title: Героїчний образ Тараса Бульби

text:
Героїчний образ Тараса Бульби
Нехай до тебе прийде Україна
І вкаже місце, де твоя калина…
Воскресайте, камінні душі,
Розчиняйте серце і чоло,
Щоб не сказали про вас грядущі:
 Їх на землі не було…

Микола Васильович Гоголь багато займався вивченням історії. Особливо велику увагу письменника звернула Запорізька Січ - перше в Європі демократична “держава”. Зображенню складного й суперечливого періоду української історії й присвячена повість Гоголя “Тарас Бульба”.

Запорізька Січ, дивовижний суспільний лад, відомий світовій науці як козацька християнська республіка, а запорозькі козаки — бойова сила, сформована на демократичних засадах самим народом. Січ була у всіх на вустах, про неї говорили як про якесь царство волі і права, про неї співали кобзарі, складали пісні й легенди. Це був оплот козацтва в Україні. Сюди з усієї України тікали старі й молоді козаки, шукаючи притулку від ганьби, загоюючи рани. З самого початку свого існування Запорозька Січ була осередком волелюбності, звідси, по суті, починалися всі виступи проти поневолювачів. «Запорозька Січ — то гніздо, звідки вилітають усі ті горді та міцні, як леви, звідки розливається воля й козацтво на всю Україну».
КОЗАК –вільна людина, прикордонник, охоронецьПАТРІОТ- людина, яка віддано любить свою батьківщину.
Слова і поняття :бродники, Дике поле, Запоріжжя, уходи, отаман, ватаги, січі, лук, спис, шабля «ординка», рушниця, бойова сокира, булава, пернач, шанці, каптан, шаровари,

Крилаті вислови про козаків
"Без гетьмана військо гине", "Козак з бідою, як риба з водою", "Козак із пригоршні нап'ється, а з долоні пообідає", "Козацькому роду нема переводу", "Терпи, козаче, отаманом будеш", "Не той козак, що за водою пливе, а той, що проти води", "Хліб та вода - то козацька їда».
Для того щоб утримувати багатотисячне військо, одягнути й нагодувати його, забезпечити військовим обладунком, потрібна була праця багатьох людей: тут добували руду, вугілля, випасали череди волів, коней, споруджувалися човни, підводи. При в'їзді в Січ Бульбу та його синів "оглушили п'ятдесят ковальських молотів, що били в двадцяти п'яти кузнях". Могутні кожум'яки "м'яли своїми дужими руками волячі шкури", "крамарі під ятками сиділи з купами кременів, кресалами й порохом"
Всі козаки, без винятку, підкорялися суворим звичаям та законам, що панували в Січі. "Коли козак прокрався, потяг яку-небудь дрібничку, це вже вважалося ганьбою для всього козацтва: його, як безчесного, прив'язували до ганебного стовпа". "Боржника, що не сплачував, приковували ланцюгом до гармати".
Найстрашніша кара була за вбивство: "тут-таки, при ньому, викопували яму, спускали туди живого убивця й на нього поставили труну з тілом убитого, а потім обох засипали землею". Найпершим законом в Січі вважали вірність вітчизні й вірі. За зраду вітчизни й товаришів Тарас Бульба вбиває свого сина
 Тарас Бульба — головний герой однойменної повісті    М. Гоголя. Це запорізький полковник, що втілив у собі кращі риси українського козацтва. Відомий російський критик писав: «Хто такий  Тарас Бульба? Герой, представник життя цілого народу, цілого політичного суспільства у відому епоху життя».
Ми знайомимо з Тарасом Бульбою у мирній домашній обстановці, під час невеликого перепочинку головного героя між ратними подвигами. Гордість у Бульби викликають сини Остап і Андрій, що приїхали додому з навчання. Тарас вважає, що духовне утворення - це лише частина необхідного парубку утворення. Головне ж - бойове навчання в умовах Запорізької Січі.

