title: Майя Флорівна Фролова

text:
80 річчю від дня народження Майї ФроловоїПРИСВЯЧУЄТЬСЯ…
Мельниківська ЗОШ I-II ступенів
 Смілянської районної ради Черкаської області
Презентація підготовлена Бондаренко Наталією Олександрівною
         Завдання своє бачу в тому,
щоб переконати підростаючих людей в необхідності жити, в тому, що боротися зі злом необхідно, що довкола багато добрих, чулих людей, їх треба знаходити, об’єднувати заради перемоги добра над злом                                                                                М.Фролова
Майя Флорівна ФРОЛОВАнародилась6 січня 1931 року             в   місті Сміла

Щоб збагнути дитину, треба не опускатися до її рівня, а дотягатися до її почуттів.
                                                                   Юрій Азаров

               А дотягтися якраз і важко, складно, і щоб присвятити себе цьому, треба якогось мірою долати свою природу.
               Бо подолання певних бар'єрів у собі й навколишньому світі заради доброї справи, заради когось - то ступінь духовної вивищеності. То - щастя.                                                  Майя  Фролова
                                    Любити дітей                 означає розуміти їх.                       Майя Фролова
                               Мабуть,  на Черкащині не знайдеться школяра, який би не знав імені письменниці Майї Фролової, адже в її доробку понад три десятки книг і всі вони –  про дітей і для дітей.
       Російськомовна письменниця    виросла в інтернаціональній сім’ї       БАТЬКО   Флор Лепешко  українець, колишній відповідальний секретар смілянської районної газети «Червоний стяг»        МАТИ  Броніслава Броніславівна                                       полька за походженням, вчитель російської філології
    Улюблена книжка Майї Фролової  з дитинства -  Шевченків "Кобзар", подарований  їй бабусею  Вікторією.
       Від першого знайомства з "Кобзарем", з тої «Причинної», яку читала в далекому Сибіру рядочок за рядочком, обливаючись слізьми за дівчину і козака, зростала в Майї Фролової любов до літератури.

       «Я й читати по справжньому навчилася по «Кобзарю», - напише в одній зі своїх книг письменниця.

Саме Майя Фролова надихнула мене одного зимового вечора взяти з полиці «Кобзаря»

  Реве та стогне Дніпр широкий,Сердитий вітер завива,Додолу верби гне високі,Горами хвилю підійма.І блідий місяць на ту поруІз хмари де-де виглядав,Неначе човен в синім морі,То виринав, то потопав.Ще треті півні не співали,Ніхто нігде не гомонів,Сичі в гаю перекликались,Та ясен раз у раз скрипів.
   Т. Г. ШевченкоПричинна

В таку добу під горою,Біля того гаю,Що чорніє над водою,Щось біле блукає.Може, вийшла русалонькаМатері шукати,А може, жде козаченька,Щоб залоскотати.Не русалонька блукає –То дівчина ходить,Й сама не зна (бо причинна),Що такеє робить.Так ворожка поробила,Щоб меньше скучала,Щоб, бач, ходя опівночі,Спала й виглядалаКозаченька молодого,Що торік покинув.Обіщався вернутися,Та, мабуть, і згинув!

Не китайкою покрилисьКозацькії очі,Не вимили біле личкоСлізоньки дівочі:Орел вийняв карі очіНа чужому полі,Біле тіло вовки з'їли, –Така його доля.Дарма щоніч дівчинонькаЙого виглядає.Не вернеться чорнобривийТа й не привітає,Не розплете довгу косу,Хустку не зав'яже,Не на ліжко – в домовинуСиротою ляже!

Така її доля… О боже мій милий!За що ж ти караєш її, молоду?За те, що так щиро вона полюбилаКозацькії очі?.. Прости сироту!Кого ж їй любити? Ні батька, ні неньки,Одна, як та пташка в далекім краю.Пошли ж ти їй долю, – вона молоденька,Бо люде чужії її засміють.Чи винна голубка, що голуба любить?Чи винен той голуб, що сокіл убив?

Малюнок Бондаренко Марії
Сумує, воркує, білим світом нудить,Літає, шукає, дума – заблудив.Щаслива голубка: високо літає,Полине до бога – милого питать.Кого ж сиротина, кого запитає,І хто їй розкаже, і хто теє знає,Де милий ночує: чи в темному гаю,Чи в бистрім Дунаю коня напова,Чи, може, з другою, другую кохає,Її, чорнобриву, уже забува?
Якби-то далися орлинії крила, За синім би морем милого знайшла; Живого б любила, другу б задушила, А до неживого у яму б лягла. Не так серце любить, щоб з ким поділиться, Не так воно хоче, як Бог нам дає: Воно жить не хоче, не хоче журиться. «Журись», — каже думка, жалю завдає. О Боже мій милий! така твоя воля, Таке її щастя, така її доля!
    1962 року         в  Магаданському                        книжковому                                            видавництві          побачила світ  перша книжка       М. Фролової                 «Солнечная                           Северяния»
1971 року Майя Фролова               прийнята до Спілки письменників1972 - переїздить до  м. Черкаси
                  Тут, на батьківщині, М. Фролова почала писати в повну силу. З-під її талановитого пера виходять книжка за книжкою. Історії, викладені в них, цікаві, правдиві і доступні кожному серцю, тому і користуються надзвичайною популярністю серед читачів – як дітей, так і дорослих.      Пише вона переважно про підлітків – тих, хто ще тільки відкриває для себе світ, бо твердо переконана: яким цей світ постане перед вами і якими вам бути у цьому світі залежить, в тому числі, і від прочитаної                                                книги.
Письменниця    ніколи не шкодувала і не шкодує ні часу,      ні здоров’я для того, щоб допомогти підліткам    перейти в дорослий, іноді досить недосконалий і жорстокий світ.
Герої
    творів Фролової

    у постійному пошуку.

Вони хочуть зрозуміти, якою повинна бути сучасна дівчинка                            (повість «Современная девочка»)
Намагаються дізнатися                                     яке воно – щастя                       («Счастье – оно какое?»)
Вчаться думати                      про свої вчинки                      («Задумайся о себе»)
Пізнають почуття                           першого кохання                                                         і зради               («Лесное озеро»)
   Навчаються перемагати у складних життєвих ситуаціях      («Найди меня, мама»)
                  Вчаться                             бути                                      толерантними                                                                            відносно до іншого, ставити себе на його місце                       (повість «Отчим»)

   В повісті «Гвардійська Шапочка»
письменниця розповідає про дівчинку Юлю, про її друзів і місто Владивосток, яке дуже далеко від нас - на  Далекому Сході. І коли у нас світить сонце,  там уже глибока ніч.

    Юлю називають Гвардійською Шапочкою. Казку про Червону Шапочку ви пам’ятаєте? Там шапочку пошила донечці мама, а Юлі - виплела бабуся. Шапочка була чорною, з помпоном, з яскравими оранжевими смужками та облямівкою – схожа на  стрічки безкозирки у моряків-гвардійців. Саме тому моряки кличуть Юлю Гвардійською Шапочкою. У Владивостоці багато моряків. Майже в усіх Юлиних друзів родичі працюють у морі або в порту. І маленькі хлопчики та дівчатка теж мріють стати                         моряками.
      …Уявіть собі таку подію: до першого класу, в якому  школярики вже навчилися гарно поводитись і добре вчитися , приходить новий учень Валерка. Спокійне життя в класі закінчується. Хлопчик на уроках не лише сам нічого не слухає , але  й іншим заважає: він  то репетує, то б’ється, то малює у чужих зошитах, то смикає за кіски дівчаток.
         А вчителька чогось мовчить, начебто  нічого не бачить.
І першокласники  вирішили, що з Валеркою їм не справитись.
-  Але  ж він один, а вас тридцять п’ятеро, ось і подумайте, як з ним  справитись,- сказала вчителька.
Отож її учні придумали і справились. Навіть здогадались, чому  Валерка такий злий  та невеселий. Як це трапилось – читаємо в повісті
              “Оповідки
                             першокласника”

            “ Побаски котьки Мотьки”написана  від імені бездомного кошенятка, підібраного доброю жінкою на півдні Криму, а згодом і дорослої кішки, яка розповідає про своє нелегке життя-буття.        Мотька дуже тонко                    відчуває  добро і зло, розуміє добре і погане в людях,                          серед яких живе.
В 2007 році
      письменниця власним коштом видає книгу
«М’яч у піднебессі»

В цій повісті Майя Флорівна досить гостро                торкається проблеми підліткової наркоманії.

    В Черкаській обласній бібліотеці для дітей                     Майя Фролова веде літературний гурток “Пегасик”, слідкує за успіхами своїх вихованців, всіляко підтримує їх.Адреса: Україна, 18000, м.Черкаси, вул. Кірова, 24.


title: Микола Куліш

text:
Микола Кулішжиттєвий та творчий шлях
Презентація учениці 11-А класу Вільяльд Надії

Микола Гурович Куліш народився 19 грудня 1892 р. у селі Чаплинці Дніпровського повіту Таврійської губернії (зараз — Херсонська область) в бідній селянській сім’ї. Закінчив церковно-парафіяльну школу.
1905 р. на зібрані односельцями гроші продовжив навчання в Олешківському міському училищі, звідки Куліша неодноразово відраховували, як він писав в автобіографії, «за организацию кружков молодежи и непочтение к начальству».
В Олешках юнак почав писати: спочатку вірші, фейлетони, епіграми, гострі статті, сатиричні поеми, які розміщав в учнівських часописах «Наша жизнь», «Колючка», «Стрела», «Веселое язычество». За часів навчання в Олешківському міському училищі Куліш створив учнівський драмгурток, в якому був і режисером, і актором, і драматургом.
У 1908 р. Микола вступив до Олешківської прогімназії. Але заклад було закрито, тому Куліш поїхав на Кавказ, де склав екстерном екзамени на атестат зрілості. У 1913 р. написав російською мовою п’єсу, що не збереглася до нашого часу,— комедію «На рыбной ловле», яка стала основою для створення комедії «Отак загинув Гуска».

 М. Куліш вступив на історико-філологічний факультет Одеського університету у 1914 р., але з початком Першої світової війни був мобілізований на фронт, де зробив військову кар’єру, дослужившись до поручика. 1915—1917 pp. він провів на передовій.
 У 1917р. в армійській газеті надрукував свої вірші на громадсько-політичні теми. Одним з перших серед офіцерів полку перейшов на бік революціонерів.

У 1919р. М. Куліш сформував у Херсоні Дніпровський селянський полк, з яким воював проти Денікіна на боці Червоної армії. Враження від цього періоду відбились у драматичній поемі «Патетична соната».
Завершивши у 1921р. військову службу військовим керівником Херсонського та Дніпровського повітових військкоматів, М. Куліш перейшов на цивільну службу. Цього  року він був заарештований і помилково звинувачений у хабарництві на посаді члена лікарської військової комісії, але через кілька днів був звільнений з-під арешту.

Після цього завідував Дніпропетровським відділом народної освіти, редагував газету. Протягом 1921 —1922 pp. Він написав літературно-публіцистичний твір «По весям и селам», де відбив враження від побаченого в цей період, у 1922 р. переїхав до Одеси, де працював інспектором шкіл. В Одесі Куліш став членом письменницької спілки «Гарт», захопився ідеями літературного угрупування М. Хвильового «Урбіно», закінчив п’єсу «97», яка зробила його знаменитим драматургом.

З 1925р. письменник жив у Харкові, тут він плідно співпрацював з режисером театру «Березіль» Лесем Курбасом, був обраний другим (після М. Ялового) президентом ВАПЛІТЕ — найбільшої на той час літературної організації, входив до складу редколегії провідного часопису України «Червоний шлях».
За десятиліття творчої праці створив понад десять п’єс, які принесли йому світову славу: «97», «Мина Мазайло», «Народний Малахій», «Патетична соната», «Маклена Граса», а ще «Комуна в степах», «Прощай, село», «Вічний бунт», «Хулій Хурина», «Зона», «Закут».

Щоб побачити, що відбувається в суспільстві, у 1933р. драматург вирушив з Харкова до рідної Херсонщини. Через два тижні повернувся додому пригніченим від побаченого.
У 1934 р. на першому Всесоюзному з’їзді радянських письменників за п’єси «Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Патетична соната» М. Куліш був звинувачений у буржуазному націоналізмі.
У1935 р. на похоронах друга І.Дніпровського він був заарештований. Драматурга звинуватили в участі в «контрреволюційній боротьбистеькій організації», яка нібито ставила перед собою мету повалити радянську владу в Україні.

Микола Куліш розстріляний 3 листопада 1937 р. на Соловках на відзначення 20-ї річниці більшовицького жовтневого перевороту.

На початку творчого життя Куліш не ставив перед собою великих і масштабних цілей. Проте досяг найбільших вершин.
Він був від природи щедро обдарованою особистістю: талановитим військовим, громадським діячем, редактором, публіцистом, діячем української освіти, соціальним педагогом, нарисовцем і прозаїком, полемістом, естетиком і теоретиком художньої культури, літератури, організатором літературного процесу в Україні.
Але насамперед Микола Куліш — драматург, творчість якого відкрила нові напрямки в розвитку світового драматичного мистецтва XX і XXI століть.


title: Леся Українка Давня казка

text:
Я і світ (Л. Українка. В.Винниченко)
Тестові завдання
Варіант

1. Перша поезія Л.Українки називається:
А) «Конвалія»
Б) «Надія»
В) «Як дитиною, бувало…»
1. У 10 років Леся Українка дуже застудилась під час святкування:
А) Великодня
Б) Різдва
В)Водохреща
2. Яка з поезій Л.Українки належить до маринистичних
A) «Тиша морська»;
Б)  «Мрії»;
B) «Як дитиною, бувало…»;
Г) «Співець».

