title: "Куліш Микола Гурович "

text:
Микола Гурович Куліш (6 грудня 1892 - 3 листопада 1937) -український письменник, режисер,драматург,громадський діяч, газетяр і редактор, діяч української освіти, педагог.
Микола Куліш став драматургом, творчість якого відкрила нові напрямки у розвитку світового драматичного мистецтва 20 і 21 століть.

Дитинство
Народився у селі Чаплинці Дніпровського повіту Таврійської губернії (зараз - територія Херсонської області). У своїх листах він називав рідне село Чаплинь.
Проте від дитинства в нього залишилися суперечливі і гіркі враження та почуття. Родина його батьків жила бідно: батько майже все життя провів у наймах, мати від важкого життя (теж у наймах) передчасно померла. Миколі з дитинства довелося служити у панських економіях. "Люблю… голоту. Серцем її люблю", - напише згодом драматург.
Дитинство
Матеріальні нестатки, життя в сирітському будинку все ж не перешкодили здібному хлопцеві закінчити сільську школу (1901-1905). Антоніна Куліш, дружина митця, у своїх мемуарах «Спогади про Миколу Куліша», завершених у 1953 у Філадельфії, детально виклала один із драматичних моментів його дитячих літ, записаний зі слів письменника. Він засвідчує, що мати його неодноразово била за брехню та інші провини.

Дитинство
Свої враження від дитинства загалом Микола Куліш лаконічно узагальнив у відомій автобіографії, написаній 1921 року російською мовою.
З 9 років навчався у церковно - парафіальній школі, де виявився здібним учнем. Чаплинські інтелігенти (особливо енергійний шкільний вчитель Володимир Пилипович Губенко, який довго переконував батьків Миколи Куліша, що їхній син дуже здібний) вирішили допомогти обдарованому
 хлопцеві і зібрали кошти - близько 100
 карбованців - щоб він міг продовжувати
освіту.

В Олешках
З 1905 року навчався в Олешківському (тепер Цюрупинськ  Херсонської області) міському восьмикласному училищі. Куліш запізнався з патріархальністю Олешків у перший же день. Приятель Куліша по училищу Антон Алейников згадував: «Куліша привела до хати наша мати. Вона казала, що цього хлопчика помітила на Базарному майдані в передвечір'я і, довідавшись із розпитувань, що йому ніде зупинитися, привела до себе додому …
Ми всією родиною, 9 душ, жили в одній
великій кімнаті, спали на полу, а Кулішеві
виділили житлову площу на печі й запнули
фіранкою». Нічим не прикметна хата
Алейникових, на Міщанській
(нині вул. Самарця), де Куліш так і
лишився жити, збереглася.
В Олешках
Через свою різку вдачу і здатність групувати навколо себе критично мислячих учнів, він мав погані стосунки з керівництвом. Через це Куліша декілька разів відраховували з училища, як він писав з автобіографії «за организацию кружков молодежи и непочтение к начальству».
 Тут вдруге на допомогу майбутньому драматургові приходить прогресивна інтелігенція. Завдяки турботам молодих вчителів Микола Гурович вступає до громадської чоловічої гімназії. Він виявляє себе як талановитий та всебічно розвинений юнак. В гімназії Микола знайомиться і починає товаришувати з Іваном Шевченком (гімназійна кличка "Жан"), майбутнім драматургом і прозаїком, відомим під ім'ям Івана Дніпровського.
В Олешках
Мешкав на квартирі свого гімназійного приятеля Всеволода Невелля. Де й познайомився зі своєю майбутньою дружиною Антоніною Невелль.
1913 року гімназію було закрито, і Микола, маючи надію таки отримати атестат про закінчення гімназії, їде на Кавказ, де було легше скласти екзамени екстерном.

Перші літературні спроби
Загалом у літературному розвитку Миколи Куліша містечко Олешки посідає особливе місце, адже тут він починає писати. Перші його твори — це сатиричні вірші, фейлетони, епіграми, що з'являються на сторінках учнівських рукописних журналів «Наша жизнь», «Колючка», «Стрела», «Веселое язычество», ініціатором і редактором яких він сам і був. Інші, недруковані твори поширювалися у списках серед підлітків та молоді і згодом мали значний вплив на них.
В Олешках також з'являються перші драматичні спроби Куліша — колоритні малюнки з колишнього життя. 1913 року він пише першу п'єсу «На рыбной ловле» російською мовою, що згодом лягла в основу комедії «Отак загинув Гуска».
Перша світова війна
Коли Миколі Кулішеві було 22 роки, він надіслав документи до Новоросійського університету на філологічний факультет, де його навіть зарахували на перший курс. Проте ці плани перервав початок Першої світової війни, коли у серпні 1914 року його мобілізували до війська.
В армії несподівано для себе Микола Куліш робить військову кар'єру.
Спочатку він служив рядовим у запасному батальйоні і перед відправкою на фронт , незважаючи на загрозу трибуналу, вiн залишає вiйськову частину i ïде до Олешок, щоб заручитися i попрощатися зi своєю дiвчиною Антонiною. Вже на фронтi вiн знаходить можливiсть взяти з нею шлюб.

Перша світова війна
У 1914 році полковник відправив його до Одеської школи прапорщиків, після закінчення якої він вирушає на фронт. У 1915–1917 роках проводить на передовій. І тут продовжує писати твори. Здебільшого це були вірші й невеличкі драматичні сцени. Деякі його поезії друкувалися у армійській газеті, а одноактні п'єси розігрували солдати.
Перша світова війна погано відбилася на здоров'ї Миколи Куліша: у нього поранення, контузія, посилення критичних настроїв.
У 1917 році, вже будучи офіцером, Микола Куліш під час Лютневої революції стає на її бік, пов'язуючи з цим свої надії на побудову гуманістичного і справедливого суспільства.

Період громадянської війни та Української революції
1918 року Микола Гурович Кулiш прибуває до рiдних Олешок i вiдразу з головою поринає в культурно-громадське життя. Вiн очолює виконком мiськоï Ради робiтничих, селянських i червоноармiйських депутатiв, у Днiпровському повiтi органiзовує культурно-полiтичне украïнське товариство "Просвiта" i стає його головою. Намагається вирiшити й питання економiчного плану, щоб дати товари i заробiток населенню, скасовує царську тюрму в Олешках з намiром перетворити ïï на майстерню. Того ж року вступає до Комунiстичноï партiï.
Період громадянської війни та Української революції
Коли на Олешки почали наступати десантники Антанти, що знищували всiх причетних до украïнськоï революцiï, Директорiя наказала всiм вiдступати без бою. Незважаючи на це, М. Кулiш у Херсонi збирає пiвтори тисячi олешкiвських утiкачiв, сформувавши таким чином "Перший Украïнський Днiпровський Полк" (iснує версiя, що цей полк формально належав до вiйськ отамана Григор'єва-Тютюнника,
якi скинули в море вiйська Антанти).
З цим полком Микола Кулiш,
як начальник штабу, проходить
шлях вiд Херсона до Києва.

Період громадянської війни та Української революції
Юрiй Яновський у своєму романi "Вершники" описав полк Кулiша пiд назвою "олешкiвського батальйону Шведа", а сам Микола Гурович став прототипом комiсара Данила Чабана, якого Яновський характеризує як "майбутнього письменника". До речi, коли роман "Вершники" (1935) вийшов друком, сам Кулiш перебував уже на Соловецькiй каторзiВлiтку 1919 року, пiд час другого наступу Денiкiна, Кулiш перебуває у пiдпiллi.За гетьманського правління П. Скоропадського Миколу Куліша було ув'язнено на 5 місяців.
Після повернення Червоної Армії на Україну, він стає начальником штабу групи військ Херсонського та Дніпровського повітових військкоматів.

Початок 1920-их років
Після демобілізації керував органами народної освіти в Олешківському повіті, редагував газету «Червоний Шлях» у Зінов'євську (тепер Кіровоград). В цей період він складає першу українську абетку  для дорослих - «Первинка», в якій автор використав твори класичної української літератури, а також деякі власні. Організовуючи школи, дбаючи за учнів та вчителів, Микола Куліш багато подорожує південною Україною. Під час голоду 1921–1922 років Куліш усяко намагався допомогти школярам і учням.
Початок 1920-их років
Події цього періоду життя він зображує у документально-нарисованій повісті російською мовою «По весям и селам». Цей твір складається із двох частин «Из записной книжки 1921 года» та «Из записной книжки 1922 года» (опубліковані в одеському педагогічному журналі «Наша школа» 1923 р.).
У ньому Микола Куліш використовує елементи художньої оповіді, публіцистичні міркування, документалізовані спостереження, за допомогою яких описав голод в Таврії.

В Одесі та Зінов'євську
1922 року Кулiш переïжджає до Одеси. Там вiн працює в губнаросвiтi i остаточно закiнчує драму "97" (1924 р.) в якій розповів про голод 1921-1922 на Херсонщині. Постановки цього твору та п'єси «Комуна в степах» (1925) на харківській сцені принесли Кулішу загальне визнання. Цього ж 1924 року Кулiш висилає в тодiшню столицю Украïни Харкiв п'єсу, а 9 листопада в театрi iм. Франка вiдбувається ïï прем'єра. 1925 року, лише за рiк пiсля написання, "97" було поставлено в Нью-Йорку та iнших мiстах США.

В Одесі та Зінов'євську
У 1924 році Куліш також знайомиться із Юрієм Смоличем - відомим письменником і громадським діячем, який залишив багато спогадів про Куліша.
В Одесі письменник стає членом письменницької спілки «Гарт». Цікавиться культурним, літературним і мистецьким життям України свого часу.
У Зінов'євську з кінця квітня до початку червня 1925 року редагує газету «Червоний шлях». У цей час переписувався з Дніпровським та іншими відомими культурними діячами.

У Харкові
У 1925 переїхав до Харкова, де знайомиться із такими визначними діячами української літератури як Хвильовий Микола, Лесь Курбас, Остап Вишня, Володимир Сосюра, Юрій Яновський, Павло Тичина, Іван Дніпровський, Григорій Епік та інші. У цей період входив у літературну організацію «ВАПЛІТЕ».
У Харкові
Вів багаторічну плідну співпрацю з трупою театру «Березіль» та його режисером Лесем Курбасом, з яким Микола Куліш познайомився у 1925 році. З середини 1920-их років Микола Куліш поступово стає однією з найцентральніших постатей українського літературного, громадського і мистецького життя, а також центральною постаттю тодішньої української драматургії.
Курбас і Куліш
Микола Куліш вважав Леся Курбаса видатним режисером і мислителем. Куліш цінував Курбаса як аналітика мистецтва і літератури, як людину широкої гуманітарної освіти, одного з теоретиків української культури.
Дружба між Кулішем і Курбасом тривала 8 років - аж до смерті і мала великий вплив на становлення українського театру у першій половині 20 століття.
Курбас і Куліш
Через те, що Лесь Курбас дуже шанував Куліша, його п'єси ставилися у театрі «Березіль» найчастіше. Безпосередньо Лесь Курбас поставив п'єси «Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Маклена Граса», а за його підтримки ставили п'єси «Комуни в степах» і «97». Якби не заборони реперткому, у цьому театрі також було би поставлено комедії «Отак загинув Гуска», «Хулій Хурина», драми «Зона», «Закут», «Вічний бунт», «Патетична соната» — це було в намірах театру «Березіль».
Курбас і Куліш
Лесь Курбас вважав Миколу Куліша провідним українським драматургом і неодноразово говорив про це у численних виступах, диспутах, статтях. Курбас був також одним із найретельніших аналітиків творчості Куліша. Відзначаючи особливість драматичної манери, режисер акцентував увагу на тому, що вона «романтична в реалістичному».
У Харкові
Через це у листопаді 1926 року його було обрано президентом «ВАПЛІТЕ» і до січня 1928 року він займав цю посаду. У 1926–1928 Куліш входив до складу редакційної колегії журналу «Червоний Шлях», друкується у альманасі «Літературний ярмарок», пише статтю «Критика чи прокурорський допит», де захищає право митця на самобутність на внутрішню незалежність.

У Харкові
З кінця 1929 — член президії нового літературного об'єднання «Пролітфронт».
Проте з початком 1930-их років у житті Миколи Куліша настають трагічні сторінки життя: більшість його творів, що доти були досить популярними, зазнають великої політичної та естетичної критики. За допомогою пробільшовицьких літературних критиків та літературознавців творчість Миколи Куліша стає однією із негативних тенденцій у тогочасній українській літературі. Після прем'єри драми «Маклена Граса» її категорично не сприйняла публіка та вищі ешелони влади.