Тарас Бульба – полковник, один із представників командного складу козацтва. Він є втіленням ратного духу січовиків. Бульба з величезною любов’ю ставиться до своїх товаришів-запорожців, глибоко поважає звичаї Січі й не відступає від них ні на йоту.
Характер Тараса Бульби особливо яскраво розкривається в розділах повісті, що розповідають про бойові дії запорізьких козаків проти польських військ.
У сцені синовбивства ми бачимо велич характеру Тараса Бульби. Воля вітчизни й козацька честь для нього – найголовніші поняття в житті, і вони сильніше батьківських почуттів. Тому, перемагаючи власну любов до сина, Бульба вбиває Андрія. Тепер ніхто не зможе докорити Тараса в зневазі лицарськими ідеалами Запорізької Січі. Але й самому Бульбі довелося незабаром загинути.
Великого значення надавали Тарас Бульба та його бойові побратими цьому поняттю - товариство. Все могли віддати, забути про власну користь, про рідних, а товариство не могли зрадити ніколи. Тому й перемагає їхній дух, тим вони й сильні. Такими героями й пишалася українська земля.

Читача глибоко торкає сцена загибелі головного героя: гинучи у вогні, Тарас звертається до своїх товаришів-запорожців зі словами напуття. Він спокійно стежить за тим, як спливають його запорожці. Тут Тарас Бульба видний у всій цілісності й могутній силі свого характеру.
Тарас Бульба на цілі десятиліття став втіленням образа борця за незалежність, вірного запорізьким традиціям, непохитного, упевненого в остаточній перемозі над ворогом.
Образ Тараса Бульби може бути витлумачений і алегорично: старий Тарас – це втілення стародавніх ідеалів січового лицарства, Андрий – втілення поглядів нестійкої частини козацтва, схильної до компромісів і прямого зрадництва.
Головні герої повісті «Тарас Бульба», «хоч і гинуть фізично, залишаються в народній пам’яті безсмертними, бо переконані, що «не загине жодна великодушна справа». Помираючи, козаки розуміють, що боротьба не закінчена, що смерть їхня не даремна, а потрібна для майбутньої перемоги. У цій вірі у безсмертя народу — справжній оптимізм повісті, її героїчний пафос, народне, життєстверджуюче начало.
Усьому світові  М. Гоголь довів, що є Україна і українці як нація, а не жителі південних окраїн, «малороси» чи «хохли».
Отже, Тарас Бульба — народний герой, що втілив у собі кращі риси запорізького козацтва, силу і волелюбність українського народу
Пам’ятка «Складання сенкана»
1. Сенкан – п `ятирядковий неримований вірш.
2.  Останній рядок може бути окремим реченням.
3.  Сенкан може бути присвячений різним темам.
4.  Кількість слів:
Один іменник,
Два прикметника і більше,
 Дієслово чи опис дії – 3 і більше,
Фраза, яка передає особисте ставлення,
Іменник одного ряду або ціле речення

Зразок сенкана Тарас Бульба
Тарас –
мужній, добрий, самовідданий;
рятує, допомагає, розуміє, захищає.
Я заздрю твоєму великому серцю!
Ти – справжня Людина!


title: Григір Тютюнник - Оповідання «Вогник далеко в степу» (позакласне читання)

text:
                  Позакласне читанняГригір Тютюнник«Вогник далеко в степу»

Тютюнник Григорій Михайлович1931-1980 «Від прози Г. Тютюнника віє весняною пишністю, добротою і любов’ю.Діти – поезія його душі.»Володимир Біленко
Птах сильний крильми, людина— друзями			Вірменське прислів’я

Книжкова поличка

Вогник — символ надії, тепла

Характеристика улюбленого героя

  Автор змальовує тяжкі для нашої Батьківщини післявоєнні роки.
Хоча головний герой та його друзі рано стали по-дорослому відповідальні й мудрі, але це не погасило щирого вогнику в їхніх дитячих душах.