2.Яка з поезій не належить перу Л.Українки?
A) «Тиша морська»;
Б) «Співець»;
B) «Думка»;
Г) «Мрії».
«Як дитиною, бувало…»
3. Чому героїня не зізнавалася нікому про свй біль?
A) була гордою;
Б) боялася лікарів;
B)не хотіла завдавати клопоту батькам;
3.Щоб не плакать, дівчина:
А)сміялася;
Б)не думала про біль;
В)відволікаласяь іграми.

«Тиша морська»
4. Лірична героїня  “стиха весла підіймає, і здається, що з весельця щире … спадає”:
A) срібло;
Б) зарево;
B) золото.
4. “Певне, тут не чули зроду, що бува …. в світі!”:
A) нещастя;
Б) злива;
B)негода.

«Мрії»
5. Знемагаючи від рани, переможений лицар критикує:
A)короля, що нечесним шляхом завойовує землі;
Б)суспільство, де панує брехня і жорстокість;
B) ледарів, що пролили кров не рідний край.
5.Під час поєдинку двох лицарів лірична героїня надала перевагу:
A) обом лицарям за їх мужність і відвагу;
Б) тому, що був переможений і говорив: “Убий, не здамся!”;
B) тому, хто заваливши суперника, промовив люто: “Здайся!”.

6. З якої поезії Л.Українки ці рядочки?
 A) «Тиша морська»;
Б)  «Мрії»;
B) «Як дитиною, бувало…»;
Г) «Співець».
Хай джерелом кров проллється,
Згину я від згуби крові.
Будь проклята кров ледача,
Не за чесний стяг пролита!..
Як би я тепер хотіла
У мале човенце сісти
І далеко на схід сонця
Золотим шляхом поплисти!
7. Федька-халамидника ще називали:
А) розбійником;
Б) розбишакою;
В) хуліганом.

7. Слово «халамидник» означає:
А) шибеник;
Б) злочинець;
В) розбійник.

8. Чого не любив чинити Федько                     (В. Винниченко «Федько-халамидник»)?
А) Ображати людей похилого віку;
Б) брехати і видавати товаришів;
В) здобувати гроші крадіжкою.
8. Що говорить мати про Федька, коли той отримує ременя від батька?
А) “Боже, яке ж це бісове дитя”;
Б)  “Камінь, а не дитина”;
В) “Лихо якесь, а не хлопець”.
9. Чий це портрет: «Це була дитина ніжна, делікатна, смирна. Він завжди виходив на двір трошки боязко, жмурився від сонця й соромливо посміхався своїми невинними синіми очима»?
А) Федька;           Б) Толі;            В) Стьопки.
9. Вставте пропущене ім’я:
“... сидить у себе на воротях, як Соловей – розбійник на дереві, і дивиться. Він усе любить або по кришах лазити, або на воротях сидіти”.А)Толя;           Б) Федько;                   В) Спірка.

10.  За що побилися об заклад Федько і Толя?
	а) що Федько перейде на інший бік річки;
	б) що Федько перепливе річку;
	в) що Толя перейде по кризі на інший бік річки.
10.  Як Толя віддячив за свій порятунок з криги?
	а) звалив всю провину на Федька;
	б) взяв провину на себе;
	в) зробив подарунок Федькові.

11. Чому Федько вимушений був збрехати батькам Толі про події на льодоході?
А) не хотів, щоб його родина залишилася без квартири;
Б) пожалів Толю, жертвуючи собою;
В) хотів бути героєм.
11.За умовами закладу  в разі  успішного переходу Федьком на той берег  річки Толя:
А) віддасть свій ножик із кістяною ручкою;
Б) подарує свого чижика;
В) подарує повітряного змія.
12. Через що між Федьком та Спіркою виникає сварка і бійка?
А) Федько поламав збудовані з піску хатки;
Б) хлопці доводять, хто з них сильніший;
В) Федько забирає повітряного змія, якого запускали хлопці.
12. Прив’язавши собі на живіт шкільні книжки, Федько став такий пузатий, як:
А) повітряна куля;
Б) батько Толі;
В) заможний пан.

14. Установіть відповідність між поданим фрагментом і назвою твору.
A)  «Погляд мій спускався нижче,
На того, хто, розпростертий,
До землі прибитий списом,
Говорив: «Убий, не здамся!»»
 Б) « Не  страшнi  для  мене  вiтри,  Нi  пiдводнй  камiння,  —  Я  про  них  би  й  не  згадала  В  краю  вiчного  промiння.»
B) «Та хоч би й крила мені солов’їні,
І воля своя, –
Я б не лишила тебе в самотині,
Країно моя!»
Г) ««Що, болить?» – мене питали,
Але я не признавалась –
Я була малою горда, –
Щоб не плакать, я сміялась.»
Леся Українка «Мрії»;
Леся Українка «Тиша морська»;
Леся Українка «Співець»;
Леся Українка «Як дитиною,
 бувало..»

А) «В  час  гарячий  полудневий  Виглядаю  у  вiконце:  Ясне  небо,  ясне  море,  Яснi  хмарки,  ясне  сонце.»
Б) «У дитячі любі роки,
Коли так душа бажала
Надзвичайного, дивного,
Я любила вік лицарства.»

В) «Безпощадній зброї сміху
Я боюся піддаватись,
І, забувши давню гордість,
Плачу я, щоб не сміятись.»
Г) «Вже пролетів, немов пташка зальотна,
Весняний той час, –
Осінь холодная, осінь вільготна
Панує у нас.»

14. Установити відповідність між художнім засобом та уривком з твору.
Метафора
Порівняння
Епітет
Персоніфікація
Антитеза (протиставлення)
15. Дати визначення.
Головний герой -                          Другорядні герої -
16. Визначити жанр твору.
“Федько-халамидник” -            «Тиша морська» -
17. Яким виросте Толя? Якою людиною став би Федько, якби він не загинув?
Який висновок про чесність, порядність, дружбу можна зробити після прочитання оповідання           В. Винниченка «Федько-халамидник»?
18. Доведіть на прикладі поезій Лесі Українки, що мужність, витриманість, велика сила волі поетеси допомогли їй у боротьбі зі своєю хворобою?
19. У чому полягає головна думка твору                            В. Винниченка «Федько-халамидник»?


Меценати


title: Леся Воронина - Книга письменниці «Прибулець з Країни нямликів

text:
Мультимедійна презентація уроку

Тема. Урок позакласного читання. 5 клас. Презентація книжки Лесі Ворониної «Прибулець з Країни нямликів».
Мета уроку:
навчальна: ознайомити учнів із книжкою Л. Ворониної «Прибулець з Країни нямликів», зацікавити їх творчістю сучасної української письменниці ; прилучити до читання новочасної літератури;
розвивальна: розвивати уяву, креативне мислення, уміння висловлювати власну думку, практично застосовувати набуті знання; розширювати пізнавальні інтереси школярів; сформувати внутрішню потребу дослідити свій родовід;
виховна: виховувати в учнів любов до книжки; на прикладі літературних персонажів презентованого твору плекати доброту , любов, доброзичливе ставлення один до одного.

Епіграф уроку:
 У добрість вірю. Птахом  доліта…
                                                                                Хай здалеку, а мчить на допомогу.
                                                                                Я знаю: світ врятує доброта…
                                                                                А. Бортняк
Власні сподівання щодо уроку.
        « Дерево очікувань»
Я хочу дізнатися…
Мені цікаво було б зрозуміти…
Для мене важливо переконатися…
  Сьогодні ми з вами маємо щасливу нагоду навіч познайомитися з … Лесею Ворониною.
Повідомлення учнів – «біографів» та учнів – «літературознавців» про життєвий і творчий шлях письменниці.
  Випереджувальне завдання. Інсценізація. «Дівчинка вже доїдала останню ложку манної каші, коли несподівано над краєм столу з’явилася розкудлана голівка Буцика, який спритно … почав поїдати манну кашу…»
-  Любі наші діточки, припиняйте балачки! Надійшов чудовий час, гей, хутчій біжіть до нас!.. - Кому належать ці слова? (Гра «Хто відгадає?»).
  Приклад того, як бути уважним до людей, берегти й дбати один про одного, нам показують Олянка та нямлик Юліан…
  У музеї архітектури та народного побуту Олянка та її брат Дмитрик  зустрічаються з козаком Петром Мамаєм.
Група «ілюстраторів» презентують малюнки до твору.
  Група «критиків» озвучує уривки з відгуків дітей про книжку «Прибулець з Країни нямликів».
  «Мені найбільше сподобалась Олянка. Хотіла б,  щоб у мене  була  така подружка…» (Віка Перевозник), «У книжці Лесі Ворониної «Прибулець з Країни нямликів» я хотів би  побачити портрет  Лесі Ворониної з її подружкою Гавою»(Юнчик Владислав), «Прочитавши  книгу Лесі Ворониної, я дослідила свій родовід по маминій та батьковій лінії. Це так цікаво!» (Стасюк Ангеліна), «Скільки нового я дізнався про письменницю та її творчість! Хочу прочитати якнайбільше її книжок!» (Тристан Владислав).

                     Підсумок.
? На яких моральних чеснотах акцентує авторка повісті «Прибулець з Країни нямликів»?
? Чим духовно збагатив нас опрацьований твір?
             Завдання додому.
Скласти кросворд за книжкою Лесі Ворониної «Прибулець з Країни нямликів» або написати твір на одну з тем: «Чи хочу я бути схожим на Олянку»,  «Доброта врятує світ».

   Спілкування з письменницею.
   Квіти улюбленій письменниці.


title: "Микола Куліш"

text:
1892 - 1937

     Микола куліш
Український письменник, режисер, драматург, громадський діяч, газетяр і редактор, діяч української освіти, педагог.
Микола Куліш став драматургом, творчість якого відкрила нові напрямки у розвитку світового драматичного мистецтва 20 і 21 століть.
Микола Гурович Куліш народився 5 грудня 1892 року в селі Чаплинка на Херсонщині  в сім'ї селян-незаможників. Батько майже все життя провів у наймах, мати від важкого життя (теж у наймах) передчасно померла.
Миколі з дитинства довелося служити у панських економіях. "Люблю… голоту. Серцем її люблю", - напише згодом драматург. Матеріальні нестатки, життя в сирітському будинку все ж не перешкодили здібному хлопцеві закінчити сільську школу (1901-1905)  1905 року місцева інтелігенція, зважаючи на неординарні здібності Миколи та його прагнення до навчання, зібрала гроші і послала хлопця вчитися у вищу початкову школу в Олешків (тепер - Цюрюпінськ). Але коштів на закінчення навчання не вистачило, і Микола опинився в притулку олешківського благодійного товариства. Через його бунтарський дух М, Куліша 1908 року виключили зі школи. Тут вдруге на допомогу майбутньому драматургові приходить прогресивна інтелігенція. Завдяки турботам молодих вчителів Микола Гурович вступає до громадської чоловічої гімназії.
Будинок в Олешках
Брав участь у Першій світовій війні У 1917 р. Куліша, як найавторитетнішого і найпрогресивнішого офіцера, обрано депутатом на військовий з'їзд Західного фронту, що проходив у Луцьку.

. На початку 1918 року М. Куліш повертається до Олешок, його обирають головою міськради.

 Із 1922 року Куліш переїздить до Одеси, де очолює губернський відділ народної освіти.

Як письменник він знайшов себе не в прозі, а в драматургії. Його дебютом стала п'єса "97". Успіх цього твору спричинив переїзд М. Куліша до Харкова, де він із головою поринув у бурхливе літературне життя.
Микола Куліш — автор чотирнадцяти п´єс, найвідомішими з-поміж яких є «97», «Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Патетична соната», «Маклена Граса». Колосальна жанрова амплітуда його творів: від народної драми і сатиричної комедії до трагікомедії та лірико-романтичної драми. Входив у літературну організацію «ВАПЛІТЕ»
8 грудня 1934 року під час похорону найближчого друга І. Дніпровського він був заарештований. Під час обшуку його квартири були забрані листи, документи.
3 листопада 1937 року Миколу Куліша розстріляли разом із великою групою української інтелігенції лісі під Сандармохом (Карелія).
1935 Куліша засуджено до 10 років Соловецьких таборів.
Разом із Валер'яном Підмогильним, Юрієм Мазуренком та Григорієм Епіком.
Кулішу судилося прожити лише 45 років. Але за цей час він встиг зробити незрівнянно багато .


Література українського романтизму


Надія


title: Експесіонізм

text:
Експресіонізм
Експресіоні́зм  (від франц. expression - вираження, виразність) — літературно-мистецький потік авангардизму, що сформувався в Німеччині на початку ХХ століття. Мав своїх прихильників в Франції, Австрії, Польщі, німецькомовній Швейцарії.
Основний творчий принцип експресіонізму — відображення загостреного суб'єктивного світобачення через гіпертрофоване авторське «Я», напругу його переживань та емоцій, бурхливу реакцію на дегуманізацію суспільства, знеособлення в ньому людини, на розпад духовності, засвідчений катаклізмами світового масштабу початку XX ст.
Протиріччя самого експресіонізму, надміру агресивні його форми, що відразу впадали у око, викликали несприйняття як консервативної публіки, так і радикальних політичних систем - нацизму в Німеччині, фашизму в Італії, комунізму в СРСР. За часів Гітлера твори багатьох експресіоністів в Німеччині або продавали за кордон, або знищували. Значні цензурні обмеження мали ці твори і в СРСР за часів сталінського терору.

