title: Постать І. Я. Франка в духовному просторі україни 2010 р.

text:
ПОСТАТЬ І. Я. ФРАНКА В ДУХОВНОМУ ПРОСТОРІ УКРАЇНИ2010 р.
Сторінка І“ Я син народа,Що вгору йде,хоч був запертий в льох.    Мій поклик:праця, щастя і свобода.”Іван Франко
          Іван Франко народився 27 серпня 1856 року в селищі Нагуєвичі Дрогоби-цького повіту, в ро-дині коваля Якова.
«На дні моїх споминів і досі горить той маленький, але міцний вогонь... Це вогонь у кузні мойого батька. І мені здається, що запас його я взяв дитиною  в свою душу на далеку мандрівку життя»І. Я. Франко
                Батько мав 24 морги поля, славився як чу-довий ремісник і людина непересічного ро-зуму. У Нагуєвичах височів хрест, викуваний ним на честь скасування панщини в Галичи-ні.     Мати Івана Франка – Марія Миколаївна Кульчицька – була родом із сусіднього села Ясениці-Сільної, мала гарний голос, любила своїм дітям співати та розповідати казки.       Батько помер коли йому виповнилося де-в’ять років. Дякувати вітчиму- той відправив хлопця навчатися до гімназії, адже у почат-ковій школі малий Іванко був першим відмін-ником.     Згодом – у 16 років – Іван втратив матір.
                                    Навчання і освіта    Івась ріс талановитою дитиною з чудово розви-неною пам’яттю, мисленням і уявою. Оскільки в Нагуєвичах школа знаходилася дуже далеко від оселі батьків, Яків віддав шестирічного Івана до початкової школи в Ясеницю-Сільну.     У 1864 році батьки віддали Івана в Головну міську школу Дрогобича.       Після смерті батька навчанням Івана Франка пере-ймається його вітчим Гринь Гаврилик, який відпра-вляє його на навчання до Дрогобицької гімназії.   Улітку 1875 року Франко успішно закінчив гімназію, а 14 жовтня його зарахували на філософський факуль-тет Львівського університету
     Улітку 1875 року Франко успішно закінчив гімназію, а 14 жовтня його зарахували на філософський фа-культет Львівського університе-ту,який він не закінчив через арешт.   Університет Франкові довелося закінчувати в Чернівцях, де під час зимового семестру 1890-1891 років він склав усі необхідні екзамени й одержав атестат, без якого не міг бути допущений до докторського іспиту. Того ж року поет відбув до Відня і через півроку склав обидва іспити з відзнакою, а згодом й захистив дисертацію.
     1 липня 1893 року Івану Франку було надано ступінь і титул доктора філософії.
“Запхано мене до найгіршої камери, до злодіїв, убивць та інших звичайних злочинців”.                      Іван Франко
     За зв’язки з російськими революціонера-ми та українцями зі Сходу поліція робить у Франка обшук і 12 червня 1877 року садить у тюрму. У січні наступного року власті орга-нізували суд над Франком і його однодумця-ми, звинувачували їх у належності до насп-равді неіснуючої таємної соціалістичної ор-ганізації.     Удруге арештували письменника в берез-ні 1880 року  і ув’язнили на три місяці в ко-ломийській тюрмі.
“Я буду жити, бо я хочу жити!Не щадячи ні трудів, ані поту…”                                  Іван Франко
Перші літературні твори     Перші літературні твори Франка — вірш «Народна пісня»(1874р.) і повість «Петрії і Довбущуки» (1875 р.) були друковані в студентському часописі «Друг», членом редакції якого він став з 1875 року. Активна громадсько-політична і видавнича діяльність та листування з Драгомановим, організації гуртків у Львові, дописує до польської газети «Praga», знайомиться з працями  Карла Маркса й Фрідріха Енгельса та разом з Павликом засновує  у 1878р. часопис «Громадський Друг», який після конфіскації виходив під назвами «Дзвін» і «Молот».
       Перший період            творчості         Перший період творчості Франка визначають його полтич-ні поезії, своєрідні народні гімни: «Каменярі» (1878 р.), «Вічний ре-воціонер» (1880 р.), «Не пора…» (1880 р.) та інші, а також повісті «Boa constrictor» (1881 р.) «Бори-слав сміється»,  «Захар Беркут» (1882) та низка літературознавчих і публіцистичних  статей.
        У 1881  році Франко став співвидавцем часопису «Світ», після закриття (1882 р.) якого працював в редакції часопису «Зоря» і газеті  «Діло» (1883—1885р.). Розійшовшися  з народовцями, які побоювалися його радикально-соціалістичних і революційних ідей, Франко пробував заснувати незалежний орган і для здобуття підтримки двічі їздив до Києва — 1885 і 1886 рр.; там познайомився з київськими культурними діячами, серед інших з М. Лисенком і М. Старицьким.М. Коцюбинський, І.Франко, В. Гнатюк. (Фото 1905 року)
Останні роки життя письменникаЗ 1908 р. стан здоров'я Франка значно погіршився, однак він продовжував працювати до кінця свого життя. За останній період він написав «Нарис історії українсько-руської літератури» (1910 р.), «Студії над українськими народними піснями» (1913 р.), здійснив велику кількість перекладів з античних поетів. 1913 р. вся Україна святкувала сорокарічний ювілей літературної праці Франка.
   Період останнього десятиліття життя Франка — дуже склад-ний.    За розповідями сина Ан-дрія: «у цей період батька пере-слідував дух померлого дідуся, який бив його золотим молотом по руках…». «Протягом 14-ти днів я не міг ані вдень, ані вно-чі заснути, не міг сидіти, і, коли, проте, не переставав робити, то робив се серед страшенного болю»— писав Іван Франко. За таких обставин, за неповний рік до смерті Франко творить 232 поетичні переклади і переспіви, обсягом близько 7000 поетич-них рядків.
     Помер Іван Франко 28 травня  1916 р. у Львові. Через два дні відбулося кількатисячне уро-чисте прощання на Личаківському цвинтарі.   Спочатку поховали Івана Яко-вича в чужому склепі. Лише через 10 років останки Франка були пе-ренесені в окрему могилу, відому своїм пам’ятником, на якому Франко-каменяр «лупає сю ска-лу».
Сторінка ІІ
“
Тричі мені являлася любов”.

І.Я. Франко
“Любов – це кара, це сумна в’язниця, Бог від якої заховав ключі”.                                                                                П. Сорока
   Доля звела з Ольгою, коли Іван Франко був сімнадцятирічним юнаком. Він навчався у Дрогобицькій гімназії разом з Ярославом Рошкевичем, якому не дуже легко давалося навчання. Іван погодився допомогти приятелю, але плату брати відмовився. Щоб якось віддячити юнакові за послугу, родина Рошкевичів запросила Франка в гості на літні вакації. Так Іван потрапив у невеличке містечко Лолин, у сім’ю священика отця Михайла. Вперше там побачив Ольгу – сестру Ярослава – і закохався на все життя.
Ольга Рошкевич
Тричі мені являлася любов. Одна несміла, як лілея біла, З зітхання й мрій уткана, із обснов

Сріблястих, мов метелик, підлетіла. Купав її в рожевих блисках май, На пурпуровій хмарі вранці сіла

І бачила довкола рай і рай! Вона була невинна, як дитина, Пахуча, як розцвілий свіжо гай.
Юзефа Дзвонковська
Явилась друга — гордая княгиня,
Бліда, мов місяць, тиха та сумна,
Таємна й недоступна, мов святиня.

Мене рукою зимною вона
Відсунула і шепнула таємно:
"Мені не жить, тож най умру одна!"
І мовчки щезла там, де вічно темно.
Целіна Журавська
Явилась третя — женщина чи звір? Глядиш на неї — і очам приємно,

 Впивається її красою зір. То разом страх бере, душа холоне І сила розпливається в простір.

 За саме серце вхопила мене, Мов сфінкс, у душу кігтями вп'ялилась І смокче кров, і геть спокій жене.

Минали дні, я думав: наситилась, Ослабне, щезне… Та дарма! Дарма!
Ольга Хоружинська

СПАСИБІ ТОБІ, МОЄ СОНЕЧКО, ЗА ПРОМІНЧИК ТВІЙ - ЩИРЕ СЛОВЕЧКО! ЯК ПРОМІНЧИКА НЕ ЗДОБУТЬ ПРИТЬМОМ, СЛОВА ЩИРОГО НЕ КУПИТЬ СРІБЛОМ,...ТОЖ ЗА ДАР МАЛИЙ,
А БЕЗЦІННИЙ ТВІЙ.

І. Франко
              У вересні 1885 року Франко написав листа Ользі Хоружинській, в якому запитує: "Що б Ви сказали, якби якийсь-небудь галичанин, приміром я, приступив до Вас з просьбою: будьте моєю дружи-ною, моєю жінкою?"    Франко не кривить душею: "Я мусив хоч крихітку полюбити Вас". Так, Ольга знає, що він ніколи їй не скаже й не напише того, що колись писав першій Ользі, Рошкевич. Нехай та далека й загублена лю-бов буде його зіркою. Нехай! Вона ж буде тою, хто піде з ним поруч, ділитиме з ним кусник черствого хліба, горе, біду, все. Буде його захисницею і при-хистком. Зробить те, на що не відважилася ще жод-на жінка.  Ольга прийшла до нього в найтяжчі хви-лини життя і врятувала.
   На Личаківському кладо-вищі, недалеко від кам’яної брили -скелі, яку розбиває кайлом Каменяр, видніється скромний маленький над-гробок. Листя дерев та кущів спадає на нього блідозеленим, блідожовтим, червоним і кори-чневим неквапливим дощем. Міцно пахне листя дуба і бука. Коли сонце хилиться на захід і його промені пробиваються крізь густі крони дерев, довга тінь од скелі з могили Франка пригортає її могилу. Ольга Хоружинська з ним завжди...
       Сторінка ІІІТворча  спадщина І.Я. Франка
                      Поезія   Стильово Франко належить до перших реалістів в україн-ській літературі. Він — найви-значніший поет пошевченківсь-кої доби. Новаторською була вже його друга збірка  «З вер-шин і низин» (1887 р., поширена 1893р.), охоплювала головні твори його суспільної лірики («Товаришам з тюрми», «Вічний Революціонер», «Каменярі», «Земле моя», «Тюремні сонети» та інші). Вона революціонізу-вала молоде покоління, через що в Росії була заборонена.
      Вершиною інтимної лірики Франка є його «Зів’яле листя” (1896 р.). У збірці  «Мій ізмарагд» (1897р.) переважають філософські мотиви: рефлексії поета про добро й зло, красу і вірність, обов'язок і зміст людського життя. Але й у ній зна-ходимо зразок суспільної лірики, в якій Франко увіковічнив страждання рідного народу («По селах», «До Бра-зілії» та інші). Драму власного життя Франко відобразив у збірці «Із днів журби» (1900 р.).
Програмова збірка «Semper tiro» (1906 р.) є містичним кредо поета-борця. Велику майстер-ність виявив Франко і в широких епічних поемах «Панські жарти» (1887 р.), «Сурка» (1890 р.), «Смерть Каїна» (1889 р.), «Іван Вишенський» (1900 р.) й інших. Багато автобіографічного вклав Франко у свою найвизначнішу поему «Мойсей» (1905 р.), в якій на матеріалі біблійного сюжету показано конфлікт вождя з народом, засуджується зрада національних інтересів та про-голошується ідея служіння рід-ному народові.
                Прозова творчість
     Проза Франка охоплює понад 100 оповідань, новел та десять повістей і романів. Вона починається з так званого «борислав-ського циклу» (від 1877 р.), в якому Франко подає жахливий образ і глибокий аналіз соці-ального зла в тогочасній Галичині. Зубожіння й пролетаризація галицького села лягли в основу його збірки «В поті чола» (1890 р.) і «Галицькі образки» (1897 р.), до яких нале-жать автобіографічні оповідання «Малий Мирон», «Грицева шкільна наука», «Олівець»,Schönschreiben» та інші.
  Вершиною прози Франка є повість «Boa constrictor» (1878 р.) і соціальний роман «Борислав сміється» (1882 р.). У них уперше відображені початкові форми революційної боротьби робітництва та стихійне пробу-дження його класової свідомості.
       На основі старих україн-ських літописів Франко напи-сав історичну повість «Захар Беркут» (1882 р.), в якій відо-бразив героїчну боротьбу українських верховинців проти монголів 1241 р. До історичних творів ще належать «Герой поневолі» (1904 р.) про револю-цію 1848 р. у Львові та «Вели-кий шум» (1907 р.) про скасу-вання панщини.

