ім’я якої винесено у назву твору. Саме вона й забезпечила драмі таке довге і щасливе життя. Наталка Полтавка багато в чому ідеальна дівчина. Вона не має жодної вади. Від першої появи до останньої героїня залишається носієм найкращих добро чинностей. В зустрічі з Возним ця проста дівчина вражає розумом, гордістю, почуттям гідності. Вона добре орієнтується у соціальних відносинах, знає про рівність і нерівність і не прагне вийти заміж за нелюба, аби тільки він був багатим.

Відкритий мікрофон
Що
ви візьмете з собою
у подальше життя?
Чи сподобався
 вам урок?
 І.  Карпенко-Карий  писав: «Цей  твір  є  «праматір’ю  українського  театру».  М.  Рильський  відмітив,  що  «таємниця  живучості  п’єси  в  глибокій  сердечності,  у  немеркнучім  і  чистім,  як  день,  сяєві  життєвої  правди».«Наталка  Полтавка» - світла незаймана квітка народної  поезії…І. Карпенко – Карий


title: "Фразеологізми. Стилістична роль фразеологізмів"

text:
Фразеологізми. Стилістичнароль фразеологізмів

                                 — семантично пов’язане сполучення слів, яке, на відміну від подібних до нього за формою синтаксичних структур (висловів або речень), не виникає в процесі мовлення відповідно до загальних граматичних і значеннєвих закономірностей поєднання лексем, а відтворюється у вигляді усталеної, неподільної, цілісної конструкції.
Ще його називають "Крилатим висловом"

Інше визначення: фразеологізми — (фразеологічні звороти) стійкі словосполучення, які сприймаються як єдине ціле і вживаються носіями мови в усталеному оформленні.

Розрізняють три типи фразеологізмів:
 Фразеологічні зрощення.
 Фразеологічні єдності.
 Фразеологічні сполучення.
Фразеологізм
Класифікація фразеологізмів за походженням
1. Сільськогосподарські та інші трудові процеси: варити воду (з когось), з одного тіста, орати перелоги,попускати віжки;
2. Різні виробництва, ремесла:
 ткацько-прядильного: розплутувати вузол, де тонко, там і рветься, розмотати клубок;
 кравецького: білими нитками шите, на живу нитку, як з голочки;
 ковальського: брати в лещата, ставка бита, при пікових інтересах;
3.Народні звичаї та обряди: давати гарбуза, облизати макогона, як засватаний;
4. Вірування та магічні дії: напускати ману, замовляти зуби, як рукою зняло, встати на ліву ногу, виносити сміття з хати;
5. Усталені казкові звороти: за щучим велінням, за тридев'ять земель, тримати за хвіст жар-птицю, скоро казка мовиться;
6. Ознаки та дії, пов'язані зі світом тварин і птахів: заяча душа, хитрий лис, кіт наплакав, показувати пазурі, птах високого польоту, розправляти крила, звити гніздо.
7. Іншомовні запозичення, інтернаціональні звороти: буря в склянці води, перейти рубікон) закони, вогонь Прометея тощо. До найважливіших джерел таких сталих словосполучень належать античні міфи.
8. Біблійного походження: око за око, наріжний камінь, Содом і Гоморра, альфа й омега, у поті чола, друге пришестя, голос волаючого в пустелі, земля обітована, камінь спотикання, вавилонська вежа, вавилонське стовпотворіння тощо.
Тягнути кота за хвіст
Крокодилячі сльози
 Розмотати клубок
Дивитися крізь пальці
Класифікації фразеологізмів
З погляду співвідношення між значенням окремих компонентів і цілісним значенням поділяють на:

 Фразеологічні зрощення
 Фразеологічні єдності
 Фразеологічні сполучення

Фразеологічні зрощення

Це одиниці, у яких цілісне значення ніяк не вмотивоване; воно не випливає із значення їхніх компонентів:

теревені правити – говорити нісенітниці;
байдики бити – ледарювати;
глек розбити – посваритися;
собаку з’їсти – мати досвід;
піймати облизня – зазнати невдачі;
викинути коника – зробити щось несподіване;
підбивати клинці – залицятися;
ні в сих ні в тих – незручно.
Фразеологічні єдності
Це одиниці, в яких цілісне значення вмотивоване переносним значенням їхніх компонентів:

тримати камінь за пазухою – приховувати злобу;
грати першу скрипку – бути головним;
вивести на чисту воду – викрити непорядність;
давати волю ногам – тікати;
море по коліно – нічого не страшно, все дозволено;
прикусити язика – замовкнути;
пропускати повз вуха – не звертати уваги;
хоч до рани прикладай – лагідний.
Фразеологічні сполучення
Це одиниці, у яких цілісне значення вмотивоване прямим значенням їхніх компонентів:

взяти слово;
зачепити гордість;
покласти край;
берегти як зіницю ока;
подавати надію;
страх бере;
ласкаво просимо;
узяти верх.
За співвіднесеністю з окремими частинами мови, тобто за їхнім сукупним лексичним і граматичним значенням, фразеологізми бувають:
Щодо функціонально-стилістичних властивостей фразеологізмів, виділяють три групи:
Водити за ніс
Ахіллесова п'ята
 Взяти себе в руки
Вийти з себе
Стилістична роль
фразеологізмів
Фразеологія як галузь мовознавчої науки протягом останніх десятиліть привертає до себе все більшу увагу словесників, дослідників-мовознавців, істориків, етнологів, лінгвістів, літераторів, мистецтвознавців,педагогів, журналістів, бо вона, як і мова, с «схованкою людського духу», скарбницею здобутків культури, прагнень, звичаїв, сподівань народу, є одним із найважливіших джерел дослідження і відтворення його минулого життя, багатовікової боротьби за своє геополітичне та геокультурне утвердження. Фразеологія має глибинний культурознавчий характер, бо є віддзеркаленням його словесних естетичних принципів і цінностей.
Одним з невичерпних джерел багатства і виразності мовлення є фразеологізми.
Кожний стиль мовлення володіє значним запасом фразеологізмів. Стилістичні функції фразеологізмів залежать від джерел їх походження. Відтак фразеологізми діляться на три групи: розмовно-побутові, народнопоетичні та книжні.
Розмовно-побутові фразеологізми широко вживаються в розмовному, художньому стилях, рідше - в публіцистичному. Ці фразеологізми мають яскраво виражене емоційно-експресивне забарвлення. Серед них багато прислів'їв і приказок, що роблять наше мовлення багатим, виразним, дотепним.
Народнопоетичні фразеологізми - вирази, що виникли на фольклорній основі (сталі епітети, метафори, порівняння, примовки, каламбури, ворожіння). Вони поширені в художньому стилі.
Українські письменники часто використовують ці вирази в своїй творчості.
Книжні фразеологізми виникли на писемній (книжній) основі і найчастіше використовуються в книжних стилях. До книжних фразеологізмів належать крилаті слова і вирази - це сталі словесні формули, що є повторенням влучних висловів письменників, філософів, учених, державних діячів.
Образність, картинність, жива внутрішня форма фразеологізмів  відсвіжують мовлення, роблять його невимушеним, соковитим, містким, дотепно-влучним, що й приваблює майстрів художнього слова, журналістів, публіцистів. Не можна уявити без фразеологізмів розмовну і літературно-побутову сфери, науково-популярні й навіть наукові тексти.
Знання фразеологізмів, уміле їх використання робить наше мовлення багатим, виразним й оригінальним. Вони набагато виразніше, ніж окремі слова, розподіляються в певних структурно - функціональних стилях, виявляючи свою належність до кожного з них, а також до сфери усного чи писемного мовлення, мають більш яскраве експресивне чи емоційне забарвлення . Тому особливе значення має вивчення фразеології для вдосконалення мовної майстерності людини, для підвищення мовної культури.
Підготувала
учениця 10-Б класу
Безсмертна Вікторія


title: Довженко.

text:
(1894-1956)
Олександр Довженко
«Слов’янство поки що дало світові в кінематографі одноговеликого митця, мислителя і поета – Олександра Довженка.»Чарлі Чаплін
Народився 10 вересня 1894р. в с. В’юнище на Чернігівщині у родині неписьменних селян.Навчався у місцевій початковій та вищій школах.У 1911р. вступив до Глухівського вчительського інституту.Після закінчення інституту у 1914р. учителював у Житомирі, Києві.У 1917р. вступив до Київського комерційного інституту на економічний факультет.
Захопившись революцією, служить у петлюрівській армії. За цу у 1919р. засудили його до ув’язнення в концтаборах. Однак його врятували.У 1920р. приєднався до КП(б)У, з якої згодо виключений.У 1921р. направили за кордон на дипломатичну службу(Варшава, Париж, Лондон).У 1922-1923рр. живе у Берліні, обіймає посаду секретаря генконсульства УСРР у Німеччині.
По поверненні в Україну, влітку 1923 року, оселяється у Харкові. Відвідує засідання «Гарту», невдовзі стає співзасновником ВАПЛІТЕ.Згодом через ВАПЛІТЕ зближується з ВУФКУ, але у Харкові у той час єдиним драматичним мистецтвом був театр, а Довженка театр не цікавив.
З 1925 року р. стажист по агітфільму «Червона Армія».
Від’їжджає до Одеси закінчувати фільм, де влаштовується режисером на кінофабриці. У 1926р. створив за своїми сценаріями перші фільми «Вася-реформатор» і «Ягідка кохання».Перший серйозний успіх прийшов у 1929 році після виходу на екрани фільму «Звенигора». «Звенигора» була сенсацією 1928 року, але водночас це був початок особистої трагедії Довженка — за цю стрічку, та згодом за фільм «Земля» його будуть постійно звинувачувати у буржуазному націоналізмі.
У 1930р. одружується з акторкою Юлією Солнцевою У 1933р. переїздить до Москви, а потім на Далекий Схід.У 1935р. нагороджують орденом Леніна. На початку війни потрапляє в Уфу та до Ашхабаду. Іде добровольцем на війну, як кореспондент газети «Красная армия».
У 1943р. завершує кіноповість «Україна в огні», яку Сталін заборонив.До останніх днів живе в Москві, працює на «Мосфільмі».25 листопада 1956р. помер у Москві.
Твори:оповідання «Воля до життя»кіноповість «Зачарована Десна»кіноповість «Земля» (сценарій втрачено, спогади про сценарій і фільм)оповідання «Мати»оповідання «Ніч перед боєм»кіноповість «Повість полум’яних літ»Нащадки запорожців (драматична поема)кіноповість «Україна в огні»кіноповість «Поема про море»кіноповість «Антарктида»кіноповість «Арсенал»кіноповість «Щорс»кіноповість «Мічурін»п’єса «Життя в цвіту»«Щоденник» (1941-56)Оповідання «Сон» та інш


title: Богдан-Ігор Антонич - Життя та творчий шлях поета

text:
Богдан-ІгорАнтонич(1909-1937)

Портфоліо поета:
Дата народження:	5 жовтня 1909
Місце народження:	 Новиця, Австро-Угорщина
Дата смерті:	6 липня 1937 (27 років)
Місце смерті:	Львів, Польща
Рід діяльності: поет, прозаїк, перекладач, літературознавець
Роки активності:	1931-1937
Напрямок:	література
Жанр:	поезія, проза, переклад, стаття
Мої пісні – над рікою часу калиновий міст.
Я – закоханий в життя прочанин.
               Б.-І. Антонич

З вітром століть приходимо до поета й беремо його у вітер століть. Мине небагато часу,і в мисль про українську поезію ввійде ім’я закоханого в життя прочанина, творчість якого буде засвоєна його Батьківщиною, тією «вічною землею, куди ведуть усі стежки і всі дороги».
                     Д.Павличко

 Антоничева  поезія – це негаснучий   перстень життя, який передаватимуть із покоління в покоління здивовані читачі, щоб зачудування сонцем і людиною не пропало ніколи.
                     Д.Павличко
Духовний світ Антонича розпросторений на весь обшир української та праслов’янської міфосвідомості, він прапервісний, язичницький, народний і водночас органічно зрощений з європейською культурою і мистецтвом ХХ століття.
                            М. Жулинський

Девіз життя Богдана – Ігоря  Антонича:
«ВСЕ МОЄ ЖИТТЯ – ОДНЕ ЗМАГАННЯ,
ЗА ГАРМОНІЮ ЛЮДИНИ Й БОГА…»

Творча спадщина митця:
1931 р.- перша збірка " Привітання життя ".
1934 р.- збірка " Три перстені ".
1936 р.- збірка " Книга Лева ".
1938 р.- посмертні книги "Зелена Євангелія " і " Ротації.
Прозові твори:
"На другому березі "(незакінчений роман ) .
"Політик" ( сатиричний гротеск ).
"Три мандоліни" (новела)
Літературно - критичні статті:
" Національне мистецтво», " Між змістом і формою «,
" Становище поета «, " Як розуміти поезію «, " Сто червінців божевілля ".