Після того, як Микола Куліш на недовгий час покидає Харків і мандрує Херсонщиною, бачачи голодомор 1933 року, він починає розчаровуватися у революційних ідеях. У цей час проти нього спрямовується ідеологічна кампанія, у ході якої затверджується, що п'єси «Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Патетична соната» мають за основу ворожі комуністичному режиму погляди.
На першому всесоюзному з'їзді радянських письменників, що відбувся 17 серпня - 1 вересня 1934 року, Миколу Куліша оголосили буржуазно-націоналістичним драматургом. 19 серпня на ранковому засіданні І. Кулик у своїй доповіді про напрямки розвитку української літератури схарактеризував Миколу Куліша як митця, що є представником «виявів націоналізму» в драматургії, та як художника, «більшість п'єс якого є відверто націоналістичними і ворожими нам» і зазначив, що на них базувалася робота театру «Березіль», коли ним керував Лесь Курбас.

У грудні 1934 року, після похорону свого друга Івана Дніпровського, Миколу Куліша було заарештовано органами НКВС і звинувачено у приналежності до терористичної організації і зв'язках з ОУН. Під час судового процесу у «Справі боротьбистів» у березні 1935 Куліша засуджено до 10 років Соловецьких таборів. На Соловках утримувався в суворій ізоляції. 3 листопада 1937 року, за постановою особливої трійки НКВС по Ленінградській області від 9 жовтня 1937 р., розстріляний в урочищі Сандармох Медвежогорського району, Карелія, у складі т. зв. «Соловецького етапу» у кількості 1111 осіб, разом із Валер'яном Підмогильним, Юрієм Мазуренком та Григорієм Епіком.

Реабілітований 4 серпня 1956 за відсутністю складу злочину.
До 1997 року дослідники робили припущення, що Соловецький етап був скинутий з баржі у Біле море. Проте ця версія спростована карельським «Меморіалом», який знайшов справжнє місце убивства українських класиків, зокрема й Миколи Куліша.

У кіно
За творами письменника знято телефільми: «Закут», «Мина Мазайло», «Народний Малахій». Йому присвячено стрічки: «Микола Куліш» (1970), «Микола Куліш» (1991), документальні кінокартини «Пастка», «Тягар мовчання» (1991).
Сцена з фільму « Народний Малахій »
Сцени з фільму : «Мина Мазайло»
Пам'ятник Миколі Кулішу в м.Цюрюпинськ
«БЕЗ БРЕХНІ І ФАЛЬШІ»
Творчість
Творчість М.Куліша – це багатогранне, гранично загострене зображення життя, процесів сучасної йому України. Доля українського села, духовні пошуки інтелігенції, психологічні тенденції у робітничому середовищі, духовний стан столичного й провінційного міст, проблеми національно-історичного розвитку України – таким виглядає зріз основних проблем Кулішевої драматургії.
Микола Куліш займався літературною діяльністю майже все своє життя — 30 років із 45. Драматург писав навіть тоді, коли перебував на Соловках, в ув'язненні. За 1923 — 1934 роки Микола Куліш створив близько 15 п'єс. Проте тексти першого («На рыбной ловле») та останнього («Такі») твору були вилучені у письменника під час арешту, і тому вважаються втраченими.
Лише одна п’єса певною мірою вирізняється серед інших, оскільки її створено на польському фактичному матеріалі й пронизано польським національним колоритом. Йдеться про драму “Маклена Граса”, у якій відтворено кризові процеси в Польщі початку 30-х років. Проте і в цьому творі відлунює українська проекція на трагічні події, що у той же самий час охопили й Україну. Цілком вірогідно, що й драму з сучасного польського життя Куліш писав, маючи на думці долю України та людини у ній.
Художня сила п’єс Миколи Куліша полягає у тому, що вони пройняті відчуттям незборимого трагізму людського буття, усвідомленням глибинних дисгармоній духу, суспільства, світу. В центрі Кулішевої драматургії перебуває трагедія особистості на тлі соціальних зламів і протиріч.
Микола Куліш був живописцем характерів в українській драматургії. Працюючи над п’єсою, він прагнув намалювати живий, колоритний, типовий художній образ. Для цього митець ретельно вивчав життя, часто мандрував – їздив, ходив пішки Україною, намагаючись побачити й почути, чим живуть люди, про що думають, як розмовляють, чого прагнуть. Ось звідки у його творах багата галерея виразних, самобутніх образів – Мусій Копистка (“97”), Хома Божий (“Хулій Хурина”), Антип Радобужний (“Зона”), Малахій Стаканчик (“Народний Малахій”), Овчар (“Закут”), тьотя Мотя і дядько Тарас (“Мина Мазайло”), Ілько Юга (“Патетична соната”), Семен Пархімча (“Прощай, село”), Ромен і Байдух (“Вічний бунт”), Ігнацій Падур (“Маклена Граса”). Кулішева драматична спадщина – це концептуальна характерографія української національної історії та ментальності.
У характерах М.Куліша узагальнено характерні “больові точки” свого часу. Його герої помирають від голоду, ходом історії розділені на “багатих” і “бідних”, будують комуну, тягнучись до світла життя, перетворюються з учорашніх незаможників на адміністраторів-бюрократів, кохають і залишаються нещасними у своєму коханні, пристосовуються до нових умов і бунтують проти конформізму, шукають смисл свого й загальнолюдського існування, божеволіють та кінчають життя самогубством, зраджують, зневірюються й знаходять у собі сили протистояти трагічним перипетіям долі. Кулішеві характери певною мірою є історичними, бо в них осмислені тенденції національної історії, а також людського духу.
Митець досконало володів технікою, драматургічною культурою анатомування дійсності. Він тонко відчував не лише ті проблеми, що вже набули або набували актуальності, але й ті, що тільки мали постати перед українським суспільством. М.Куліш міг художньо прогнозувати духовно-соціальні процеси, передбачати їхні різноманітні наслідки. Він змальовував не те, що хотів би бачити навколо, а те, з чим повсякденно стикався, що його непокоїло й хвилювало. Стривоженістю реальним і прийдешним життям огортають картини таких п’єс, як “Хулій Хурина”, “Закут”, “Народний Малахій”, “Зона”, “Вічний бунт”, “Прощай, село”, “Маклена Граса”.
Творчість М. Куліша – це не тільки драматургія характерів, сцен, ідей, це також і драматургія мови. Він приділяв надзвичайну увагу мовній відшліфованості, мовним якостям своїх п’єс. Слово у його творах грало багатьма барвами й тональностями: інтонаціями народної говірки, гостротою сюжетних ходів, колоритністю народного гумору, напруженістю інтелектуальних роздумів. Слово у Кулішевій драматургії – чи то ремарки або репліки дійових осіб – вирізнялося влучністю, образністю, економністю, асоціативністю. Особливо яскраво у творчості Миколи Куліша подано народну мову, якою дихає ледь не кожна його п’єса. Поліфонія народного мислення, голосу робить твори Куліша панорамним літописом народного буття. І народне слово посилювало у цьому літописі ефект достовірності, переконливості, глибинності в зображенні реальних конфліктів та протиріч.
Масштаб таланту Миколи Куліша був зрозумілим багатьом митцям з того кола, у якому жив і спілкувався драматург. Про Куліша як про одного з найблискучіших сучасних письменників України говорили М.Хвильовий, Ю.Яновський, В.Сосюра, І.Дніпровський. Часто й емоційно непересічність драматургічного методу М.Куліша на засіданнях режисерського штабу “Березоля”, реперткому, в публічних виступах доводив Лесь Курбас. Він уважав Куліша провідним українським драматургом, підкреслював, що до його п’єс треба ставитись як до творів визначного митця.
Особливо високо керівник “Березоля” оцінював “Народного Малахія”. Курбас неодноразово відзначав, що створення такої п’єси під силу тільки геніальному драматургові, а характер Малахія Стаканчика зараховував до категорії “вічних” образів.

Микола Куліш уважно стежив за орієнтирами, тенденціями української художньої літератури. Він поціновував у літературі “титанічність поривань”, насиченість “великою проблематикою”, що, на його думку, є свідченням активних емоційно-інтелектуальних процесів у художній свідомості суспільства. Без “титанічних поривань” література, за його висновками, перестає бути мистецтвом, втрачає художні функції та особливості. Куліша бентежило, що українська література другої половини 20-х років “зійшла на вузенькі, розраховані тільки на сьогоднішній день, теми”, що вона “продукує літературні твори в масштабі одного дня”. Він ставив перед художньою творчістю потужні духовні та інтелектуальні завдання і виміряв її високими мірками.
Розмірковуючи над шляхами піднесення українського мистецтва, М.Куліш порушував питання про роль критики у цьому процесі. Він наполегливо висловлював ідею тактовного, обережного ставлення до письменницьких пошуків, до творчості взагалі. Куліш неодноразово наголошував на тому, що талант треба плекати, підтримувати, давати змогу йому друкуватися, виставлятися, обговорюватися, що мета літературної критики – сприяти художньому зростанню митця, поважно вказуючи йому на недоліки й слабкі місця творчості.
Драматург виступав проти, як він казав, “жорстокої, невгамовної” критики, вбачаючи у ній неабияку деконструктивну силу. “Будувати, вирощувати драматургічну культуру – це не значить бити її”, – гірким афоризмом підсумовував він свої спостереження щодо функцій української критики у літературному житті кінця 20-х років. Куліш уважав аномалією те, що критика виявлялася спрямованою проти художньо-образного процесу, проти письменників, проти мистецтва. У промовах, листах драматурга містяться численні фрагменти літературно-критичного аналізу, і вони свідчать про глибокий культурно-естетичний підхід Куліша до оцінки мистецьких творів, течій, явищ.
М.Куліш здійснив величезний, досі повністю не оцінений внесок у розвиток теорії та практики драматургії. Він реформував саму драматургічну форму – композицію, архітектуру твору, надавши їм гнучкості, ємності, динамізму. Він наповнив драматургічний твір багатствами слова, музики, контрастів, ритму, узагальнень, кольорів, метафор, алегорій, асоціацій. Він майстерно використовував художній потенціал символів, символічного мислення, що виводило його п’єси на рівень філософського осмислення Людини й Буття.
Куліш був митцем, який постійно прагнув новини у творчості – нових художніх засобів, прийомів, рішень; несподіваних думок, образів, конфліктів; нової, до нього ще не відкритої якості драматургічного світобачення. Він шукав – і знаходив нові напрямки розвитку мистецтва, літератури, драматургії, що потім ураховувалися іншими письменниками, художниками наступних поколінь. Куліш-драматург жив категоріями майбутнього художнього Часу. А це – привілей митців світового рівня.
…Багатьма дорогами пройшов Микола Гурович Куліш – дорогами навчання, таврійського степу й України, дорогами війни, самовіддачі, духовного піднесення, дорогами творчості, відкриття, переслідувань. За недовге життя йому довелося пережити ледь не все, що тільки може випасти на долю людини. І на всіх дорогах, в усіх життєвих випробуваннях він залишався яскравою постаттю, що прагне справедливості, краси і добра.