    Моральному розкладові «вер-хів» тогочасного суспільства в Галичині Франко присвятив ро-мани «Для домашнього вогнища» (1892 р.), «Основи суспільности» (1895 р.) і «Перехресні стежки» (1899—1900 р.р.). Повість «Лель і Полель» (1887 р.) має дидактичний характер. Проза Франка відзнача-ється жанровим багатством і реа-лістичним зображенням життя всіх прошарків суспільства.
                                       Драматургія
  У драматургії Франко виявив себе май-стром соціально-психологічної та історичної драми й комедії. Перші його спроби на цьо-му полі походять ще з гімназії: «Юґурта» (1873р.), «Три князі на один престол» (1874 р.) та інші. Найбільше п'єс Франко написав у дев'яностих роках. Визначніші з них — соціально-психологічна драма  «Украдене щастя» (1893 р.) й віршована історична драма «Сон князя Святослава» (1895 р.). З більших п'єс відомі ще комедії «Рябина» (1886 р.) й «Учитель» (1896 р.), з одноактівок «Останній крейцар» (1879 р.), «Будка ч. 27» (1893 р.), «Кам'яна душа» (1895 р.), «Майстер Черняк» (1896 р.) і «Суд святого Миколая» (вперше вийшла 1920 р.).
У жанрі дитячої літератури Франко збагатив українську літературу книгами «Коли ще звірі говорили» (1899 р.), «Лис Микита» (1890 р.), «Пригоди Дон-Кіхота» (1891 р.), «Коваль Бассім», «Абу-Касимові капці» (1895 р.) тощо.
    Особливо треба відзначити перекладницьку діяльність Франка, яку він не припиняв усе своє життя. Франко пере-кладав з 14 мов, серед інших Гомера, Данте, Шекспіра, Гете, Золя, Б’єрсона.
   З слов'янських класиків Франко перекладав Пушкіна, Лермонтова, Чернишевського, Герцена, Некрасова, Міцкеви-ча, Ґомуліцького, Асника, Гав-лічка-Боровського, Яна Неруду, Махара, Халупку та інших.
Сторінка І VНаукова спадщинаІ. Я. Франка

                                         Філософія
    Філософсько-соціологічні й суспільно-політичні концепції Франко трактував у студіях «Nauka і jej stanowisko wobec klas pracujących» (1878 р.), «Мислі о еволюції в історії людськости» (1881—1882 рр.), «Найновіші напрямки в народознавстві» (1895 р.); студію «Соціалізм і соціал-демократизм» (1897 р.) Франко присвятив критиці «науковому соціалізму» і матеріалістичної концепції історії, «Що таке поступ?» (1903 р.) — оглядові суспільно-культурного розвитку з критикою кому-ністичної концепції держави.
    На світогляд Франка мали вплив позитивізм філософії Конта і Спенсера, еволюціонізм у природознавчих дослідах Дарвіна і Геккеля, теорії французських, німецьких, російських соціологів, літературні критики від Буальо і Лессінґа до Тена, Леметра, Ґійо, Брюнетьера, Брандеса та ін. Проте, Франко залишився собою, мав власний світогляд й увійшов у свідомість наступних поколінь, як невтомний будівничий людських душ українського народу.
Т                                            Теорія та історія літератури     Праці Франка з теорії й історії літератури та літературної критики, по-чинаючи з докторської дисертації «Варлаам і Йоасаф …» (1895 р.) та габілітаційної — «Розбір Наймички Шевченка» (1895 р.), є цінним вкла-дом в українське літературознавство. Найбільшою науковою працею Франка є 5-томове видання «Апокрифів і леґенд з українських руко-писів» (1896—1910 рр.) — монументальна збірка текстів рукописного ма-теріалу з наукового аналізу. До студій Франка з старої і сер. доби нале-жать: «Св. Климент у Корсуні» (1902—1904 рр.), «Карпаторуське пись-менство XVII—XVIII вв.» (1900 р.), причинки до історії української ста-ровинної драми, зокрема вертепної («До історії українського вертепа XVIII в.», 1906 р.). З нової літератури Франко присвятив увагу творчості І.Котляревського, М. Шашкевича, Т. Шевченка, О. Федьковича, О. Кони-ського, Лесі Українки, С. Самійленка, В. Винниченка та ін. Низку розвідок Франко присвятив слов'янській літературам, особливо російській і польській, як також західно-європейській. Підсумком літературознавчих студій і монографій була стаття «Южнорусская литература» (1904 р.) у словнику Брокгавза і Ефрона та загальний курс «Нарис історії украйсько-руської літератури до 1890 р.» (1910 р.). Теоретичні погляди про завдання літератури Франко сформулював у студіях «З секретів поетичної творчості» (1898 р.), і «Теорія і розвій історії літератури» (1899 р.), в яких підкреслював суспільний підклад літературного твору.
                                           Мовознавство   На відтинку мовознавства Франко присвятив увагу питанню літературної мови: «Етимологія і фонетика в южноруській літературі», «Літературна мова і діалекти» (1907 р.), «Причинки до української ономастики» (1906 р.) та ін. Франко відстоював думку про єдину українську літературну мову, вироблену на наддніпрянських діалектах і збагачену західно-українськими говірками. За праці на відтинку філології Харківський університет 1906 р. нагородив Франка почесним докторатом, крім того, він був членом багатьох слов’янських наукових товариств. Пропозиція О. Шахматова і Ф. Корша про обрання Франка членом Російської АН, не була здійснена через заборону царського уряду.
                                                                         Етнографія    У ділянці фолкльору й етнографії Франко зібрав багато джерельного матеріалу, написав низку студій і статей про одяг, харчування, народне мистецтво, вірування насе-лення Галичини, які публікував у журналах «Світ», «Друг», «Житє і Слово», «Зоря», «Киевская Старина», «ЗНТШ» та ін. З 1898 р. Франко керував Етнографічною комісією НТШ (до 1913 р.) і разом з В. Гнатюком редагував «Етногра-фічний Збірник».
   До важливіших студій Франка з ділянки фолкльору належать: «Дещо про Борислав» (1882 р.), «Жіноча неволя в руських піснях народних» (1883 р.), «Jak powstają pieśni ludowe?» (1887 р.), «Вояцька пісня» (1888 р.), «Наші коляди» (1889 р.), «Із уст народу» (1894 1895), «Eine ethnologische Expedition in das Bojkenland» (1905 р.), «Огляд праць над етно-графією Галичини в XIX ст.» (1928). Капітальною фольклористичною працею є "Студії над українськими народними піснями (3 т. у «ЗНТШ»; окреме видання 1913 р.), в яких Франко застосував історично-порівняльну методу.
                             Економіка         Економічні праці Франка, трактовані в істо-ричному плані, присвячені станові робітництва: «Промислові робітники в східної Галичині й їх плата 1870 р.» (1881 р.), «Про працю» (1881 р.), а також селянства в Галичині: «Земельна власність у Галичині» (1887 і 1914 рр.), «Еміґрація галицьких селян» (1892 р.), «Селянський рух у Галичині» (1895 р.), «Гримайлівський ключ в 1800 р.» (1900 р.), «Селянський страйк в Східній Галичині» (1902 р.), «Громадські шпихлірі і шпихлірський фонд у Галичині 1784—1840 рр.» (1907 р.).
                                                                                Історія     Тісно пов'язані з соціологічними, суспільно-політичними і економічними історичні розвідки Франка, близько 100 дру-кованих праць, більшість з них присвячені селянському рухові і революції 1848 р. в Галичині та польсько-україн-ським взаєминам. До першої групи належать: «Польське повстання в Галичині 1846 р.» (1884 р.), «Панщина та її ска-сування в 1848 р. в Галичині» (1898 і 1913 рр.), «Лук'ян Ко-билиця. До другої — «Дещо про стосунки польсько-руські» (1895 р.), «Поляки й русини» (1897 р., німецькою і україн-ською мовами), «Нові причинки до історії польського сус-пільности на Україні в XIX ст.» (1902 р.), «Русько-польська згода і українсько-польське братання» (1906 р.). Інститут історичної праці Франка: причинки до історії Церкви (2 роз-відки про єпископа Йосифа Шумлянського, 1891 і 1898 рр.), «Хмельнищина 1648—1649 рр. У сучасних віршах» (1898 р.), «Тен як історик французьської революції» (1908 р.), «Стара Русь» (1906 р.), «Причинки до історії України-Руси» (1912 р.), статті з старої історії України.
Сторінка VІнтерпретація постатті Івана Франка

Марка України номіналом 70к.

Марка України номіналом
3000 купоно-карбованців. 1994 р.
Монета номіналом п'ять гривень випущена до 150-річчя Івана Франка в 2006 р. Реверс

Монета номіналом п'ять гривень випущена до 150-річчя Івана Франка в 2006 р. Аверс
Лицьова сторона банкноти номіналом
20 гривень 2003р.

     За радянських часів в Україні використовувався культ Франка для політичних цілей, а радянське франкознавство однобічно і тенденційно висвітлювало його творчість, представляючи Франка як активного поборника ідей «українсько-російського єднання», переконаного соціаліста, войовничого атеїста.
   В Україні була вилучена з ужитку низка його творів: «Не пора …», «Великі роковини», «Розвивайся ти, високий дубе…», інші сфальшовані чи тенденційно скорочені (передмова до збірки «Мій Ізмарагд», «Що таке поступ», «Соціалізм і соціал-демократизм», «Народники і марксисти», «Соціальна акція, соціальне питання і соціалізм», рецензія на книгу Ю. Бачинського «Ukraina irredenta», «Михайло Павлик, замість ювілейної сильветки» й ін.). Деякі твори І. Франка, які були заборонені в СРСР, побачили світ у виданні «Іван Франко. Мозаїка із творів, що не ввійшли до зібрання творів у 50 томах»
Музеї Франка
Музей в с. Криворівня
Меморіальна дошка
                                   Франко і кінематограф          За його творами поставлено фільми:*«Борислав сміється» (1926),*«Якби каміння говорило» (1957),*«Украдене щастя» (фільм-спектакль, 1952), телефільм (1986) і чотирисерійний стилізований фільм (2003),*Альманах «До світла» (1967), «До світла», «Каменяр», «Панталаха».
 Мультиплікаційна стрічка «Заєць та їжак» (1963),Художня кінокартина «Захар Беркут» (1971),Телесеріали О. Бійми «Пастка» (1995) та «Злочин з багатьма невідомими» (1993).П'ятисерійний мультфільм «Лис Микита» (2005)Біографії І. Франка присвячено кінокартину Т. Левчука «Іван Франко» (1956, акт. С.Бондарчук), його образ створив Я. Геляс у фільмі «Родина Коцюбинських» (1970).Про письменника знято науково-популярну стрічку «Іван Франко» (1956) та телефільм Е. Дмитрієва «Іван Франко» (1981), документальний телефільм «Іван Франко» в рамках проекту «Великі українці» телеканалу «Інтер» (2008).
Використана література
1.Багалій Д. Іван Франко як науковий діяч. // Україна, кн. 6. — К., 1926.
2.Білецький О., Басс І., Кисельов О. Іван Франко. Життя і творчість. — К., 1956.
3.Білоштан Я. Драматургія Івана Франка. — К., 1956.
4.Боднар Л. "Тінь покійної любові" Образ Ольги Рошкевич у збірці І.Франка. Із днів журби//Дзвін -2004 - №8 - С.141 - 146.
5.Возняк М. Іван Франко в добі радикалізму. // Україна, кн. 6. — К. 1926.
6.Войтюк А. Літературознавчі концепції Івана Франка. — К., 1981.
7.Гутиря С. Більш, ніж меч і огонь...//Вітчизна. - 2005. - №1-2 - С.164-165.

8.Дей О. Іван Франко і народна творчість. — К., 1955.
9.І.Франко. Картка любові. Зібрання творів у 50 т. – К.: Наукова думка, 1976. – Т.1. – С. 86. 10.Франко І.Я. Зів'яле листя:поезія//Франко І.Я. Зібрання творів. У 50-ти Т.Т. Т.2 К., 1976. - С.122. 11.Шляхами Івана Франка. — Л., 1982.
Презентаціюпідготувалаучитель української мови та літературиМельниченко ОльгаГригорівнаВеселокутська ЗОШ І-ІІІ ступенівТальнівський р-нЧеркаська обл.


Українська проза другої половини ХХ століття
Українська епіка               60-90 років                      розвивалася в силовому                   естетичному  полі                           Олександра Довженка :
Його оповідання і кіноповісті визначили характер художніх                     пошуків новелістів, повістярів,                       романістів.
Зумовила духовний потенціал образного мислення, увагу до національно виразних характерів, що несуть у собі загальнолюдські начала
У цей період функціонували такі в українській прозіхудожньо-стильові течії

1. Аналітико-реалістична стильова течія
2. Художньо-публіцистична  стильова течія
3. Химерна стильова течія
4. Лірико-романтична стильова течія
1. Аналітико-реалістична стильова течія
Базувалася на традиціях української класичної літератури ХІХ століття                                                 (І.Нечуй-Левицький, Панас Мирний, І.Франко).
До неї належали                                                                       Ірина Вільде, Петро Панч, Андрій Головко, Улас Самчук, Григорій Тютюнник, Юрій Мушкетик.
Для неї характерні:
Змалювання соціально зумовлених характерів, поєднання витонченого психологічного аналізу й уваги до суспільно-філософських узагальнень;
Акцент на об'єктивності зображення людини і світу, висвітлення етико-моральних явищ крізь призму буденно-достовірного, правдоподібного виміру;
Багатогранність змальованих характерів, розлогі описи;
Розповідь веде, як правило, наратор-усезнавець.