Основні проблеми, порушені в творах митця:
перемога добра над злом;
утвердження духовної краси;
гармонія фізичного й духовного в людині;
відданість Вітчизні;
гармонія між людиною та природою.

Словник:
Автопортре́т — портрет художника, виконаний ним самим.
«Автопортрет»
(збірка «Три перстені»)

Червоні клени й клени срібні,
над кленами весна і вітер.
Дочасності красо незглибна,
невже ж тобою не п’яніти?

Я, сонцеві життя продавши
за сто червінців божевілля,
захоплений поганин завжди,
поет весняного похмілля.
«Я все — п’яний дітвак із сонцем у кишені».
«Я — закоханий в житті поганин»

«Автопортрет»
(збірка «Три перстені»)
Тема : роздуми поета над своїми пракоренями, намагання змалювати свій рідний край як землю, де переплелись язичницькі вірування з чарівним світом природи.
Ідея: уславлення природи, захоплення її красою, прагнення показати своє світобачення й світовідчуття.
Вид лірики:  філософська
Жанр: вірш-медитація
Віршовий розмір: ямб

Епітети: червоні клени, клени срібні, красо незглибна, весняне похмілля;
Риторичне звертання: дочасності красо незглибна;
Метафора: сонцеві життя продавши, поет весняного похмілля, сто червінців божевілля;
Інверсія: клени срібні, красо незглибна.

Ліричний герой вірша Богдана-Ігоря  Антонича «Автопортрет» — як дитина, що відкриває для себе світ. Він радіє сонцю, весняному буянню природи. У нього клени чомусь червоні і срібні, а під ними гуляють, як дітлахи, взявшись за руки, «весна і вітер». З іншого боку — він не дитина, а поет, поганин, що поклоняється Сонцю, Вітру, Блискавиці, Зеленому Дереву. І цей вірш — відображення його душі, закоханої у красу, справді «автопортрет».

Медитація (лат. meditatio — роздум) — вірш філософського змісту, в якому автор передає свої глибокі роздуми про деякі важливі проблеми, інколи глобального значення (життя і смерть, дружба і кохання, людина і природа).
Словник:

 Міфоло́гія — сукупність міфів, переказів, оповідань, де в наївно персоніфікованій, наочно-образній, несвідомо-художній формі подавалися явища природи й суспільного життя.
Словник:
Міфологізм – певна пов’язаність із міфами, відображення в літературному творі давніх міфологічних уявлень.

    Асоціативність – наявність наведеного чи використаного за подібністю до чогось.

    Пантеїзм – обожнення природи, відчуття присутності Бога в усьому довкіллі.

Антонич був хрущем і жив колись на вишнях,
на вишнях тих, що їх оспівував Шевченко.
Моя країно зоряна, біблійна й пишна,
квітчаста батьківщино вишні й соловейка!

Де вечори з Євангелії, де світанки,
де небо сонцем привалило білі села,
цвітуть натхненні вишні кучеряво й п’янко,як за Шевченка, знову поять пісню хмелем.

«ВИШНІ»
Вірш написано 16 квітня 1935 р.

 Вишня – символічне для українців дерево. Про нього складено багато пісень, балад, на його гілочках ворожили. Вишневий сад – це й окраса сільського подвір’я, й ознака заможності, потягу господарів до краси.

Образ вишні – архетип рідної оселі, краю, України – до вершин національної символіки підніс у поезії «Садок вишневий коло хати» Т. Г. Шевченко.

Словник:
Архетип – прообраз, закономірний у глибинах колективної свідомості.

Символ – художній образ,  який умовно відбиває певну думку, ідею, почуття, поняття.

Сфрагіда – уживання імені чи прізвища певного автора у написаному ним творі.

Метаморфоза – перевтілення.

Тема: показ краси природи рідного краю навесні, яка асоціюється у поета з Шевченківським віршем «Садок вишневий коло хати», намагання автора не віддаляти природу від себе, а стати її органічною частиною.

Ідея: уславлення глибокої  любові  автора до свого рідного краю, де дорога йому кожна комашка й квіткова пелюсточка.

Вид лірики:  філософська

Віршовий розмір: шестистопний  ямб

Епітети: країна зоряна,країна біблійна й пишна, квітчаста батьківщино,білі села, натхненні вишні;
Метафори: Антонич був хрущем, жив на вишнях; вечори з Євангелії; небо  сонцем  привалило білі села; вишні поять  пісню хмелем ; батьківщина вишні й соловейка; цвітуть вишні кучеряво й п’янко;
Риторичні звертання: моя країно зоряна; квітчаста батьківщино
Сфрагіда: що їх оспівував Шевченко; вишні цвітуть ,як за Шевченка;
Метаморфоза: Антонич був хрущем.

Образи поезії «Вишні»
Лiричний герой назвав себе хрущем,бо усвiдомлює   себе не паном природи, а рiвним будь-якiй iстотi чи рослинi. Цей образ уводить його у свiт Шевченкої лiрики. Поет чітко вказує на джерела своєї творчості, тому завжди «цвітуть натхненні вишні, кучеряво й п’янко».

Сучасні Богдану-Ігорю Антоничу митці, передовсім авангардиста, вважали такі образи, як «вишня», а відтак «калина», «тополя» і т. ін., застарілими штампами, невідповідними урбанізованому світові. Поет не поділяв подібних думок, знаходив у традиційних, народнопісенних тропах невичерпний зміст, бо вони символізували істотні риси національної свідомості.
Реалії одуховленої української дійсності, на погляд Богдана-Ігоря Антонича, осяяні божественним світлом, що асоціюється із Святим Письмом. Тому не випадково наголошується: «моя країно зоряна, біблійна й пишна». Тому в ній неминучі таємничі «вечори з Євангелії».