Основні представники
У кіно:
Пауль Вегенер (1874—1948)
Роберт Віне (1881—1938)
Фріц Ланг (1890—1976)
Георг Вільгельм Пабст (1885—1967)
У літературі:
Ернст Барлах (1870—1938)
Готфрід Бенн (1886—1956)
Макс Брод (1884—1968)
Франц Кафка (1883—1924)
В архітектурі:
Еріх Мендельсон (1887—1953)
Еро Саарінен (1910—1961)
Йорн Утцон (1918—2008)
В образотворчому мистецтві:
Кандинський Василь Васильович (1866—1944)
Ернст Людвіг Кірхнер (1880—1938)
Пауль Клее (1879—1940)
Оскар Кокошка (1886—1980)
Визначальні риси експресіонізму
зацікавленість глибинними психічними процесами;
заперечення як позитивізму, так і раціоналізму;
оновлення формально-стилістичних засобів, художньої образності та виразності, часом непоєднуваних між собою, як глибокий ліризм і всеохоплюючий пафос;
суб'єктивізм і зацікавленість громадянською темою;
бунт проти сталих академічних форм в образотворчому мистецтві при збереженні головних жанрів (портрет, батальний жанр, побутова картина, міфологічний чи релігійний образ, пейзаж, навіть натюрморт).
У літературі України
В українській літературі експресіонізм започаткував Василь Стефаник, який від декадентських поезій у прозі перейшов на засади експресіонізму. Класичний експресіонізм утвердив Осип Турянський повістю «Поза межами болю». У стильову течію експресіонізму частково вписується творчість Миколи Куліша («97»), частково — Миколи Бажана (збірка «17-й патруль»), Івана Дніпровського, Юрія Липи, Тодося Осьмачки, а особливо проза Миколи Хвильового (зокрема твір "Я Романтика").


title: "Іван Нечуй-Левицький"

text:
Підготувала
учениця 9-В класу
Кошина Анна
Іван
Нечуй-Левицький
(1838-1918)
Іван Семенович Левицький (літературні псевдоніми — І. Нечуй-Левицький, І. Нечуй тощо) народився 25 листопада 1838р. в м. Стеблеві Київської губ. Канівсь-кого повіту (нині — Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район). Змалку цікавився звичаями і побу-том селян, пізнавав скарби україн-ського фольклору та поезії Шев-ченка, що згодом яскраво відбило-ся в його творчості. Зараз у рідно-му місті письменника знаходиться Літературно-меморіальний музей І. С. Нечуя-Левицького — в будинку, де мешкала його родина.
Літературно-меморіальний
музей І. С. Нечуя-Левицького
Батько його був освіченою людиною прогресивних поглядів, мав велику домашню книгозбірню і на власні кошти влаштував школу для селян, в якій його син і навчився читати й писати. Змалку І. Левицький познайомився з історією України з книжок у батьківській бібліотеці. На сьомому році життя хлопця віддали в науку до дядька, який вчителював у духовному училищі при Богуславському монастирі. Там опанував латинську, грецьку та церковнослов’янську мови. Незважаючи
Богуславський монастир
на сувору дисципліну, покарання й схоластичні методи викладання, Левицький навчався успішно й після училища в чотирнадцятилітньому віці вступив до Київської духовної семінарії.
У семінарії захоплювався творами Т. Шевченка, О. Пушкіна та М. Гоголя. Закінчивши семінарію, І. Левицький рік хворів, а потім деякий час працював у Богуславському духовному училищі викладачем церковнослов’янської мови, арифметики та географії. 1861 року Левицький вступає до Київської духовної академії. Не задовольняючись рівнем освіти в академії, вдосконалює свої знання самотужки: вивчає французьку й німецьку мови, читає твори української та російської класики, європейських письменників Данте, Сервантеса, Лесажа та ін., цікавиться творами прогресивних філософів того часу.
Іван Левицький під час навчання в Київській духовній академії
Навчався Нечуй-Левицький в:
Богуславському училищі (1848 — 1852);
Київській семінарії (1853 — 1859);
Київській духовній академії (1861 — 1865).
Київська семінарія
Київська духовна академія
По закінченні Київської духовної академії Іван Левицький кілька років викладав у дівочих гімназіях Царства Польського. І вчителем був непоганим. Одначе не оженився. Сам вказував в автобіографії на одну деталь: польську мову тоді викидали з польських шкіл, і він, учитель російської, мимоволі став русифікатором того краю. Це наполохало його вразливу душу: а раптом він повторює батькову долю й ненароком, сам того не бажаючи, губить жіночі душі, й не одну, а багато.
І він попросився на інше місце служби. Його не пускали, та Іван Левицький через скандал — єдиний у своїй службовій кар’єрі — все-таки наполіг і переїхав
до Кишинева. Там і служив до пенсії. Цей скромний чоловік у 1880-х був єдиним з визначних письменників у межах Російської імперії, хто нагадував про те, що українська література ще існує.
Перед ним відкривалася духовна кар'єра, але юний магістр богослов'я рішуче від неї відмовився і, пориваючи з сімейними традиціями, викладав російську мову, літературу, історію, географію, логіку в:
Полтавській семінарії
(1865 — 1866);
гімназіях Каліша, Седлеця
(1866 — 1873);
гімназіях Кишинева
(1873 — 1884).
Полтавська семінарія
Він сповідував культ самотності. У Києві оселився у флігелі на вул. Новоєлизаветинській (тепер Пушкінська, 19). У дворі був садок, невеликий ставок і пасіка. Тут він прожив до 1909 року, коли дім знесли.
Нечуй-Левицький дивував киян своєю пунктуальністю: за його розпорядком можна було звіряти годинники. Щодня, у визначений час, ішов гуляти одним і тим самим маршрутом: нагору до Володимирської, потім до фунікулера й назад Хрещатиком додому, завжди під пара-солькою. Спиртного не пив зовсім. Суперечок не любив: хворів по два тижні, коли доводи-лося з кимось посваритися. Спати лягав рівно о десятій, навіть із власного ювілею пішов спати, не дослухавши вітальних промов.
Меморіальна дошка в Києві, вул. Пушкінська, 19
Один драматург згадував, як читав свою п’єсу в домі Нечуя. Той слухав, а потім у хаті щось клацало й він підстрибував на стільці з криком ”Є!” Виявляється, то клацала мишоловка — господар полював на мишей.

Про нього ходили анекдоти: що журнали читав не регулярно, а весь комплект наприкінці року, і потім переказував усім старі новини з тих журналів. Казав: ”Ах, як шкода, що такий-то помер, добрий був чоловік!”. А той пішов з життя ще рік тому, про нього вже й думати всі забули.
В роки імперіалістичної війни І. Нечуй-Левицький жив самотнім, голодним життям. На початку 1918р. в умовах кайзерівської окупації Києва письменник тяжко захворів, згодом потрапив до Дегтярівської богадільні (будинок для перестарілих), де й скінчив життя 2 квітня 1918р.   Поховано його на Байковому кладовищі.
Надгробок Івана Нечуй-Левицького на Байковому цвинтарі в Києві
”Писати треба так, як люди говорять”

Маючи м’яку вдачу, Іван Нечуй-Левицький показував дивовижну твердість та категоричність, коли йшлося про святі для нього речі. У цьому вдався в батька-священика. Ще в Кишиневі написав працю ”Про непотрібність великоруської літератури для України та Слов’янщини”. Ішлося не про те, що ця література ”гірша” за нашу — цінував Лєскова, Толстого, Островського, особливо Щедріна. Але вважав: російська література потрібна для Росії, а нам потрібна своя. Гріх нашої інтелігенції, на думку Нечуя, саме в тім, що вона виховалася на російській літературі, яка підмінила власну.
Дякую за увагу!


title: Іван Кочерга - Життя і творчість письменника

text:
БІОГРАФІЯ.
Іван Антонович Кочерга.
Народився Іван Антонович Кочерга 6 жовтня 1881 р. в містечку Носівка на Чернігівщині в сім'ї залізничного службовця, що зумовляло часті переїзди. Лише 1891 p. їхня родина оселяється на постійне проживання в Чернігові, де 1899 р. він закінчує гімназію. Відтак їде доКиєва і вивчає право на юридичному факультеті. По закінченні університетських студій в 1903 р. повертається до Чернігова і стає на службу чиновником у контрольній палаті. З 1904 виступає з театральними рецензіями на сторінках чернігівських газет. 1910 р. пише першу п'єсу (російською мовою) «Пісня в келиху» (вперше поставлена в Харківському Народному театрі лише 1926 р. в перекладі П. Тичини під назвою «Легенда про пісню», п'єса успіху не мала). Нова п'єса — «Дівчина з мишкою» (рос. мовою, 1913) мала помітний, хоч і скандальний успіх.

1914 р. І. Кочерга переїхав у Житомир. П'єси російською мовою «Зубний біль сатани» (1922) та «Викуп (Весільна поїздка Марусі)» (1924) завершують певний етап драматургічного розвитку, в цей період творчого життя письменник починає писати українською мовою. 1925p. він завершує роботу над п'єсою «Фея гіркого мигдалю». 1927 р. — пише нову п'єсу «Алмазне жорно». 1928 р. — кілька п'єс, безпосередньо пов'язаних тематикою і проблематикою з тогочасною дійсністю. В цей період І. Кочерга з посади ревізора житомирської робсельінспекції переходить працювати літредактором у міську газету «Робітник», а згодом — у «Радянську Волинь».

Він пише комедію «Натура і культура» (1928), драму-феєрію «Марко в пеклі» (1928) і низку так званих «кооперативних» п'єс, типових для 20-х років агіток. Вистава «Марко в пеклі» в харківському Червонозаводському театрі (режисер В. Василько) мала успіх, але до самої п'єси рецензенти поставилися стримано. В 1929p. в Житомирі відбулися гастролі Другої державної української опери Правобережжя(липень-серпень), театру української Музкомедії і драми під керівництвом Д. Гайдамаки (жовтень-листопад) та інших колективів і окремих виконавців. І. Кочерга, який в попередні роки лише зрідка виступав у пресі, активізує свою критичну діяльність. З 14 липня по 9 серпня1929 p. він друкує в газеті «Робітник» 11 лаконічних, але глибокозмістовних рецензій на вистави театру української опери — це чи не більше, ніж за всі 1922 — 1928 pp. Він пише чимало п'єс: драматична поема «Свіччине весілля» (1930; інша назва «Пісня про Свічку»), водевіль «Ліза чекає погоди…» (виданий 1931 р.), п'єса «Майстри часу» (інша назва «Годинникар і курка», 1933). Драматичну поему «Свіччине весілля» поставлено лише 1935 р. в Запоріжжі й тільки після цього вона почала тріумфальний хід по сценах десятків театрів. П'єса «Майстри часу», попри те, що спочатку була відхилена українським реперткомом, на Всесоюзному конкурсі драматургічних творів у1934 p. дістала (під назвою «Годинникар і курка») третю премію.

1934 р. І. Кочерга переїздить до Києва, отримує квартиру в будинку письменників Роліт і поринає в активну громадську, критико-публіцистичну та творчу роботу. Продовжує художню розробку проблемних філософських питань, працює і над кіносценаріями, перекладами. З початку 2 світової війни живе в Уфі, де редагує газету «Література і мистецтво» й працює в Інституті літератури АН УРСР. У цей період створює кілька невеличких п'єс, які, часом дотепні, по-своєму правдиві, не стали, однак, досягненнями автора. Дещо пізніше написані твори «Чаша», 1942; «Досить простягти руку», 1946. В одноактівці «Зубний біль сатани» реалізований задум п'єси, який автор нотував ще в 10-х роках.
Повернувшись 1944 р. до Києва, І. Кочерга пише романтичну драму «Ярослав Мудрий» (1944, друга редакція — 1946).

 Драма задумана як історична трагедія, але деяка ідеалізація самого образу князя не дозволила автору домогтися по-справжньому трагедійного звучання твору. Як романтична ж драма «Ярослав Мудрий» є високим досягненням в українській літературі. У повоєнні роки основні творчі сили письменник віддає роботі над драматичною поемою про Т. Г. Шевченка «Пророк» (1948).Помер 29 грудня 1952 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 1).
“Свіччине весілля”
«Свіччине весілля» – це високопоетичний твір про визвольну боротьбу київських ремісників на початку XVI ст. проти засилля литовських експлуататорів.
Цю драматичну поему Іван Кочерга написав у 1930 році.

Знайомлячись з історичними матеріалами про минуле нашого народу, письменник натрапив на дві грамоти литовських князів, які панували на загарбаних землях Києва кінця XV – початку XVI ст. В них ішлося про заборону для простих людей використання світла у своїх оселях, немовби з протипожежних міркувань. У разі непослуху стягувалися чималі для того часу штрафи. Безперечно, це було виявом жорстокого ставлення до трудящих.

У п’єсі «Свіччине весілля» І. Кочерга розповідає про жорстокі безчинства зарозумілого київського воєводи, який заборонив городянам користуватися світлом. Тяжка заборона тривала понад десять років. Робочий люд не міг із цим миритись і протестував. Цей мотив і поклав в основу свого твору І. Кочерга. Майстерно пов’язав драматург історичні факти з відомим на Київщині ремісницьким звичаєм «женити свічку». Цей народний обряд сягає в сиву давнину. Він побутував не лише в Києві, а й в інших містах України, Росії і навіть Західної Європи і був приурочений до різних річних і сімейних свят. Напевне, звичай походить від того, що люди здавна віддавали почесті дереву та вогню. Пізніше обряд дещо змінився і в ремісницькому побуті десь із XVI аж до XX ст. справлявся так: щороку першого вересня ремісники в домовлений час закінчували роботу, збиралися окремими цехами, запалювали «свічку яру», обвиту строкатими стрічками, і веселились.