2. Художньо-публіцистична  стильова течія
Юрій Смолич,
Іван Багряний,
 Павло Загребельний,
 Віталій Коротич,
Докія Гуменна,
Володимир Яворівський
Прозаїки прагнули
поєднати художність з публіцистичною патетикою.
 твори відзначалися гострою сюжетністю, вільним оперуванням часо-просторовими координатами розгортання дії.
Вдавалися до різних засобів художньої умовності: гротеску, парадоксу, гіперболи, умовності й документальної правдоподібності, складної композиції.
Динамічний ритм, інтелектуальні дискусії, змішування вигадки з репортажем, синтез фантазії і вірогідності.
(“День для прийдешнього” Павло Загребельний)
3. Химерна стильова течія(започаткував Олександр Ільченко романом «Козацькому роду нема переводу, або ж Мамай і чужа молодиця»)
Базується на фольклорно-міфологічній,
умовно-алегоричній,
лірико-бурлескній,
карнавально-вертепній поетиці.
Володимир Дрозд “Ирій”;
Віктор Міняйло “На ясні зорі” “Зорі й оселедці”;
Василь Земляк “Лебедина зграя”, “Зелені млини”;
Євген Гуцало (трилогія “Позичений чоловік, або ж Хома невірний і лукавий”, “Приватне життя феномена”, “Парад планет”);
Павло Загребельний (“Левине серце”)

4. Лірико-романтична стильова течія, яку започаткували Юрій Яновський й Олександр Довженко
Михайло Стельмах,
Олесь Гончар,
Леонід Первомайський,
Євген Гуцало,                      Василь Земляк

Характерні ознаки:
Захоплення героїчними народними характерами, ідеалізація простої людини,
 підкреслення незвичайного, титанічного у вчинках простої людини,
 ліризм та експресія в змалюванні подій, емоційне переживання світу персонажами,
відтворення найбільш емоційно піднесених моментів їхнього життя,
 романтичний пафос і пильна увага до фольклорних образів і символів, метафоричність
Романний епос
Жанр роману зазнає мистецького піднесення. Характеризується тематичним розмаїттям, широтою охоплення минулого і сучасного життя народу.
Проблематика:
Суспільно-громадська;
Етико-моральна;
Екзистенційна
(“Дума про тебе”, “Чотири броди” М.Стельмах, “Хвилі” Ю.Збанацький,                              “Тронка”, “Собор” “Берег любові”О.Гончар)
Нові жанрові різновиди роману

Роман-балада   (“Дикий мед” Л.Первомайський, “Дім на горі” В.Шевчук)

Новелістичний
(“Тронка” Олесь Гончар)
Філософський
(“Циклон”, “Твоя зоря” Олесь Гончар)
Доцентровий, тобто “центроподібний”
(“Кров людська не водиця” М.Стельмах, “День для прийдешнього” П.Загребельний, “Людина живе двічі” Ю.Шовкопляса)
Суспільно-психологічний
(“Сестри Ричінські” Ірини Вільде, “Жменяки” Михайло Томчанія, “Украдені гори”, “Підземні гори” В.Міняйла, дилогія “У світ широкий”, “Великі надії” В.Гжицького)
Розвиток новелістики
Новела продемонструвала художню майстерність у змалюванні внутрішнього світу людини.
Психологізм, змалювання “діалектики душі” героїв зумовили новаторство сконденсованої форми новели, її філософське наповнення
До жанру новели зверталися
Олесь Гончар, Леонід Первомайський, Іван Сенченко, Павло Загребельний, Олександр Сизоненко, Юрій Мушкетик, Іван Чендей, Борис Харчук – досвідчені прозаїки.
Володимир Дрозд, Євген Гуцало, Григір Тютюнник, Валерій Шевчук, Василь Близнець, Юрій Щербак – молоде покоління новелістів
Оновлення жанру повісті

 збагачення тематики, образного світу,
 стильової палітри, жанрових різновидів
Жанри повісті

Аналітико-неореалістична
(“Облога”, “Климко”, “Вогник далеко в степу” Григір Тютюнник)

Екологічна проблематика
(“Журавлинка” Михайло Чабанівський, “Ковалі і карбівничі” , “Килим на три квітки” Ніни Бічуї, “Літо дощів” Богдана Сушинського, “Рудана” Наталі Кащук, “Люди на землі” Володимир Дрозд )
Лірико-романтична
(“Гуси-лебеді летять”, “Щедрий вечір” Михайло Стельмах; “Бригантина”, “Далекі вогнища” Олеся Гончара)

Підготувала вчитель
Бородянської спеціалізованої школи –                       загальноосвітнього закладу
І-ІІІ ступенів №1
Баришенко Лариса Іванівна


title: Українська народна казка

text:
1. Для чого ми даруємо подарунки?2. Що ви знаєте про день матері?3. що зазвичай ви даруєте своїм матерям?
Подарунок мамі. Виготовлення святкової листівки та букету квітів
День матері щорічно в Україні відзначають у другу неділю травня (12 травня). Це свято не є офіційним. Цього дня діти вітають своїХ матусь словами вдячності та любові, нагадуючи їм, яку важливу роль мама відіграє у їхньому житті.
У 1908 році молода американка Анна Джервіс з Філадельфії виступила з ініціативою вшановування матерів у пам’ять про свою матір, яка передчасно померла. Дівчина писала листи до державних установ та видатних осіб із пропозицією один день у році присвятити вшануванню матерів.
Відтак, її старання увінчалися успіхом, адже у 1910 році штат Вірджинія перший визнав День Матері як офіційне свято. З покоління в покоління мама – найголовніша людина для своїх дітей
Безперечно, День матері – одне з  найзворушливіших свят, тому що кожен з нас з дитинства і до своїх останніх днів несе в своїй душі єдиний і неповторний образ своєї мами, яка все зрозуміє, пробачить, пожаліє і буде неабияк любити незважаючи ні на що
У багатьох країнах світу День Матері відзначають в різні дні. Часто воно ВІДЗНАЧАЄТЬСЯ РАЗОМ З ТАКИМИ СВЯТОМИ ЯК:  Благовіщенню, Успінню, Непорочному зачаттю, Покрові.
Традиції у світі
Розрізняються і традиції святкування. У США та Австралії в День матері до одягу прикріплюють квітку гвоздики.
Традиції Дня матері в УкраїніВ Україні цього дня діти традиційно дарують квіти, цукерки, листівки, вироби зроблені своїми руками і присвячують матерям вірші чи пісні.
Квіти, невеликі милі подарунки, листівки та побажання – все це стало атрибутами святкування Дня матері в Україні.Доволі часто можна побачити, як чоловік вітає з цим святом дружину, яка подарувала йому дитину.
Найголовніше цього дня  – це щира вдячність за життя до матері. Цього дня дарують їй свій час, увагу і турботу.
продоВЖИ РЕЧЕННЯ
День матері щорічно в Україні відзначають у …
Часто воно відзначається разом з такими святоми як: …
У США та Австралії в День матері до одягу прикріплюють квітку …
В Україні цього дня діти традиційно дарують …
Найголовніше цього дня  – це …
Практична робота
Тема:  виготовлення святкової листівки та букету квітів


title: Птахи - символи

text:
птахи - символи
ластівка
ЛАСТІВКА - символ весни і відродження, добра і щастя. Вона - Божа пташка, а тому, вбити її - великий гріх; зруйнувати гніздо-накликати на себе велику біду. Благословенний той дім, на якому поселиться ластівчина сім'я...
Божа благодать на ластівці через те, що в час, коли іудеї розпинали Христа, ластівки крали в них цвяхи.
Тож ластівка-співучасниця долі людини.

Голуб
ГОЛУБ - Символ Святого Духа. А також - щирої любові, злагоди й ніжності. Голуб і голубка в парі - символ вічної й вірної любові. Для всього людства-це птах усеземної любові, птах миру. За переказами, душа людини по смерті перетворюється в голуба.
Як «Божа птиця», є символом чистоти і очищення, навіть жертовності. Його зображення часто застосовується в обрядово-ритуальному значенні, зокрема, фігурки голубів вишивають на рушниках і такими ж фігурками прикрашають весільний коровай. За багатьма повір'ями, голуба не можна ні вбивати, ні вживати в їжу, бо це - великий гріх, за яким не минути нещастя.

горобець
ГОРОБЕЦЬ - проклята Богом пташка. Горобці не благословенні до їжі; Бог сплутав їм ноги, і вони не ходять, а стрибають по землі; їм Господь заборонив вилітати в теплі краї, через що їх дуже багато гине взимку.
А все це з тієї причини, що в час розп'яття Христа горобці кричали: «Жив! Жив!» - й іудеї ще більш жорстоко мучили Ісуса, аби смерть його була ще важчою і більш мученицькою...
Коли горобець б'ється в шибку, то це означає попередження про недобрі вісті, навіть про покійника в хаті...
Окрім цього, він символізує спритність, моторність і злодійство, точніше, спритність і моторність горобець виявляє заради злодійства. Недобра слава горобця підсилюється ще й тим, що він, як вважають, є єдиним птахом, котрий в'є гніздо на Благовіщення - це в той час, коли говориться: «На Благовіщення навіть пташка гнізда не в'є!».

лелека
ЛЕЛЕКА - символ любові до батька-матері, котрі благословили тебе на світ, а тому це - й символ сімейного благополуччя, любові до рідної землі, Батьківщини. Щасливий той двір, де є гніздо лелеки, бо він - птаха священна, за розорення його гнізда - кара вогнем. А ще лелека приносить до оселі немовлят...
Окрім цього, лелека є символом вогню і сонячного світла: він завжди прилітає з наближенням бурі або грози. Лелека довіряє людям, на господарстві яких проживає, тому може спокійно розгулювати по їх двору навіть у їхній присутності. Вважають, коли дівчина вперше весною побачить лелеку високо в небі, то цього року обов'язково вийде заміж, а якщо вже в гнізді - то ще рік залишиться в батьківському домі...
соловейко
СОЛОВЕЙКО - Свята і вільна Божа пташка, співець добра і кохання, символ весни і волі, високого натхнення і неперевершеного таланту. Виконати свою роботу так, як виконує свою соловейко, не здатен жоден інший птах: соловейко — найдосконаліший співочий талант пташиного світу. Навіть люди рівняються на нього, тому і кажуть про талановитого співака: «Співає, як соловейко!». Його спів настільки високий і чистий, що людина, слухаючи соловейка, підноситься духом, очищується душевно і втішається чуттями.
Він - передвісник справжньої весни в лісах та гаях, але тільки тоді розпочинає оспівувати весну, коли нап'ється води з березового листя, і співає доти, поки не перецвітуть сади. Обсипається цвіт - поступово стихає солов'їний спів.
Має соловейко і свою магію: якщо співає він у пізню пору літа, треба готуватись до великої біди...

синиця
СИНИЦЯ - вісниця всього доброго, легкого і веселого. І сама живе легко і весело: мало їсть-п'є, зате багато радіє своєму пташиному життю, Сонцю і Небу, котрих славить своїм особливим співом. Люди принаджують її годівницями, щоб у її співі - свисті вловити натяк на своє майбутнє. Синиця висвистує людям їх завтрашній день, тільки треба вміти прочитати - вловити в її співові зрозумілий для себе зміст. Знається вона і на близьких прогнозах: якщо б'ється в шибку, то звіщає про гостей.
дятел

ДЯТЕЛ - такий же передвісник лихого, як і сорока. Коли він стукає в ріг дому, то передвіщає про смерть когось із домашніх. Тож і звук його стуку об деревину схожий на забивання цвяхів у труну...Хоча в багатьох повір'ях вважається священним птахом, який має доступ до Небесного вогню, бо й своє гніздо в'є на дереві якнайвище, де дятлову домівку взимку сковують морози, а весною відкриває грім-блискавиця. Саме цим у своїй символіці дятел відрізняється від одуда.

одуд
ОДУД - вважається нечистим птахом, до того ж смердючим та огидним, котрого навіть бридко взяти в руки і через це його стороняться інші птахи.
Існує повір'я, що в людини, котра голодною почує одуда або візьме його в руки, протягом року смердітиме з рота. Або, якщо хтось довго дивитиметься на одуда, то наживе собі зоба. Зв'язок одуда з нечистою силою виявляється у пов'язаних з ним прикметах: коли одуд стукає в кут хати - когось з домашніх чекає смерть; якщо у вікно чи двері - чекати морозу або дощу; якщо одуд кричить, то частіше на неврожай, аніж на врожай. То він є птахом, якого треба уникати...

ворон
ВОРОН - проклятий птах, про що свідчить його чорний, тяжкий колір. Бог прокляв його, бо він не повернувся до Ноєвого ковчегу. Крик ворона чи його брата крука - на чорне лихо. І дуже рідко - на зміну погоди.
З іншого боку, ворон - священний птах: його не можна ні лякати, ні проганяти, бо він символізує невідомі людині сили і попереджає про лихе. Отже, не приносить злого, а попереджає про нього!
Однак, в зв'язку з тим, що ворон живе довго, навіть до трьох сотень літ, він, маючи значний життєвий досвід, володіє дуже важливим умінням - проникати у таємниці світу: передбачає різні події, особливо, сумні; дає поради в складних ситуаціях, зокрема, воїнам у боях; приносить звістки, правда, завжди трагічні (в народі так і кажуть: «Ворон кряче на нещастя!»).

сокіл
СОКІЛ - його символіка - найвища: сокіл -благословенний Небом синтез розуму, мужності, молодості і сили: з давніх-давен був символом Першобога - Рода, охороняв Дерево життя, що знаходилось у Вирії, і саме звідти приніс на землю іскри Небесного вогню.
Сокіл вважається посередником між світами, бо в нього найясніші очі та найшвидші крила.
Окрім всього, сокіл має і магічну силу: його ім'я згадується в добрих замовленнях...

сорока
СОРОКА - символ лихого, бо служить лихому. Якщо вона комусь стрекоче - то на неочікуваних гостей або попереджає про малоприємну звістку. Тож її стрекіт провіщає тільки лихе.
За переказами, сороку створив сам чорт і вона служить йому замість коня. Тож, очевидно, це лихий ганяє сороку по світу і вона приносить звістки, які сварять людей одне з одним. Ця птаха ще жодного разу не принесла на своєму хвості нічого доброго чи правдивого.
Її не любить навіть домовик. А відьми, відлітаючи творити щось лихе, перетворюються у сорок.
орел

 ОРЕЛ - символ відваги і сміливості, справжньої гордості та чоловічої краси. А ще він символізує зарозумілість і самовпевненість - тоді його політ може завершитись падінням...
Однак, він був і залишається цар-птахом. Його не можна вбивати, особливо, якщо він дивиться не на мисливця, а в бік. Коли ж дивиться на мисливця, то, тим більше, рука на нього не підніметься... А коли загине, то його не їдять черви, і тіло орлове не гниє, а засихає, вбираючи сонячне проміння і подих вітру з небес.
Хоча він вважається царем птахів і господарем позахмарних висот, однак його символічне значення поступається символіці сокола.