title: Олександр Довженко

text:
Олександр  Петрович  Довженко
	Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 року в селянській родині на Чернігівщині, у мальовничому містечку Сосниця.
Автопортрет «Сашко» (ліворуч) та будинок, де народився Довженко (праворуч).
	Дитинство його проходило серед казкової природи Придесення, колоритних постатей, житейських трагедій і свят своїх земляків. Пізніше цей побачений, почутий, пережитий у дитинстві світ знайде своє втілення у довженківських фільмах, що золотими літерами впишуться у скарбницю світового кіно. У Сосниці Сашко, як звали його рідні, здобуває початкову освіту.
Довженко з батьком (ліворуч). Мати, сестра та батько Довженка (праворуч).
	3 17 років він – студент Глухівського учительського інституту, закінчивши який у 1914 році отримує направлення до Житомира. Вчителювання його тривало до літа 1917 року й включало в себе викладання природознавства й гімнастики, географії й фізики, історії й малювання. Згодом він переїздить на роботу до Києва. Тут він вчителює і вчиться в Київському комерційному інституті на економічному факультеті. Коли ж у Києві відкрилася Академія мистецтв, Довженко стає її слухачем.
Довженко-студент Глухівського учительського інституту, 1911
	У 1923 році О. Довженко у Харкові влаштовується на роботу в газету «Вісті» карикатуристом та художником-ілюстратором. На тридцять третьому році життя він приїжджає до Одеси, де починає працювати режисером на кіностудії. Першою пробою став фільм «Ягідка кохання», що мав комедійний характер, але Олександр Петрович ніколи не зараховував його до свого творчого доробку. Точкою відліку свого кінематографічного життя він справедливо розпочинав зі стрічки «Сумка дипкур'єра», в якій, окрім всього, ще знявся і в ролі кочегара. Мрією О. Довженка було національне кіно.
Меморіальна дошка в Харкові
Політичні шаржи Довженка (ліворуч) і дружній шарж на Остапа Вишню.
У 1928 році він за сто днів знімає фільм «Звенигора» – історію українського народу від сивої давнини до сучасності. «Картину я не зробив, а проспівав, як птах», – казав митець. Наступною роботою О. Довженка стає стрічка «Арсенал».
	У 1930 р. на екрани виходить неперевершений шедевр світової кінокласики – «Земля». Цей фільм – гімн життю – було названо серед двадцяти кращих кінострічок усіх часів і народів. Фільм, у якому О. Довженко звернувся до трьох одвічних загальнолюдських тем: життя і смерть, людина і земля, старе і нове – уже знімався на Київській кінофабриці, яку тільки розпочали будувати.
Довженко на зйомках фільму, 1932 р.
Довженко та знімальна група під час роботи над фільмом «Земля».
	З початком війни змінюється і життя О. Довженка. Він добровольцем іде на фронт захищати рідну землю. Працює в газетах «Красная Армия», «Красная звезда», «Известия». Пише серію оповідань.
Довженко на фронті, 1943 р.
	На початку п'ятдесятих років великий режисер переважно займається педагогічною та викладацькою роботою в Інституті кінематографії. Пише сценарії та кіноповісті: «Відкриття Антарктиди», «Поема про море», «Повість полум'яних літ», «Зачарована Десна».
	Сповнений творчих планів, О. Довженко раптово помирає
 25 листопада 1956 року. Йому йшов шістдесят третій рік...
 	Похований Довженко на Ново-Дівичому цвинтарі у Москві. Сам Довженко весь час тужив за Україною і у останні роки свого життя записав у щоденнику: «Я вмру в Москві, так і не побачивши України! Перед смертю попрошу Сталіна, аби, перед тим, як спалити мене в крематорії, з грудей моїх вийняли серце і закопали його в рідну землю, у Києві, десь над Дніпром, на горі».
Новодівочий цвинтар
Останнє прижиттєве фото Довженка
Вшанування пам'яті
Пам'ятна монетна номіналом у 2 гривні присвячена до 110-річчя від дня народження Олександра Довженка. Аверс
Реверс
Поштові марки
Астероїд головного поясу відкритий 22 серпня 1977 року був названий на честь митця – 4520 Довженко. Відкривач – Черних Микола Степанович


НУШ


Розділові знаки у реченнях


Ліна Костенко Історичний роман у віршах “ МАРУСЯ ЧУРАЙ “


Пантелеймон Куліш та його твір “Чорна рада. Хроніка 1663 року”


Презентація "Олена Пчілка "


Літературно-музична композиція, присвячена 100-річчю від дня народження Андрія Малишка “І на тім рушничкові…”


Пророчий голос Кобзаря. 200-річчя


"Олесь Терентійович Гончар"


ОЛЕКСАНДР ДОВЖЕНКО. ОГЛЯД ЖИТТЯ І ТВОРЧОСТІ. «ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА»


title: Осип Назарчук "Роксолана"

text: Hürrem Sultan Portresi Anonim.


title: "Леся Курбас"

text:
Лесь Курбас
      Народився 25 лютого 1887 року в місті Самбір (тепер Львівської області) у родині акторів галицького театру Степана та Ванди Курбасів. Батько його, хоча й був мандрівним українським актором, проте і в бідності своїй прагнув дати Олександрові гарну освіту.
Степан Пилипович Курбас
Ванда Адольфівна Курбас
Навчався він у Тернопільській гімназії, у Віденському та Львівському університетах. Тому цілком природно, що Лесь ввібрав у себе усе те, що могла дати йому європейська культура. Вже тоді Курбас мріяв працювати на Надніпрянській Україні, де існував сильний демократичний театр Садовського (Київ) і де поруч була висока театральна культура. У 1916 році його мрія здійснилась, він вступає до цього театру. Акторська творчість Курбаса в театрі Миколи Садовського обіцяла розвинутися, але сталося так, що він приніс свій акторський талант у жертву режисерському. Головна увага й енергія молодого митця були скеровані на організацію студії молодих акторів, з якої виріс згодом Молодий театр. Назва "Молодий театр" з'явилася вже влітку 1917 року. Молодий театр - це театр пошуків нових форм втілення сучасної та класичної драматургії. З цього театру взяли початок кілька українських театрів.
      Лесь Курбас був засновником спочатку політичного (1922-1926), а потім і філософського (1926-1933) театру в Україні. У виставах свого філософського театру "Березіль" (Харків) Курбас малює всесвіт, де головним стає особлива довіра до  життя людини у всіх його суперечностях.
     У Києві "Березіль" мав під своїм крилом майстерні, плинні півавтономні одиниці. У Харкові все було під одним дахом, і під одним проводом - Курбасовим.
Режисерська  лабораторія  театру  "Березіль".  1925 р
Сцена з вистави "Маклена Граса"
Багато чого з творчих пошуків Курбаса не розумілося широкими масами глядачів. Це стосується і його вистави "Маклена Граса", яка досягає справжньої філософської глибини.
Пам'ятник Лесю Курбасу у Києві
Меморіальна дошка Лесю Курбасу (Харків)


title: Микола Хвильовий

text:
Мико́ла Хвильови́й
Новела «Я (Романтика)»
Справжнє прізвище Микола Григорович Фітільов.

Народився 16 грудня 1893, Тростянець - † 13 травня 1933, Харків.
Микола Хвильовий -
 український прозаїк, поет, публіцист, один з основоположників пореволюційної української прози, письменник «Розстріляного відродження», прихильник антропософських поглядів Освальда Шпенглера.
Вчився в початковій школі;
Вчився в гімназії, з якої виключили за революційну пропаганду;
У 1916 році мобілізували до армії;
Брав участь у 1-ій світовій війні;
Воював у складі Чевоної армії;
Став членом партії більшовиків;
З 1921 року працював на заводах Харкова.
У 1921 році виходить друком поема «Молодість» ;
1922 рік – «Досвітні симфонії» ;
1923 рік – друкує першу збірку новел «Сині етюди» ;
1925 року разом з однодумцями створив літературну організацію ВАПЛІТЕ
Став зачинателем літературної дискусії 1925-1928рр.
Найвідоміші твори М.хвильового:
«Мати», «Солонський Яр», «Я (Романтика)», «Кіт у чоботях», «Редактор Карк».
Новела «Я (Романтика)» (1924) – гімн і анафема революції
Образи новели
«Я» – фанатик з роздвоєною душею.
В образі «Я» порушено проблему цільності і роздвоєння особистості. Життєвий шлях цієї людини важкий і тернистий. Герой відчуває хибність своїх дій і вчинків, але не знаходить, не бачить виходу з цієї кризи.
2. Садист доктор Тагабат.

Це безвихідний хазяїн ситуації, утілення звірячого інстинкту, прихованого в революції за високими гаслами, злий геній і дика стихія революції.
3. Єдино вірний пес, страж революції, що не знає сумнівів, дегенерат.

Це ідеальний представник комуни, породженим новим суспільством, якому не потрібні особистості, таланти, незалежні й повноцінні люди.
4. Андрюша, що творить усе супротив своєї психіки.

Це юний чекіст, він – з тієї когорти, що замінить тагабатів, «Я», дегенератів. Чистенький і м’який, «з розгубленим обличчям і тривожним поглядом».
Проблематика новели
Уперше у тогочасній літературі поставлено проблему гуманності й фанатизму,  суперечності між людяністю і сліпою відданістю абстрактній ідеї.
Особливості композиції
Новела «Я (Романтика)» має ліричний заспів.

Особливість композиції є поєднання картин-марень.

Розповідь ведеться від першої особи, яка роздвоєна («Я - чекіст, але я і людина»)
Новела була надрукована з присвятою: «Цвітові яблуні», тобто твору Михайла Коцюбинського, тим самим автор підкреслив, що спирається на мелодраматичний психологізм, що був притаманний товелі попередника, та проблему вибору, перед яким спиняється ліричний герой.
Культурологічні проблеми вже не бралися опонентами до уваги.
Дискусія набирала політичного характеру.
Наступала пора гірких поразок та розчарувань для М. Хвильового.
Перестає виходити журнал “Вапліте”, а відтак припиняє існування й сама організація.
Письменник змушений писати покаянні листи, клястися у вірності комуністичній ідеології.
М. Хвильовий зважується на останній крок у своїй виснажливій боротьбі. Постріл 13 травня 1933р. був трагічною крапкою в історії українського відродження пореволюційних років. Поета не стало…