«Що стосується самого терміну «женити свічку», – писав відомий український фольклорист і етнограф, академік АН України М. Ф. Сумцов, – то виник він, очевидно, від звичаю обв’язувати свічку червоними стрічками (подібно до обрядових уборів молодої на весіллі) і може бути віднесений на рахунок малоросійського народного гумору».

Після виходу у світ п’єса «Свіччине весілля» не привернула до себе належної уваги театральних колективів. Івана Кочергу навіть критикували за неактуальність проблематики, за відображення події чотирьохсотлітньої давнини. Визнання прийшло в 1934 р. після постановки п’єси на Українському радіо групою київських акторів під керівництвом режисера-постановника О. Сумарокова. Вдруге радіопостановку «Пісня про Свічку» здійснив у 1953 р. народний артист СРСР В. Добровольський.«Пісня про Свічку» вперше була поставлена на сцені Запорізького драматичного театру ім. М. Заньковецької. Після цього п’єса набула широкої популярності. її ставлять театри багатьох міст України. У 1948 р. композитор М. Скорульський написав оперу «Свіччине весілля».

Жанр: історична драматична поема
Драматична поема – це літературний вид, що виник при поєднанні всіх трьох способів художнього моделювання дійсності – драматичного, епічного і ліричного.
Драматична поема оформляється віршем, в ній зосереджується увага на ідейному конфлікті між персонажами. Інакше кажучи, це поема в. драматичній формі чи драма – у віршовій, з спалахами ліричних переживань.
Історична – в основу покладено історичні події.

Тема: показ морального гніту та страждань київських ремісників і незаможних киян під час «темного закону» в період панування литовських князів на початку ХVІ століття; змалювання трагічної історії кохання молодого ремісника Івана Свічки та бідної дівчини Меланки.
Ідея: викриття і засудження свавілля й пригнобленого ставлення київських вельмож до незаможних верств населення в період антисоціальних законів про використання світла, негативне висвітлення аморальності керівної верстви киян; возвеличення чистого і щирого кохання, співпереживання, взаємодопомоги, прагнення до справедливості, притаманних незаможним киянам початку ХVІ століття.

Проблеми
Соціальної нерівності (київський воєвода, князь Ольшанський, війт Шавула, писар Козеліус, комендант замку Кезгайло та інші вельможі, купаючись у розкоші та маючи доступ до світла, проявляють відверте знущання стосовно ремісників та незаможних міщан, вимагаючи від них високих результатів трудової діяльності і забороняючи палити свічки, дружина воєводи Гільда стоїть на боці ремісників, бо і сама вона є дочкою слюсаря);

кохання (Іван Свічка та Меланка щиро кохають одне одного, намагаються справити весілля, але наштовхуються на опір з боку воєводи та його вельмож, князь Ольшанський вподобав Меланку, в результаті перепитій дівчина помирає, а Свічка вбиває Ольшанського);
моралі та моральних цінностей (звичайні городяни гуртуються, щоб здобути право на запалювання світла, організовують повстання, щоб врятувати Івана Свічку, Гільда сприяє викраденню грамоти про дозвіл на світла і дає вогню погаслій свічці Меланки; воєвода, рицарі, вельможі постають жорстокими, брехливими, егоїстичними, аморальними…);
жіночого пригнічення та жіночої долі (Гільда становить для свого чоловіка ще меншу цінність, ніж його пси; Меланку князь Ольшанський розцінює не як особистість, а як чергову забавку…) та інші.

Композиційні прийоми
1. «Свіччине весілля» побудовано на зіставленнях контрастних сцен, картин, портретів, образів:
а) повсякденні пишні розваги та оргії воєводи – безрадісне і нужденне життя ремісників;
б) осяяний безліччю яскравих вогнів, наповнений співами панський палац на горі – повите мороком ночі принишкле трудове Подольє;
в) чисте і високе почуття Івана Свічки – захоплення дівочою красою до Меланки. розбещеного Ольшанського.
2. Значну роль у композиції відіграють пісні, яких нараховується у творі понад двадцять. Є пісні народного походження, деякі створив сам драматург. Пісні увиразнюють обряд українського весілля («Ой панове-сватове, просимо вас…»), характеризують групи образів (дівоча гра про свічку, застільна пісня литовських рицарів). Допомагає характеристиці Івана Свічки і його лірична пісня«Темная нічка над містом спустилась».

Символічність образів драми
Групи образів
У п’єсі І. Кочерги показано зіткнення інтересів трудящого народу і литовських завойовників-експлуататорів. Відповідно до конфлікту персонажі поділяються на дві основні групи. Одна з них – представники трудового народу (Чіп, Коляндра, Передерій) на чолі зі зброярем Іваном Свічкою, друга – литовське панство з прислугою, очолене воєводою.

Образ Івана Свічки
Іван Свічка – центральний образ драматичної поеми. Над усе цінує волю і свободу, тому і не може спокійно сприйняти наказ воєводи. Свічка вважає це знущанням над робочими людьми і закликає цеховиків не коритися насильству:
А завтра ж всі гуртом до магістрату,
Нехай тепер хоч світло дасть, хоч ні –
А на панів не будем працювати!

Символічність образів драми

Свічка – миролюбива, спокійна людина. Він не хоче кровопролиття, відмовляє гарячого Чопа від бійки, намагається переконати своїх ворогів у справедливості своїх вимог:
Товариші! Не в кулаці, а в правді
Тепер повинна бути наша міць.
Облиш цю лаву, Чопе, мусим ми
Словами нашу правду довести.
Коли Іван переконався, що ніякі умовляння та мирні переговори не допоможуть, він закликає всіх ремісників до збройної боротьби. Цеховики поважають його за благородні поривання, називають братом, вважають, що сам він гідний бути війтом:
Хто ж, як не він, гідніший війтом бути!
Шавулу геть! Хай Свічка буде війтом!
Юнак сміливий, принциповий, з почуттям власної гідності. Він не гне голови навіть перед воєводою, нагадує йому про незадоволення, про народний гнів. І навіть його ворог, комендант замку Кезгайло, зворушений непохитністю Свічки:
Отямся, хлопче! Душу всю мені
Ти зворушив одвагою своєю.

Символічність образів драми

Іван Свічка вірить у справедливість, переконаний, що народ буде вільним і отримає свої законні права:
Хоч не мені – для вільного народу
Колись зоря займеться світова.
Юнак з пошаною відноситься до простого люду, щиро кохає Меланку, турбується про неї. З усіма тактовний, ввічливий. Його мрія – допомогти народу підвищити свій життєвий рівень. Боротьба за свої права – це найголовніше для Івана.

Символічність образів драми
Образ Меланки
Меланка – це проста міська дівчина, що живе з матір’ю у бідній хатині. Вона дуже любить свою неньку, турбується про неї під час хвороби. Одного разу не побоялася засвітити каганець, виконуючи прохання умираючої матері. А осмнику Козеці вона осудливо кидає у вічі:
Не смієш ти
Затримувать мене в таку хвилину,
Коли вмирає мати!

Символічність образів драми
Меланка дуже вродлива, але скромна і лагідна. Вона з пошаною відноситься до старших, щира подруга, навіть перед надокучливим Козеліусом заступається за дівчат. За доброзичливість, щирість та розсудливість шанують її і ремісники, і подруги. Навіть Ольшанський з першої зустрічі захопився дівчиною:
Яка краса чудова!
Відкіль така краса!
Неначе та шипшина чи троянда,
Що по ярах цих київських цвіте!
…Яка ж краса і грізна і чарівна!

Символічність образів драми
Та Меланка на ці слова уваги не звернула, бо кохає Івана Свічку. Кохає, тому і відмовляє його від боротьби, від активних дій. Вона не хоче, щоб боротьбою здобували світло, бо для неї:
…Світло любе, як воно
Своє проміння ллє в затишній хаті,
Коли сім’я вечеря за столом,
Коли дитину колисає мати…
Але ця тиха, лагідна дівчина ні на мить не завагалась виконати жорстокий воєводин присуд для врятування свого коханого:
Цю свічку я – побачиш – донесу.
Чи можу я не донести її,
Коли вона життя мого Івана!
В образах Івана Свічки та Меланки Іван Кочерга переконливо показав героїзм та незламність українського народу в боротьбі за свою волю і незалежність.

Символічність образів драми
Київські ремісники
У п’єсі змальовано ряд київських ремісників: кушнірів, бондарів, ковалів, зброярів, золотарів. Це порядні люди, душевно красиві, з почуттям власної гідності. Всі вони незадоволені воєводою, його жорстокою забороною користуватися світлом, обурюються новими насильствами. Зі збуреної юрби виділяється кожум’яка Чіп. Він гнівно кричить:
Знущання це! Ніколи не було,
Щоб від цехів такого вимагали!
Та що це ми – невільники, раби,
Челядники хіба ми воєводи,
На нього щоб робити день і ніч!
…Не діжде він, щоб ми йому робили!
…Хай світло дасть!

Символічність образів драми
Чи не найбільш гостро І.Кочерга осудив заборону світла образом золотаря Передерія. Цей майстер-умілець осліп, бо до темряви сидів над дрібною різьбою. Та він упевнений, що прозріє, як тільки в хатах ремісників засяють каганці. І дійсно, Передерій прозрів, коли запалав воєводин замок. Смертельно поранений, він відчуває щастя, бо вмирає за Київ, за свою маленьку перемогу:
Я бачу всіх. Товариші… брати…
В останній бій! За світло і за волю!
Тебе я бачу… Київ… рідний мій…
Ремісники солідарні між собою, одностайні в рішеннях та діях. Коли варта забирає Меланку від умираючої матері, народ обурюється і вступає в бійку. З юрби чуються голоси: «Ґвалтівники! Прокляті душогуби! Геть кривдників! Женіть їх! Бийте їх!..»

Символічність образів драми
Між ремісниками та пануючою верхівкою існує давня неприязнь, ворожнеча. Воєвода та його прислужники відчувають, що ремісники готові помститися за заподіяні кривди. Тому і посилюють охорону біля замку, постійно вартують, навіть Свічку переводять до в’язниці, бо бояться тримати його у палаці. Коли Свічку заарештували, трудове Подольє одностайно піднімається на відкриту боротьбу з воєводою та його попихачами. Гаслом виступу стають слова: «За Свіччине весілля!».
Отже, ремісницька маса показана як сила, що здатна постояти за себе, відкрито боротись за свої людські права та привілеї.

Символічність образів драми
Образ Воєводи
Воєвода– пихатий повелитель, жорстока людина. Він хизується своєю владою, заявляє з погордою: «Для цих рабів (киян) я князь і воєвода!» Грубо звертається він навіть до тих, хто його оточує, хто йому служить. А над своєю дружиною просто знущається. При людях може зло кинути їй в обличчя: «Безглузда слюсарівна!», «Безумна ти!», «Та я тебе на місці!.. Замовчи!».
Жорстоко повівся він і з Меланкою. Адже він розумів, що донести свічку від замку до Житнього торгу в таку негоду просто неможливо. Вдаючи із себе доброго і гуманного, прикриваючись богинею світла, воєвода промовляє:
Якщо вона укриє вогник твій
І свічку цю од бурі захистить,
Клянусь, він буде вільний і живий.

Символічність образів драми
Новаторство у творчості митця
«Свіччине весілля» справедливо вважають одним з найпоетичніших творів української драматургії.
Життя середньовічного Києва Кочерга відтворив яскраво і по-справжньому талановито. Литовські князі прагнули не тільки якнайбільше зідрати з київських ремісників, але й задушити у них будь-яке прагнення до вільного життя. Символом і водночас фактом діяльності феодалів є у драмі заборона світити світло в домах ремісників. У боротьбі за повернення народу світла розкриваються характери героїв твору, мужня відданість зброяра Івана Свічки, ніжна стійкість його нареченої Меланки, сміливість ремісників Чіпа, Передерія, Коляндри. Боротьба закінчується народним повстанням, закликом Свічки запалити палац Воєводи, піднятися на боротьбу за визволення.

Новаторство у творчості митця
Таємницю постійної привабності «Свіччиного весілля» заховано у мальовничості його картин, у яскравих романтичних характерах, в уславленні глибоко людяних, прекрасних почуттів. Кочерга був прихильником того, щоб глядач бачив на сцені видовище красиве і зворушливе. У «Свіччиному весіллі» він створив багато картин ефектних, живописно виразних. Мальовничі куточки давнього Києва, економно відтворені драматургом, деталі середньовічного побуту, ретельно відібрані саме у своїй сценічній виразності, становлять барвисте тло, на якому чіткіше окреслюються постаті героїв.