Творчість Євгена Плужника


title: Творчісь

text:
Богиня Леля
Презентація Ходиська Владислава
Леля — слов'янський міфологічний персонаж, одна з Рожаниць, дочка Лади, дружина Ярила. У рідновір'ї вважається богинею закоханих молодих пар, є джерелом любові для люблячих сердець. Леля виглядає, як молода, надзвичайно красива дівчина, прикрашена квітами, вінками і травами. Вона особливо прихильна до молодих дівчат, є їх заступницею і берегинею. Саме дівчата проводили обряди на її честь. Леля пов'язана з весняною неділею природи, квітами, початком польових робіт.

ЧорнобоГ
Чорнобог — бог темряви, ночі, зими, холоду, але водночас таємничості, ворожіння, марення, сну. Поряд з ним знаходиться богиня смерті Мара, його дружина. У них є син — чорт. Чорнобог вічно бореться з Білобогом, вони почергово перемагають один одного, і на землі від того змінюється день (літо) на ніч (зиму), і навпаки. У цій боротьбі (взаємодії) твориться життя.


П. Тичина


title: Українська народна дума

text:
«БУРЯ НА ЧОРНОМУ МОРІ»
Українська народна дума

Записано 1873 р. від кобзаря Остапа Вересая.
Вперше надруковано в «Записках Юго-Западного отдела ИРГО за 1873 г.», т. I. К., 1874, додаток «Ноты к думам и песням, исполняемым О. Вересаем».
Всього записано близько десяти варіантів цієї думи — переважно в другій половині XIX ст.
кобзар Остап Вересай

Історична основа  думи:
Наприкінці XVI ст. запорожці уславились походами на Крим і Туреччину. Козацькі походи дивували тогочасних свідків, які розносили славу про їх учасників далеко за межі України. Козаки здійснили низку сміливих морських походів проти турків і татар, перетинаючи море на своїх чайках.
 На чайках запорожці плавали по Дніпру, Дунаю і Південному Бугу. Воюючи з турками й татарами, запорозькі козаки вже в XVI ст. здійснювали регулярні військово-піратські набіги на Кримське ханство й Османську імперію, вступали в бій із турецькими галеотами та галерами.
Завдяки невеликим розмірам суден козаки часто здобували перемогу над ворогом, але під час шторму чайки нерідко гинули. Саме тому і з’являлися твори, які розповідали про Боже диво порятунку під час штормів.

Словник:
Чайка — бойове парусно-гребне судно запорозьких козаків у XVI–XVII ст. Довжина його становила 18–20 м, ширина — 3–3,5 м, висота — 3,5–4 м.

Тема:
зображення бурі на Чорному морі, в результаті якої два рідні брати ледве не загинули, бо звернулися до Господа.
Зебек Володимир
«Шторм»

Ідея:
засудження легковажності, надмірної гордості, зневажливого ставлення до батьків, членів родини, людей.
І. Айвазовський
 «Дев’ятий вал»

Основна думка:
тих, хто не поважає і не шанує батьків, Господь карає.
І.Айвазовський «Буря на морі»

Жанр:
соціально-побутова дума
Соціально-побутові  - це думи, у яких поетично розроблялися проблеми моралі, людських взаємин.

Композиція:
Вступ: опис бурі і її наслідків.
Основна частина: усвідомлення  потопаючими  братами   того , що їх карає Бог за зневажливе ставлення до своєї родини.
Закінчення: допомога Господа братам, бо вони згадали отцеву і матчину молитву.
І. Айвазовський «Буря»

Проблематика:
*  батьки і діти;
*  найважливіші життєві цінності;
* поведінка людини  у надзвичайній ситуації.
О.Поляков «Шторм»

Словник
Гріх
1. Порушення релігійно-моральних догм, настанов і т. ін.
2. Поганий, непорядний вчинок; якась хиба, помилка, недогляд.
3. У значенні слів  непорядно, недобре, недозволено; наприклад, гріх тобі таке говорити.
За біблійним переказом — порушення завітів, даних їм Богом, були вчинені першими людьми (Адамом і Євою).
Спокутувати гріхи — визнавати свою провину і намагатися виправити становище. Грішник -той, хто порушує правила моралі або взагалі прийняті правила співжиття.

Покаяння
1. Визнання своєї провини; каяття з якось приводу.
2. Церк. Називання своїх гріхів священикові; сповідь.
3. Заст. Церковне покарання віруючих — примусові і підконтрольні молитви.
Словник

Причини  страждань  братів:
Се то отцеві молитва і материна нас видимо, карає.
 Тоже ми собі превелику гордість мали:
Проти божих церков уїжджали,
Шлички із голов не здіймали,
На своє лице хреста не клали
Милосердного творця на поміч не призивали,
Да по улицях кіньми розбивали,
 Кров християнську на сиру землю проливали!
То од отця, од матки прощенія не приймали
 Да старую матусю ми од себе а й стременами одпихали;  Старшого брата у себе за брата не мали;
Сестру середульку марне зневажали,
Близькому сусіді хліба й солі ізбавляли...
У думі  засуджується   надмірна гордість, зверхність, неповага до членів родини, оточуючих.

 Трагедія чужинця:
…Чужий-чужениця,
 Бездільний, безрідний і безпомощний потопає...
Порятунку собі нівідкіль не має
 Гірко сльозами ридає —
 Прощенія допомагає,
Перед Господом милосердним
Гріхи свої сповідає…
Тільки недобре було, отець і мати,
Чужому-чужениці на Чорному морі потопати і
Йому прощенія ні од кого прийняти
І на чужині порятунку дати!

За козака-сироту нікому було молитися, нікому було його прощати, тому він потонув.

Земля Грабська (у деяких варіантах — арабська) — очевидно, ідеться про далекі арабські землі.
...Отцеву і матчину молитву споминати...— кобзарі в думах вкладали в ці слова широке розуміння — добру батьківську науку й осторогу дітям, а не вузьке поняття церковної молитви.
Довідка:

Дума оспівує віру, силу материнської любові, необхідність усвідомлення того, що порятунок можливий лише через покаяння, розуміння своєї гріховності.

Народні прислів’я про стосунки батьків і дітей:
*Добрі діти — батькам вінець, а злі діти — кінець.
*Добрі діти доброго слова послухають, а лихі — й дрючка не бояться.
*Всякій матері свої діти милі.
*Горе з дітьми, горе й без дітей.
*Від малих дітей голова болить, а від великих — серце.
*Умів батькувати, умій і годувати.
*Отець по-батьківськи поб’є, по-батьківськи й помилує.
*Рідна мати високо замахує, а помалу б’є.
*Материна молитва із дна моря виймає.
*До людей — по розум, до матері — по серце.

Тестові завдання:
1.Пташина, яка сиділа на білому камені біля Чорного моря:
 а) чайка; б) орел; в)  сокіл;  г) ворон.
2. Небо у творі названо:
 а)  святим; б) безмежним; в) високим; г) грізним.
3. Що відбулося на небі перед початком бурі?
а) Набігли сіреньки хмарки; б) потемніло і померкли зірки; в) де-не-де почали з’являтися чорні ворони; г) посіріло, вдалині сяйнула блискавка.

4. На скільки частин хвиля морська розбиває судна?
 а) Дві; б) три;  в) п’ять; г) сім.
5. Розбиваючи судно, хвиля першу його частину відносила:
а) до фортеці козацької; б)  у тихий Дунай;  в) на каміння біле; г) до степу широкого.
6. Як у думі описані рідні брати? Вони були:
 а)  наче голубоньки сивенькі; б) чепурненькі і височенькі; в) мов красені стройненькі; г) як півники гарненькі.

7. Стан, в якому перебували брати, знаходячись у морі:
а) спокійний і врівноважений; б) веселий і радісний; в)  роздратований і хвилюючий;
г) безтурботний і байдужий.
8. Брати «прощенія домагали», звертаючись до:
а) Господа; б) сонця; в) грому небесного; г) моря розгніваного.
9. Опинившись у морі під час бурі, порятунку собі «невідкіль не мав»:
 а) чужий-чужениця; б) отаман козацький;
в) військовий турецький;г) козак полонений.

10. Хвиля морська, як кара, затопляла братів, бо вони:
а) зрадили вірі своїй; б)  зневажливо ставилися до своїх рідних; в) чинили вбивства жорстокі;
г) відцуралися звичаїв українських.
11. Маючи велику гордість, брати близькому сусіду:
а)  хліба і солі не давали; б) ніколи не віталися з ним; в) не допомагали в скрутний час; г) зовсім не звернули уваги на нього.
12. Чия молитва могла врятувати братів, коли ті опинилися у небезпеці?
а) Батьків; б) старшого брата; в) сестри; г) сусіда.

С.Ісаєв «Цунамі»
Буря на морі – це символ гріхопадіння і порятунку через усвідомлення покаяння.


Творчість Ель Греко


Обличчя України


"Творчий шлях Ліни Костенко"


title: Презентація на тему: "Олесь Терентійович Гончар" Отримати код

text:
FokinaLida.75@mail.ru
«


Улас Олексійович Самчук


title: "Риси імпресіонізму у новелі Г. Косинки «В житах»"

text:
Риси імпресіонізму у новелі Г. Косинки «В житах».

Імпресіоні́зм — художній напрям, що заснований на принципі безпосередньої фіксації вражень, спостережень, співпереживань.

Поетика імпресіонізму також відбилася у творчості  Г.Косинки зокрема в новелі «В житах».

Це підтверджується визначальними рисами імпресіонізму:
• зображується не сам предмет, а враження від нього:

 «заплаканий у росах, молодий і трохи засоромлений сонцем, що смутне купалося у стрижні…» (йдеться про ранок)
• відсутність чітко заданої форми, композиційна фрагментарність, відсутність певних композиційних частин
Оповідь не лінійна, композиція – кінематографічний монтаж, розв’язки немає.
• довільні, ніби схоплені навмання, деталі
Червона косинка, вишивка на сорочці Уляни, галоші.
• яскравість і свіжість кольорів, їх багатозначність
Зелений кітель – знак військового і зрадника, сині волошки – сині очі Уляни, сивий степ – сірі очі головного героя.
• несподіваність у перебігу подій.

Несподівана зустріч з Уляною.
• найпоширенішим жанром імпресіонізму стає новела.

За жанровим визначенням твір Г.Косинки  «В житах»– імпресіоністична новела.
• життєрадісність, вітаїзм

Головний герой милується картинами дозрілого жита, красою степи, ранку, Уляни. Навіть божа коровка замилює його.


Улас Самчук


Тема роботи:
“Семантико-стилістичні особливості релігійного стилю в календарно-обрядовій поезії зимового циклу”

                Мета роботи:
                    з’ясувати
         семантико-стилістичні
        особливості  релігійної
                   лексики
               в календарно-
                 обрядовій
         поезії зимового циклу

Мета роботи передбачає виконання таких завдань:
 - з’ясувати чинники
  становлення і розвиток
  релігійного стилю;
 описати релігійну лексику
  календарно-обрядової поезії
  зимового циклу та з’ясувати
  семантико-стилістичні
  особливості релігійного
  стилю;
 дослідити функціональний
  статус тропів (епітета,
  метафори, порівняння)
  в колядках та щедрівках.
        Актуальність дослідження
        зумовлюється    такими
               чинниками:

 -    важливістю розв’язання
       мовознавчих  проблем
         релігійного стилю;
 -        необхідністю
          різноаспектного
        вивчення  релігійно
      маркованої   лексики;
    потребою здійснення
             системного
       лексикографічного
            опису лексем,
       пов’язаних з релігією.
  Дещо із становлення
     релігійного стилю
           Конфесійний стиль
                  як різновид
        нової української мови
    відроджується в ХІХ столітті
        В  40-х роках з’являються
             переклади Євангелія
            Маркіяна Шашкевича

                         1845 року –
                   знамениті псалми
                     Тараса Шевченка
              У 60-х роках ХІХ ст.
              переклад Євангелія
          зробив П.Морачевський
        Разом з Іваном Пулюєм
            Біблію перекладав
          Пантелеймон Куліш,
           а після його смерті
           працю завершував
        Іван Нечуй-Левицький
                        У 1921 р.
         Я.Левицький переклав
                Новий Заповіт
      і частину Старого Заповіту
           Інтенсивний розвиток
             конфесійного стилю
           припадає в 1920-1928 рр.
                       під орудою
             Василя Липківського
     У 30-х – на початку 40-х років
                  українська мова
    використовувалася як культова
       Після ліквідації  в Україні
       комуністичним режимом
      греко-католицької церкви
             конфесійний стиль
              української мови
  функціонував тільки за кордоном
                 В 1962 році
вийшла українською мовою
                  Біблія
  у перекладі Івана Огієнка
       Поширеним нині в Україні
       є переклад Біблії І.Хоменка
      та переклад Четвероєвангелія
                 Л.Герасимчука
                           Базою знань
                 про релігійну культуру
                    українського народу,
           його звичаї, традиції, обряди
                     є сакральна лексика
                             Розвиток
  нової української літературної мови
                     на початку ХІХ ст.
                 стимулює і розвиток
                 конфесійного стилю.
          Головне призначення  його –
          це урочистість і піднесеність
                           Прикладом,
                     наскільки лексика
                біблійного походження
   збагачує і увиразнює українську мову,
                   є релігійні колядки.
   Вони – це величезний цінний скарб
        нашої національної культури
       У колядках
       і щедрівках
  звучать заклики
    до оновлення
  людини, її душі,
    прославляють добро, злагоду, мир
   Досліджуючи
      сакральну
        лексику,
    опрацьовано
    зміст текстів
      колядок і
      щедрівок
                        Наукова  новизна
                в тому, що вона є спробою
                     грунтовного аналізу
        функціонування релігійної лексики
                     в поетичних текстах
            Структура роботи:
    дослідження складається
                      зі вступу,
                  двох розділів
            та їхніх підрозділів,
                     висновків,
         списку використаної
        літератури та додатків
        Презентацію підготувала
                 Коротченя Марія,
                    учениця 9 класу
    Скала-Подільської ЗОШ І-ІІ ст.
              Борщівського району