title: Олесь СЛІСАРЕНКО

text:
Слісаренко Олекса
Слiсаренко Олекса Андрiйович народився 28 березня 1891 р. на хуторi Канiвцові, Шатовськоï волостi, Вовчанського повiту на Харкiвщинi (нинi село Шипутове, Великобурлуцького району). Батько майбутнього письменника, Андрiй Прокопович Снiсар, назвав свого сина, свою п'яту дитину, Олексою. А пiд час хрестин глухуватий пiп записав хлопчика сином Слiсаря (звiдси й пiшло Слiсаренко)
СІМ’Я
    Багатодiтна сiм'я Снiсарiв, у якiй пiзнiше народилося ще двоє дiтей, недовго затрималася на хуторi. У зв'язку з матерiальними нестатками, батько, який працював майстром на панськiй лимарнi, змушений був шукати новi заробiтки й переïхав у хатнянськiй маєток Генрихова. Олексi на ту пору виповнилося дев'ять рокiв. Прийшов час подумати про його освiту.
нАВЧАННЯ
    Хлопчика вiддали до сiльськоï школи. Наука давалася Олексi легко. Олексу вiддали до церковно-приходськоï школи. Роки навчання в нiй залишились у пам'ятi Слiсаренка надовго: жадiбний до знань хлопчина нарештi зустрiв людину, яка багато в чому вирiшила його майбутню долю. Йдеться про вчительку словесностi С.А Люмiнарську. Вона мала значний вплив на смаки та вподобання пiдлiтка, вiдкриваючи перед ним чарiвний свiт лiтератури украïнських та росiйських класикiв.
ПІСЛЯ ЗАКІНЧЕННЯ ШКОЛИ
    Пiсля закiнчення церковно-приходськоï школи хлопчину вiддали на службу до мiсцевоï контори - треба було заробляти на хлiб. Почалися нуднi й сiрi буднi. Проте Олексин дядько, рiдний материн брат Н.В Кисельов, знаючи про здiбностi племiнника, вирiшив допомогти йому влаштувати життя iнакше. І через деякий час юнак вступив до Кучерiвськоï сiльськогосподарськоï школи. Однак навчався вiн у цьому закладi недовго. Не мiг витримувати байдужiсть i рутину, яка панувала в усьому: i в системi викладання предметiв, i в стосунках примiтивних педагогiв та безталанних учнiв. Однак Олексу чи не найбiльше вражала тупiсть i самодурство директора.
Перша свІтова вiйна
    Двадцятилiтнiй Олекса Слiсаренко змiнив цивiльний одяг на солдатський мундир. Вiд рядового - до офiцера-артилериста - такий шлях письменника у роки вiйни. Шiсть рокiв перебування у вiйську були творчо безплiдними. Натомiсть на фронтi його захоплює вир революцiйноï боротьби. Разом з багатьма iншими по-революцiйному настроєними однополчанами вiн самовiльно демобiлiзується з фронту й вирушає до Києва.
тВОРЧІСТЬ
    1919 року вийшла перша його збiрка - "На березi Кастальському", перейнята символiстськими мотивами. Проте, захопившись футуризмом - "найпередовiшою", "найреволюцiйнiшою" течiєю, - вiн змiнює свiй стиль.  До надрукованоï 1923 року збiрки "Поеми" увiйшли кiлька футуристичних поем, що були справжнiми гiмнами машиннiй цивiлiзацiï, технiцi, з розвитком якоï автор пов'язував надiï на кардинальнi змiни в життi людства. З часом письменник вiдходить вiд футуризму i з "Аспанфуту" ("Асоцiацiï панфутуристiв") переходить до "Гарту". Вiдкритiсть останньоï сприяла тому, що довкола неï згрупувалось багато вiдверто слабких авторiв.
ТВОРЧІСТЬ
ПРОЗА
Першим досвiдом прозаïка стала збiрочка оповiдань "У болотах" (1924). Далi - одна за одною - виходять новi книги О.Слiсаренка: "Плантацiï" та "Сотнi тисяч сил" (1925), "Камiнний виноград", "Слiди бурунiв" та "Спроба на огонь" (1927). Вийшли друком повiстi "Бунт" (1928) та "Страйк" (1932). Крiм цього, було опублiковано романи "Зламаний гвинт" (1928), "Чорний Ангел" (1929), "Хлiбна рiка" (1932). Визначальною рисою прози Слiсаренка була виняткова увага до сюжету як головноï рушiйноï сили твору. На тлi лiричних, з млявим сюжетом новел i повiстей середини 20-х рокiв, проза письменника одразу ж привернула до себе увагу i критикiв, i читачiв. Разом з тим письменника гостро критикували за слабке iдейне навантаження творiв та ïх ретроспективне спрямування. Той же I.Кулик заявляв, що Слiсаренко "нiколи не був нашим", себто пролетарським письменником. Намагаючись довести протилежне, головний редактор "Книгоспiлки" опинився в ролi громадського обвинувача на процесi так званоï "Спiлки визволення Украïни" (СВУ).
вапліте
    На знак протесту група членiв "Гарту" на чолi з М.Хвильовим утворили нову органiзацiю - Ваплiте. До ïï складу ввiйшов i Олекса Слiсаренко. Його цiлком влаштовувала гостра позицiя ваплiтян щодо неуцтва та халтури, що були широко представленi в украïнськiй лiтературi. Належнiсть письменника до "академiкiв" була своєрiдною високою оцiнкою його тогочасних лiтературних здобуткiв.
Роман
    Проте... Роман "Хлiбна рiка" надiйшов до читачiв у роки голоду: завершувався 1932-й безхлiбний рiк, надходив ще страшнiший - 1933-й. Дiйснiсть, до якоï прагнув наблизитися у своïх творах О.Слiсаренко, виявилася протилежною. Саме тому письменник почав усе частiше засиджуватися над архiвними та iсторичними матерiалами. Вiн заглиблюється в третє та четверте тисячолiття до нашоï ери, планує приступити до написання iсторичного роману про скiфiв та грекiв-колонiстiв. Пишучи цi твори, вiн мiг лишатися самим собою й не виступати в ролi iлюстратора "великого перелому", трагiчним наслiдком якого стали напiввимерлi села.
АРЕШТ
   Однак здiйснити своï творчi задуми, навiть попри доведену лояльнiсть, письменнику не судилося. 29 квiтня 1934 року до Харкiвського будинку письменникiв "Слово" пiд'ïхав чорний автомобiль. У квартиру 34, де мешкав Олекса Андрiйович, постукали. Не допомогли письменниковi навiть написанi на тему дня романи, якi вщент розвiнчували мiжнародних терористiв, славили непримиренну класову боротьбу та оспiвували першi кроки колгоспного будiвництва. "Ворогом народу" став колишнiй громадський обвинувач процесу СВУ. На першому етапi допитiв Слiсаренко "зiзнався" в належностi до пiдпiльноï контрреволюцiйноï органiзацiï, яка ставила за мету повалення Радянськоï влади й встановлення фашистськоï диктатури на Украïнi.
ЗАПЕРЕЧЕННЯ ЗІЗНАНЬ
    Через два мiсяцi пiсля арешту О.Слiсаренко вiдмовився вiд цих "зiзнань", заявивши, що дав ïх пiд фiзичним впливом слiдчого, втративши контроль над свiдомiстю й перебуваючи в станi моральноï прострацiï. Пiсля цього почалося тривале добування вiд Слiсаренка зiзнань у найтяжчiй, як думається, "винi": приналежностi до "Ваплiте". Письменник не заперечував своïх зв'язкiв iз цiєю органiзацiєю i дав ïй таку характеристику: "Тодi я на цю групу дивився як на приховане нацiонал-демократичне угрупування, а тепер розглядаю ïï як групу, котра могла бути первинним осередком фашистськоï органiзацiï. Єдиним моïм полiтичним виступом проти цiєï групи був виступ на процесi СВУ, в якому я в своïй промовi пiдкреслив роль хвильовизму як продовження СВУ, поставивши знак рiвностi мiж Хвильовим i лiтературною групою СВУ на чолi зi Старицькою-Черняхiвською". На судi О.Слiсаренко ще раз вiдмовився вiд своïх попереднiх зiзнань про участь у контрреволюцiйнiй органiзацiï, але це вже нiкого не цiкавило.
вирок Вiйськового трибуналу
    За вироком Вiйськового трибуналу Украïнського вiйськового округу О.Слiсаренка позбавили волi на 10 рокiв, прав - на 3 роки, "без конфискации имущества, в виду отсутствия такового". Письменника заслали до одного з соловецьких концтаборiв.
РОЗСТРІЛ
              3 листопада 1937 року його розстрiляли.
    О. Слісаренку в літературному процесі 20-х років належить помітна, хай і не першорядна, роль. У його творчості так чи інакше переломилося кілька важливих напрямів стильових пошуків молодої української поезії та прози.


Прометеї українського духу


title: Презентація на тему: Українська література у другій половині ХХ століття

text:
На тему: Російський живопис
Презентація
Виконала: Учениця 11 класу
Крученюк Сніжана

Віктор Васильович Васнєцов
	 У творчості Віктора Васнецова яскраво представлені різні жанри, що стали етапом дуже цікавої еволюції: від битописательства до казки, від станкового живопису до монументальної, від приземленості передвижників до прообразу стилю модерн. На ранньому етапі в роботах Васнецова переважали побутові сюжети, наприклад в картинах «З квартири на квартиру» (1876), «Військова телеграма» (1878), «Книжкова крамничка» (1876).
«З квартири на квартиру»
(1876)
«Після побоїща Ігоря Святославича з половцями» (1880)
Ілля Єфимович Рєпін
Художник-демократ
Портрети
У 1870-80-і рр.. він створює і кращі портрети. У них виявилися його демократизм, його любов до людини, глибокий психологізм. У грандіозній портретній галереї, створеної Рєпіним, як і в жанрових картинах, розкрилися суттєві риси російського життя - настільки яскраві у соціальному плані і настільки багато говорять про свою епоху ці портрети (В.В.Стасова (1873), А.Ф.Пісемского (1880), М.П.Мусоргского (1881), М.І.Пирогова (1881), П.А.Стрепетовой (1882) Третьяковська галерея), А.І.Дельвіга (1882), Л. М. Толстого (1887) - Третьяковська галерея; В.В.Стасова (1883), Російський музей)

Портрети
Історичний Живопис
«Іван Грозний та син його Іван» (1885)
«Запорожці пишуть лист турецькомуєє султану» (1878—91)
Валентин Сєров
«Дівчинка з персиками» фрагмент.
(1887 р.)
Портретний жанр - з'явився портрет О.Орлової
Лєвітан Ісаак (1860 - 1900)
«Волзький період»
У 1887 році художник, нарешті, здійснює свою мрію, він потрапляє на Волгу. Волзький період творчості Лєвітана триває до 1890 року. Він один з найбільших поетів Волги
Пейзажі Волги, створені Лєвітаном, різноманітні ... Урочистою тишею, величавим спокоєм віє від полотен: "Вечір на Волзі" (1888) і "Вечір. Золотий Плесо" (1889).
«Березень»  (1895)
«Золота осінь»  (1895)
Суріков В.І. «Автопортрет» (1913)
Його картина "Ранок стрілецької страти" (1881), показана на 9-й виставці передвижників, пройнята духом "давньої російської краси і живим відчуттям історії".
Зміст полотна відображає омани народу, його героїчну самовідданість і страждання.
«Степан Разін»(1906)
«Перехід Суворова через Альпи» (1899)


Климко


Празька школа поетів


Микола Носов “Як Незнайко був музикантом”


Оксана Стефанівна Забужко


ЛІРИКА ЛЕСІ УКРАЇНКИ. «CONTRA SPEM SPERO!» — СВІТОГЛЯДНА ДЕКЛАРАЦІЯ СИЛЬНОЇ ВОЛЬОВОЇ ОСОБИСТОСТІ. ГРОМАДЯНСЬКА ЛІРИКА «І ВСЕ-ТАКИ ДО ТЕБЕ ДУМКА ЛИНЕ», «І ТИ КОЛИСЬ БОРОЛАСЬ, МОВ ІЗРАЇЛЬ». ФІЛОСОФСЬКА ЛІРИКА. «TO BE OR NOT TO BE?..»


Порівняльний аналіз поезій Лесі Українки


title: Курйозний вірш

text: Apollinaire


Виконала учениця 31 групи,
Білоцерківського колегіуму,
Моцна Марина
Нові імена в сучасному літературному процесі

Актуальність обраної теми курсової роботи полягає в тому, що творчість сучасних українських митців перш за все необхідно зрозуміти як своєрідне віддзеркалення певного історичного моменту в національному розвитку України.

Метою роботи є обґрунтування причин та умов, які обумовили настільки суттєве значення творчості сучасних митців та їхнє місце в українській літературі.

Об’єкт курсової роботи: місце сучасних митців в українській літературі.
Предмет роботи: творчість сучасних письменників.

У кінці 80-х — на початку 90-х pp. XX ст. процес оновлення української літератури набув значної сили. Зміни в суспільному житті країни, зокрема розпад СРСР, відбились і в розвитку літератури.

      До визначальних рис постмодернізму слід віднести поєднання різних стильових тенденцій, часткову опозиційність до традиції, універсальність проблематики, поза часовість і поза просторовість.

Літературні течії ХХ століття
Імпресіонізм – (від франц. – враження) – течія модернізму, яка визначається ушляхетнення, мінливих миттєвих відчуттівта переживань.
Характерні ознаки:
суб'єктивність, зображення, ліризм;
використання тронів (метафор, епітетів, символів)
ліричні монологи, використання незакінчених думок, фраз, які допомагають показати плин настроїв, вражень

Експресіонізм – (від франц – вираження) – одна з евангардиських   течій у мистецтві. Головним проголошувалось вираження світосрийняття.

Модернізм – (франц. moderne – сучасний найновіший) загальна назва нових течій нереалістичного спрямування.Мистецтво не наслідує життя, воно звіляняється від соціальних зобов'язань , митці прагнуть нових форм

Декаденс–(від франц – передовий загін) –відгалуження модернізму. Виникає у кризові періоди історії мистецтва, коли певний напрям або стиль переживає вичерпність своїх зображувальних можливостей.

Символізм – літературно-мистецький напрям, який розвинувся в умовах кризи суспільства, передчуття майбутніх соціальних порясінь. Для символізму властиві: інтерес до проблеми особистості і метафоричність, музичністьність слова.

Сучасні українські письменники
	Сучасну українську літературу творять письменники нової генерації, такі як: Юрій Андрухович, Олександр Ірванець, Юрій Іздрик, Оксана Забужко, Микола Рябчук, Юрій Покальчук, Костянтин Москалець, Наталка Білоцерківець, Василь Шкляр, Євгенія Кононенко, Андрій Курков, Іван Малкович, Богдан Жолдак, Сергій Жадан, Павло Іванов-Остославський, Олександра Барболіна та інші.

Юрій Андрухович
	Юрій Андрухович- один з найвідоміших українських культурних діячів. Його твори користуються великою популярністю не тільки в Україні, а й за кордоном. Книги та публіцистичні праці Андруховича перекладаються і видаються в багатьох країнах Європи.

	Олександр Ірванець
	Олександр Ірванець- поет, прозаїк, перекладач. Народився 24 січня 1961 у Львові. Жив у Рівне. У 1988 році закінчив Московський літературний інститут. Автор 12 книжок, 5 з яких - поетичні збірки. Співпрацював з багатьма періодичними виданнями. Зараз має авторську рубрику в журналі "Україна".

Юрій Іздрик
Юрій Іздрик - у 1989 заснував журнал "Четвер", який з 1992 року редагує разом із Юрієм Андруховичем.Активно включився в художнє життя в кінці 1980-х. Брав участь у багатьох виставках та акціях, працював над оформленням книжок та журналів, записував музику. У той же час з'явилися перші публікації - цикл оповідань "Остання війна" та поетичний цикл "Десять віршів про Батьківщину".

	Оксана Забужко
	Оксана Забужко - член Асоціації українських письменників.У серпні 2006 року журнал "Кореспондент" включив Забужко в число учасників рейтингу ТОП-100 "Найбільш впливових людей в Україні", до цього в червні книга письменниці "Let my people go" очолила список "Краща українська книга", ставши вибором читачів Кореспондента № 1.

Костянтин Москалець
	Костянтин Москалець- поет, прозаїк, літературний критик, музикант.Служив в армії, працював на радіозаводі в Чернігові, був учасником Львівського театру-студії "Не журись!", Виступаючи, як автор-виконавець власних пісень. Лауреат першого всеукраїнського фестивалю "Червона рута" (1989) в номінації "авторська пісня".

Наталка Білоцерківець
Наталка Білоцерківець- її перша книга віршів "Балада про непереможених" була опублікована в 1976 році, коли вона була ще студенткою. Колекції віршів Підземна пожежа (1984) і Листопад (1989) стали реальними ознаками українського поетичного життя 1980-их. Її ретельна, вишукана лірика стала серйозним конкурентом для потужних чоловічих віршів покоління 1980-их.