Дякуємо за увагу!Над проектом працювалиучениці 11 А класуБойко Юліята Деревицька Наталія


Місце народження Тараса Шевченка


title: "Коцюбинський Михайло"

text: Кінець!


title: "Лісова пісня" Леся Українка

text:
Презентацію створила
учениця 10 класу
Уманець Софія

Леся УкраїнкаДрама-феєрія:“Лісова пісня”
Зміст
Історія створення
Сюжет
Композиція
Головні персонажі
Другорядні персонажі
Міфічні персонажі
Видання
Сценічна доля
Історія створення
«Лісова пісня» (1911) — вершина творчості Лесі Українки. У ній показано конфлікт між високим ідеалом і прозаїчною дріб'язковою буденщиною.
      «Писала я її дуже недовго, 10 – 12 днів, і не писати ніяк не могла, бо такий уже був непереможний настрій…»
У чорновому варіанті драма була написана влітку 1911 року в Кутаїсі.
м.Кутаїс. Лісове озеро.
«Лісова пісня»

Сторінка
автографа,
1911 р.
    В листуванні письменниці є згадки про те, що стало поштовхом до написання твору. В листі до матері:
«Мені здається, що я просто згадала наші ліси та затужила за ними. А то ще я й здавна тую Мавку «в умі держала», ще аж із того часу, як ти в Жабокричі мені щось про мавок розказувала…»
Сюжет
Пролог
Д
І
Я

І
Д
І
Я

ІІ
Д
І
Я

ІІІ
Композиція

Мавка

Лукаш
Головні персонажі
Дядько Лев
Мати Лукашева
Другорядні персонажі
Килина
Лісовик
Перелесник
Русалка
Русалка Польова
Водяник
Потерчата
Доля
Той, що греблі рве
Той, що в скалі сидить
Ґудз
Куць
Злидні
Пропасниця
Міфічні персонажі
В січні 1914 р. вийшло окреме видання «Лісової пісні», здійснене за текстом, підготовленим поетесою. Нею було складено «Спис діячів»,  виправлено друкарські помилки та інші неточності, а також вибрано народні волинські мелодії до твору.
Видання
Сценічна доля
Ще за життя Лесі Українки була зроблена спроба поставити «Лісову пісню» на сцені, у театрі М. Садовського.
Проте на сцені «Лісову пісню» світ побачив вперше, вже після смерті поетеси, драма була поставлена 22 листопада 1918 р. в Київському драматичному театрі.
У «Лісовій пісні» Леся Українка поєднала:
буденне життя із світлими поетичними мріями.
фантазію з дійсністю,
«Лісова пісня» — це гімн природі і красі людських почуттів — коханню і вірності.
О, не журися за тіло!
Ясним, вогнем засвітилось воно,
чистим, палючим, як добре вино,
вільними іскрами вгору злетіло.
Легкий, пухкий попілець
ляже, вернувшися, в рідну землицю, —
Вкупі з водою там зростить вербицю,
стане початком тоді мій кінець.


title: Королева Наталена Андріанівна

text:
Королева Наталена Андріанівна
Виконала
учениця 11-А класу
Биковець Валерія
Кармен-Альфонса-Фернанда-Естрелья-Наталена-українська письменниця, народилась 3 березня 1888 р. у монастирі Сан Педро де Карденья (ісп. San Pedro de Cardeña) у муніципалітеті Кастрільйо-дель-Валь біля міста Бургос у провінції Кастилія і Леон у Північній Іспанії, померла 1 липня 1966 р. у м. Мельніку, Центральночеський край, Чехія
Освіта
 Коли дівчинці виповнилось 6 років,Наталену віддали на виховання в монастир Нотр-Дам де Сіон у французьких Піренеях, де вона пробула майже дванадцать років.
Пізніше Н. Королева з великим пієтетом згадувала монастир Нотр-Дам, де формувалась як особистість, вчилася добру, милосердю, самопожертві. Студіювала мови, філософію, історію, археологію, медицину, музику, співи. Потім вчилася в Петербурзі, закінчила тут археологічний інститут, одержала ступінь доктора археології за праці з литовської старовини, потім зайнялася єгиптологією і водночас вчилася в Петербурзькій мистецькій академії, після закінчення якої одержала диплом “вільного художника”, мала свої художні виставки в Петербурзі й Варшаві.
 Восени 1904р. сімнадцятирічна Наталена приїздить до Києва. Освоївши російську мову, дівчина вступила до київського Інституту шляхетних дівчат, який закінчила через два роки. Пізніше, у повісті “Без коріння”, письменниця так охарактеризувала життя в цьому інституті. Уже на схилі віку, у 1962р., в одному з листів письменниця згадувала про те, “як колись жилося в Києві, як за ті часи виховували дівчат, як поводились “маючі владу”, і доходила невтішного висновку: “На думку мою — були то кошмарні часи й звичаї, яких ані навмисне не вигадаєш!” У Києві вона брала уроки музики в українського композитора Миколи Лисенка. На пам'ять він подарував їй невеличку музичну мініятюру "Зоря з місяцем" з надписом "Моїй учениці“.Але згодом її родина перебралася у Санкт-Петербург

Театральна кар'єра
 Наталена вступає до французького Михайлівського театру в Петербурзі, а згодом укладає контракт з паризьким “Theatre Gymnase”, що гастролював тоді в столиці. Незважаючи на успіх на сцені, театральна кар'єра Наталени не вдалася через слабке здоров'я. Вона залишає театр, лікується на Закавказзі, а потім виїжджає в Західну Європу, де продовжує лікування, займається улюбленою справою — мистецтвом і археологією. Ці роки були чи не найкращими в її сповненому тривог житті. Вона побувала в Іспанії, Франції, Італії, країнах Близького Сходу, знову виступила в оперних театрах Парижа і Венеції (співала партію Кармен в опері Ж. Бізе), взяла участь в археологічних розкопках Помпей і в Єгипті, з 1909р. почала системачно виступати з художніми творами і науковими статтями у французьких літературних і наукових журналах.
Життя під час війни…
Перша світова війна застає Н. Королеву в Києві: вона приїхала до хворого батька, який невдовзі й помер. Тут за нею було встановлено поліційний нагляд, на квартирі вчинено обшук. Не маючи змоги виїхати (кордони було закрито), вона (через товариство Червоного Хреста) стає сестрою милосердя в російській армії. Майже три роки пробула Наталена на війні, одержала солдатський хрест “За храбрость”, три поранення, тиф і кілька запалень легенів. Пізніше письменниця згадувала, що хрест “За храбрость” їй дали тільки за те, що під час ворожого обстрілу залишилася з пораненими вояками, виконавши свій звичайний обов'язок.

Приїхавши з Києва до Праги, Н. Королева на замовлення міністерства освіти уклала невеличкий шкільний чесько-український словник, який вийшов під редакцією професора С. Смаль-Стоцького. Пізніше — великий (понад 30 арк.) французько-український словник (залишився недрукованим). Писати художні твори українською мовою почала з 1919р. за порадою В. Короліва-Старого. Перше оповідання українською мовою “Гріх (З пам'ятної книжки)” було надруковано у віденському українському тижневику “Воля” 15 січня 1921р. за підписом “Н. Ковалівська-Короліва”. З того часу понад двадцять років усі західноукраїнські, буковинські, закарпатські українські журнали, а також журнали, що виходили в Чехо-Словаччині, вміщували її твори. У середині 30-х — на початку 40-х років виходять книжки Н. Королевої, що принесли їй широке визнання и популярність: збірка легенд “Во дні они” (1935), повісті “1313” (1935), “Без коріння” (1936), збірка оповідань “Інакший світ” (1936), повісті “Предок” (1937), “Сон тіні” (1938), “Легенди старокиївські” (1942 — 1943).
Після війни у Чикаго випущено її повість “Quid est veritas?” (1961), завершену ще в 1939p.
Останні роки життя письменниця жила самотня, всіма забута, заробляла на прожиття приватними уроками французької та іспанської мов. Її намагання встановити контакти з київськими видавництвами та Інститутом літератури імені Т. Г. Шевченка АН УРСР успіху не мали. Н. Королевій судилося ще побачити віддруковані аркуші своєї книги “Сон тіні. 1313”, яка вийшла 1966р. у Пряшеві.Померла письменниця 1 липня 1966р. в Мельніку. У грудні 2010 року у Львові презентували книжку Наталени Королеви, до якої увійшли твори "Предок" та "Без кінця».


9 листопада – День української писемності
 Щасливий  	випадок
    І гейм
"Далі, далі….”
Гра з глядачами
“Вгадай казку 			 за ілюстрацією”
ІІ гейм
“Заморочки  	з бочки”
ІІІ гейм
 “Темна лошадка”

Підказки
1. Це розповідь про зміну емоційного стану незахищеної душі у великому і складному світі
2. Це розповідь про погані житлові умови, відсутність матеріальних благ
3. Це розповідь про неочікувану появу роботящої молодої особи, яка має здібності психолога
4. Справа закінчилася поцілунком
5. Головний герой – хлопець-підліток тринадцяти років
Відповідь
Т. Г. Шевченко
“Мені тринадцятий минало”
ІV гейм
“Конкурс капітанів”

Гра з глядачами
“Відгадай жартівливу загадку”

V гейм
“Гонка за лідером”

Гра з глядачами
“Розгадай кросворд”

Л  А  С  Т  І  В  К  А
Л  Е Л  Е  К  А
С  О  В  А
С Е  Л  Е  З  Е  Н  Ь
С  О  Р  О  К  А
Вітаємо переможців!!!
Дякуємо за увагу!


title: Маленький горбань

text:
6.
5.
4.
3.
2.
1.


Ліна Костенко “Я в ранці голос горлиці люблю”


title: "Intermezzo"

text:
Новела М. Коцюбинського "Intermezzo" посiдає особливе мiсце не тiльки у творчостi видатного письменника, а й в українськiй прозi загалом. Це водночас i соцiально-психологiчний, полiтичний твiр, i лiрична симфонiя, i лiрична драма в прозi, i пейзажна новела, i естетичний, фiлософсько-полiтичний трактат. У новелi гармонiйно переплелись фiлософськi мотиви i лiризм, i це переплетiння розкрило нам лiричного героя, свiт його почувань i настроїв. Ми бачимо степове українське село, його прекрасну природу i складнi, нерозв'язанi соцiальнi проблеми у час революцiї 1905-1907 рокiв.
«Сонцепоклонник»
«Він був людяним, не втрачав цієї риси протягом усього життя, любив добро, вірив у його переможну силу»
Дійові особи
Моя утома                                                                                СонцеЗалізна рука міста                                                                                Ниви в червніЛюдське горе                                                                                Три білі вівчаркиЗозуляЖайворонки

Яке ж значення має перелік дійових осіб?
Алегоричні дійові особи несуть важливе смислове навантаження, дають змогу глибше зрозуміти автора,  ідейний пафос твору. Символізують складну боротьбу в душі ліричного героя,допомагають зрозуміти, як поступово зникає роздвоєння його особистості, як повертається до нього душевна рівновага, готовність до виконання громадянського обов’язку
Що означає слово «Intermezzo»?
 «Перепочинок», «пауза».У музиці це інструментальна п’єса довільної будови або окремий епізод в опері. - Як пов’язана назва новели з її змістом?
 Назва твору дуже влучна. Під нею ми розуміємо перерву в творчості, насолоду музикою природи.

Отже, новела «Intermezzo» сприймається як автобіографічний твір.

«Intermezzo» - твір особливий, не схожий на будь-який інший у творчості самого письменника. У ньому немає розгорнутого сюжету, зовнішнього конфлікту, діалогів, полілогів.Сюжет визначається не звичним для читача подіями, а ритмами свідомості ліричного героя.
- Хто він, ліричний герой «Intermezzo» ?
 Ліричний герой - сам письменник, але це не зовсім так. Багато відчуттів, описаних у творі, знайомі кожному письменникові. Цей твір називають «поемою душі»
На які групи поділяються образи новели?
І все ж таки герой, переживши душевну кризу, здатен знов повернутися до активного життя.Яскравим доказом цього може бути зустріч із людським горем. Вони зустрілися, стояли мовчки і хвилину дивились один на одного. Ліричний герой ніби перевіряє свою готовність повернутися до людей, випробовує наше терпіння. Йому самому не віриться, що він може знову сприймати людське горе. Але раптом лунають слова: «Говори, говори…». Ліричний герой після зцілення повертається до того, чим жив раніше. «Душа співає, струни натягнуті…». Гармонії досягнуто. Отже, це була не втеча, а лише інтермецо – тимчасовий перепочинок, потрібний для заспокоєння.
Повернення до життя
Яка роль Кононівських полів? Чим вони допомагали митцеві?
Кононівські поля стали тією ланкою у ланцюгу життя, яку письменник влучно назвав « Intermezzo» . Саме вони принесли герою твору заспокоєння. Лише у природі є гармонія, якої постійно шукає людина. Стрес, депресію можна перемогти, зцілити – для цього потрібно йти до природи.
- Яка розв’язка новели? Яка основна думка твору?
Людина не може бути самотньою. Завдання митця – служити своєю творчістю народові: «Йду між люди. Душа готова, струни тугі, вона вже грає».
Лінія психологічних змін в душі героя
Підсумок: отже, інтермецо займає центральне місце у цьому ланцюжку. До нього є утома, стрес і лише після цього приходить рівновага. У природі ми повинні шукати перепочинку, душевної гармонії. Природа – це спокуса для тих, хто втратив віру у власні сили, віру в життя. І герой не тікає від суспільства, він лише набирається сил.