«ЗЕЛЕНА ЄВАНГЕЛІЯ»
Весна — неначе карусель,
на каруселі білі коні.
Гірське село в садах морель,
і місяць, мов тюльпан, червоний.

 Стіл ясеновий, на столі
слов’янський дзбан, у дзбані сонце.
Ти поклоняйся лиш землі,
землі стобарвній, наче сон цей!

Словник:
Морель – заметіль із пелюсток квітучих абрикосів.

Дзбан – глечик.

Тема: зображення приходу весни в далекому гірському селі; показ незримих взаємин людини і природи.

Ідея: уславлення незнищенності матерії , величавої пісні про вищі істини людини й природи.

Вид лірики: філософська

Віршовий розмір: ямб

Епітети:білі коні, червоний місяць, ясеновий стіл, слов’янський дзбан, стобарвна земля;
Метафори: у дзбані сонце
Порівняння: весна – неначе       карусель; місяць, мов тюльпан, червоний; землі стобарвній, наче сон цей!
Алітерація звуків Е, А, І

Рослина має недосяжну вірність місцеві народження, дитячу безвідповідальність за своє життя, мінливу зовнішність і вищий смак у створенні своєї індивідуальності. У рослин немає звірячої брутальності й хитрості при відстоюванні своїх прав на життя, зате вони мають мовчазну терпеливість і загадкову витривалість у лютих не сприятливих для життя місцинах. Та найважливіше — це їхня краса, така відмінна від краси людини як тваринної істоти, і божевільна щедрота та безкорисливість, ніби розрахована на людський пожиток, на допомогу людині.
Чому Антонич так часто й так пристрасно «вивчає» взаємини людини й рослини?

«ДОРОГИ»
Розгорнулась земля, наче книжка
(дороги, дороги, дороги).
Зашуміла трава і принишкла,
простелилась нам юним під ноги.
           ***************
Бо в дорогах звабливая врода
(о зелень! о юність! о мріє!).
Наша молодість, наче природа,
колосистим ще літом доспіє.

 (1933)

Тема: зображення романтичної й алегоричної картини дороги, що простелилась «юним під ноги».
Ідея: возвеличення життєвої дороги кожної людини , що сповнена привабливості й таємниць; побажання пройти її, не схибити, побачити красу й досконалість життя.
Вид лірики: філософська
Віршовий розмір: анапест
Римування: перехресне

Епітети:конюшина пахуча,залізиста вода, дивний місяць, місяць мідянорогий, звабливая врода, колосисте літо;
Метафори:розгорнулась земля; далеч іскриться; безвість вітає вітрами;голубінь, золотавість і зелень розспівались; молодість літом доспіє; трава зашуміла, простелилась під ноги;цвіркуни розспівались;
Порівняння: розгорнулась земля, наче книжка; наша молодість, наче природа.
Повтори: дороги, дороги, дороги; над нами, над нами, над нами;
Риторичний оклик: О, відкрий нам свої таємниці! О зелень! О юність! О мріє!
Риторичне звертання: відкрий таємниці, дивний місяцю мідянорогий!
 Звуконаслідування: «Дзінь-дзелень» ;
Неологізми:  залізиста вода, мідянорогий місяць.

Дорога в поезії є символом незворотності часу, його плинності й невблаганності лету, вічності людського пориву до пізнання світу й свого місця в ньому. Автор убачав у дорозі втечу від повсякденного життя, від загалу, від загальноприйнятих норм; цей образ допомагає відірватися від сьогодення й пірнути в минуле та майбутнє, у потойбічне. Образ дороги дає можливість глибше відтворити стан людини, для якої постійний рух стає джерелом енергії, постійним пошуком істини.

Небо й пшениця ніби відтворюють кольори національного прапора: «Тільки небо і тільки пшениця (над нами, за нами, під нами)».

«Різдво»
Народився бог на санях
в лемківськім містечку Дуклі.
Прийшли лемки у крисанях
і принесли місяць круглий.

Ніч у сніговій завії
крутиться довкола стріх.
У долоні у Марії
місяць — золотий горіх.

Тема: розповідь біблійної легенди про народження Христа з власною інтерпретацією цієї події; перемежування християнського таїнства народження Спасителя з язичницькими мотивами.
 Ідея: уславлення Сина Божого , який взяв на себе гріхи людства й постраждав за нього; наближення Спасителя до людей, єдність із ними.
Вид лірики: філософська
Віршовий розмір: хорей
Римування: перехресне

Епітети: місяць круглий, снігова завія, золотий горіх;
Метафори: прийшли лемки і принесли місяць; народився Бог на санях; ніч крутиться довкола стріх; у долоні у Марії місяць – золотий горіх.

Літературознавці про вірш «Різдво»:
                  Богдан-Ігор Антонич не вдавався до «оязичнення християнства» чи — навпаки. Він уміло взаємодоповнював дві однаково рідні українцям релігійні системи.
          У вірші «Різдво» християнське таїнство народження Спасителя тонко помережане язичницькими мотивами.
           Саме воно відбувається в українському, лемківському середовищі. І навіть волфи уподібнюються до лемків: «Прийшли лемки у крисанях і принесли місяць круглий».
         Образ місяця, що проймає увесь твір, — теж праукраїнський, язичницький символ Різдва, народження нового світу.
Отже, залучаючи творчу фантазію, уяву, автор
 щільно переплітає християнську й українську
 традиції, робить інтимним переживання віри.

Меморіальна дошка на батьківщині в Новиці
Могила Богдана-Ігора Антонича на Янівському кладовищі.

Тестові завдання:
1.Яка збірка митця була видана після його смерті:
А) «Привітання землі»; Б) «Три перстені»; В) «Книга Лева»; Г) «Ротації».
2.Автор отримав літературну премію за збірку:
 А) «Привітання землі»; Б) «Три перстені»; В) «Книга Лева»; Г) «Ротації».
3. У якому із запропонованих  віршів Б.-І. Антонич  порівнює весну з каруселлю?
А) «Вишні»; Б) «Зелена Євангелія»; В) «Дороги»;
Г) « Автопортрет».