Т.Г.Шевченко."Ой три шляхи широкії..."


title: Розвиток творчих здібностей як засіб креативної освіти на уроках української мови

text:
Text
Text


Василь Барка - Роман «Жовтий князь»


title: Повість "Кайдашева сім’я"

text:
   Кайдашева сім'я – повість, що навчає істині
«…се переважно буденна мова українського простолюддя, проста, без сліду афектації, але проте багата, колоритна і повна тої природної грації, якою вона визначається в устах людей з багатим життєвим змістом. З огляду на високоартистичне змалювання селянського життя і добру композицію повість належить до найкращих оздоб українського письменства.»
— Іван Франко про повість «Кайдашева сім'я»
«Кайдаше́ва сім'я́» — реалістична соціально-побутова повість українського письменника Івана Семеновича Нечуя-Левицького, написана 1878 року. У творі на матеріалі повсякденного життя селянства розкриваються деякі риси вдачі українського народу, його індивідуалізм, прагнення жити окремим, самостійним життям. Твір неодноразово перевидавався і перекладався іншими мовами.
Персонажі
Основні персонажі твору:
Омелько Кайдаш — голова сім'ї
Маруся — його дружина
Карпо — старший син
Лаврін — молодший син
Мотря — старша невістка
Мелашка — молодша невістка
Другорядні персонажі:
Параска Гришиха
Палажка Солов'їха

Головна думка
Головна думка повісті — це показ буденних ситуацій, у яких відбувається змізеріння людської душі, зумовлене постійною залежністю людей від матеріальних нестатків. Духовна роз'єднаність зумовлена відсутністю прагнення зрозуміти один одного. Це отруює життя і батьків, і їхніх синів та невісток.

Жанрові особливості
Жанрова відповідність твору полягає в тому, що зображення повсякденного життя Кайдашів розгортається в найрізноманітніших побутових виявах, які часто окреслюються у гумористичному плані. Схильність до відтворення комічних недоречностей письменник вважав однією з характерних рис українського народу, елементом національної психіки, багатої на «жарти, смішки, штукарства» та загалом на гумор, ще часом і дуже сатиричний

Ідейно-тематичний зміст
Тема «Кайдашевої сім'ї» — змалювання побуту й психології українських селян у перші десятиріччя після скасування кріпацтва. У цьому творі художньо відтворено, як каже сам автор, «темні плями народного життя». Повість вийшла друком майже через два десятиріччя після реформи 1861 р. й висвітлювала злободенні для того часу проблеми: злиденне життя хліборобів, руйнування патріархального устрою села, темноту й забитість селян. Разом із тим І. Нечуй-Левицький порушив одвічні проблеми:
добра і зла;
кохання;
сімейних стосунків;
взаємин батьків і дітей;
людської гідності та свободи;
взаємин батьків з невістками;
віри в Бога й моралі.
Реалістичності твору додає те, що окремі персонажі мали прототипів. Наприклад, прототипами Кайдашів була сім'я Мазурів із села Семигори, яка була відома на весь повіт постійними сварками, бійками й колотнечами. Мазури мали й реальних багатих сватів — Довбушів.
Деякі художні порівняння, використані автором у повісті: «куслива, як муха в Спасівку; в Палажки очі витрішкуваті, як у жаби, а стан кривий, як у баби; Хівря доладна, як писанка; ходить легенько, наче в ступі горох товче; говорить тонесенько, мов сопілка грає; дівчина, гарна, як квіточка, червона, як в лузі калина, тиха, як тихе літо; лице, як віск, як лице в ченця, бліде; Ой, гарна ж дівчина, як рай, мов червона рожа, повита барвінком!»

Історія написання
Уперше надруковано в журналі «Правда», 1879, № 3-12. Того ж року повість вийшла у Львові окремими виданнями.
Ще перед тим, як повість почала друкуватися у «Правді», Нечуй-Левицький став клопотатись про дозвіл на її видання в Росії, але царська цензура ставила всілякі перепони, вказуючи на ряд «предосудительных мест» твору, зокрема в VI розділі, де змальовувалось перебування прочан в київських монастирях, та висуваючи інші претензії.
Тільки 1886 року дозвіл на друкування повісті був даний при умові вилучення «в ней автором всех неудобных мест» відзначених цензурою. Внаслідок цього 1887 році вийшло в Києві видання «Кайдашевої сім'ї» з рядом цензурних купюр, авторських переробок та скорочень. Зокрема було перероблено початок і кінець твору.
Тексти наступних прижиттєвих публікацій повісті (1894 та 1906 рр.) майже не відрізняються від видання 1887 р.
В основу повісті автор поклав життя однієї селянської родини. Прототипом сім'ї Кайдашів стала родина селян Мазурів, відомих своїми бійками та колотнечами, проте в художніх образах Кайдашів проглядає широко узагальнена письменником трагедія життя тогочасного села взагалі.

Екранізація
В 1993 році за повістю був знятий однойменний фільм кінооб'єднанням «Консорціум Козак», режисер — Володимир Городько.

Виконала: учениця 10 класу  Коломийської СШ І-ІІІ ст. №5
                                                    Тарасова Лілія


title: лялька-мотанка

text:
ЛЯЛЬКА-Мотанка –українська народна іграшка (лялька із серветок)

 Лялька-мотанка – це одна з найдавніших народних іграшок, яка, пройшовши крізь тисячоліття, існує і є дуже популярною навіть сьогодні.
         Лялька-мотанка виконувала роль оберегу, була символом матері - прародительниці, символом мудрості,  берегинею роду.
    Секрети виготовлення ляльок передавалися в родині від матері до дочки. Коли дівчина виходила заміж, мати дарувала їй ляльку-мотанку, як оберіг для нової домівки.

      Лялька-мотанка  є прадавнім оберегом. Їй вже майже 5000 років, вона з’явилася з тих пір, як почали вирощувати льон. Секрети виготовлення ляльок передавалися в родині від   матері до дочки. Обов’язкова умова - іграшка      повинна бути хрестоподібної форми, щоб не   нагадувати собою реальної людини.
.
 Мотанка відрізняється від звичайної іграшки відсутністю обличчя.
      Матеріалами для виготовлення служать натуральні матеріали (сіно, солома, дерево, трави, сухе листя, насіння, зерна). Прикрашали мотанку народними орнаментами та вишивкою. Українці вважали, що це  приносить їм багатство та успіх.
Усі деталі  міцно примотуються ниткою, вузлики не зав’язують.
   Робити ляльку-мотанку як оберіг треба було тільки в «хороший» період (краще взимку). Невдалим часом були свята і вихідні дні, а також середа і п’ятниця (у ці дні займатися рукоділлям вважалося за гріх).
 Дуже строго дотримувалися ще одного правила: змайструвати ляльку-мотанку так, щоб вона стала оберегом потрібно було за один раз, не відкладаючи роботу на потім чи на завтра. Вважалося, що зроблене вдруге перекреслює те, що було створено вперше і, таким чином, оберіг втрачає свою силу.
     Для виготовлення мотанки-оберегу брали клаптики ношеного одягу, до того ж «щасливого» - того, який носили в найкращі періоди життя, не затьмареного ні бідами, ні хворобами чи бідністю.
 Лялька повинна бути одягнена у світлу вишиту сорочечку, під’юпник і запаску. Усі елементи одягу є оберегами: спідниця символізує землю, сорочка позначає три часи - минулий, теперішній і майбутній; обов’язковими атрибутами є вишиванка та намисто, які уособлюють достаток.
     Також повинен бути головний убір - очіпок, стрічка чи хустка, що символізує зв’язок із небом.
Червоний – колір життя, вогню, кохання. Цей колір здавна вважається захисним, тому ляльку-берегиню в червоному можна поставити навпроти вхідних дверей, вона буде захищати вашу домівку від проникнення поганої енергії.
Зелений – колір здоров’я та багатства.  Зелений колір з рослинним орнаментом - символ Матінки-Природи. Природу шанували, бо вона давала все для життя і здоров’я. Таку мотанку можна поставити біля мішечків з лікарськими травами.
  Жовтий – колір сонця, пшениці, землі, фізичного світу;
Синій – колір творчості та саморозвитку;
Фіолетовий – колір мудрості;
Золотий – колір Божої любові.
Значення кольорів:

 Хрест на обличчі має символічне значення, адже це знак сонця, знак духовного єднання неба та землі, чоловічого та жіночого начала.  Тому такі ляльки є   оберегами для сім’ї,  вони сприяють гармонії в родині, порозумінню між  чоловіком та жінкою.

Обличчя як такого у традиційної ляльки-оберегу немає. Ляльку остерігалися пов’язувати з конкретною людиною, якщо це не диктувалося спеціальними магічними обрядами, бо вважалося, якщо ляльці зробити обличчя, а особливо очі, в них може влетіти дух живої істоти.

Лялька - немовля
    При народженні дитини українці виготовляли ляльку-немовляти. Лялька-закрутка виконана у вигляді немовляти в пелюшках. Її укладали в ліжечко поряд з дитиною для охорони її сну та здоров’я.

Баба - берегиня
Баба-берегиня допомагала оберігати достаток сім’ї. У середину ляльки вкладали монети, зерно, вовну для збереження домашнього тепла, отримання хорошої вовни овець та грошового достатку.

Лялька - наречена
Лялька-наречена захищала дівчат від пристріту (переляку) і підтримувала їх. Цю ляльку багато одягали і прикрашали, так як вона символізувала придане нареченої і привертала багатого нареченого.

Мотанка - матуся
    Мотанка-матуся – одна     з найдобріших і найулюбленіших майстринями ляльок.
      Вона символізує головне призначення жінки - дати життя новій людині, піклуватися, захищати та оберігати малюка     все своє життя.

Лялька «Нерозлучники» – символ вірності та взаємного кохання, оберіг миру та злагоди у родині.
Лялька «Нерозлучники»
Ця лялька подібна до сучасної аромотерапії: у спідничку клали запашну траву на свій смак або за потребою і пристосовували біля ліжка, аби вдихати запах зілля
Лялька-Трав’яниця
Лялечка-зерновушка (круп'яничка)
Вважалося, що вона приносить в дім достаток, благополуччя, допомагає досягти успіхів у роботі.
Берегиня
Її зображують із руками, піднятими вгору в молитовному жесті або з опущеними вниз. Коли руки підняті вгору – Богиня закликає небо допомогти засіяти ниву, зачати нове життя на землі. Коли руки опущені вниз – Богиня благословляє землю на народження, принесення плодів, дарів.
На спідниці ляльки-берегині вишитий мотив безконечника.

Лялька-Багаторучиця
Свою назву лялька отримала за наявність великої кількості рук (п’ять-сім пар рук).
Таку ляльку полюбляли господині, її підвішували над прялкою чи піччю для того, щоб господиня встигала робити всю хатню роботу. А лялька допомагала їй у цій справі.
Лялька-Подорожниця – це традиційна лялька-оберіг для подорожуючих. У її вузлику все, що може знадобитися в дорогу: трохи крупи, монета і щіпка рідної землі, щоб не забути повернутися.
Лялька-Подорожниця
 авторські мотанки в сучасному стилі
Прилади та інструменти
Розстеляємо тканину для голови на столі, складаємо краями до середини. Ширина складеної тканини буде висотою голови ляльки
Кладемо скрутку на клаптик посередині, ближче до низу; накриваємо верхнім кутом тканини і тримаючи скрутку загортаємо всі складки тканини назад. Передня частина голови повинна бути гладенькою, по-можливості без складок. Беремо голову у ліву руку, а правою обмотуємо ближче до скрутки - формуємо шию.

Намотуємо хрест. Обмотуємо ниткою шию ляльки, щоб закріпити нитку. Далі виводимо нитку посередині голови назад. Обмотуємо голову і повертаємось наперед (повторюємо кілька разів). Притримуючи нитку великим пальцем правої руки, намотуємо нитку горизонтально за годинниковою стрілкою. Беремо нитку іншого кольору. Повторюємо те саме, роблячи 2 смужки по обидва боки першої нитки.