Літературна гра «Закінчи речення»
В українській літературі М.Коцюбинський відомий як…
( Імпресіоніст).
2. Слово «Intermezzo» означає…
(Перепочинок, пауза).
3. Новела «Intermezzo» присвячена…
(Кононівським полям).
4. На початку новели і в її фіналі наявний образ…
( Моя утома).
5. Ознакою драматичного твору в новелі є …
(Перелік дійових осіб).
6. «Єднала небо із землею в голосну арфу і грала на струнах симфонію поля « дійова особа новели…
(Жайворонок).
7. Дослідники, вивчаючи жанрову специфіку новели відносили її до…
(Поезії в прозі).8. Вівчарка Павла символізує…
(Дворянство), Трепов - …
(Жандармерію),Оверко…
(Принижене селянство).9. М.Коцюбинському присвоїли титул…
(Сонцепоклонник).10. Новела написана у …
(Час реакції).11. Кульмінацією новели є епізод…
( Зустріч митця з селянином).12. Уривок «Прощайте. Йду поміж людьми. Душа готова , струни тугі, наладжені, вона вже грає» є елементом сюжету - …
(Розв’язкою).


title: "Іван Котляревський"

text:
Іван Котляревський
Підготувала учениця 9 А класу
Григор Тетяна
План
1.Хто він?
2.Народився…
3.Літературна діяльність
4.Список творів
5.Енеїда
6.Пам’ять
7.Дати
8.Висновки
9.Література
Український письменник, автор «Енеїди перелицьованої», першого художнього твору на сучасній українській мові, один з ідеологів Просвітництва на Україну.
Хто він?
Народився...
в Полтаві в 1769 році. Сім'я Котляревських належить до гетьманський старшини пологів.
Літературна діяльність
Літературну діяльність розпочав близько 1794 року.
Котляревський - автор «Енеїди»

Список творів
«Перелицьована Енеїда»
«Пісня на новий 1805 год пану нашому і батьку князю Олексію Борисовичу Куракіну»
Записки про перші дії російських військ в турецьку війну 1806
«Солдат-воолшебнік» укр. стаття
 «Наталка Полтавка»
«Роздуми на євангеліє від Луки, ї
 журнал «Полтавська муха»
Енеїда
Поема «Енеїда» вперше видана у 1798 році, ставши таким чином першою друкованою книгою, написаною народною українською мовою, від якої зазвичай датується початок становлення і розвиток сучасної української літератури.
Енеїда
Уся поема виражає духовний світ української людини. Троянці — носії рис національного характеру; вони сміливі, дужі, завзяті. Проте, на думку автора, українець ще й покірний: на острові чаклунки Цірцеї йому судилася доля вола.
Енеїда
"Енеїда" написана чотиристопним ямбом.
«Енеїда» І. Котляревського — твір великого обсягу, що складається з шести частин, об'єднаних головним героєм (Енеєм);
віршований; багатий на події, яскраві характери.
Енеїда
Його образна система розгалужена.
«Енеїді» властиві риси лірики та епосу, оскільки розвинена сюжетність переплітається в ній з вираженою присутністю оповідача, його особистісним ставленням до героїв і перипетій — ліризмом.

Пам’ять
У 1903 році в Полтаві було споруджено пам'ятник Котляревському; В 1973 році - в Києві).
У 1952 році в Полтаві було відкрито літературно-меморіальний музей Котляревського.
У 1994 році була випущена поштова марка України, присвячена Котляревському.
У 2010 році в місті Бендери на території військово-меморіальному комплексу «Бендерська фортеця» було відкрито пам'ятник Котляровскому.
Дати
У 1780-1789 навчався в Полтавській духовній семінарії.

У 1789-1793 працював канцеляристом, у 1793-1796 - домашнім учителем у сільських поміщицьких родинах.

У 1796-1808 перебував на військовій службі.

З 1810 року працював наглядачем «Дому для виховання дітей бідних дворян».
У 1816-1821 роках - директор Полтавського театру.

1827-1835 - попечитель богоугодних закладів.

Помер у Полтаві в 1838 році.
Висновки
Творчість класика нової української літератури І.П. Котляревського належить до тих вічно живих явищ, про які, за словами В.Г. Бєлінського, кожна епоха складає своє судження, не вичерпуючи при цьому всього багатства і глибини їх змісту.

І.П.Котляревський – засновник нової української літератури. Його поема  “Енеїда”

Література
http://uk.wikipedia.org/wiki/Енеїда_(Котляревський)

http://ru.wikipedia.org/wiki/Котляревский,_Иван_Петрович

http://24tv.ua/home/showSingleNews.do?9_veresnya_lyudi_v_istoriyi&objectId=133561


title: "Інтимна лірика Ліни Костенко"

text:
Моя любове! Я перед тобою. Бери мене в свої блаженні сни. Ліна Костенко
Інтимна лірика Ліни Костенко
Я дуже тяжко Вами відболіла.Це все було як марення, як сон.Любов підкралась тихо, як Даліла,А розум спав, довірливий Самсон.Тепер пора прощатися нам. Будень.На білих вікнах змерзли вітражі.І як ми будем, як тепер ми будем?!Такі вже рідні, і такі чужі.Ця казка днів – вона була недовгою.Цей світлий сон – пішов без вороття.Це тихе сяйво над моєю долею! –Воно лишилось на усе життя.
Поезія Ліни Костенко надзвичайно м'яка і жіноча, в ній відбито прекрасне, золоте серце поетеси, її почуття й думки, що стали мені дуже близькими. її поезія — це талант, це гармонія. Гармонія мозку і душі, думки і почуття, змісту і форми. Талант поетеси, чудової жінки, що вміє відчувати, вміє дослуховуватися до найінтимніших своїх почуттів, проникати в найпотаємніші куточки людської душі, не міг не втілитися в поезіях про кохання. Ліна Костенко — тонкий лірик, автор блискучих поезій інтимного характеру.
Це не чудо, це гад, мені страшно такого кохання. Чорна магія ночі, скажи мені голосом рік — ця тривога, ця ніжність, незатьмарений рай без вигнання, заворожене щастя, — чи буває таке навік.
Кохання, на думку поетеси, — це найбільший самовияв людини, найбільша самореалізація, найкращий плід людської душі і серця. Якщо людина здатна кохати до самозабуття, до самозречення, до самоспалення, — значить Господь благословив її, дав можливість пережити найщасливіші години, дні в житті. Людина, яка кохає, не здатна чинити зло.
Розкажу тобі думку таємну, дивний здогад мене обпік: я залишуся в серці твоєму на сьогодні, на завтра, навік. І минатиме час, нанизавши сотні вражень, імен і країн, – на сьогодні, на завтра, назавжди! – ти залишишся в серці моїм. А чому? То чудна теорема, на яку ти мене прирік. То все разом, а ти – окремо. І сьогодні, і завтра, й навік.
У поезії «Розкажу тобі думку таємну...» — одному з ліричних шедеврів Ліни Костенко, простежуємо народження в свідомості ліричної героїні «думки таємної», спостерігаємо, як «дивний здогад» її обпікає. Вона з часом нанизує «сотні вражень, імен і країн», та найближчою має бути надія. Кохання для героїні — вічне, якщо вже покохала, то на все життя, бо кохання — це великий дар від Бога, воно носить священний характер. Тому так впевнена лірична героїня, що вона і її коханий залишаться в серці один одного «на сьогодні, на завтра, навік». У поезії звучить туга за втраченим коханням, але водночас немає мотиву безнадії.
Моя любове! Я перед тобою.Бери мене в свої блаженні сни.Лиш не зроби слухняною рабою,не ошукай і крил не обітни!Не допусти, щоб світ зійшовся клином,і не присни, для чого я живу.Даруй мені над шляхом тополинимважкого сонця древню булаву.Не дай мені заплутатись в дрібницях,не розміняй на спотички доріг,бо кості перевернуться в гробницяхгірких і гордих прадідів моїх.І в них було кохання, як у мене,і від любові тьмарився їм світ.І їх жінки хапали за стремена,та що поробиш,— тільки до воріт.А там, а там... Жорстокий клекіт боюі дзвін мечів до третьої весни...Моя любове! Я перед тобою.Бери мене в свої блаженні сни.
Душа ліричних героїнь поезій Ліни Костенко, як і поетеси, відкрита життю, коханню, щастю. Так, у вірші «Моя любове! Я перед тобою...» серце і душа героїні розкриваються назустріч коханню, «блаженним снам». Між тим героїня знає про те, що може заважати коханню, вона прагне любові щасливої, яка б не розмінювалася на «спотички доріг», боїться «заплутатись в дрібницях».
 Він цей вокал підносив, як бокал.   У нього був метелик на маніжці.   Якісь красуні, всупереч вікам,   До нього йшли по місячній доріжці.          А потім зникла музика. Антракт.   Усі мужчини говорили прозою.   Жінки мовчали. Все було не так.   Їм не хотілось пива і морозива.
Любов високоморальна й високоестетична, вона постає як чинник виховання, формування смаків і уподобань. Вічність і непроминальність класики кохання втілена в образі старого співака у вірші "Пелюстки старовинного романсу". Художні деталі - бокал, метелик на маніжці - протиставлені в тексті номінаціям, що вказують на сірість, буденність, примітив і відсутність тону:
 Прекрасна, щемка мелодія інтимної лірики Ліни Костенко бринить в душі то сумом і гіркотою, то вигадкою й оманою, пошуком єдиного й неповторного, то мріється як сон чи казка, а то лунає рішучим і вольовим наказом, естетичним і моральним заповітом.


Іван Котляревський "Енеїда"


title: Косинка Григорій Михайлович

text:
Косинка Григорій Михайлович(1899 - 1934)
Презентація
Учениці 44 групи
Бокової Дар’ї
Григо́рій Миха́йлович Стрілець— український письменник-новеліст. Перекладач. Жертва сталінізму («Розстріляне відродження»).
Біографічні відомостіДитячі роки:
Григорій Косинка народився у бідній селянській родині в селі Щербанівка Обухівського повіту на Київщині .Рід був давній, чумацький, але зубожілий — батько Григорія мав лише 1/8 десятини орної землі і щовесни ходив на заробітки косарем у херсонські степи.
 У пошуках кращого життя у 1908 році родина виїхала на Далекий Схід, оселившись на березі Амуру, почали будувати хату, проте вже через півроку повернулася на Батьківщину.
Його матір, Наталя Романівна, «шитвом почала заробляти паляниці», а батько підробляв на цукроварні.
Читати його навчив дід по матері, Роман Онищенко. Також він познайомив хлопця із «Кобзарем» Т. Шевченка та подарував йому три тоненькі зошити, у які Грицько записував почуті від матері та односельців пісні.
Після закінчення початкової школи 1913 року в селі Красному, звідки родом була мама, батько зміг влаштувати сина писарчуком у волості. У 1914 році Григорій їде до Києва на заробітки, де влаштовується чистити черевики. Невдовзі вдалося влаштуватися кур'єром-реєстратором до земської управи. Це дало можливість відвідувати й скінчити вечірні гімназійні курси та скласти іспити.
Період визвольної боротьби
Про життя Григорія Косинки протягом визвольної боротьби майже ніяких даних нема. Але з фрагментів листів К. Анищенка до Г. Косинки стає відомо, що Григорій перебував у повстанських загонах отамана Зеленого.

У 1926 році вийшла літературна хрестоматія «За 25 літ» , де про цей період у житті Косинки написано так: «Служив у армії рядовим козаком, брав участь у боях».

У 1920 році Косинка опиняється у м. Кам'янець-Подільському, що тоді було столицею УНР, але згодом повертається до Києва і стає студентом КІНО.
Навчання та перші творчі кроки:
1920—1922 навчався в Київському інституті народної освіти, який так і не закінчив через матеріальну скруту.
 1920 року стає членом літературно-мистецької групи «Гроно».
 У літературно-мистецькому збірнику «Гроно» (1920) опубліковано три новели Косинки — «Мент», «За земельку», «Під брамою собору».
 1922 з'явилася перша збірка Григорія Косинки «На золотих богів»
Друкувався у журналах «Нова Громада», «Червоний шлях».
Активна творча діяльність:
Косинка був директором Харківського і Київського радіокомітетів.
Належав до літературного об'єднання АСПИС (1923—1924).
У 1923 році в журналі «Нова Україна» з'являється оповідання «Анархісти» та цикл нарисів «Повстанці».
У 1924 році познайомився, і того ж року восени одружився із Тамарою Мороз.
У цей час були опубліковані нові збірки письменника: «В житах» (1926), «Політика» (1927), «Вибрані оповідання»(1928, 1929).
Арешт та загибель:
4 листопада 1934 викрадений органами НКВС СРСР.
Косинку засудили за звинуваченням у приналежності до організації, яка готувала терористичні акти проти зверхників російських комуністів.
Керуючись відповідною постановою ЦВК Союзу РСР, виїзна сесія Військової колегії присудила Григорія Косинку-Стрільця «розстріляти».
Косинку вбили комуністи 15 грудня 1934 року. Перед смертю він встиг передати дружині листа.
 Вшанування пам'яті
 1956 Андрій Малишко присвятив йому вірша:
Григорію Косинці
Ми тебе шукаєм по росинці
В Щербанівці, серед тополин,
І виходить мати у косинці
Виглядає, чи не прийде син.
Не приймав ти підлості нітрохи,
Прогримів, немов весняний грім,
І стоїть замучена епоха
Над безсмертним іменем твоїм
У 1979 в с. Щербанівка встановлено пам'ятник Косинці .
 Михайло Горловий є автором пам'ятника Григорію Косинці у селі Красному .
У 2001 році Київською обласною державною адміністрацією було засновано Київську обласну літературну премію імені Григорія Косинки для відзначення кращих здобутків поетів, прозаїків, драматургів і літературних критиків, які постійно проживають в Київській області.
Бюст Г. М. Косинки на будинку по вул. Володимирській
Твори
«На буряки» (Згадка з дитячих літ) (1919)
«Мент» (1920)
«За земельку» (1920)
«Перед світом» (1920)
«На золотих богів» (1920)
«Троєкутний бій» (1921)
«Заквітчаний сон» (1923)
«Сорочка» (1923)
«Фавст» (1923)
«Голова Ході» (1923) «Постріл» (1924)
«Анкета» (1924)
«В житах» (1925)
«Мати» (1925)
«За ворітьми» (1925)
«Політика» (1926)
«Циркуль» (1926)
«Серце» (1931)
«Гармонія» (1933)
«Змовини» (1933)


       Національна премія України           імені Тараса Шевченка
Республіканську премію імені Т. Г. Шевченка засновано 20 травня 1961 року Постановою Ради Міністрів УРСР
Національна премія встановлена для нагородження за найвидатніші твори:
            літератури; (публіцистики і журналістики)
            образотворчого мистецтва;
            музики;
            театрального мистецтва;
            кінематографії.
Шевченківську премію першими отримали Павло Тичина, Олесь Гончар в галузі літератури і Платон Майборода в галузі музики 9 березня 1962 року.
Від 23 квітня 1969 року Республіканська премія отримала назву ”Державна Премія УРСР імені Тараса Шевченка”
З 16 березня 2000 року відповідно до прийнятого Закону України “Про державні нагороди України”, Національна премія України імені Тараса Шевченка була віднесена до державних нагород України
Лауреати Національної премії України імені Тараса Шевченка 2013 року:
                  - письменник Леонід Горлач
                     (Коваленко) – за книгу
                     поезій “Знак розбитого
                                                          ярма”;

                   - режисер-постановник Дмитро Богомазов
                     за вистави “Гамлет” Шекспіра Одеського
                     академічного українського музично-дра-
                     матичного театру ім. В. Василька;
                     “Гості прийдуть опівночі” А. Міллера
                     Київського академічного театру драми
                     і комедії на лівому березі Дніпра;
                     “Щуролов” за О. Гріном Київського театру
                     “Вільна сцена”.
                   - художник Петро Печорний – за серію
                      декоративних тарелей за мотивами
                      творів Т. Шевченка
Тарелі Петра Печорного
Дмитро Богомазов
        режисер-
     постановник


title: Л.Пономаренко „Гер переможений“

text:
Л. ПОНОМАРЕНКО «ГЕР ПЕРЕМОЖЕНИЙ»

Диспут – латинського походження, означає “суперечу”, “міркую”.
Правила диспуту:

Якщо хтось говорить – слухай.
Хочеш висловитись – підніми руку.
Не перебивай того, хто говорить.
Будь активним у диспуті.