4. Картини апокаліпсису постають у збірці
Б.-І. Антонича:
А) «Привітання життя»; Б) «Зелена Євангелія»; В) «Книга Лева»; Г) «Ротації».
5.У якому вірші Б.-І. Антонич визначає власне духовне походження й обирає традицію, пам’ятаючи, що  навіть найоригінальніший митець може породити тільки частину самого себе, решту він свідомо успадковує від попередників:
А) «Привітання життя»; Б) «Зелена Євангелія»; В) «Дороги»; Г) «Різдво».
6. У якій поезії Б.-І. Антонича постає образ «п’яного дітвака із сонцем у кишені»?
А) «Вишні»; Б) «Зелена Євангелія»; В)»Дороги»; «Автопортрет».

7. Образ «мідянорогого місяця» поет вплітає в тканину вірша
А) «Вишні»; Б) «Зелена Євангелія»; В) «Дороги»;
Г) «Двтопортрет».
8. У якому вірші поета постає біблійний сюжет?
А) «Вишні»; Б) «Зелена Євангелія»; В) «Різдво»;
Г) «Автопортрет».
9. Який художній засіб використав Б.-І. Антонич у рядках:
Гірське село,всадах морель,
І місяць, мов тюльпан,червоний?
А)«порівняння; Б) епітет; В) синекдоху: Г) метафору.

10. Установіть відповідність  між поетичними рядками і назвами творів:
Червоні клени й клени срібні,                  А) «Дороги»
         Над кленами весна і вітер.                      Б) «Автопортрет»
2.     Весна – неначе карусель,                          В) «Різдво»
         На каруселі білі коні.                                  Г) «Вишні»
О, відкрий нам свої таємниці,                    Д) «Зелена Євагнелія»
       Дивний місяцю мідянорогий!
4.   Ніч у сніговій завії крутиться довкола стріх.


title: "Кобилянська Ольга Юліанівна «Земля»"

text:
Кобилянська Ольга Юліанівна«Земля»
Презентація
З Української літератури
На тему
Біографія

Народилася 27 листопада 1863 у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині у багатодітній сім’ї.
Через 5 років після народження батька перевели до м. Сучави. Пізніше вона жила в селі Димка, а з 1891 — у Чернівцях.
Навчалася у німецькій школі.
Перші її літературні твори написані німецькою мовою, пізніше почала писати рідною мовою.
Взяла активну участь у феміністичному русі, ставши у 1894 однією з ініціаторок створення «Товариства руських жінок на Буковині».
Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр., коли Буковина опинилася під владою Румунії, проходила у складних умовах.
У творах Кобилянської періоду першої світової війни та часів румунського панування з’явилися деякі нові мотиви.
Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр. підпадала під вплив символізму.
Померла 21 березня 1942 року.
Одна з перших модерністів в українській літературі. Названа народом гірською орлицею.
Оглядові події
На початку ХХ століття в результаті подальшого економічного, політичного і культурного розвитку, революційних подій 1905-1907 років очевидною стала необхідність глибоких соціальних та економічних перетворень в Україні, народ продовжував боротися за своє національне самовизначення.
Традиційний устрій починав розвалюватися на всіх рівнях, і скрізь проступали ознаки пошуків нових шляхів. Особливо помітно це відбилося в чимдалі серйознішому зацікавленні інтелігенції ідеологією. На Україні на передній план виходять дві ідеологічні течії – націоналізм та соціалізм. Чим глибше коріння вони пускали, тим більшого значення набувало питання про взаємини між ними. Багато українських діячів починають усвідомлювати, що національних рух, позбавлений соціалістичного виміру, має невеликі шанси сягнути поза обмежені культурницьки рамки. Одночасно чимало українських соціалістів розуміють, що, ігноруючи національне питання, соціалізм на Україні лишатиметься суспільним рухом зі слабким корінням, рухом, котрий охоплює переважно неукраїнців.
В перші роки ХХ століття все ще існує велика різниця між українцями Російської імперії та іхніми західними співвітчизниками. В Києві все ще забороняється публікувати книжки українською мовою, у Львові ж існують українські наукові товариства, школи, масові організації та кооперативи, газети політичних партій, парламентські представництва. В Російській Україні національна інтелігенція все ще гуртується у невеликі, зосереджені в містах громади, в Галичині та на Буковині вона, спираючись на велику частину недавніх вихідців із селянського середовища, працює в тісному контакті з селянством у товариствах "Просвіта”, кооперативах, політичних партіях.
Хоч якого вражаючого поступу досягли українці Галичини та Буковини, його не слід перебільшувати. Попри всі свої зусилля західні українці в цілому все ще борсалися в трясовині злиднів; поширеним явищем є неписменність селян, а національна свідомість багатьох дуже низькою.
До того ж тривають гострі розходження між українофілами та русофілами.
Отже, початок ХХ століття характерізується економічною кризою і загостренням соціальних суперечностей, які стали причиною подальшої активізації суспільно-політичного і національно руху.
неоромантизм
Неоромантизм (грец. neos — новий і франц. romantisme — романтизм) — стильова тенденція модернізму, генетично пов’язана з класичним  романтизмом, оновлена ідеями «філософії життя» і теорії надлюдини Ф. Ніцше.
Представники неоромантизму в українській літературі (Леся Українка, Ольга Кобилянська, С. Черкасенко, Г. Хоткевич та ін.) прагнули відірватися від похмурої, сповненої негараздів, нерозв’язних проблем, трагедій дійсності, втекти у світ мрій та ідеалів, в екзотичні краї шляхетних, прекрасних душею і вчинками героїв, які по-донкіхотськи борються з житейським злом.
Однією з найяскравіших представниць неоромантизму в українській літературі І. Франко назвав Ольгу Кобилянську (1863—1942). У її творах епічне зображення дійсності пройняте ліричною схвильованістю і драматичним напруженням. Ліризм і музикальність настрою, супроводження викінчено реалістичних картин ліричними відступами, що часом перетворює її тексти на явище «симфонічного» жанру, — характерні ознаки творів Ольги Кобилянської. Центральним образом більшості оповідань, новел і повістей письменниці є жінка — представниця середньої верстви дрібномістечкової буржуазії, що вивищується над оточенням, протистоїть йому, стає Людиною — царівною своєї долі. Душевна чистота, розвинене почуття власної гідності, саможертовність заради кохання й мистецтва, прагнення жити «відповідно до законів розуму», безкорисливо творити добро, висока свідомість обов’язку перед людьми — такими були героїні Ольги Кобилянської, жінки нового європейського типу.
Сучасні українські літературознавці (Т. Гундорова, Н. Шумило) відзначають певний еклектизм стилів у творчості Ольги Кобилянської — неоромантизм, символізм та імпресіонізм у ній поєднуються в особливий спосіб. Ідеал письменниці — неоромантична людина, життя для якої — могутня стихія, постійна творча взаємодія гармонії та дисгармонії, очікуваного й раптового. Неоромантичним героям властиві гостре почуття власної гідності, духовний динамізм, внутрішня активність. Письменники-неоромантики часто вдавались до умовних, фантастичних сюжетів, образів, ситуацій, відмовлялися від типізації, натомість застосовували символізм. Імпресіонізм виявлявся у підході до зображення психології персонажів, у фрагментарності композиції, значній увазі до музичного складника і колористики творів.
Глибокий психологізм, ритмічна організація прозописьма Ольги Кобилянської, музичність фрази, живописність у зображенні людини і природи — це ті художні якості її творчості, які «засвідчили новий етап у розвитку українського письменства» (П. Хропко). Нарівні з новою темою для української літератури — долею освіченої жінки, що не може миритися з облудною міщанською мораллю, прагне до вільного життя, участі в суспільній діяльності, письменниця активно розробляла також тему музики. У її творчості це пов’язано насамперед із пошуками засобів поглиблення і розширення виражально-смислових можливостей літератури, зокрема прози, завдяки міжвидовій конвергенції, художньому синтезу музичного і словесного мистецтва, синкретизму художньої образності та синестезії.