Складаємо тканину краями всередину (як для голови)  або скочуємо трубочкою, підігнувши край. Фіксуємо ниткою відділяючи долоні ляльки.
Спідниця
Залишилось пов’язати хустинку

Дякую за увагу


title: "Третє кохання І. Франка"

text:
Третє кохання                               І. Франка
Церіна Журовська-                    Зигмунтовська
Одна з найромантичніших та найбільш фатальних історій із життя Івана Франка — це його кохання до шляхтянки Целіни Журавської, це кохання. Прекрасну дівчину з голівкою грецької богині він уперше побачив і закохався в неї за прозаїчних обставин — вона сиділа за касовим віконцем, бо служила на пошті у Львові. Щоб бачити її знов і знов, поет неодноразово писав сам до себе листи і сам їх відбирав.
     Красуня Целіна на всі спроби Франка відповідала зневагою і холодністю, і це ще більше запалювало його. Усе життя він переслідував Целіну, але вона не відповідала йому взаємністю. Благоговійно схиляючись перед своїм ідеалом, Іван Якович писав: ”Я не тебе люблю, о, ні, люблю я власну мрію!”
    В архіві Франка залишалась переписана його дружиною повість «Лєль і Полєль», до якої була йому натхненням Целіна Журовська. Франко написав її на варшавський конкур спольською  мовою, надіючись на високу нагороду.
Героїня повісті Реґіна відзначалася не тільки зовнішньою красою, але й дарами Духа, що неможна сказати про її прототип з чарівним личком, але з порожньою головою.  Ось якого листа написала Целіна 13 вересня 1887 р. поетові, що повідомляв її про свою повість:              «Шановний пане!

У відповідь на ваш шановний лист заявляю, що моя цікавість не сягає аж так далеко, щоб я мала переглядати Ваші манускрипти. Дивує мене лише і не можу зрозуміти, що дало підставу помістити мене у Вашій повісті, бо я нічим не дала причини до цього».
Однак, лише на 58-му році життя, коли дружина Івана Франка лікувалась у психіатричній лікарні, вона прийшла до нього, уже смертельно хворого, і доглядала за ним. Вона хотіла навернути революційного борця у віру. Проте, як зазначає доктор історичних наук Євген Безродний, він рішуче відхилив її прохання. Франко помер атеїстом на руках коханої жінки.
Цікаво, що, будучи цілковито байдужою до Франка і згодом до пам’яті про нього, вона намагалася його приязнь до себе та його ім’я усіляко використати за кожної ліпшої нагоди. Сина виганяють з гімназії — Франко допоможе, матеріальна скрута — він грошей дасть.
Дякуємо за увагу!!!
Готували:
          Макаренко Галина
               та
          Гнатюк Людмила


Василь Чухліб


Степан Васильович Васильченко


title: "Сучасний літературний процес"

text:
Сучасний літературний
процес
Презентацію  підготувала
учениця 11-А класу
Трачук Олеся

художня література кінця
ХХ – початку Ххі ст. змушена виживати в умовах жорстокої конкуренції  з
відео,  мультимедіа,
 Інтернетом та іншими реаліями сучасності.
ЇЇ шлях тепер  лежить ,за влучним висловом
У. еко, “від Інтернету до Гутенберга”.
Сучасна література, як і класична, утверджує вічні цінності, правду, якою б гіркою вона не була, моральність, які б «свободи» їй не протиставляли. Відомо, що література зосереджує свою увагу передусім на людині, її особистому, громадському житті, ставить і розв’язує кардинальні питання буття; що є добро, а що — зло? У чому сенс життя?
Критика виділяє літературу  елітну, маргінальну (тобто призначену для вузького читацького кола).

На противагу такій літературі визначають також так звану масову, актуальну літературу (призначену для певного читацького кола, яке й визначає читацькі пріоритети)
Література ХХ – ХХІ століття
Елітарна (франц.— краще, добірне) література вирізняється інтелектуальною й естетичною ускладненістю, наявністю багатого підтексту та зашифрованої образності; часто суттєву роль у них відіграють літературний і культурний контексти. Такі твори потребують активного, освіченого й розвиненого читача, який би, ознайомлюючись із текстом, залучався до «співтворчості».

Масова література — це розважальна й дидактична белетристика, що друкується великими накладами і є складовою «індустрії культури». Використовуючи стереотипи масової свідомості й популістську стратегію завоювання публіки, а також примітивізуючи художні відкриття «високої» літератури, такі твори являють собою спрощене, «комфортне» читання. Їх типові ознаки — пригодницький або звульгаризований романтичний сюжет, що має зовнішню напружену динаміку й часто щасливий фінал.
сучасний
 світовий літературний процес
поєднання і взаємодія різних стилів, напрямів, течій;
перевага постмодернізму;
тяжіння до художнього осмислення сучасності;
захоплення античністю та культурними здобутками попередніх епох.
Кінець холодної війни, крах соціалістичної системи, об’єднана Європа;
Глобалізація та антиглобалізм, англомовна культурна експансія,
     нові політичні реалії  однополярного світу.
1980-1990-ті роки
1990-ті роки
Розширення художнього репертуару, повернення традиційних
конвенцій в умовах незаперечного права літератури на фіктивність.
Кінець ХХ ст. – період «мирного співіснування»  більшості
 яскравих тенденцій художнього життя трьох останніх століть
(М. Еміс, П. Акройд, І. Велш)
При народженні:	Річард Дейвіс Бах

Дата народження: 23 червня 1936

Місце народження: США, Іллінойс, округ Кук, село Оак-Парк

Рід діяльності: Прозаїк, філософ, публіцист

Роки творчості: 1963 — наш час

Напрямок: маслітература

Визначний твір мистецтва: «Чужий на Землі»
Річард Бах
Річард Девід Бах
Американський письменник, пілот за професією. Не досягши великих успіхів у професії, він перейшов працювати до спеціального журналу
«Флайнг» («Льотна справа»).
Як автор багатьох нарисів, статей, оповідань, книг про авіацію, серед них «Чужий на землі» (1963), «Біплан» (1966), «Нічого не трапилось» (1969), він не здобув визнання ні в масового читача, ні в колах критиків. Але наприкінці 1970 року виходить із друку його притча «Чайка Джонатан Лівінгстон», яка очолила список бестселерів і тривалий час зберігала цю позицію. Повість була перекладена багатьма мовами світу, і вже 1973 року американський режисер Холл Бартлетт екранізував її.
Наступні книги Баха – «Дар, який приносить крила», «Не існує таких місць, як далечінь»,
«Міст через вічність» –  знову проходять непоміченими, аж поки1977 року виходять із друку «Ілюзії», що зачаровують читачів.
«Чайка Джонатан Лівінгстон» – притча своєю
першоосновою має біблійно - євангельський сюжет: обраництво і вигнання, повернення до тих, «чий розум відкритий до знань», учені - апостоли, чудеса, відвідування раю для чайок, смерть і воскресіння.
Головне у філософській проблематиці повісті –
віра в усемогутність людського розуму й духу,
безкрайність людського пізнання, наполегливість
у подоланні своїх обмежених можливостей,
упевненість у необхідності боротьби за досягнення своєї мети.
Церковна влада в США засудила притчу Баха, вбачаючи в ній гріх гордині.
Дата народження: 12 січня 1949

Місце народження: Кіото, Японія

Рід діяльності: прозаїк, есеїст, перекладач

Роки активності: 1979 — теперішній час

Напрямок: постмодернізм

Визначний твір мистецтва: Трилогія Пацюка

Премії: Літературна премія Йоміурі
Харукі Муракамі
Харукі Муракамі
Популярний сучасний японський письменник, перекладач народився у 1949 році в Кіото. У родині викладача класичної філології.
У квітні 1977 року під час бейсбольного матчу зрозумів,
що міг написати книгу.
1979 року була опублікована повість «Слухай пісню вітру» – перша частина «Трилогії Пацюка».
Отримав за неї літературну премію «Гунзо сіндзін-сьо».
1980 року опублікував повість «Пінбол-1973» – другу частину «Трилогії Пацюка»
Харукі Муракамі
1982 року він закінчив свій перший роман
 «Полювання на овець» – третю частину
 «Трилогії Пацюка». Того ж року отримав за нього премію «Нома».
1984 року побачила світ збірка оповідань
«Світлячок, спалити сарай та інші історії».

1985 року вийшли дві збірки оповідань –
«Повільною шлюпкою до Китаю»  і «Хороший день для кенгуру».
1985 року опублікував роман «Країна Чудес без гальм
 і Кінець Світу» і отримав за нього премію «Танідзакі».
1987 року опублікував роман «Норвезький ліс».
Переїхав до Лондона. А 1988 року в Лондоні Муракамі
закінчив роботу над романом «Денс, Денс, Денс» –
 продовження «Трилогії Пацюка».
1990 року в Японії побачила світ збірка оповідань
«Удар телепузиків у відповідь».
1991 року Муракамі переїхав до США і обійняв
посаду стажиста - дослідника в університеті міста Пристон , штат Нью - Джерсі.
У Японії вийшло 8 томів зібрання творів, куди увійшло все написане за 1979-1989 роки.
1992 року здобув ступінь ад’юнкт - професора Пристонського університету.
«… Я поїхав у Штати майже на п’ять років, і раптом, живучи там,
абсолютно несподівано захотів писати про Японію та японців…»
28 травня 2009 року в продаж у Японії надійшов новий роман
письменника – «1084». Увесь стартовий наклад книги був
розкуплений до кінця дня.
Дата народження: 18 серпня 1954

Місце  народження: Торунь

Національність: поляк

Громадянство: Польща

Мова творів: польська

Рід діяльності: література, хімія, інформатика
Януш Вишневський
Народився 1954 року в Місті Торунь. Був моряком риболовного флоту, потім закінчив університет, здобув ступінь доктора інформатики і доктора хімічних наук.
Живе у Франкфурті - на - Майні, займається молекулярною біологією.
Януш Вишневський
Дебютний роман – «Самотність у Мережі» – історія віртуальної любові, що стала реальністю. Книга три роки не полишала списки бестселерів (усього в Польщі продано 3000 тисяч примірників).
Книга була екранізована в Польщі 2006 року;
в екранізації одну з епізодичних ролей зіграв сам Вишневський.
У книзі «Самотність у Мережі» приділено велику увагу емоціям
і переживанням героїв. Незважаючи на те, що роман, як і всі
книги Вишневського, заснований на реальних подіях, герої,
за словами автора, ідеалізовані.
«Кажуть, що в житті людини може бути тільки одна справжня любов. Ви згодні з цим твердженням?
Залежить від того, що ви тут розумієте під словом «любов». Якщо ви маєте на увазі так звану «романтичну» любов між двома людьми, не пов'язаними генетично, то я з цим згоден лише частково. Мій досвід показує, що бувають в житті такі періоди, коли ми можемо сказати, що любимо кількох чоловіків або жінок. З різною глибиною почуттів. У жінок це рідше зустрічається. У чоловіків - частіше. Я знаю кількох чоловіків, які сексуально «відносяться» до більш ніж одній жінці, і при цьому заявляють про любов до них до всіх. :-) Мій досвід підтверджують і листи з відгуками на мої книги. Вони приходять з багатьох країн, тому це підтвердження вільно від культурних традицій, воно всесвітнє.»
Один із найпопулярніших польських письменників, який проживає в Німеччині, автор відомого роману «Самотність у мережі» Януш Вишневський приїздив до Харкова на один із книжкових фестивалів. У  видавництві «Азбука» вийшло майже 600 тисяч екземплярів його творів, і всі вони розійшлися, як гарячі пиріжки. Серед прихильників його таланту — люди різного віку, та чимало молоді. Письменник охоче спілкувався з ними, роздавав автографи й презентував українськомовні версії своїх найпопулярніших творів.
Його називають королем любовного роману.
«Самотність в мережі»  (2001)
«Мартина» (2003)
«Коханка» (2002)
«Повторення долі» (2004)
«Навіщо потрібні чоловіки?» (2007)
«Ліжко» (2008)
«Молекули емоцій»  (2008)
«Сцени з життя за стіною» (2008)
«Інтимна теорія відносності» (2009)
«188 днів і ночей» (2009)
«Марцелінка. В пошуках найголовнішого» (2009)
«Бікіні»  (2009)
«Між рядків» (2009)
   Письменник, книга здатні
змінити світ, людину на краще.
Дякую за увагу!


Творчість Франка


Розвиток зв’язного мовлення. Усний твір-оповідання з обрамленням


Майстер-клас з виготовлення янгола


Т.Г.Шевченко. "Минають дні, минають ночі"


title: "Побутові пісні"

text:
Побутові пісні
Підготувала Пророкова Руслана
10Б
Родинно-побутова лірика
Жартівливі пісні — численні за кількістю і розмаїті за тематикою — становлять значний розділ української народної пісенності, це здавна було відзначено фольклористами. Ще в середині минулого сторіччя М. Закревський підкреслив, що в цих піснях бачимо «привілля для веселощів, іронії, дотепу українця, без яких він не може жити. Ця веселість тим привабливіша, що вона непідробна, природна; а дотепність, неначе іскра, часто з’являється несподівано і з блиском».

Родинно-побутова лірика
Пісні про кохання — становлять найбільший масив родинно-побутової лірики. В них передаються усі перипетії відносин двох: і перше несміливе почуття, яке боїться виказати себе навіть поглядом, і відкрите утвердження щастя любити і бути любленим, і сумніви та образи, і біль розлуки, і невтішне горе зраджених і покинутих, і гадки про одруження, про майбутню долю. Глибоке й сильне почуття підказує звичайній селянській дівчині слова, повні хвилюючої поезії. Виспівуючи свою любов, дівчина добирає зворушливі у своїй простоті й правдивості слова. Для неї від миленького кращого немає, бо в нього все гарне: «любая розмова», «та що сам молод, під ним кінь ворон, ще й в сопілку грає!», навіть його сліди їй дорогі: «Та вирву я, вирву кленовий листочок, прикрию, пристелю милого слідочок»...
В уяві юнака також постають найпоетичніші образи, коли він думає про свою милу — червону калину, чорноброву, пишну,— «ой як вона заговорить — як у дзвін задзвонить, ой як вона заспіває — село розлягає».