Питання до диспуту:
Що означає слово жорстокість?
У чому виявляється жорстокість у світі?
Чи жорстокі ви самі?
Як можна боротися з жорстокістю?
Тема уроку: Любов Пономаренко “Гер переможений”
Мета уроку: стисло ознайомитися з життєвим і творчим шляхом Л.Пономаренко; розкрити характери героїв, з'ясувати причини такого явища як жорстокість дітей по відношенню до німця; формувати вміння осмислювати прочитане, грамотно висловлювати свої думки, аргументувати їх; усвідомити ідейний зміст твору; виховувати в собі одну з найкращих людських рис – милосердя, уміння прощати, любити людину.
Любов Петрівна Пономаренко
НОВЕЛА – різновид оповідання, невеличкий епічний твір, характерними ознаками якого є:
незвичайна життєва подія,
напружений розвиток дії,
несподівана розв'язка,
героїв небагато,
увага зосереджена на розкритті переживань і настроїв дійових осіб,
як правило, відсутні описи.

Жахи
війни…
Жахи війни…

Гер – пан
Шнель – швидко
Гут – добре
Кіндер – дитина
Фрау – звертання до жінки в Німеччині
Лейпціг – місто в Німеччині
Барак – місце проживання німців
Вдова – жінка, в якої загинув чи помер чоловік
Бидлота – принизливе звернення до полоненого

Яких страждань зазнав наш народ та багато інших народів під час Другої світової війни?Чому народ-борець переміг фашизм?За що ми повинні бути вдячними тим, хто загинув на війні, отримав каліцтво, залишився живим?Чи живуть поруч з вами люди — учасники війни? Як ви ставитеся до них?
С. Далі “Обличчя війни”
Суд над жорстокістю дітей
          Зло – добро
                                Жорстокість – милосердя

Ідея твору – засудження війни,
                                               жорстокості,
                            уславлення гуманізму,
                                                доброти,  чуйності.
Домашнє завданняПідготуватися до тематичної контрольної роботи


title: І. Я.Франко

text:
І. Я.Франко
Фокусуючі запитання:

Як звати головного героя новели?
Поясніть другу назву новели «Із записок відлюдька».
Напередодні якого свята відбуваються події?
Розкажіть про спосіб життя Хоми.
Хто така Сойка, як її справжнє ім`я ?
Які образи-символи є в новелі?
Чому розлучились герої?
Доведіть, що Хома і Марія справді кохали одне одного.
Поясніть початок листа : «Чи тямиш мене?»
Якою була поведінка Хоми під час читання листа, про що це свідчить?
Чому Сойка наважилась через 3 роки все-таки повернутися до Массіно?
Що символізують крила давно вбитої сойки?

Сюжетний ланцюжок:

Експозиція:  Герой – естет готується до зустрічі Нового року. Ніщо суспільне його не хвилює. Він самотньо  милується мистецтвом, книгами, квітами.
Зав’язка:      Лист від незнайомки.
Розвиток дії: Історія кохання Марії до Массіно, ревнощі до сойки, брак пристрасті з боку чоловіка.
КУЛЬМІНАЦІЯ: Втеча з практикантом, пограбування батька Генріхом.
Розвиток дії: Перебування із Зигмундом у банді злочинців; допомога крадіям. Арешт Зигмунда; поїздка в Іркутськ із Володею. Нудьга. Програш у карти. В руках у купця. Напад на купця. Героїня стає другою дружиною капітана-ісправника Серебрякова. Втеча Марії в Порт-Артур. Російсько-японська війна. Догляд за пораненим чоловіком. Мрія про Массіно.
Розв’язка: Герой – оповідач змінює свої погляди, починає розуміти справжнє життя. Марія повертається до нього.
Позасюжетні  елементи:   описи (пейзажі, портрети), роздуми героя, коментарі.

На театральній сцені:

Заголовок
підзаголовок

 Сойка (Garrulus glandarius), птах родини воронових, відіграє роль "поліцейського лісів":
вона завжди на сторожі, своїм скрипучим голосом подає знак лісовим мешканцям про появу людини набагато раніше чим людина її помітить. Довжина тіла близько 34 см, вага 147 — 196 г. В природі сойка уникає відкритих місць, більше полюбляє перельоти з крони на крону. По землі пересовується невпевненими стрибками, тому внизу довго не затримується. Також сойка має здатність переймати звуки інших птахів.

Імітаторські здібності сойки достатньо хороші. Їй підвладні, напевно, не тільки всі звуки живої природи, а й нескінченна різноманітність механічних звуків. Сойка може "стукати", ніби вдаряє дзьобом об дерево, "скрипіти", як незмазане колесо воза. Іноді можна опинитися свідком і спільного співу сойок. Кожна з них навперебій спочатку видає мінорну свистячу трель, після якої йдуть тихий клекіт, щиглики, глухий передзвін. До квітня подібні концерти закінчуються, після чого спів сойки можна тільки іноді почути на гніздовий ділянці. У всіх випадках спів сойки - явище вкрай короткочасне і нерегулярне. Воно припиняється з появою гнізда, і аж до вильоту пташенят сойка робиться однією з наймовчазніших і лякливих птахів.

Сойка належить до найбільш обдарованих пересмішників. Альфред Брем так описує здібності сойки: "Іноді птах кричить, як кішка: "мяу ", а нерідко глухим черевомовним голосом, але абсолютно ясно вимовляє слово" маргольф "... вона відтворює всі звуки і шуми, які чує у своїй окрузі. Вона так досконало передає нявкаючий заклик мишоїда, що здається, ніби це властивий їй самій, а не запозичений крик ... Іноді сойки вчаться вимовляти окремі слова, а частіше насвистувати короткі мелодії".

Короткий зміст:
    Оповiдач говорить, що завтра Новий рiк i сорок рокiв iз дня його народження. Вiн хотiв би зустрiти це свято спокiйно, з гiднiстю, як робить це вже два роки поспiль. Ранiше вiн теж зустрiчав Новий рiк у великiй веселiй i шумнiй компанiï. Але тепер такого не хоче. Вiн послухає улюблену музику, почитає журнали, помилується квiтами, що саме розквiтли, може побути хоч дитиною, хоч героєм, головне — самим собою. З товаришами по роботi, з друзями, знайомими вiн поводиться чемно, навiть дружньо, але стримано, нiкого не впускає у свою душу, та нiхто особливо й не прагне цього.
   Раптом служник приносить йому листа з далекого Порт-Артура. Оповiдач сумнiвається, вiдкривати його чи нi, читати чи так просто вкинути у вогонь. Адже там, мабуть, скiльки слiв написано, а вiдомо ж, що досить одного, щоб убити людину чи на довгi лiта зробити її нещасливою. Все-таки вiдкрив. Це був лист вiд дiвчини, з якою вiн колись зустрiчався i про яку думав, що ïï вже давно й на свiтi немає. Вона жартiвливо називала себе Сойкою,
i в листi лежало засушене сойчине крило.
    Маня була дочкою лiсника. Вони познайомилися в лiсi, i його вразив ïï дивний мисливський одяг, ïï смiх, безжурна енергiя, що так i випромiнювалася з неï.Сойка питала в листi, чи пам'ятає вiн ïï смiх, ïхнi зустрiчi пiд хатиною, те, як дивилася на них сойка з дерева, як вона почала ревнувати пташку до коханого, котрого та будила ранiше за неï, як убила ту сойку з рушницi, а потiм довго плакала. Вона зiзнається, що грала з ним, але так, як кокетує квiтка, розкриваючи нiжнi пелюсточки й розливаючи навколо себе чарiвнi пахощi.
Вiн був спокiйним, лiнивим егоïстом, тому не втримав ïï коло себе.

   Одноï ночi вона втекла з молодим практикантом Генрисем. Але гiрко помилилася. Скромний хлопець виявився зовсiм не тим, за кого себе видавав, а злодiєм. I поïхали вони не до багатих родичiв Генрися, а за кордон у вояж разом iз бандою крадiïв. Коли Генрися заарештували, вона змушена була врятувати того, звабивши полiцмейстера.Тепер вона сидить у Порт-Артурi, де триває вiйна з японцями, бiля тяжко пораненого чоловiка й чекає, коли стане вiльною. Вона береже ту червону в бiлих цяточках сукню, в якiй втекла, i хоче приїхати в нiй до нього, аби лиш тiльки його побачити, якщо вiн хоч краплину пам'ятає ïï та своï до неï почуття.
    Тiльки багато пiзнiше дiзналася, що ïï батька обiкрали, забрали грошi зi скарбницi, вiн швидко пiсля того помер, так i вважаючи ïï злодiйкою.Генрися, цього нiкчемного п'яничку-злодюжку, нiбито впiймали знову, i вiн зник назавжди. А Маня дiсталася ïхньому ватажку, Зигмунду. Якось арештували й того. Вона залишилася вiльною. Сiла в поïзд i поïхала. У дорозi познайомилася з iнженером Володею, швидко з ним змовилась i поïхала за його призначенням до Сибiру. У глухоманi Володi швидко все набридло, вiн почав пити й грати в карти, поки й програв ïï саму багатому золотопромисловцю, ласому до жiнок.
           Навеснi бiля Красноярська на них напали якiсь волоцюги i вбили Никанора Ферапонтовича, а ïï забрали. Це виявився той же Зигмунд. Але Маня дiсталася iншому, ïхньому ватажковi. Зигмунд навiв роту солдатiв, ватажка вбили, арештували й наводчика. Жiнка дiсталася капiтану-справнику, i це було найтяжче, найстрашнiше з того, що вона зазнала в життi. Капiтан тримав ïï разом iз законною дружиною. I п'яний бив обох, не розбираючи. Нарештi Маня втекла вiд нього, хотiла утопитися, але натрапила на поïзд, яким ïхали вiйська на вiйну з Китаєм. I поïхала з ними, ïй було байдуже, куди i з ким.Тепер ось грають гармати, напевне, починається новий штурм. Але вона йде до моря, щоб передати листа китайцевi, i вiрить, що Вони все-таки колись зустрiнуться, якщо не на цьому свiтi, то на тому.

Оповiдач схаменувся близько дванадцятоï. Оце так свято, проведене в сльозах! Мабуть, романтична дiвчина повидумувала... Де вона тепер?
Раптом дзвiнок у передпокоï. Iвась говорить, що прийшла якась дама у вуалi й хоче бачитися з паном радником.
Зняла хутро й сидить у легкiй червонiй сукнi з бiлими цятками.
Коментар:
У новелi I. Франка «Сойчине крило» змальована жiноча доля в новiтнiй iнтерпретацiï. Героïня дуже помилилася у своєму виборi, i це призвело до тяжких моральних та фiзичних страждань. Тому вона згадує своє перше чисте й незаплямоване кохання, хапається за нього, хоч у листi, як за рятiвну соломину. Герой-адресат уособлює боротьбу мiж байдужим, вiдстороненим вiд людських пристрастей естетом i живим чоловiком з живими почуттями. Його настроï та свiтогляд змiнюються разом iз перипетiями в листi; перемагають добро й великодушнiсть.

Продовження сюжетного ланцюжка до твору                               І. Франка « Сойчине крило» ( зразок )

Експозиція: Входить до кабінету Хоми Марія. Обоє спочатку мовчать.
Зав’язується  розмова.
Розвиток дії: Вони поринають у спогади. У обох шалено б’ється серце.Кульмінація: Хома робить відважний крок і пропонує Марії одружитися, бо після сьогоднішньої зустрічі не уявляє своє життя без неї.
Розвиток дії: Дівчина сприймає цю пропозицію не серйозно, бо не може повірити в його щирі наміри після всього, що вона  вдіяла. Массіно знову поринає у самотнє життя, ні з ким не спілкується. Марія весь час думає про Хому. Усвідомлює, яку помилку  допустила. В якусь мить кидає усі справи і їде до Массіно.
Розв’язка: Він не тримає  зла на Марію і добре її розуміє. Дівчина приймає пропозицію одружитися. Вони щасливо доживають свої останні роки життя.

Питання для обговорення:
Хто винен у тому, що Хома та Марія розлучилися?
Чи зустрілися б вони, якщо б Марія не надіслала листа?
Як ви розцінюєте той факт, що вона першою пішла на примирення?
Які якості повинні виробити в собі закохані, щоб не розлучатися?