«Земля»
(1902)
Літературний рід: епос.
Жанр: повість.
Тема: зображення трагічної події, що сталася в гуцульській родині хлібороба наприкінці XIX ст.
Головна ідея: поміркувати над причинами братовбивства, тобто пер-шогріха, зла у світі.
Головні герої: заможний ґазда Івоніка Федорчук, його дружина Марійка, старший син Михайло, молодший син Сава; заможний ґазда Василь Чоп’як, його дружина Докія й дочка Парасинка, чоловік Парасинки Тодорика; панська наймичка Анна; циганка Рахіра та її батько Григорій.

Сюжет
Земля завжди була мірилом багатства та гідності селян. Якщо селянин мав свою землю, він вважався заможним і працьовитим, якщо ж не мав, був холопом, якого ніхто не поважав й усі знущалися.

У повісті «Земля» О. Кобилянської зображена зла влада землі над людьми. В основу сюжету покладено факт із реального життя. Родина Федорчуків  усе життя тяжко працювала на землі. Івоніка Федорчук колись не  мав землі, але тяжко працюючи в наймитах, нарешті купив власну землю. Він її дуже любить, увесь час подумки розмовляє з нею. Івоніка та його дружина Марія всі сили витратили, працюючи на землі для того, щоб вона перейшла до синів, яких батьки прагнули бачити багатими і щасливими.

Старший син Михайло був спокійний, працьовитий, любив землю. З  нього мав вийти гарний господар. Але його забрали в рекрути, він залишив наречену Анну.

Молодший син Сава був ледачий і байдужий до землі. Він покохав двоюрідну сестру Рахіру, ледачу й підступну. Допомагаючи батькам, Сава поступово зрозумів ціну землі. Рапіра підмовила його вбити брата, аби земля дісталася йому.

Коли Михайло повернувся додому на місяць, батьки виказали йому особливу шану, і Сава розлютився. Він убив брата. І хоч суд його виправдав і він одружився з Рахірою, щастя він не мав. Батьківська земля йому не дісталася, тож він пішов у наймити.
Коли Івоніка Федорчук дізнався, що Анна чекає дитину від Михайла, він розлютився, бо вважав це зазіханням на його землю. Анна збожеволіла, новонароджені близнюки померли. Але вона здолала все, одужала ,одружилася й народила сина.
Тоді вже Івоніка зрозумів, що був рабом землі та зненавидів її. А до Анни поставився як до родички, відписав шматок землі її синові, щоб він ніколи не спокусився вбити когось за неї.
При змалюванні села на початку повісті О.Кобилянська показує наближення біди. Увесь пейзаж пройнятий  гнітючістю трагедії, назріванням драми. Земля в повісті виступає як жива істота. Вона щедра годувальниця, але й велика сила, що керує вчинками людей.
О.Кобилянська дуже правдиво змальовує селянство з його індивідуалізмом. У вуста Івоніки вона вкладає головну ідею твору: не людина володар землі, а навпаки. Саме через слабкість одних людей, їхню жадібність, ледарство, зводиться нанівець любов до землі та багаторічна праця інших. Саме через людські моральні вади трапляються вбивства через майно. Люди забувають, що найголовніше в житті – не багатство, а духовна чистота і працелюбність.

Цитати до образів

Його висока горда постать перевишала всіх, мов дуб, а на його тепер ясно освітленім лиці з узад зачесаним волоссям, що спадало на плечі, із вузьким білим чолом, відбивався ці-лий настрій його душі. Несамовита відвага незвичайної хвилі і жаль (Михайло).

Михайло був мов образець! І не саме великий, але плечис-тий і сильний, а з лиця мов у якої дівчини, лише що над ус-тами засіявся вус. Дівчата в селі знали добре, який він був, одначе він держався від усіх так далеко, був такий сором-ливий і замкнений, що ніхто не міг про нього сказати, щоб глядів за одною довше, ніж за другою (Михайло).

Росте й горнеться кудись... та не до доброго й не до нас. Він роботи боїться, йому танець у голові. Зо стрільбою ходив би день і ніч по полі й по лісі, а про хату думає лише тоді, коли мамалиґа на кружок вивернеться (Івоніка про Саву).

Була се слабосильна, ще доволі молода жінка з ніжними рисами обличчя, на якім за першим поглядом було пізнати, що тяжка, ненастанна праця й жура, що гнітила її, надали їй п'ятно старості (Марія).