Василь Шкляр
Василь Шкляр- один з найвідоміших, що читаються і "містичних" сучасних письменників, "батько українського бестселера". Закінчив філологічні факультети Київського і Єреванського університетів. Ще будучи студентом, у Вірменії написав свою першу повість "Сніг", а в 1976 році вже вийшла книга, і його прийняли до Спілки письменників.

Євгенія Кононенко
Євгенія Кононенко- письменниця, перекладач, автор понад 10 виданих книжок. Працює науковим співробітником Українського центру культурних досліджень. Лауреат премії ім. М. Зерова за переклад антології французького сонета (1993). Лауреат літературної премії "Гранослов" за збірку поезій.

Андрій Курков
Андрій Курков-український письменник, викладач, кінематографіст. Писати почав ще в старших класах школи. Закінчив школу перекладачів з японської мови. Працював редактором видавництва "Дніпро".

	Сергій Жадан
Сергій Жадан - поет, прозаїк, есеїст, перекладач. Віце-президент Асоціації українських письменників (з 2000 року). Перекладає поезію з німецької (у тому числі Пауля Целана), англійської (у тому числі Чарльза Буковскі), білоруської (у тому числі Андрія Хадановича), російської (у тому числі Кирила Медведєва) мов.

Олександра Барболіна
Олександра Барболіна- є членом Міжрегіонального союзу письменників України, Союзу письменників Півдня та Сходу України, Конгресу російськомовних літераторів України та Міжнародної асоціації російськомовних літераторів, заступник голови журі Всеукраїнської Незалежної літературної премії "Арт-Киммерік".

Дякую за увагу


title: "Микола Прокопович Василенко"

text:
Мико́ла Про́копович Василе́нко
Мико́ла Про́копович Василе́нко (14 лютого 1866, жовтня 1935, Київ, УРСР) — український вчений-історик, громадський та політичний діяч. Член ТУП. 1917 року — член Української Центральної Ради, куратор Київського шкільного округу. За Гетьманату 1918 р. — голова Ради міністрів, міністр освіти, голова Державного Сенату.

Народився у Есмані.
Після закінчення прогімназії в місті Глухові та Полтавської гімназії Микола Прокопович Василенко навчався на історико-філологічному факультеті Дерптського університету.
1890 року він захистив наукову працю «Критичний огляд літератури із історії земських соборів» і дістав звання кандидата російської історії.
У 1893—94 рр. з'явились перші ґрунтовні наукові праці
1890-х рр. Микола Василенко працював в Історичному товаристві Нестора-літописця .Був членом Київської старої громади, інших громадських і культурних товариств.
У 1905—07 рр. М. Василенко редагував газету «Киевские отклики». Симпатизував революції 1905 року.
М. Василенка було засуджено до року тюремного ув'язнення, яке він відбув у сумнозвісній в'язниці «Крести» у Петербурзі. Під час перебування у в'язниці вивчав право та екстерном склав іспити за програмою юридичного факультету Новоросійського університету (Одеса).
1909 року Миколу Василенка обрано приват-доцентом Київського університету.
В 1910 р. М. Василенко здобув науковий ступінь магістра права. Він працював товаришем присяжного повіреного Одеської судової палати.
Микола Василенко був членом Товариства українських поступовців, а 1910 року вступив до російської партії кадетів, яка, погоджуючись на українську мову в школах, суді, церкві, виступала проти автономії України.

Життєпис після 1920 року, утиски
Після падіння Української Держави Микола Василенко працював у вузах Києва, в УАН. У липні 1920 року його обрано академіком УАН, головою Соціально-економічного відділу, через рік — президентом академії
У квітні 1924 року Миколу Василенка засуджено до 10 років позбавлення волі у сфабрикованій НКВС справі «Київського обласного центру дій». Під тиском наукової громадськості вирок було переглянуто й наприкінці 1924 р. вченого звільнено. Він повернувся до наукової діяльності. Однак стан здоров'я М. Василенка погіршувався з кожним роком. Через тяжку нервову хворобу він не міг повноцінно працювати.
1929 року Микола Василенко був позбавлений змоги займати керівні посади в УАН. 3 жовтня 1935 року М. П. Василенка не стало. Його поховано у Києві на Лук'янівському
М. П. Василенко був одружений з Н. Полонською-Василенко.

1991 року одну із вулиць Києва перейменовано на вулицю Миколи Василенка[Гідним пошануванням стала публікація у 2006–2008 роках Інститутом держави і права ім. В. М. Корецького НАН України у видавництві «Юридична думка» вибраних творів Миколи Василенка у трьох томах


title: "Шевченко Драматург"

text:
Драмататургія
Тараса  Григоровича Шевченка.
Т.Шевченко – син народу
Т. Г. Шевченко — центральна постать українського літературного процесу XIX ст. Його творчість мала вирішальне значення в становленні й розвитку нової української літератури, утвердивши в ній загальнолюдські демократичні цінності та піднісши її до рівня передових літератур світу. У своїй поезії Шевченко звернувся до тем, проблем та ідей (соціальних, політичних, філософських, історичних, художніх), які до нього ще не порушувалися в українській літературі або порушувалися надто несміливо й соціально обмежено. Збагачуючи українську літературу новими життєвими темами й ідеями, Шевченко став новатором і в пошуках нових художніх форм та засобів. Автор «Кобзаря» виробляв і утверджував нове художнє мислення. Його роль в історії української літератури більша, ніж роль Пушкіна в російській, Міцкевича — в польській літературі. Його значення в розвитку передової вітчизняної суспільної думки, соціальної і національної свідомості народу не менше, ніж в історії поезії.
Драматургічна  спадщина поета.
Тарас Шевченко впродовж усього свого життя цікавився багатьма жанрами літератури, в тому числі драмою, хоча його драматургічна спадщина вичерпується однією завершеною п'єсою „Назар Стодоля" (1843), уривком з третьої дії російськомовної історичної драми чи трагедії „Никита Гайдай" (1841) та незнайденою чи ненаписаною драмою „Слепая красавица". Незважаючи на це, Шевченкова драматургія є значущою в контексті його художньої творчости.
Геніяльний поет мав яскраво виражене відчуття драматурга – навіть незначна побутова сценка могла викликати в нього бажання написати драматичний твір. „Щоденник" зафіксував його враження „о побоище, происшедшем между будущим тестем и будущим зятем", з чого можна „выкроить водевиль [...] для здешней публики". Майбутній твір уже мав назву „Свадебный подарок, или Недошитая кофта" (первісно: „Приданое, или Недошитая кофта"), однак так і не з'явився друком.
На основі інформації з листа Т. Шевченка до Г. Квітки-Основ'яненка від 8 грудня 1841 р. серед драматичних творів дослідники чомусь вміщають і „Песню караульного у тюрьмы" (1841). Дослідники вважають, що вона була з незнайденої мелодрами „Невеста", і часто ототожнюють її із драмою „Никита Гайдай". „Песня" нагадує початок баладної чи казкової історії про старого воєводу та його нещасну дружину, написаної у дусі поем-казок О. Пушкіна, а сам текст власне є переспівом поезії А. Міцкевича „Чати".
Драматичними творами зазвичай не вважаються Шевченкові ліро-епічні поеми з виразними драматичними елементами. Серед них „Слепая" (1842), „Відьма" (1847), друга частина поеми [„Марина"] („Неначе цвяшок, в серце вбитий...", 1848) та [„Сотник"] („У Оглаві... Чи по знаку.", 1849), які цілком можна вважати драматичними поемами". Такі твори, як „Відьма" та [„Сотник"] лише подекуди „розбавлено" авторськими ліричними відступами, а їхні основні частини побудовано як повноцінні драматичні твори. У [„Сотнику"] Шевченко постійно чергує поетичні та прозові форми драматичних діалогів та монологів, використовуючи такий неодмінний драматургічний прийом, як ремарка. Додержано й принципу „невтручання" у зміст твору – лише початок та закінчення містять авторські оцінки. За З. Гузарем, у [„Сотнику"] органічно переплетено ознаки ліро-епічної поеми, поеми драматичної і драми-мініатюри. Автор цієї статті писав, що жанр [„Сотника"] можна визначити як сцену-притчу.
“Назар Стодоля”
У п'єсі «Назар Стодоля» автор висміює заможну козацьку старшину, засуджує соціальну несправедливість, викриває фальш, лицемірство, брехливість старшини, яку уособлює Хома Кичатий. Цей образ негативний, поданий він у реалістично викривальному плані. Основна мета його життя — багатство. Щоб досягти цього, він готовий на все, не цурається жодних заходів. Брехню, коли вона вигідна, Хома вважає звичайним явищем. Тому він говорить одне, а робить інше. Хома сам говорить: «Женись не на чорних бровах, не на карих очах, а на хуторах і млинах, так і будеш чоловіком, а не дурнем». На кохання Хома дивиться як на щось незначне, несерйозне. Дочку сприймає як засіб збагачення. Мріючи досягти полковницького пірнача, порушує слово, дане перед смертю дружині, вдається до погроз, до сили, тільки б видати Галю за старого полковника. Тарас Шевченко майстерно змалював образ Хоми Кичатого, висміявши його основну мету, прагнення до багатства, до грошей. І це прагнення в нього таке сильне, що Хома, будучи батьком Галі, перетворюється на її жорстокого ворога, ката.Така ж брехлива й підступна ключниця сотника Стеха. Вона теж з усього намагається мати вигоду. Сказавши Галі, що чекають старостів від Назара, хоча знала, що це не так, випрошує у дівчини дозволу піти на вечорниці в її байбараці. Назар і Гнат, плануючи втечу Галі, домовляються зробити це за допомогою Стехи, але добре знають, що їй треба дати червінець чи два. Лицемірно поводиться Стеха і в останній сцені. Привівши Хому і його челядь до корчми, де сховалися Галя й Назар, вона глузливо називає дівчину полковницею. А потім впадає біля Галі, промовляючи: «Ох, моя пташечко, моя лебідочко! Чи я ж знала, що так станеться?» Припадаючи до дівчини, Стеха не забуває нагадати Хомі про свою любов.П'єсою «Назар Стодоля» Т. Шевченко сатирично висміяв негативні людські якості: хитрість, користолюбство, нікчемність, змалювавши підлабузників, безчесних панів, егоїстичних власників.
 “ Відьма”- звинувачувальний  акт  гнобительському  ладові!
Відьма» - це звинувачувальний акт тодішньому гнобильському ладові, що довів до такого стану жінку-матір:
…Жаль і страх!
В свитині латаній дрижала
Якась людина…
…Се не мара.
Моя се мати і сестра,
Моя се відьма, щоб ви зали.
Кожна жінка-жертва для поета - рідна. Він плаче її гіркими слізьми, мучить- її нестерпними муками. Поеми Шевченка кличуть до помсти над тими, хто поганив жіночу честь, гідність, щастя. Згадаймо «Катерину», трагедію юної покритки, збезчещеної паничем-офіцером. Дівчина занапастила свою долю, знеславила себе і батьків, а тепер свій «гріх» Мусить спокутувати. Серце її ціпеніє від болю, кров холоне в жилах, коли вона чує прокляття рідної мінері, яка «як ягідку, як пташечку кохала ростила» свою доню. У словах нещасної матері злилися гіркий гнів і щира любов до своєї дитини, болючі прокляття і ніжна материнська ласка. Ми бачимо, як Катерина, немов та чайка-небога, скиглить, плаче над своєю дитиною і власною гіркою долею. І найшовши коханого, вона уклінно просить не цуратися її, готова принести себе у жертву - бути йому наймичкою:
Покинь мене, забудь мене,
Та не кидай сина.

“ Гайдамаки”-історико-героїчна  поема.
А  ТИМЧАСОМ ГАЙДАМАКИ НОЖІ  ОСВЯТИЛИ…
Гайдамаки — історико-героїчна поема Шевченка. Вступ до «Гайдамак», датований 7 квітням 1841 року, поет написав після завершення твору. Автограф невідомий.
Розділ поеми «Галайда» вперше надруковано в альманасі «Ластівка» (СПБ, 1841). «Гайдамаки» вперше опубліковано з незначними цензурними купюрами окремим виданням 1841 року у Петербурзі. В першодруку цей твір мав присвяту рос. «Василию Ивановичу Григоровичу, на память 22-го апреля 1838 года».