Родинно-побутова лірика
Пісні про родинне життя — говорять про радість і смуток, щастя материнства й горе сирітства, сімейну злагоду й незгоду; чимало пісень складено жінками, нещасливими в сім’ї. Досліджуючи зображення жіночої недолі в українських піснях, І. Франко писав: «Зустрічаємо дуже багато так сумовитих, так жалібно болющих, розкриваючих нам таку многоту недолі, що, вдумавшись в ті пісні і в те життя, котре їх викликало, ми не можемо но вжахнутись, не можемо не спитати самих себе: невже се правда?!» Правдою було те, що часто дівчину видавали заміж тільки з розрахунку на кращий майновий стан жениха. А потім, у чужій сім’ї, вона ставала наймичкою, над якою збиткувалася свекруха, бо «невістка — чужа кістка»; під’юджуваний матір’ю, чоловік брав у руки нагайку.
Ой там за горою, там за крем’яною Не по правді жиє чоловік з жоною. Вона йому стелить білу постелечку, Він на ню готовить з дроту нагаєчку... Горе було й тій жінці, що «мала мужа пияка, бо він піц не робит,тільки п'є, як прийде додому, як додому прийде, жінку молодую б’є». Сімейні драми, як слушно зауважив І. Франко, у більшості випадків були основані «не на грубих ти варварських обичаях народних», бо «чуття і здоровий розум народу супротивляються їм», а викликані вони тиском «поганих обставин економічних».

Родинно-побутова лірика
Колискові пісні виділяються в окремий цикл, тому що мають чітко окреслені тематику і функцію, вони призначені тільки для одного слухача — дитини і мають тільки одного виконавця — матір або близьку людину. Мати й дитя — це найпрекрасніший образ із загальнолюдської скарбниці духовності. «Нічого кращого немає, як тая мати молодая з своїм дитяточком малим»,— писав Т. Шевченко. Чуттєвий зв’язок, що з дня народження існує між матір’ю та дитиною, дістає вірне відбиття у зворушливо щирих і безпосередніх колисанках. Всю любов, ніжність, бажання бачити своє дитя щасливим, розумним, здоровим, гарним матір вкладає в невибагливі рядки і простеньку мелодію, організовану ритмом гойдання колиски. Монотонний; тижесенький наспів і пестливі лагідні слова мають заспокоїти, приспати дитину, тому м’якенькими лапками підступає до мальованої колисочки пух настий, волохатий, муркотливий котик, голуби приносять на крилечках сон- дрімоту; і реальні котик, голуби, ластівочки, і фантастичні Сонко і Дрімота в колискових піснях діють як люди, що цілком відповідає дитячому первісному світосприйманню; ці пісні водночас є і першими уроками, що в доступній формі знайомлять дитину з побутовими речами і моральними цінностями, приохочуючи до працелюбності, порядку, доброти і справедливості.
А впав кіт з воріт
А впав кіт з воріт,
Забив плечі і живіт.
Ото тобі, котику,
 Не лізь на колодку,
Бо заб'єш головку.
Та буде боліти –
 Нічим загоїти.
Купить мати шовку
Та загоїть головку.
Батьківська колискова
Світять зорі неозорі,
над ними - глибина,
Десь за морем, синім морем
 Мій синочок засина.
Мама його колисає,
Ніжки ковдрою вкрива,
Біля ліжечка сідає,
Тихо пісеньку співа.
Спи, мій котику маленький,
 Спи, мій зайчику сіренький,
 Через зіроньку ясну
Я бажаю тобі сну.
За горами, за морями
Я в далекій далині.
Хай розкаже тобі мама
Та й про татка в чужині.
Про далеку ту країну
Хай розмову поведе,
 Намалює, як картину,
І у сон твій покладе...
Гойда гойда
Гойда, гойда, гойда,
 Іде баба з горба,
За плечима торба,
А в тій торбі калачі,
Щоб Оксана спала вдень і вночі.
Гойда, гойда, гойдаша,
Де кобила, там лоша.
А кобила в лісі,
А лошатко в стрісі.
А кобила сива,
А лоша рябоє,
А прийшов Абрамцьо
Та й забрав обоє.


Шістидесятники


Сучасний літературний процес


title: "Пам'ятники Т. Г. Шевченку"

text:
Пам'ятники Т. Г. Шевченку

Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Києві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Алма-Аті
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Баку
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Будапешті
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Варшаві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Канаді
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Дніпропетровську
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Дніпропетровську
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Києві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Києві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Ялті
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Ніжині
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Ковелі
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Миргороді
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Білій Церкві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Москві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Рокотин
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Великий Бурлук
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Слов'янську
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Харкові
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Хомутець
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Рівному
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  у Львові
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Одесі
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в с. Олександрія
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Лебедин
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Дніпропетровськ
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в м. Шахти (Ростовська область, Росія)
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Сіднеї
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Києві
Пам'ятник Т. Г. Шевченку  в Чигирині


Творчість Івана Франка


"Творчість Івана Франка"


title: П. Грабовський, І. Франко

text:
1862- 1864
1864- 1867
1867-1875
1875
1877
1878
1885-1886
1909
=


Василь Стефаник - Огляд життя і творчості. Формування світогляду


title: Васильченко

text:
1878-1932
1878-1932
1878-1932
1878-1932
1878-1932
1878-1932
1878-1932


Тарас Шевченко як творча людина


title: Тарас Шевченко "Заповіт"

text:
“Заповіт”

Тарас Шевченко(9.03.1814-10.03.1861)
Вірш мав і має великий вплив на українську культуру , зокрема, був покладен в основу музичних творів ряду композиторів , активно використовується в культурному житті , переведено на понад 150 мов народів світу .

« Заповіт » став основою для музичних творів великого числа композиторів. Вперше твір поклав на музику Микола Лисенко ( в 1868 році, для чоловічого хору , соло тенора і фортепіано, 2 -а редакція - 1877 рік). Найпопулярнішою стала близька до українських народно- пісенних інтонацій мелодія до « Заповіту », створена в 1870 -х роках Г. Гладким , пізніше відредагована Лисенко , і видана в Полтаві Г. Маркевичем . Мелодія довгий час вважалася народною. Її хорові обробки здійснили Яків Степовий (укр .) Рос. , Кирило Стеценко , Порфирій Демуцький (укр .) Рос. , Олександр Александров , А. Спендиаров та інші.
“Заповіт” у музиці
“Заповіт” різними мовами світу
«Заповіт» Тараса Шевченкабілоруською мовою

 Як памру я, похавайцеНа Ўкрайне мілай,Сярод стэпу на кургане,Дзе продкаў магіла:Каб нязмеранае поле,Дняпро і абрывыБыло відна,— было чутна,Як раве бурлівы!Як пагоняць з УкраіныУ сіняе мораКроў варожжу... Во тады яІ нівы і горы —Ўсё пакіну й да самогаБога палунаюМаліціся... А да тых пор —Бога я не знаю!Пахавайце ды ўставайце,Кайданы парвіцеІ варожай злой крывёюВолю акрапіце!І мяне у сям'і вялікай,Ў сям'і новай, вольнай,Не забудзьце памянуціДобрым ціхім словам.
«Заповіт» Тараса Шевченкаросійською мовою

Как умру, похоронитеНа Украйне милой,Посреди широкой степиВыройте могилу,Чтоб лежать мне на кургане,Над рекой могучей,Чтобы слышать, как бушуетСтарый Днепр под кручей.И когда с полей УкрайныКровь врагов постылыхПонесет он... вот тогда яВстану из могилы —Подымусь я и достигнуБожьего порога,Помолюся... А покудаЯ не знаю бога.Схороните и вставайте,Цепи разорвите,Злою вражескою кровьюВолю окропите.И меня в семье великой,В семье вольной, новой,Не забудьте — помянитеДобрым тихим словом.
“Заповіт” різними мовами світу
«Заповіт» Тараса Шевченкаанглійською мовою
When I die, let me be buriedIn my beloved Ukraine,My tomb upon a grave-mound high,Amid the wide-spread plain,That the fields, the steppe unbounded,The Dnieper's plunging shoreMy eye could see, my ear could hearThe mighty river roar.When from Ukraine the Dnieper bearsInto the deep blue seaThe blood of foes... then will I leaveThese hills and fertile fields —I'll leave them all behind and flyTo the abode of GodTo sing His praise... But till that day —I nothing know of God.Oh bury me, then rise ye upAnd break your heavy chainsAnd water with the tyrants' bloodThe freedom you have gained.And in the great new family,The fam'ly of the free,With softly-spoken kindly wordRemember also me.
«Заповіт» Тараса Шевченкачеською мовою
Až já umřu, pochovejtemě kdes na mohyle,vprostřed stepi nedohledné.v Ukrajině milé,aby lány širých polí,Dněpr, srázy stinnébylo vidět, bylo slyšet,s hukotem jak plyne.Až ponese z Ukrajinynepřátel krev zlobnou...tehdy i já rozloučím sese svou zemí rodnou,opustím své milé, lány —duch se k bohu vrátís modlitbou... Však do té chvíle —nechci boha znáti.Pochovejte a vstávejte,zlomte pouta v boji,nepřátelskou zlobnou krvízkropte volnost svoji.Na mě v rodině své velké,v svazku volném, novémvzpomeňte si potom jednounezlým, tichým slovem.


title: Т.Г.Шевченко. «Плач Ярославни»

text:
 Т.Г.Шевченко. «Плач Ярославни»

В.Фаворський. “Плач Ярославни”
                                          Довідкове бюро. Єфросинія Ярославна – давньоруська князівна, донька галицького князя Ярослава Осмомисла, дружина Ігоря Святославича, князя путивльського, курського, новгород-сіверського, згодом  чернігівського. За описаними подіями у творі «Слово про  похід Ігорів», 23 квітня 1185 р. князь Ігор Святославич вирушив у похід проти половців. Застереження сил природи і вмовляння дружини Єфросинії, яка передчувала біду, не спинили його. Військо Ігоря зазнало поразки, а сам князь був поранений і потрапив у полон до ворога. Землі Ігоря Святославича, як і володіння залежних від нього князів, були спустошені половецькою навалою. Ярославна полишає Новгород-Сіверський і перебирається до Путивля, де на міській стіні плаче-побивається за своїм чоловіком-ладо, звертаючись до сил природи за допомогою. Її вірність і любов, що, немов оберіг, охороняє у біді, визволяє від смерті та творить диво. Молитвами своєї вірної дружини того ж року князь утік із полону і повернув свої волості та міста.
І.Глазунов. “Ярославна”
Л. Кузнєцова. "Ярославна"

                Лексична робота. Град –  це архаїзм; від повідник йому – місто.Зигзиця  – зозуля; стара назва, яка використовується і в народній творчості.
К.Коровін .”Терем Ярославни”
Лірична хвилинка. О. Стефанович. «Плач Ярославни»Мури  якісь,  хтось  ридає  на  мурах,  А  перед  мурами  степ…  Де  б  це,  скажи  мені,  вірний  мій  джуро,  Ми  опинилися,  де  б?  Мрія  далека  про  соняшний  виплив Пасмуга  світла  бліда.  Хто  це  отрути  смертельної  випив,  Хто  це  так  рано  рида?  Чуєш?  Зозулею  хоче  злетіти,  Хоче  у  далеч  кудись… Чув  те  квиління  жіноче,  що  вітер,  З  мурів  здійнявшись,  доніс?  "Я  б,  —  каже,  —  в  зелень  його  перенесла,  В  зелень  з  кривавих  калюж!  Дайте  мені  ви  для  синяви  весла!  О,  не  даєте…  Чому  ж?.."  Чуєш?  Ридає  до  вітра,  до  сонця…  Впала  на  камінь,  ячить…  О,  який  сумний,  заплаканий  сон  це!  О,  яка  гірка  це  мить!


Павло Григорович Тичина


title: "Олександр Іванович Олесь(Кандиба)"

text:
Життєвий шлях та творчість
Олександр Іванович Олесь(Кандиба)
Олекса́ндр Іва́нович Канди́ба— український письменник, поет, драматург, представник символізму. Свої твори публікував під псевдонімом Олександр Олесь.
Олександр Олесь (справжнє прізвище — Кандиба) народився 23 листопада 1878 року в м. Білопілля в Лебединськім повіті Слобожанщини, Сумської області в чумацько-селянській сім'ї.
 Олександр Олесь закінчив початкову школу й двокласне училище, а у віці 15 років (1893) вступив до хліборобської школи у містечку Деркачі неподалік Харкова. Там Олександр брав участь у випуску рукописних журналів «Комета» та «Первоцвіт», в яких з'являються його перші вірші.
Став вільним слухачем агрономічного відділення Київського політехнічного інституту, незабаром через матеріальні нестатки Олесь змушений був залишити його. Працює в херсонських степах.
1903 Олесь вступив до Харківського ветеринарного інституту. Під час навчання в університеті, паралельно працює на Дарницькій скотобійні.