Середнього росту, з темним, як шовк, волоссям... на око ніжна, таїла в собі силу та вабила до себе, мов музика, гар-монією жіночності (Анна).

...нічого не мала, була убога, а лиш виставлена на гнів мате-рі і штовханці брата, якою ні один хлопець у селі не журив-ся (Анна).

Вона погана волошка, циганка. Дивися на її зуби й на її рот! Як клубки з м'яса стоять їй в лиці! Чи вона чим при-чарувала тебе? Дивися, яка вона погана! Чоло волоссям за-росло, а очі, як у чортиці або в голодної собаки! (Михайло Савіпро Рахіру).

Не для тебе, синку, була вона, а ти для неї! Ти ходив по ній, плекав її, а як виріс і став годний, вона отворила пащу й забрала тебе! (Івоніка над труною Михайла).
Ольга Кобилянська була великою письменницею, бо час нічого не заподіяв її творам, а тільки утвердив їх у нашому народі...(В. Земляк)


title: Іван Андрусяк

text:
		Народився 28 грудня 1968 року
в с.Вербовець Косівського району Івано-Франківської області.
      Іван Андрусяк увійшов у літературу на початку 1990-х як учасник літературного угруповання «Нова дегенерація». Критика вважає його одним із чільних поетів покоління «дев'ятдесятників».

	   З 2005 року Іван Андрусяк звертається до дитячої літератури — у часописах, альманахах і антологіях друкуються вірші, які згодом увійшли до книжки «М’яке і пухнасте» (2010); а 2007 року виходить друком повість-казка для дошкільнят і молодших школярів «Стефа і її Чакалка». У ній автор використовує фольклорний образ Чакалки — казкової істоти, якою на Слобожанщині й Полтавщині в давнину батьки лякали своїх неслухняних дітей: мовляв, та прийде вночі, забере таку дитину в мішок і понесе в темний ліс. Саме так і стається з героями повісті, які втрапляють у казкову «школу чакалок і бабаїв», де їм дозволено робити все, що заманеться.
	   Письменник описує ці сцени з гумором, проте головну увагу концентрує на дитячій психології, наголошуючи на тому, що добро й любов перемагають неодмінно, і завдяки їм дитина може навіть «перевиховати» казкове страшидло.

	   Дітям молодшого й середнього шкільного віку адресовані веселі пригодницькі повісті «Сорокопуди, або Як Ліза і Стефа втекли з дому» і «Кабан дикий - хвіст великий».

	  Старшокласників зацікавить книжка біографічних оповідань «Іван Андрусяк про Дмитра Туптала (св. Димитрія Ростовського), Григорія Квітку-Основ’яненка, Тараса Шевченка, Ніла Хасевича і Олексу Довбуша».


title: Ознайомлення з анкетою для отримання неімміграційної візи в США

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
January 2010
Phone: 38-044-207-7071  or from USA 1888-826-2340


Аналіз щоденника “ Чиб’ю.1934”


Іван Величковський - Поезія та життєвий шлях письменника


Довженко


title: Євген Гуцало “ Сім’я дикої качки”

text:
Перукарське мистецтво
Виконала студенка групи УУ-12у
Ткачова А.В.
Історія зачіски: від Стародавнього Єгипту до наших днів.
Ранні докази того, перукарське справу було добре знайоме людям
давнину, дійшли до нас з часів розквіту староєгипетської цивілізації.
Вже тоді були відомі основні прийоми прикраси волосся - завивка і
фарбування. Правда, вони використовувалися в основному, на перуках,
зроблених з натуральних волосся або з вовняних ниток або мотузок.
 Власні волосся єгиптяни в той час вважали за краще голити, причому
 як чоловіки, так і жінки. Рівні пружні локони перук отримували,
закручуючи пасма на дерев'яні палички і змочуючи їх рідкої брудом,
яка після висихання легко счищалась. Колір зачіски у древніх єгиптян
був переважно темно-коричневим або чорним, хоча на деяких збережених
 малюнках можна зустріти зображення людей, у яких на головах
сині або навіть помаранчеві перуки. Чим пишніше був парик,
тим вище соціальний статус був у того, хто його носив. Між іншим,
ставлення до волосся і способу їх укладки як до однієї з ознак станової
 приналежності, у багатьох народів збережеться аж до кінця XIX століття,
про що свідчить вся історія зачіски.

У Стародавній Греції перукарське мистецтво набуло ще більшого розвитку. Тут їм займалися каламистры - спеціально навчені раби, у кожного з яких була вузька спеціалізація - одні з них робили завивку, інші - причісували, треті - фарбували волосся. Гречанки носили зачіски на довге волосся, наймоднішою забарвленням яких вважалися світлі і русяве кольору. Найчастіше жінки робили таку укладку: розчесані на прямий проділ завите волосся хвилею спускали на лоб і щоки і потім піднімали високо на потилиці, де скручували у вузол, закріплюючи шпильками й вузькими стрічками. Знатні гречанки прикрашали голову золотий сіточкою, стефаною (нагадує кокошник), калафом (короною) або діадемою.

Жінки Стародавнього Риму любили високі зачіски з довгих волосся, заплетених у різноманітні косички. Вони ж перші ввели в моду використання каркасів для підтримки волосся, які використовувалися у «тутулусе». Для його створення численні великі локони кропились до проволочному кокошнику треба чолом, а заплетені в дрібні косички волосся на потилиці укладали у вигляді кошики. Деякий час серед багатих патриціанок було дуже модно міняти зачіски кілька разів на день і застосовувати дуже яскраві фарби, одержувані з трав, хни і попелу, для їх фарбування.
Така яскравість і вишуканість зачісок, звичайно, була немислима в середньовічній Європі. Аскетизм, нав'язаний церквою, зобов'язував всіх заміжніх жінок ретельно вкривати свої волосся. В результаті чого в цей час з'явилася мода на поголені чола і потилиці. Однак така скромність зачісок з лишком компенсувалася головними уборами, форми яких набували часом самі неймовірні обриси. На колір волосся, постійно укритих капелюхом або хусткою, не звертали уваги, якщо тільки він не був рудим. Рудоволосу жінку в середньовіччі цілком серйозно могли прийняти за відьму