В наступні роки автор далі працював над текстом. Збереглося два друковані примірники твору з власноручними виправленнями Шевченка та з відновленням окремих рядків, вилучених цензурою: перший — у книзі «Чигиринський Кобзар і Гайдамаки», другий — у «Кобзарі» 1860 (Обидва примірники — в інституті літератури імені Тараса Григоровича Шевченка Академії Наук Української Радянської Соціалістичної Республіки). Масштабність охоплення важливих подій, велика кількість дійових осіб і драматичних картин надають твору характеру епопеї.
Основним джерелом «Гайдамаків» була усна народна творчість (пісні, перекази і легенди). Про це говорив сам поет. Він знав також історичні праці українських, російських та польських авторів про Коліївщину — народне повстання 1768 року на Правобережній Україні.

“НИКИТА ГАЙДАЙ”
Украйна милая моя!
Моя Украина родная!
Ее широкие поля,
Ее высокие курганы,
Святая прадедов земля!
Люблю тебя, моя Украйна:
Твои зеленые дубровы,
Твои шелковые луга,
Днепра крутые берега,
Люблю я вас любовью новой,
Любовью крепкою. И ты,
Украины образ несравненный,
Люблю тебя, в тебе одной
Я всю Украйну обожаю.

Очевидною є й „драматургічність" композиції поеми „Гайдамаки" (1839-1841), частина одного з розділів якої – „Свято в Чигирині" – написана як драма.
Виразні елементи драми має й містерія „Великий льох" (1845), в якій С. Смаль-Стоцький побачив „форму народнього вертепу". За Ю. Івакіним, у структурі „Великого льоху" своєрідно переплетені „гротескова неймовірність зображуваного, участь надприродних сил у подіях твору, алегоричність персонажів або ситуацій, драматизована [курсив наш.– В. L] форма діалогів тощо".
Драматургічним зацікавленням Шевченка сприяло і його оточення, зокрема, український композитор, оперний співак С. Гулак-Артемовський та журналіст, фейлетоніст і театральний критик О. Елькан, який „частенько свої переклади п'єс на російську мову примощував на сцені Александринського театру".
Одним із перших власне драматичних творів Кобзаря треба вважати історичну драму „Никита Гайдай", яку Шевченко в листі до Квітки-Основ'яненка від 8 грудня 1841 р. назвав трагедією. Задум твору датують 1838 р., коли Шевченко був звільнений з-під кріпацтва і гніту „темного, брудного горища ширяєвської майстерні". На підставі Шевченкової фрази зі згадуваного листа до Г. Квітки-Основ' яненка : „Це, бачте, пісня з моєї драми „Невеста", що я писав до вас, трагедія „Никита Гайдай". Я перемайстрував її в драму". В. Шубравський уважав, що історичну драму „Никита Гайдай" Шевченко переробив у мелодраму в прозі „Невеста". Однак її зміст стосувався часів гетьманства І. Виговського: це був „образец неподражаемого неудавшегося Основьяненку искусства передавать местным русским языком быт Украины с полнейшим соблюдением оборотов родной речи и народного характера действующих лиц"14. Інші вчені (П. Рулін) стверджували, що „Никита Гайдай" і „Невеста" – одмінні одна від одної речі".
Цікаві спостереження стосовно драм „Никита Гайдай" та „Невеста" свого часу подав Д. Антонович. Вказуючи на нелогічність того, що опублікований уривок називався „Никита Гайдай", він зазначав: , ,...коли ми уважно прочитаємо уривок із драми „Никита Гайдай" [...], то помітимо, що цей уривок дуже проречистий, що в ньому якраз фігурує наречена („невеста") Микити Гайдая, шлюб якої відкладається через якісь інтриги, та що, очевидно, коло цього моменту і зав'язується трагічний вузол. Отже, назва „Невеста" більше відповідає змістові драми, ніж назва за іменем головного героя". Це, однак, недостатньо переконливе судження, адже, за А. Козачковським, „Невеста" була п'єсою про часи І. Виговського, тоді як „Никита Гайдай" розповідає про гетьманування Б. Хмельницького.

		“ СЛЕПАЯ”
«Кого, рыдая, призову я
Делить тоску, печаль мою,
В чужом краю кому, тоскуя,
Родную песню пропою?
Угасну, бедный, я в неволе...
Тоску мою, печаль мою
О прежней воле, прежней доле
Немым стенам передаю.
О, если б стон моей печали
И звук заржавленных цепей,
Святые ветры, вы домчали
На лоно родины моей
И в мирной куще повторили,
Где мой отец и мать моя
Меня лелеяли, любили!
А братья! Грешная семья,
Иноплеменникам за злато
От стад, елея и вина
Родного продали вы брата,
Как на заклание овна.
О Боже, Боже Иудеи,
Благий Творителю земли,
Не наказуй родных злодеев,
А мне смиренне пошли!»

“Щоденник” драматичний  твір
У п’ятому томі академічного зібрання творів Шевченка вміщено: щоденник 1857 — 1858 рр.; автобіографію 1860 р. та автобіографічний лист до редактора журналу «Народное чтение»; звернення до передплатників першого видання поеми «Гайдамаки» 1841 р. «Панове субскрибенти!»; літературно-критичні та театральні статті (післямова до окремого видання поеми «Гайдамаки» 1841 р.; проспект серії офортів «Живописная Украина», повідомлення про її видання, тексти під офортами; передмова до нездійсненого видання «Кобзаря» 1847 р.; «Бенефис г-жи Пиуновой, января 21, 1858 года»); археологічні нотатки; «Букварь южнорусский»; записи народної творчості.
Текст «Букваря южнорусского» подається фототипічним способом, що дає можливість зберегти авторську своєрідність організації матеріалу, авторське графічне оформлення тексту, та друкується за сучасною орфографією — критично встановлений текст.
У розділі «Записи народної творчості» зібрано всі відомі на сьогодні фольклорні записи, зроблені Шевченком або на його прохання іншими особами переважно в його робочих альбомах» (Відділ рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України, ф. 1, № 106 — 109). Введено кілька записів за публікаціями, про які є свідчення, що вони здійснені за Шевченковими записами, нині невідомими. Розділ доповнено досі не друкованими записами з альбомів № 107, 108.

“Марина”-доля  кріпачки.
«…Неначе  цвяшок,  в  серце  вбитий,  Оцю  Марину  я  ношу.  Давно  б  списать  несамовиту,  Так  що  ж?  Сказали  б,  що  брешу,  Що  на  панів,  бачиш,  сердитий,  То  все  такеє  і  пишу  Про  їх  собачії  звичаї...  Сказали  б  просто  —  дурень  лає  За  те,  що  сам  крепак,  Неодукований  сіряк.  Неправда!  Єй-богу,  не  лаю:  Мені  не  жаль,  що  я  не  пан,  А  жаль  мені,  і  жаль  великий,  На  просвіщенних  християн.  »
Уривок з “Марини “
Твір написано восени 1848-го, у роки заслання на Косаралі. Доля кріпачки Марини пекучим болем озвалась у серці поета. Поема продовжує і розвиває так звану "жіночу тему" у творчості Шевченка. І звучить своєрідним зачином, провідною думкою усієї його творчості. Співчуття людині що придушена й поневолена. Вже на початку твору автор знаходить влучне порівняння. Невдовзі воно стане афористичним. Епілог до поеми "Марина" ніби слово сповіді. Серце відкриває найсокровеніше і найболючіше. Історія Марини постає пекучим виливом гіркої правди. Він правду ту бачив, знав, і вона лягла на серце поета тягарем болю. Написання твору - ніби зойк, одкровення, вивільнення від тяжкої ноші переживань.
“Сотник”
«Сидить сотник на причiлку Та думку гадає, А Настуся по садочку Пташкою лiтає. То посидить коло його, Руку поцiлує, То усами страшенними Сивими пустує, - Ну, звичайне, як дитина Пестує старого. А старому не до того: Iншого якогось, Грiховного пестування Старе тiло просить!.. I пальцями старий сотник Настусинi коси, Мов двi гадини великi, Докупи сплiтає, То розплете та круг шиї Тричi обмотає!.. А вона, моя голубка, Нiчого не знає. Мов кошеня на припiчку З старим котом грає...»
“
“Великий  Льох”
...Не смійтеся, чужі люде!Церков-домовинаРозвалиться... і з-під неїВстане Україна...
  Великий льох - один з найвизначніших творів поета історіософського змісту й націософського спрямування. В оригінальній, новаторській художній формі Шевченко втілює свою філософсько-поетичну концепцію історії України, головно зламного її етапу - злуки з Москвою та фатальних для нації політичних, соціальних, соціопсихологічних вислідів цього акту. У "Великому льосі" висловлено провіденційні уявлення поета про майбутнє Краю, віру в пробудження українського народу, його духовне відродження, здобуття незалежності та розбудову національної держави. Царизм у поемi не тiльки жорстоко пригнiчує украïнський народ, але й цинiчно смiється над його iсторичним минулим.Автор ненавидить не тiльки царя, а i козацьку старшину, помiщикiв - усiх визискувачiв свого народу. Тому, очевидно, Великим льохом, називає   Україну.
Поет української нації!
 Шевченко мав непересічні знання із старої і нової історії, прекрасно орієнтувався у живописі, знав і глибоко розумів класичну музику. Все це відбивалося у лексиці його творів, особливо ост. періоду життя — після заслання. Звертаючись до бібл. та антич. сюжетів, поет використовує назви відповід. кра’їн, міст, річок, народів і под. (Віфлієм, Іудея, Голгофа, Сіракузи, Колізей, Тібр, Скіфія), імена реальних людей, богів старогрец. і рим. пантеонів, міфіч. істот (Декій, Нерон, Алкід, Венера, Юпітер, Зевс, Пріап, Фавн, Медуза, Кіпріда), слова на означення етногр. і екзот, реалій (гіменей, гінекей, єлей, легіони, віссон, смоква, бурнус) і под. Ця лексика доповнюється новотворами Т. Шевченка оцінного типу, створеними за церковнослов’ян. зразком: злозачаті, худосильний, довготерпеливий, медоточивий, злототканий, вбогодухий і под. Вона ж є основою образів, які входять у структуру віршів філос. спрямування: про роль митця у сусп-ві, про значення пророчого слова, про майбутнє України тощо. У цей же період поет сміливо використовує абстр. лексику старослов’ян. походження: суєта, чудеса, беззаконіє, криводушіє, правда-мста, скорбь, печаль та ін. Творчість Ш. — особливе явище як в історії укр. л-ри, духовної культури взагалі, так і літ. мови. Розвинувши у своїй поезії важливі сусп. ідеї — рівності й братерства суверенних народів, створення гуманного сусп-ва, в якому розкриваються найкращі людські якості, привернувши увагу народу України до сучасного й минулого своєї батьківщини, поет майстерно втілив їх у худож. текстах. Максимально залучаючи до літ. мови багатства нар. мови, він увів у мовно-літ. практику абстр. лексику — новотвори, церковнослов’янізми, інтернаціоналізми. Завдяки творчості Ш. укр. мова постала перед світом як одна з розвинених літ. мов.
Тарас Григорович Шевченко-Великий  син України!
Любов Тараса Шевченка  до України, Своєї Батьківщини була безмежна. Він писав  твори про Україну. Всі проблеми які були актуальні в 19 ст. для нас українців залишились актуальними і зараз. В Шевченка стільки характеристик, що можна бачити паралелі із сучасною добою. Шевченкова  творчість - це підручник життя.  Дає нам знати, що погано, а що добре; ким не треба бути, а ким треба. Тарас Григорович Шевченко - глибока людина, яка хотіла бачити людей із середини, зрозуміти їхню сутність, зрозуміти кращий шлях життя, а не той що був тоді в Україні. Тарас Григорович хотів дати нам кращий шлях і він це зробив своїми віршами, творами, картинами. Великий геній нам дав жагу, жагу до життя, патріотичний дух, просвіченну душу, людську душу.
Тарас  Григорович Шевченко

Як умру, то поховайте
Мене на могилі
Серед степу широкого
На Вкраїні милій,
Щоб лани широкополі,
І Дніпро, і кручі
Було видно, було чути,
Як реве ревучий.
Як понесе з України
У синєє море
Кров ворожу... отойді я
І лани і гори —
Все покину, і полину
До самого Бога
Молитися... а до того
Я не знаю Бога.
Поховайте та вставайте,
Кайдани порвіте
І вражою злою кров’ю
Волю окропіте.
І мене в сем’ї великій,
В сем’ї вольній, новій,
Не забудьте пом’янути
Незлим тихим словом.
Підготувала
учениця 9 класу
Дорощук Соломія.