Творчість Олеся виразно поділяється на два періоди — в Україні (1907–1918) та в еміграції (1919–1944). Від 1909 року Олесь позначає обкладинки своїх книжок спершу з варіантами ,а від «Драматичних етюдів» послідовно використовує позначення «Кн.» плюс римська цифра, яка відповідає порядковому номеру збірки.
У 1905 р. альманах “Багаття”  вперше публікує твори Олександра Олеся.
У 1907 році одружився з Вірою Свадковською , яка народила йому сина Олега Ольжича. Саме вона дала життя його літературному псевдоніму,називаючи поета Олесем.
За 1907–1918 рр. поет створив шість книг: «З журбою радість обнялась» (1907). Становлення поета припадає на часи революційного піднесення визвольного руху. . Творами талановитого поета-лірика захопилася освічена громадськість, з нетерпінням очікуючи нових видань. 1909 року вийшла друком збірка «Будь мечем моїм!..» 1911-го — третя збірка «Книжка третя».
Подорож Гуцульщиною у 1912 р. збагатила поета незабутніми враженнями. Зустріч з Гуцульщиною знайшла втілення у поемі «На зелених горах» (1915): в ній «країна див» асоціюється з вільним духом українського народу. Тоді ж, 1912 року, О. Олесь познайомився та провів кілька днів у Карпатах з І. Франком (який справив на нього «надзвичайно файне враження»), з В. Гнатюком, О. Кобилянською, М. Коцюбинським.
У 1913 р. Олександр Олесь побував в Італії, написав низку віршів («Мов келих срібного вина», «Італійська ніч підкралась», «В долині тихий сон летить»), які збагачують українську мариністичну лірику, тобто пов'язану із зображенням морських пейзажів. Поет радісно зустрів повалення самодержавства. Він, як і всі прогресивні діячі, гостро відчував національне поневолення народу. В «Юнацькі пісні» (1915), присвяченій синові Олегові, що згодом стане відомим поетом під ім'ям Олег Ольжич, Олександр Олесь передбачав крах імперії, адже сини України піднімалися у кожну епоху на священну боротьбу:

Земля розступилась! І з праведних трун
Виходять Хмельницький, Мазепа, Богун!
І з Волі знімають кайдани міцні,
І слізьми співають щасливі пісні.
У 1917 р Олександр Олесь видає нову книжку поезій, в якій особливу увагу привертає цикл «З щоденника. Р. 1917»
Після більшовицького жовтневого перевороту Олесь опиняється за кордоном (1919). Еміграція стала трагедією життя Олеся. Після еміграції за кордон оселяється і періодично живе в Будапешті, Відні, Берліні, Празі. Олесь видає за кордоном ряд збірок, основна тема яких — туга за Україною:

Душа розірвана, як рана…
Бальзам далеко так, як сонце,
А сонце, сонце, як і щастя,
Там, там, лише в краю коханім.
(«В вигнанні дні течуть, як сльози»)

Він також слідкує за літературними процесами в радянській Україні. На твори, писані Павлом Тичиною на замовлення партії, Олександр Олесь відгукнувся віршем-докором  «І ти продався їм,Тичино…»

Тяжкими були останні роки Олександра Олеся.
Поета не покидають тривожні думи про сина Олега — активного учасника руху Опору. Восени 1941 р. юнак побував у Києві, мріючи про відновлення української державності. Та боротьба була нерівною: нацисти схопили Олега Ольжича і в червні 1944 р. закатували в концтаборі Заксенгаузен. Так передчасно обірвалося життя відомого вченого-археолога і талановитого поета. 22 липня 1944 року Олександр Олесь помер у Празі, невдовзі після того, як одержав повідомлення про загибель синаОлега Ольжича. Похований на Ольшанському кладовищі в Празі .
У 2010 році в м. Білопіллі було встановлено пам'ятник Олександру Олесю.

Етюд на три картини “ По дорозі  в Казку”
Тема трагічного протистояння непересічної особистості героя-одинака сірої,байдужої маси розроблена у драматичому етюді “По дорозі в Казку”(1908). Символіка твору досить прозора. Народ заблудив у лісі і не може знайти стежки,щоб вийти з темряви на світло. З’являється Він – юнак,який береться вивести заблуканих із мороку і указати їм шлях у прекрасну країну Казку. Одначе з часом Він починає сумніватися у своїх силах,усвідомлює,що ще не доріс до місії провідника. Під впливом сумнівів героя зневірюється і народ. Що ж далі станеться? Що зробить сіра маса? Чи витримає хлопчик такий натиск? Про це ви довідаєтеся, прочитавши етюд!

«По дорозі в казку» є одним із взірців української символістської драми, оскільки проблемно-тематичні площини автор вирішив максимально абстрактно. Персонажі не мають імен (Хлопчик, Дівчина, Перший з натовпу), наскрізною є символіка (Казка — казкова омріяна країна, світле майбутнє, добро, благо, червоні маки — дороговказ до цієї мети, дорога — очищення).
Тема твору є розробленою як у вітчизняній, так і в зарубіжній літературах. Це взаємини героя, індивідуальності й натовпу, колективу, розбіжність між мрією й дійсністю, ідеалом і реальністю. Така ж тема стала предметом зображення у творах «Стара Ізергіль» (Легенда про Данко) М. Горького, «Мойсей» І. Франка. Частково простежуються і ремінісценції із драмою М. Метерлінка «Сліпі». Але 0. Олесь по-новому вирішує проблему взаємодії героя і натовпу. Люди блукають по лісу, в якому немає нічого «рідного й знайомого» , а герой прагне вивести їх із темряви.
 Власне кажучи, страшний ліс є постійним місцем перебування натовпу, очевидно, засліпленого власним прагматизмом, лінощами, а якоюсь мірою, і побоюванням змін. Натовп говорить Йому: «Ти сам йди, а ми і тут свій вік як-небудь доживем». У цьому вся сутність психології маси, яка думає тільки про свій вік, а не про майбутнє, яка не ставить собі на меті нічого, крім звичайного існування. І хоч герой вірить у Казку, прагнучи дійти туди сам і довести народ, Він зневірюється. Виходить, що це тільки головному героєві затісно в хаті, де «ніде й крил розправить».

У такому контексті символічними постають і образи Дівчини й Хлопчика. Дівчина — це ніби символ вагання між мрією (яка все ж таки примарна) і тим, що вже є, тобто дійсністю. Показово, що Дівчина, хоч і вступає в суперечку ідей з Ним, остаточно не зневірюється в існуванні Казки, в тому, що там буде краще. Хлопчик років десяти, який справді живе в Казці, є доказом того, що вона існує. Але найголовніше смислове навантаження цього образу полягає в тому, що для того,, щоб потрапити до Казки, треба бути духовно чистим, відкритим до всього нового, як дитина, і вірити в свої сили, довіряти самому собі, чого не вистачило навіть Йому.
Можна припустити, що саме дорога дб Казки є метою блукань, що характеризує її як символ страждань, можливість очищення від темряви. Така сліпота натовпу (чи то вроджена, чи набута) в умовах вічної темряви, коли «В цім лісі завжди ніч — вночі день», є співзвучною до сліпоти в драмі М. Метерлінка «Сліпі».
В етюді «По дорозі в Казку» відчутний вияв філософії двох світів — матеріального й духовного. І хоча духовний світ є вищим, ціннішим, перемагає матеріальний, звідси й песимістичний фінал твору, адже до Казки не потрапив ніхто. Автор залишає відкритим питання, чи вдасться комусь із тих, хто пішов назад у темряву, бодай одним оком побачити, цю Казку.

Рекомендуємо сайт для прочитання етюду на три картини “ По дорозі в казку”: http://ukrclassic.com.ua/katalog/o/oles-oleksandr/1267-oleksandr-oles-po-dorozi-v-kazku?limitstart=0

Над роботою працювали :
Даниленко Володимир
Шуть Анна


title: Павло Іванович Вольвач

text:
Життєвий та творчий шлях
Павло Іванович Вольвач
1. Місце народження
2.Освіта
3.Місце роботи
4.Жанрова тематика творів
5.Нагороди
6.Поезія «Коктебель»
7.Роман «Кляса»
8. Перевір себе
Література
План:
Вольвач Павло Іванович народився  9 жовтня 1963 року в
м.Запоріжжі.
Здобув неповну середню освіту;
поєднував навчання у вечірній школі з роботою на заводі;
закінчив журналістське відділення філологічного факультету Запорізького університету

Освіта
П'ять років працював редактором редакції інформації на обласному телебаченні в Запоріжжі;
кореспондент у київському бюро української служби радіо «Свобода»;
зараз працює заступником головного редактора журналу "Сучасність»;
 член Національної спілки письменників України;
член Українського відділення ПЕН-центру.

Проза:
романи, новели та оповідання;
роман – життєпис;
поезія:
збірки лірики.

Жанри творів
Збірки віршів:
«Марґінес».
«Кров зухвала».
«Південний Схід».
«Бруки і стерні».
«Тривання подорожі»
Романи
«Кляса»
Учасник антології «Позадесятники» і «Позадесятники-2» (Львів: Прес-інформ, 2000).
Творча спадщина
-Збірка віршів «Південний Схід» номінувалася на Шевченківську премію 2001 (пропозиція Миколи Вінграновського).

-Лауреат Літературної премії імені Володимира Сосюри (1998).

-Роман «Кляса» здобув третю премію в номінації «Романи» на конкурсі «Коронація слова 2002».
Нагороди
КОКТЕБЕЛЬ (збірка «Напруга серця»)

Цей світ - як профіль успіху. І профіль
 Поета над затокою. Було...
 І хвилі шелестять, неначе строфи,
 Вихолоняють з часом, ви-хо-ло...
 А вівці хмар шукають пашу в горах,
 Пашить земля, вохриста і гірка,
 І дріботить на ратичках бадьорих
 Рожева поросячість "гаварка".
 Кисло-солодке сонце у півлітрі
 Вина сухого із черствих низин.
 Маніжиться на іонійськім вітрі
 Чи карагач, чи ще який кизил.
 За горами - жахи і катастрофи,
 А тут близьке вже золоте руно.
 Цей світ - як профіль успіху. І профіль
 Поета над затокою. Оно.
 А кревна пісня, кревніша за вірші,
 Вночі ляга на Понти і понти.
 І нишкне степу нашого навершя,
 З якого ми штовхнемось у світи.
Тема: розповідається про дивовижне місто Криму, де свого часу він служив в армії.
Ідея: показана щира данина любові до сонячного півострова.
Образи: не прямолінійні, вони відсвічені  гірляндами променистих таїн.
"Коктебель"
Анотація:
 Місце - пролетарське Запоріжжя, Другий Шевченківський мікрорайон.
 Час - кінець вісімдесятих, дивна суміш свободи й несвободи.
 Людина - його кличуть Павло, Паша, Пашок, як іноді каже найкращий друг Єгор, Павличко. Він чекає...
 Чекає, що його "життя на 140 рублів", які платять у художній майстерні заводу, колись зміниться.
 Але як це зробити, Пашок не знає.
 Місце, час і людина разом - герої роману "Кляса" Павла Вольвача, сильної і правдивої оповіді про життя індустріального міста. Це те, що варто читати...
Вперше надруковано в журналі «Кур'єр Кривбасу», 2003, травень — липень

"Кляса"
«Так» чи «Ні»
1. П. Вольвач народився 9 жовтня 1965 р.
Ні.  П. Вольвач народився 9 жовтня 1963 р.
2.Вольвач народився в  м. Запоріжжі
Так.
3. Письменник навчався у Львівському педагогічному інституті.
Ні. Письмнник навчався у Запорізькому університеті на журналістському відділенні.

Перевір себе
4. Збірка віршів «Південний Схід» номінувалася на Шевченківську премію 2005
Ні. на Шевченківську премію 2001

5. Лауреат Літературної премії імені Володимира Сосюри (1998).

Так.
6. Вперше роман «Клякса» був  надрукований в журналі «Кур'єр Кривбасу», 2003, травень — липень
Так.
7. П. Вольвач написав 5 романів
Ні. П. Вольвач написав 1 роман
8. Член Національної спілки письменників України.

Так.
9. В поезії «Коктебель»: розповідається про побут, мораль і звичаї представників духівництва.
Ні. В поезії «Коктебель»: розповідається про дивовижне місто Криму, де свого часу він служив в армії.

10. У романі «Кляса» події відбуваються в 80-х роках
Так.
Література
1.www.http://ukrlife.org/main/svitlica/volvach.htm
2.www. http://uk.wikipedia.org/wiki/Вольвач_Павло_Іванович
3.www. http://www.maysterni.com/user.php?id=3513


title: "Велиний і чарівний світ дитинства"

text:
Велиний і чарівний світ дитинства (за твором О. Довженка «Зачарована Десна»)
             Олександр Довженко – непересічна особистість в українській літературі та культурі в цілому. З-під його пера вийшло багато довершених прозових творів, до того ж Олександр Довженко був видатним кінематографістом, який зробив вагомий внесок у розвиток кіномистецтва в Україні.
               Одним з найкращих творів письменника є повість «Зачарована Десна», яка має автобіографічні елементи. Головний персонаж твору – хлопчик Сашко.
               Образ Сашка вражає своєю щирістю та відкритістю, хлопець ще не вміє брехати, він сповнений любов’ю до рідних, до навколишнього світу, до природи. Все видається Сашкові цікавим та чарівним, він ще не стикався з хитрощами та брехнею. Сашко зачаровує читачів саме своєю відкритістю, чистотою серця.
               Сашко має розвинену фантазію, він багато вигадує і фантазує. Звісно, як кожен хлопець, він прагне пригод! Ось з цього і виходять різні історії.
                Наприклад, історія з левом. Аварія на залізниці, внаслідок якої з клітки втік лев, викликає у хлопця ціле море фантазій. Він вигадує зустріч з левом і вірить у неї. Проте його вигадки – це не обман, це просто уявні пригоди, які для самого хлопця не менш реальні, ніж дійсність.

            Світ видається Сашкові чарівним, сповненим див, може, тому поряд з реальними «дивами» так легко та природно з’являються уявні дива?..


Українське бароко