Красива і витончена зачіска знову стає модним атрибутом для європейських жінок лише в епоху Відродження. Укладання робиться з таким розрахунком, щоб максимально відкрити лоб. З цією ж метою частина волосся треба лобом просто видаляється. Інші пасма заплітаються косами або завиваються в локони, прикрашають декоративними сіточками, стрічками, намистом, гребінцями і т.д. Головними кольорами стають всі відтінки блонда - медові, золотисті, світло-русяве. Щоб їх отримати, в хід йдуть дивовижні і небезпечні речовини на основі свинцю та ртуті.
Ще більше зусиль для придбання гарної зачіски потрібно від жінок XVII століття, коли по Європі почав поширюватися «схильний до надмірностей» стиль бароко. Судячи по зображеннях придворних дам того часу, кожна з них прагнула перевершити всіх у висоті своєї укладання - «куафюри». Подібна тенденція утримується в моді майже 100 років, за цей час укладання з локонів, звані «фонтаж», виросли до півметра. Зсередини це пишність підтримував каркас, а зовні - красивий хустку, до якого кріпилися квіти і стрічки. Не відстають від дам і кавалерів - їх зачіски для волосся середньої довжини являють собою туго завиті великі буклі, звисаючі до плечей..

Після короткого перепочинку, коли в моду увійшла проста, трохи припудренная, прикрашена букетиком або мереживною наколкою, зачіска стилю рококо, споруди типу «фонтаж» на головках дам знову стали рости. І придбали зовсім вже фантастичні форми. Зачіски, названі ім'ям винахідниці - королеви Марії - Антуанетти, стали творами
 мистецтва, в буквальному
сенсі зображують краєвиди,
 статуетки, опудала птахів і навіть
 мініатюрні сади з штучними
деревами.
Французька революція поклала край «розгулу» стилю рококо, наряди сильно спрощуються, і до початку XIX століття в європейській моді запанував стиль ампір. Він характеризується схильністю до комфортності і утилітарності зачісок, найбільш характерні з яких відобразив на своїх полотнах Йозеф Штилер у знаменитій Галереї Красунь. Всі жінки, зображені на картинах і вважаються еталоном краси XIX століття, мають різні варіанти однієї і тієї витонченої зачіски: волосся розділені прямим проділом, кучері і хвилі укладені з боків особи або збираються в пучок на потилиці. До кінця XIX століття в моді віддається перевазі мінімалізму, укладання волосся набуває більш лаконічні форми.

До початку XX століття, коли в перукарні моді все помітніше вплив стилю модерн, зачіски стають функціональними і простими. В 1908 році німцем Карлом Несслером була продемонстрована перша довготривала завивка, отримана з допомогою винайденого їм складу - перманенту. Після першої світової війни з'являються, нарешті, короткі стрижки поступово становящие все більш популярними. Взагалі, XX століття був відносно перукарської моди досить революційним: за сто років довге волосся пройшли стадію до ультракороткого «їжачка» і назад, прямі пасма завивались в афро-зачіски і знову розпрямлялися, а волосся фарбувалися в усі відтінки колірного спектру.
Але ніколи ще історія зачіски не знала такої різноманітності, як сьогодні, на початку XXI століття. Все, що було винайдено перукарями до нашого часу, до послуг нинішніх модниць. Можна вибрати що завгодно, підібрати стрижку так, щоб стати несхожою на інших, або, навпаки, в повній відповідності з прийнятим у визначеному колі дрес-кодом. Головні вимоги перукарської моди сьогодні - свобода вибору і відображення властивостей особистості, а не слідування одному єдиному стилю або технології. І якщо, наприклад, «грецька коса» або пучок в стилі ампір, відповідають цим вимогам, то цілком правомірно вважати їх, незважаючи на поважний вік, сучасними зачісками XXI століття.
Зачіски 21 століття

Дякую за увагу


title: Дзюба Іван Михайлови

text:
Дзюба Іван Михайлович
Літературознавець, громадський і політичний діяч, академік Національної академії наук України, лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка, Герой України
Народився 26 липня 1931 р. у с. Миколаївка Волноваського району на Донеччині. Закінчив Донецький педагогічний інститут, а потім аспірантуру Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР.  Працював у журналі «Вітчизна», видавництвах «Молодь», «Дніпро». Як літературний критик друкується з 1952 року.
Широко відомі наукові праці І. М. Дзюби, а їх близько 400, у тому числі 14 монографій, присвячених найактуальнішим проблемам історії й тодішнього стану вітчизняної літератури та культури, відродження національної духовності українського народу. Вчений є автором таких книг, як «Звичайна людина чи міщанин», «Грані кристала», «Автографи відродження» та багатьох інших.
У вересні 1965 року на прем'єрі фільму «Тіні забутих предків» у кінотеатрі «Україна» (Київ) разом з Василем Стусом та В'ячеславом Чорноволом вийшов на сцену з першим у СРСР публічним протестом проти політики влади, оприлюднивши інформацію про таємні арешти української творчої інтелігенції.

У 1970-х роках був підданий гонінням за погляди, висловлені в окремих публікаціях.

1973 — Київський обласний суд засудив його до 5 років ув'язнення і 5 років заслання за «антирадянську» працю «Інтернаціоналізм чи русифікація?».
Згодом звернувся до Президії Верховної Ради УРСР з проханням про помилування. Після «помилування» його не оголосили «тунеядцем» завдяки авіаконструктору Олегу Антонову, який знайшов вченому зі світовим ім'ям роботу коректора у багатотиражці на Київському авіазаводі.
Праця «Інтернаціоналізм чи русифікація?»  — про загрозливі проблеми національних відносин у соціалістичному суспільстві. Спеціальна комісія ЦК КПУ назвала цей твір «пасквілем на радянську дійсність, на національну політику КПРС і практику комуністичного будівництва в СРСР».

    Багаторічна плідна діяльність І. М. Дзюби в ім'я розбудови Української держави відзначена міжнародною премією ім. Т. і О. Антоновичів (1991), Національною премією України ім. Т. Г. Шевченка (1991), Республіканською премією в галузі літературно-художньої критики ім. О. І. Білецького (1989), Всеукраїнськими преміями — ім. В. І. Вернадського (2000) і «Визнання» (2001). У 2001 році Івану Михайловичу присвоєно звання Герой України з врученням ордена Держави.


Вибрані поезії.