Проблемне питання:
Чому  Іван Франко ввів образ пташки сойки?
ДЖЕРЕЛА:
fij.com.ua/.../588-Onovlennya_dush_V_dly...


title: "Іван Нечуй-Левицький. Творчість"

text:
Іван Нечуй-Левицький.Творчість

Народився Іван Семенович 25 листопада 1038 року в м. Стеблові. Вчився спочатку в Богуславському духовному училищі,а потім у духовній Київській семінарії,Київській академії. Свою першу повість, “Дві московки ”,написав у 28 років.
За сприяння Пантелеймона Куліша у львівському журналі «Правда» у 1868 р. під ім'ям Іван Нечуй були надруковані повісті «Дві московки», «Причепа», оповідання «Рибалка Панас Круть».
І. Левицький подорожував Швейцарією, а 1873 р. переїхав на педагогічну роботу до Кишинева.
У 1874 р. у Києві видано збірку творів, куди увійшли роман «Хмари», оповідання «Не можна бабі Парасці вдержатись на селі», «Запорожці».
 У 1876р. написані повісті «Микола Джеря», «Бурлачка», 1878р. — повість «Кайдашева сім'я».

У наступні роки, хоч творчий пульс письменника дещо слабне, він створює ряд цікавих, визначних творів (“Старі гультяї”, 1897; “Чортяча спокуса”, 1885; “Не той став”, 1896; “Сільська старшина бенкетує”, надруковано 1911р.). Окремо стоїть казка “Скривджені та нескривджені” (1892), де письменник у фантастичних образах показує суперечності між народом і самодержавством.
Багаті спостереження побуту, моралі і звичаїв духовенства знайшли повнокровне втілення у великій повісті Нечуя-Левицького “Старосвітські батюшки та матушки” (1884р. надрукована в “Киевской старине” в російському перекладі, в 1888р. — у журналі “Зоря” мовою оригіналу).
Якщо в “Старосвітських батюшках...” гумор і сатира поєднані з легким сумом, то в наступних повістях і оповіданнях — “Афонський пройдисвіт” (1890), “Поміж ворогами” (1893), “Київські прохачі” (1901, надрукована 1905р.) — на перший план в малюнках характерів виступає авторський сарказм.

Погляд письменника неодноразово звертається до освічених кіл, до української інтелігенції. Різноманітні типи людей цієї суспільної групи, їх ідейні прагнення, суперечки постають у романах “Хмари” (1874) і “Над Чорним морем” (1890), а також у творах інших прозових жанрів (“Навіжена”, “Неоднаковими стежками”, “Гастролі”, “На гастролях в Микитянах”, “Дивовижний похорон”).

Не лише сучасність, а й сторінки української історії знайшли відображення у творах Нечуя-Левицького, що належать до різних жанрів: казка “Запорожці” (1873), повісті і науково-популярні нариси (“Гетьман Іван Виговський”, “Перші київські князі”, “Татари і Литва на Україні”, “Унія і Петро Могила”, “Український гетьман Богдан Хмельницький і козаччина” та ін.). Серед історичних художніх творів письменника перше місце займає роман “Князь Єремія Вишневецький” (1897, вперше надруковано 1932р.). Образи минулого України Нечуй-Левицький відтворював і в драматичних творах (“Маруся Богуславка”, 1875; “В диму та полум'ї”, 1911).

Письменник активно цікавився розвитком українського мистецтва: театру, музики, живопису (“З Кишинева”, 1884; “В концерті”, 1887; “Марія Заньковецька, українська артистка”, 1893, та ін.).Крім згаданих історичних драм перу Нечуя-Левицького належать комедії з міщанського побуту (“На Кожум'яках”, 1875; “Голодному й опеньки м'ясо”, 1887), які містять цікаві характеристики типів міщан, торговців, дрібних чиновників, їх звичаїв, моралі й психології. Найбільш вдалою є перша п'єса, яка у переробці М. Старицького під назвою “За двома зайцями” набула більшої сценічності й досі живе в українському театрі.
У творчій спадщині письменника є також літературно-критичні й літературно-публіцистичні статті. У відомій статті “Сьогочасне літературне прямування” (1878 — 1884) містяться цікаві роздуми про специфіку художньої творчості та роль усної поетичної традиції в літературі.
У праці “Українство на літературних позвах з Московщиною” (1891) Нечуй-Левицький досить виразно висловлює націоналістичні погляди на історію і культуру України.
.
Кінець.Дякую за увагу!


title: Іван Малкович «Із янголом на плечі»

text:
Іван Малкович «Із янголом на плечі»
БЕРЕЖІТЬ
 СВОГО
ЯНГОЛА !!!


література українського романтизму


title: Леся Українка "Давня казка"

text:
Леся Українка
"Давня казка"

При народженні:	Лариса Петрівна Косач
Дата народження:	13 (25) лютого 1871
Місце народження:	м. Новоград-Волинськ
Дата смерті:	19 липня (1 серпня) 1913 (42 роки)
Місце смерті:	м. Сурамі, Грузія
Національність:	українка
Мова творів:	українська, російська, французька
Рід діяльності:	прозаїк, поет, драматург, публіцист
Роки активності:	1884–1913
Жанр:	драматична поема, вірш
Портфоліо письменниці:

Прославимо поетів, у яких один бог — красиво сказане, безстрашне слово правди.
                   Максим Горький

Твір, який читають, має теперішнє; твір, який перечитують, має майбутнє.
                О. Дюма-син

Не поет, хто забуває
Про страшні народні рани,
 Щоб собі на вільні руки
Золоті надіть кайдани!
                 Леся Українка

Історія написання твору:
«Давню казку» Леся Українка написала в 1893 році. На ту пору вона вже була зрілим поетом. Своє місце як митець письменниця бачила лише серед найпередовіших, революційних представників суспільства — серед робітників.
Твір «Давня казка» вперше був опублікований у львівському журналі «Життє і слово» за 1896 рік, а пізніше — в другій збірці віршів Лесі Українки «Думи і мрії». У час творення цієї поеми одні письменники реакційного напряму заявляли, що мистецтво потрібно лише для розваги, інші — що історію вершать царі, королі, володарі трудящих, що гнобительський лад — непорушний, вічний. Поемою «Давня казка» Леся Українка давала гостру відсіч носіям цих теорій.

Тема: зображення боротьби трудящих проти своїх поневолювачів та ролі і місця поета у визволенні народу від гніту.
Ідея: уславлення мужності, цілеспрямованості, віри у щасливе життя (поет); засудження жорстокості, жаги до збагачення, прагнення поневолити народ (Бертольдо).
Основна думка: у пошані народній завжди залишаються ті, хто захищав, відстоював інтереси простого люду, жертвуючи своїм життям.

Жанр: ліро-епічна соціальна поема-казка. (Від казки — зачин, події відбуваються в давноминулі часи, в якійсь невідомій країні, головні персонажі — поет і Бертольдо — зустрічаються тричі, як і в казках.)

Ліро-епічна поема — віршований твір, у якому сюжет на суспільну тематику поєднується з ліричними  відступами або розкриває чітку авторську позицію щодо важливих суспільних тем.
Теорія літератури:

Композиція:
Твір складається з чотирьох розділів.
Експозиція: знайомство з поетом.
Зав'язка: зустріч поета з Бертольдом.
Кульмінація: конфлікт між Бертольдом і поетом.
Розв'язка: довічне ув'язнення поета, його смерть;  «а  поетові нащадки Слово гостреє гартують».

Віршований розмір:
У строфах поеми «Давня казка»  заримована лише половина рядків:
Золотих не хочу лаврів,
З ними щастя не здобуду,
Як я ними увінчаюсь
То поетом вже не буду.
Такі вірші називаються напівбілими, або римованими.
Чотиристопний хорей, яким написано «Давню казку», з одного боку, сприяє стрімкому розгортанню сюжету, з другого — наближає вірш до розмовної мови казки, передає ритм часу, протягом якого наростає конфлікт між групами людей.

Мовно-виражальні засоби поеми:
А) Поетичний синтаксис: антитеза, інверсія, фразеологізми:
«Час  летів, немов на крилах», «Кажуть весь поміст у пеклі з добрих  замірів зложився», «Золотих не хочу лаврів», «спіймати вітра в полі».
Б) Тропи:епітети, метафори, порівняння:
 сумна діброва, рими-соколята, думи-чарівниці; «сонечко червоне заховалось за діброву», «час летів», «розливався людський стогін всюди хвилею  сумною», «пісні ідуть по людях».

В) Лексика твору: загальновживані слова, архаїзми із західноєвропейської літератури, фольклору (граф, графство, герольди).
Д) Іронія і сатира в поемі.
В іронічному плані вживаються слова «лицар» і «лицарство» щодо Бертольда та його воїнів. На Україні «лицар» — мужня, саможертовна, благородна людина, захисник волі. Таким лицарем Леся Українка вважала поета:
Нас таки чимале військо,
Маєм свого отамана,
Він у нас одважний лицар...
В іронічному плані написані окремі рядки «поетових пісень». У сатиричному плані показано взаємини між графом Бертольдом і народом.

Проблеми і мотиви твору:
• роль митця в суспільстві;
• служіння музі й народові;
• суть людського щастя, вдячності;
• війни заради збагачення.

Інформаційне ґроно до образу поета:
Поет
гордий, впевнений у своїх діях
“...Божа людина”
“завжди вільний”
“лиха не боюся”
“ Я на крилах думки лину.”
не приваблює золото, слава

Інформаційне ґроно до образу Бертольда:
Бертольдо
“Лихий такий, крий боже...”
прагнення до збагачення
зневажливе ставлення
до простого люду
улесливий, підступний
“сліпа” любов до Ізідори
корисливий, бездушний,
невдячний
гордий, завзятий, упертий
лякливий, не сприймає
революційних пісень

ТЕСТОВІ ЗАВДАННЯ:
Країна, в якій відбуватимуться події казки:
а) Франція; б) невідома; в) фантастична;
 г) Англія.
2. Хто раз у раз відвідував поета?
а) Селянські діти; б) молодь; в) місцеве панство; г) люди похилого віку.
 3. Герой твору не відчував ні голоду, ні холоду, бо отримував допомогу від:
а) Господа ; б) простого люду; в) кобзарів;
г) князя.

4. Поет не сподобався лицарю через те, що він:
а) образив лайливим словом вельможу;
б) відмовився піднятися, бо лежав на самісінькій стежині; в) виявився розумнішим за пана; г) не став на коліна перед ним.
5. Музичний інструмент, за допомогою якого поет мав можливість продемонструвати свою майстерність:
 а) сопілка; б) гармонь; в) гітара; г) мандоліна.
6. Щастя для поета – мати:
а) великий гонорар за свої поезії; б) волю;
в) графство; г) повагу до себе від лицаря.

7. Щоб привернути до себе увагу Ізідори, Бертольдо вирішує для неї:
а) виконати серенаду; б) станцювати;
в) запропонувати поїхати з ним на полювання;
г) подарувати смарагд.
 8. «Не легким полюванням» для лицаря Бертольдо було:
а) спіймати пташку; б) дібрати ноти для виконання музики; в) скласти поезію; г) віднайти музичний інструмент.
 9. Яку подяку отримав Бертольдо від Ізідори, виконуючи для неї серенаду?
а) Перстень; б) маленьку хустку; в) червоне яблуко; г) квітку троянди.

10. Після виконання серенади у Бертольда зникла:
а) туга; б) лиха думка; в) надія; г) жорстокість.
 11. У військовому поході солдат розважала:
а) пісня; б) музика; в) Ізідора; г) вільна думка.
12. Залишивши рідний край воїни відчули:
а) тугу за Батьківщиною; б) смертельну небезпеку; в) радість від того, що тепер матимуть можливість отримати багато грошей за перемогу над ворогом; г) що стали сильними і мужніми.


title: Коротка розповідь про письменницю. «Малий віз»

text:
		Оксана Сенатович. Коротка розповідь про письменницю. “Малий Віз”. Чарівний сон Дмитрика. Образ допитливого хлопчика. Місце уявного і фантастичного у казці. Значення історичного минулого для сучасності.
Тема:
Мета уроку: коротко розповісти про письменницю, пригадати відомості про літературну казку, з історії України про Івана Сірка, запорізьких козаків; вчитись виразно і вдумливо читати твір, переказувати; виробляти вміння і навички знаходити у тексті художні засоби, коментувати їхню роль.
Епіграф урокуКазка кличе нас у мандри...						Валерій Шевчук
Казка – це невеликий розповідний твір  про вигадані, часто фантастичні події. Казки бувають народні й літературні.
Різновиди казок:1. казки про тварин;2. суспільно – побутові;3. фантастичні (чарівні).
Казки  складаються із:1. зачину;2. основної частини;3. кінцівки.
Оксана Павлівна Сенатович(1941 - 1997)
   Володимир Лучук             			 Іван ЛучукТарас Лучук
Угадай тваринку
Зоряне небо
Мала ВедмедицяВелика Ведмедиця
Головна думка: між минулим і сучасним тісний зв’язок; потрібно цікавитись історичним минулим, пишатися ним, продовжувати справу  прийдешніх поколінь.
І група
1. Уявне
- зорі на дні озера;
- зустріч з козаками;
- написання книжки про Сірка.

2. Фантастичне
- підводні козацькі човни, ракети;
- поїздка на Малому чи Великому Возі;
- козакам по 310 років.

ІІ група
Чарівнийсон Дмитрика – це умовний літературний прийом, який часто зустрічається  в  літературних казках для створення фантастичних ситуацій.
Іван Сірко
Запорожці пишуть листа ...
Домашнє завдання:написати твір-мініатюру “Мої мандрівки чарівними снами” або вигадати казкову історію з вашою участю і записати її у формі розповіді про себе.