Олена Пчілка - Життєвий і творчий шлях


title: Рослини в творчості Т. Г. Шевченка

text:
        Проект “ РОСЛИНИ  У     ТВОРЧОСТІ Т. Г. ШЕВЧЕНКА”

Тарас Шевченко – великий знавець рідної природи
У своїх творах поет ототожнює людей з рослинами, які символізують людську красу, мужність, сум, радість, з іншого боку — підступну долю, зраду, байдужість.
Т. Шевченко не тільки милувався
 рослинами, малював їх, але також
 добре знався на рослинах,
зокрема цікавився лікарськими
травами та деревами.
«Поезія Шевченка – то музика                                            народної душі»
      У своїх віршах, поемах , баладах Т.Шевченко згадує понад 80 видів рослин. На першому місці, як і передбачалося, стоїть калина. Поет згадує її найчастіше - 38 разів. Далі йдуть: тополя - 24; верба - 22; дуб - 21; жито - 17; лоза, верболіз - 15; барвінок - 14; осока - 10; терен, пшениця, рута - по 9; явір, очерет, лілея - по 7; мак, вишня, груша - 6; ряст - 5;а ще згадує  кропиву, перекотиполе, ялину, виноград, коноплі, просо, кукіль, хміль, щирицю, васильки, льон, спориш, плющ, лободу, любисток, гречку, картоплю, кукурудзу, горох, ліщину.
  Поет  згадує  слово  “калина” -  з60 раз
          Калина несе водночас і прикмети жалю, смутку, туги за коханим. Якщо калина хитається - то дівчина сумує, коли червоніє - це чиєсь горе.
Три явори посадила
Сестра при долині ...
А дівчина заручена -
Червону калину.
          В цій поезії Т.Шевченка червона калина символізує горе: дівчина чекала на свого коханого, а він не повернувся, не дочекавшись його, померла.
      Зламати калину означає покинути кохану, а посадити
 калину на могилі - висловити жаль за загиблим
Посадили над козаком
Явір та ялину,
А в головах у дівчини
Червону калину.
Не сон трава на могилі
Вночі процвітає,
То дівчина заручена
Калину саджає.

    Калина порівнюється із коханою дівчиною:
                          Тече вода з-під явора
                                Яром на долину.
                            Пишається над водою
                                  Червона калина.
                      Пишається калинонька,
                                Явір молодіє,
                      А кругом їх верболози
                                Й лози зеленіють .

КАЛИНА ЗВИЧАЙНАViburnum opulus L.
          Чагарник з бурувато-сірою тріщинуватою корою. Листки до 10 см завдовжки.  Квітки білі, зі зрослим віночком. Тичинок п'ять, маточка - 1.  Квіти зібрані  суцвіття:крайові квітки — великі, білі, безплідні; серединні — дрібніші, двостатеві.
       Плоди — ягодоподібні
   червоні, овальні кістянки.
      Висота 1,5-3 м.
      Час цвітіння:
     травень - червень.
     Зустрічається в лісовій
     і лісостеповій зонах.
Росте в змішаних і листяних
лісах, переважно по узліссях,
галявинах, вирубках, заростях
 чагарників, берегах рік і озер.
 Як декоративна рослина
розводиться в парках і садах.

         Кора калини, квітки і плоди широко вживають у народній медицині. Відвар кори зменшує і зупиняє різні внутрішні кровотечі, звужує кровоносні судини і володіє заспокійливою дією. Плоди впливають на діяльність серця, підсилюючи скорочення його м'яза, і володіють протизапальними і ранозаживляючими властивостями.
         Відвар ягід калини з медом дає гарні результати при простудному кашлі. Настій або відвар ягід вживають усередину і при виразкових захворюваннях шлунка, екземах і різних виразках. Сік ягід калини з медом у народній медицині в минулому приймали при ракових захворюваннях. Його використовують також при хворобах печінки і жовтусі, він є гарним косметичним засобом для знищення вугрів на обличчі.
          Настій квіток,  ягід і листків вживають для полоскання горла при ангінах

Верба - уособлення таємничої сили жінки, плодючості й материнства
   У творах поета похилені віти верби наче плачуть, отож верба
стає уособленням дівочої,
жіночої туги, жалю, смутку.

Реве та стогне Дніпр широкий,
Сердитий вітер завива,
Додолу верби гне високі,
Горами хвилю підійма.

На городі коло броду
Верба похилилась.

Зажурилась чорнобрива,
Тяжко зажурилась.
Не щебече соловейко
В лузі над водою,
Не співає чорнобрива,
Стоя під вербою.

Не співає, як сирота,–
Білим світом нудить...
... Без милого скрізь могила,
А серденько б’ється .
.. А над самою водою
Верба похилилась;
Аж по воді розіслала
Зеленії віти,
А на вітах гойдаються
Нехрещені діти.

І над криницею верба
Нагнулася, як та журба
Далеко в самотній неволі..

І досі сниться: під горою
Між вербами та над водою
Біленька хаточка.

Верба – символ   України
         Вербову гілочку, як символ рідної України, Тарас Шевченко, посадив у жовтні 1850 року на гарнізоннім городі. Вона несподівано для самого Шевченка прийнялася, ставши дивом у цій пустелі.Сад зберігся до цього часу, незважаючи на суворість клімату.
 “Тарасова верба” вистояла 150 років!
Гілочки з неї розрослися вербами в багатьох містах України.
На превеликий жаль, стара верба нещодавно загинула.
Але українці привезли з Канева і Львова гілочки тих
 самих шевченківських верб та посадили їх
 у казахську землю. Казахи і досі шанують пам'ять
про українського Кобзаря.  Вони поливають
 вербовий гай із Тарасової криниці, а гілочки із його
 верби насаджують скрізь, де пролягли поетові
дороги.

                Ве́рба (Salix L.)
         Велике дерево з потужною, розкидистою кроною зі звисаючими пагонами. Росте швидко. Річний приріст - 60 см. Досягає висоти 15-20 м. Листя ланцетне 8-12 см завдовжки, 2 см завширшки, зелене, восени жовте. Цвіте в квітні жовтими сережками. Плоди - грушоподібні коробочки, довгасті, світло-коричневі, містять дрібне насіння. Дозрівають в кінці травня - початку червня. Сонцелюбна.
      Верби мають велику цінність для бджільництва, бо рано навесні зразу ж після виставляння вуликів,  дають нектар і пилок. У народній медицині використовують кору верби як протигарячковий, жарознижуючий засіб, для лікування ран, наривів, при випаданні волосся. Усі види верби являють  цінність як корм для тварин. Деревина верби білої використовується у будівництві, на виготовлення човнів, ночов, дуг, лопат, гілки йдуть на плетіння огорожі. З кори одержують волокно, придатне
 для виготовлення мотузок,
коричневу, жовту та червону
 фарби. Для виробництва
плетених виробів
заготовляють очищені
 від кори вербові прути

Тополя - символ дерева життя,                             добра і правди
         Найулюбленішим рослинним символом у поезії Тараса Шевченка виступає тополя, що є символом дівчини, жінки. Здебільшого образ тополі вживається для змалювання зовнішнього вигляду:
          Та й виросла
          Ганна кароока,
     Як тополя серед поля,
      Гнучка та висока.

    Образ Катерини також
 порівнюється з тополею:

Як тополя, стала в полі
При битій дорозі.

         Часто тополя виступає символом засмученої дівчини, молодиці; символом туги, суму, нещастя, одинокості.

Не тополю високую
Вітер нагинає,
Дівчинонька одинока
Долю зневажає.
         В українському фольклорі, існує повір’я про перетворення людини в дерево, найчастіше – в тополю. Ця легенда наклала свій відбиток і на символ тополі в Шевченка:

Таку пісню чорнобрива
В степу заспівала.
Зілля дива наробило –
Тополею стала.

                  Тополя    пірамідальна                      Populus pyramidalis
   Великі дерева висотою 40-45 м  і діаметром стовбура більше 1 метра.  Кора стовбура тріщинувата, буро-сіра або темно-сіра; гілок - гладка, сіра або оливково-сіра.
Листя черешкові, форма ланцетноподібна.
    Рослина дводомна,
іноді однодомна, цвіте до появи листя або одночасно з ними; здатність плодоносити настає в 10-12 років. Квітки зібрані у суцвіття сережки.
 Тичинок від 3 до 60. Дуже рідко трапляються двостатеві квітки. Плід -  коробочка. Насіння дрібне з  шовковистими волосками ("тополиний пух").
 В 1 г більше 1000 насіння.
          Значення і застосування
         Деревина у тополі легка, біла, м'яка, добре обробляється і використовується дуже широко в технічних цілях: як сировина для паперу, виготовлення сірникової соломки, фанери Деревина тополі тривалий час використовувалася також при будівництві залізниць в якості шпал.В якості лікувальної сировини використовують бруньки, листя, кору,  для лікування артритів, ревматизму, дерматологічних захворювань.
         Свіжий сік з листя тополі знімає зубний біль. У сушеному вигляді листя тополі широко використовується для приготування настоїв для заспокійливих ванн.

Дуб – дерево  сили й довголіття
         Дуб уособлює міць духу і характеру поета, незламність його переконань. За народними переказами, Шевченко любив збирати під могутніми дубами селян, щоб погомоніти про їхню долю і поспівати пісень.
        Дуб – дерево легендарне,
 Т.Г. Шевченко, у силу особливого  свого відношення саме до дубів, не лише зображував їх на задньому плані низки своїх малюнків і картин, але також створив цілу
 галерею робіт,
 цілком
 присвячених
 зображенню дуба.
          У творах Шевченка біля дуба, зустрічалися  закохані, дівчина виглядала козака; на дубі зозуля пророкує літа; під дубом русалки залоскотали дівчину; та й козак знайшов смерть під дубом. Дуб часто порівнювався з козаком:

І дуб зелений, мов козак
Із гаю вийшов та й гуляє
Попід горою

На самого Маковія,
І дуб посадили…
І досі там воду святять
І дуб зеленіє.
Хто йде, їде – не минають
Зеленого дуба.

ДУБ ЗВИЧАЙНИЙ (ЛІТНІЙ, ЧЕРЕШКОВИЙ)                            Quercus robur L.
     Кремезне довговічне дерево до 40 м заввишки. Крона густа, коренева система міцна, кора темно-сіра з глибокими тріщинами. Листки довгасто-обернено-яйцевидні, зверху зелені блискучі, знизу матові, блідіші, голі, черешкові. На листках наприкінці літа інколи з'являються кулясті нарости — «горішки», або гали. Дуб починає цвісти на відкритих місцях у двадцять років, а в лісі — в п'ятдесятилітньому віці Разом з листям з'являються повислі сережки з тичинками, а на довгих  стеблинках виростають маточкові квітки , з цих квіток після запилення утворюються жолуді, які достигають у вересні — жовтні.
                   Значення і застосування
        Деревина дуба має високу міцність та твердість, використовується в кораблебудуванні, для будівництва підводних споруджень, тому що не піддається гниттю; у вагонобудуванні, у меблевому, столярному, бондарному виробництві, будівництві будинків. Жолуді йдуть на виготовлення кавового напою й на корм для тварин. Кора дуба використовується як лікарський засіб,  для полоскання
 при інфекціях
порожнини рота
 і горла, а також
 при запаленні  ясен.

: «… Дуби … незаймані століттями, одного віку зі Всесвіту, вони вражають своєю майже безсмертною долею, як найбільше чудо світу»                                                                                ПЛІНІЙ   СТАРШИЙ
      У селі Будище,  в парку колишнього маєтку Енгельгардта,  досі збереглися три дуби віком понад 1000 , які називають Шевченковими. За переказами, у дуплі одного з них Тарас ховав свої малюнки.
Висота  дерева - 20 м, обхват стовбура на висоті 1,3 м - 8,4 м
    Дуб Шевченка в Полтаві — живий пам'ятник Т. Г. Шевченкові, посаджений на спомин про перевезення тіла поета до України полтавською «Громадою» у травні 1861 р. в час перепоховання поета біля Канева.
лілея – символ  душевної і тілесної чистоти, невмирущості людського духу й надії
    Коли поет був хлопчиком, то полюбляв сидіти біля квітника тай роздумувати над тим, як ростуть квіти. Ненароком він зламав квітку лілеї, це його дуже засмутило, але він побачив, що з бічних пуп'янків почали розвиватись нові квітки. Він зрадів, що твориться нова квітка, а з нею і нове життя.
У баладі „Лілея” Т.Шевченко
 показав перетворення
знедоленої дівчини у квітку,
вигнана, зневажена
 людьми дівчина гине
 зимою під тином,
 а весною
 відроджується –
в образі лілеї.
      Я вмерла
	Зимою під тином,
	А весною процвіла я
	Цвітом при долині,
	Цвітом білим, як сніг, білим
	Аж гай звеселила!

І дівчата заквітчались,
 І мене назвали
Лілеєю-снігоцвітом:
І я розцвітати
Стала в гаю і на полі,
І білих палатах….

Лілея – образ
безсмертності
правди і краси
людини
                          Лі́лія (Lilium)               українська народна назва ліле́я
  Лілії -  багаторічні цибулинні трави.
 Стебло є безпосереднім продовженням цибулини, вкрите листям — з листками, які локалізується в нижній частині.
Листки — лінійні, овальні, чергові  або розміщені кільцями.
Квітки двостатеві,
складаються
з 6 пелюсток,
 зібраних у китиці,
іноді одиночних.
Плід — довгаста
 коробочка.

Значення і застосування
    З лікувальною метою використовують цибулини, листя і квітки. Хімічний склад  рослини ще не вивчено.
   В народній медицині рослину використовують як знеболюючий засіб. Спиртову настойку цибулин вживають при захворюваннях дихальних шляхів. Спиртову настойку квіток вживають як тонізуючий засіб, нею натираються при ревматизмі й радикуліті та змащують рани. Воду, перегнану з квітками лілії, використовують з косметичною метою для відбілювання обличчя. мазь для лікування ран і опіків
барвінок - символ молодості кохання шлюбу
    Барвінок високо цінувався в народі за свою вічнозелену красу, довге цвітіння, пристосованість до морозів, це знайшло і відображення і у  віршах поета

Встала й весна, чорну землю
Сонну розбудила, уквітчала її рястом,
Барвінком покрила.

І барвінком, і рутою
І рястом квітчає
Весна землю, мов дівчину
В зеленому гаї

Барвінок цвів і зеленів,
Слався, розсилався;
Та недосвіт перед світом
В садочок укрався.

До схід сонця  воду брала,
В барвінку купала…”

   Барвінок, який  виступає символом журби, печалі, пам’яті за померлими в поезії Кобзаря набуває такого ж символічного значення.
 На городі коло броду
Барвінок не сходить.
Чомусь дівчина до броду
По воду не ходить.
  А барвінок, що заріс, символізує дівчину, яка не вийшла заміж:
І твій барвіночок хрещатий
Заріс могилою, ждучи
Тебе неквітчану. ..
   Барвінок, поряд з іншими ранніми квітками є провісником весни. А оскільки його глянцево-зелене тверде листя не гине ні влітку від спеки, ні зимою від холоду, морозу і снігу, рослина стала символом радісної життєвої сили, вічності і була перенесена з лісу в сади біля людських жител.

               Барвінок                    Vinca
  Напівкущі або трави з тонким витким стеблом 1-2 м завдовжки, піднімається над землею не більше ніж на 20-70 см. Стебло часто пускає корені в місцях, де воно торкається ґрунту, що допомагає рослинам займати велику територію. Листки супротивні, прості, широкі, ланцетовидні. Чотири види роду вічнозелені, листя зберігає свій зелений колір навіть узимку. Має подовгуватий трилисник.
  Цвітіння відбувається більшу частину року. Навесні зацвітає синім цвітом, який нагадує вогник. Квітки прості з фіолетовими пелюстками, з'єднаними біля основи в трубку. Плід складається з кількох стручків.

                Застосування
   Барвінок як лікувальний засіб застосовували ще в далекій давнині. У середні століття йому приписували чудодійну силу і вважали талісманом, що охороняє від злих сил.
Рослина широко вживається в народній медицині багатьох країн у якості кровоспинного, ранозаживляючого і «кровоочисного» засобу. Останнім часом встановлено, що екстракт рослини має здатність сильно знижувати кров'яний тиск.
Внутрішнє застосування барвінку, як сильно отруйної рослини, вимагає великої обережності.

вишня - символ рідної землі
        Вишня – дерево невеличке, має густу крону, цвіте біло й має гарний запах. В поезії Шевченка вона символізує село.
Садок вишневий коло хати,
Хрущі над вишнями гудуть...
Зрідка образ вишні   поет пов'язує із печаллю:
Дивлюсь, у темному садочку,
Під вишнею - у холодочку,
Моя єдиная сестра!
Многострадалиця святая!
Мене, небога, виглядає.
У поемі І.Драча «Смерть Шевченка» вишневий цвіт асоціюється із безсмертям Великого Кобзаря.

О, вишня — Матінко Всевишня -
Весь білий світ — то вишні цвіт.
Правічне дерево Вкраїни -
Її безсмертя в плині літ.
                              О.Потапенко.

Вишня звичайна CERASUS VULGARIS MILL
          Світло - і теплолюбна рослина заввишки  3-10м з яйцевидною кроною і відстовбурченими гілками. Стовбур покритий гладенькою білувато-бурою корою Має блискучі листки і квітконіжки, що мають один або кілька зелених листочків. Цвіте в квітні - травні. Плоди достигають у липні. Листкорозміщення чергове . Квітки в зонтико- або китицевидних суцвіттях чи по 1-2. Чашолистиків і пелюсток по 5.
 Тичинок багато.
 Маточка 1 з довгим
 стовпчиком
 та головчастою
приймочкою.
Плід - соковита
м'ясиста гладенька
кістянка.
  Харчова, вітамінозна, медоносна, декоративна рослина. Плоди споживають сирими і переробленими.
  З досвіду народної медицини відомо, що вишневі плоди поліпшують апетит і травлення, гамують спрагу, мають антисептичну та відхаркувальну властивості. У народі вважають, що вишні діють заспокійливо на центральну нервову систему.
  Деревину використовують у столярній і токарній справі.
  Широко культивується як плодове дерево по всій території України. Використовується також в полезахисних і придорожніх насадженнях, в  декоративному оформленні парків, скверів, садиб.
ПШЕНИЦЯ  та жито - СИМВОЛ КРАСИ ЖИТТЯ, ЩАСЛИВОГО ДОБРОБУТУ
  Немає на світі почеснішої праці за хліборобську. Батьки поета також були хліборобами, тому він відвів багато місця у своїх творах саме хліборобським рослинам - пшениці та житу
Пшениця, жито
На добрім сіялось лану…

З того часу в Україні
Жито зеленіє..

На лан жито жати:
Жито жала, в копи клали,
Гуртом заспівали…

   Важка праця у полі,
 показана в образі натрудженої і втомленої життєвими турботами жінки
        На  панщині  пшеницю  жала,  Втомилася;  не  спочивать  Пішла  в  снопи,  пошкандибала  Івана  сина  годувать.

          Майбутнє уявляється Т.Шевченку  як чудова, квітуча нива, сповнена сонячного тепла і людського щастя.
         "Нехай житом-пшеницею, як золотом, покрита, не розмежованою останеться навіки од моря і до моря — слов'янська земля", — писав поет в передмові до "Гайдамаків".

ЖИТНЯ ХЛІБИНА ДАЄ ЗДОРОВ'Я І СИЛУ, а ПШЕНИЧНИЙ КОРОВАЙ ДОДАЄ ДО НИХ ЩАСТЯ І КРАСУ
                  Пшениця
           Triticum L.
Жито посівне
Secale cereale
  Однорічна трав’яниста рослина
Стебло — соломина, гнучке, вкрите восковим нальотом, утворює 5-7 міжвузлів. Листки шорсткі, покриті восковим нальотом. Колос у жита остистий. Суцвіття - складний колос. Запилення перехресне. Плід - зернівка, гола, вузька, із глибокою борозенкою.
Жито має лікувальні властивості: порошком перепаленого жита посипали лишаї; вживали житнє борошно при набряках; житнім хлібним м'якушем лікували рани, прикладали  до болючого зуба...
  ЖИТО — символ життя і життєвого благополуччя. Це-основа всього живого; жито зростає в житті, а життя виростає з жита.
  На земній кулі налічується більш як 20 видів пшениці. Стебло пшениці —- соломина. На ньому добре помітні вузли. Одна рослина розвиває від 2—4 до 12 і більше стебел. Листки в пшениці довгі, вузькі, з паралельними жилками; Суцвіття — складний колос. Він складається п багатьох колосків, на кожному із них є  від 2 до 7 квіток.
Квітка пшениці має таку будову: 2 квіткові луски, 2 квіткові плівки, 3 тичинки, маточка з двома приймочками. У ще закритих квітках відбувається самозапилення.  Плід — зернівка.
 Зародки пшениці містять значну кількість поживних і біологічно активних речовин,  використовуються як засіб, що має протиопіковий ефект, прискорюють загоєння ран,  зміцнюють стінки судин, попереджають старіння і появу пухлин.

Література:
Ващенко В.С. Мова Тараса Шевченка. – Харків, 1963. – 252с.
Вірші Тараса Шевченка [Електронний ресурс]. – режим доступу:
http://www.rozumnadytyna.com.ua/p=2267
Голда Д. Флора і фауна в поезії Тараса Шевченка: Нові пошуки // Хімія. Біологія. - 1999.- 14. - С.2-3.
 З творчості Тараса Шевченка [Електронний ресурс]. – режим доступу:  http://petryk.com.ua/ua/articles/279.html
 Комаринець Т. Т. Шевченко і народна творчість. – К., 1972.
Онуфрійчук Ф. Світ рослин у творах Т. Шевченка, 1961 Сторінок: 52
Потапенко О.І., Дмитренко М.К. Словник символів. – К., 1997.-156с
 Шевченко Т.Г. Кобзар / Т.Г. Шевченко. – К.: Дніпро,1999. – 672с.


title: Ліплення з пластиліну

text:
Ліплення  з  пластиліну
Автор    Налисник Галина Петрівна
Вчитель  вищої категорії,старший вчитель
СШ №5  ім. Т.Г.Шевченка   м. Коломиї    Івано-Франківської обл.

08.01.2012
Налисник Г.П.
Ліплення котика, собачки. У котика тулуб видовженої циліндричної форми з пластичними передніми і задніми кінцівками, голова — кругла з короткими гострими вушками. Ліпити котика найпростіше з окремих частин. Спочатку треба виліпити тулуб з ніжками і голівку, врахувавши їх пропорції та форму. Потім приєднують інші частини (вушка, хвостик).
08.01.2012
Налисник Г.П.
У  лисиці  маленька голівка, загострена до носа, видовженої форми тулуб, довгий хвіст, короткі тонкі лапи. Ліпити лисицю краще з одного видовженого шматка, якому надають  характерної  форми довгастого тулуба з невеликою голівкою і довгим хвостом. Лапи ліплять окремо, дотримуючись пропорцій натури.
08.01.2012
Налисник Г.П.
Ліплення котика
08.01.2012
Налисник Г.П.
Ліплення фігурки баранчика. Поділи пластилін (глину) на дві непропорційні частини, (мал.1). З першої частини зроби тулуб. Для цього розкачай пластилін (глину) прямими рухами рук і утвори товстий валик. Кінці валика зігни дугою та стекою зроби розрізи. Пальцями рук утвори передні та задні ноги (мал.2).
08.01.2012
Налисник Г.П.
Від загальної форми відтягни пластилін (глину) для шиїта голови, потім відтягни мордочку, а на ній — маленький носик. З іншого кінця форми відтягни пластилін (глину) і пальцями утвори хвіст (мал.З).
08.01.2012
Налисник Г.П.
З другої частини пластиліну (глини) зліпи ріжки і з'єднай з головою. Стекою виділи очі, ніс. Зарівняй нерівності  та надай фігурі характерні ознаки. Порівняй її із зразком (мал.4). Готову фігуру можна розфарбувати. Таким чином можна виліпити коника.
08.01.2012
Налисник Г.П.
Ведмедик
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
Троянда

08.01.2012
Налисник Г.П.
08.01.2012
Налисник Г.П.
Вид  ззаду
08.01.2012
Налисник Г.П.


Параджанов


Моя Батьківщина


title: Осип Назарук

text:
Осип Назарук – публіцист, письменник, громадський діяч
Народився 31 серпня 1883 році в місті Бучач
Бу́чач  — місто в Україні, центр Бучацького району Тернопільської області
Головний копус університету, колишня будівля Галицького сейму
Львівський національний університет
імені Івана Франка
(ЛНУ ім. І. Франка)
Віденський університет
“ Слідами Українських Січових Стрільців ” 1916 рік, м. Львів
1918 – 1919 роки:
 1918 рік – повість “Князь Ярослав Осмомисл”;
 1918 рік – повість “Проти орд Чінгісхана”, яка була видана у 1971 році;
 1918 рік – повість “Роксолана”;
 1919 рік – “Рік на Великій Україні”.
1919 рік керував Прес-квартирою
Української Галицької Армії
1922 – 1927 роки:
 “Тома Томашевський – піонер української преси в Америці”;

“Іван Данильчук – найбільший український гуморист в Канаді”;

 “На спокійнім океані”;

 “Організаційний Отченаш”;

 “В лісах Альберти і Скалистих горах”;

 “В найбільшім парку Скалистих гір”.
1928-1939 роки:
1928 рік – редактор газети
“Нова зоря” – греко-католицький часопис
“Роксоляна. Жінка халіфа й падишаха Сулеймана Великого, завойовника і законодавця” (1930 рік)
Осип Назарук помер 31 березня 1940 року у місті Краков у Польщі