Працьовитість і дружба – головні засади життя юних персонажів повісті.
	Вогник – це символ майбутнього життя хлопців, надії на щастя. Він поки що “далеко в степу”, але своїм чесним і безкомпромісним життям, працею, дружбою вони щодня потроху наближають його.


title: Іван Якович Франко

text:
Іван Якович Франко27 серпня 1856 р. —28 травня 1916 р.
Видавнича та редакторська діяльність Івана Франка
План
Як бачив Іван Франко редакційну та видавничу діяльність.
Праця редактором та видавцем.
Редакторські вимоги.
Внесок Івана Франка у редакційно-видавничу діяльність
Етапи у діяльності Івана Франка.
Його публікації.
Іван Франко важливими чинниками друкарні вважав:
Організаторську роль
Згуртованість навколо видавничої ідеї
Турбота про краще життя
Виховати відданість народу

На думку Івана Яковича редактор повинен:
Переглянути статтю
Зробити правки
Впорядкувати текст
Розташувати інформацію у потрібному порядку

На першому плані у нього була організаторська роль редактора. Він мав бути організатором матеріалів на життя та ідеї, повинен залучати більшу кількість авторів, прогресивних. Він повинен завжди підтримувати  контакти з людьми вміючими і знаючими, заохочував їх писати і видавати, просив сприяти в його народолюбній діяльності.

Початок редакторської та видавничої дисципліни
	Іван Франко  почав свою діяльність редактора й видавця з журналу “Друг” і до останніх років життя.
	 Проблемно-тематичні напрями періодичних та книжкових видань можна побачити у Франкових газетно-журнальних та книжкових виданнях. Найголовніший – українська державність.
	Журнал „Народ” (1890-1895).

Видавнича справа, робота у різноманітних редакціях, літературна діяльність  - все було спрямоване на піднесення національної свідомості українського народу, про що він неодноразово наголошував у своїх творах і листах. Адже без надрукування цих ідей, без поширення їх у народі засобом слова про народний розвиток і піднесення матеріального та духовного життя не могло бути й мови.
Іван Франко організовує:
Літературно-художні видання
Пізнавальні видання
Народознавчі видання
Партійні (сторонницькі)
   видання
Редагував та видавав:
“Друг” (1875 - 1877)
“Дністрянка” (1876)
“Громадський друг”, “Дзвін”, “Молот” (1878)
“Світ” (1881 - 1899)
“Поступ” (1886)
“Товариш” (1888)
“Народ” (1890-1895)
“Хлібороб” (1891-1899)
“Життє і Слово” (1894-1897)
“Радикал” (1895-1896)
“Громадський голос” (1896-1897)
Протягом своєї діяльності:
“Наукова Бібліотека” (1887), що з часом трансформувалася в „Літературно-наукову Бібліотеку” (1889-1897)
“Хлопська Бібліотека” (1896-1899)
“Белетристична Бібліотека” (1899-1902)
“Українсько-руська Бібліотека” (1902-1911)
“Універсальна Бібліотека” (1909-1912)
“Міжнародна Бібліотека” (1912-1914)
„Всесвітня Бібліотека” (1914-1917)
Назви збірників Івана Франка:
“Ватра” (1886-1887)
“Веселка” (1887)
“Перший вінок” (1887)
“Писання Івана Франка” (1910-1914)
“Акорди” (1903) – перша антологія української лірики

	Іван Франко працював редактором першого складу Львів-ського періоду до перенесення видання в Києві 1907 р. у “Літературно-наковому вістнику”. 	Співпрацював до 1910 р. Із 1899 року – головний редактор. 1903 рік – відповідальний редактор.
Статті:
„Теперішня хвиля а русини”
„Ukraina іггеdеnt-а”
„З кінцем року”
„Як не по конях, так по оглоблях”
„Між своїми”
„Український і галицький радикалізм”
„Двоязичність і дволичність”
Спотворення праць Івана Яковича:
а) викидалися розділи, закінчення праць, сторінки, абзаци, речення, фрази, назви;
б) не допускалися до друку праці, де критикувався марксизм
Основний принцип редакторсько-видавничої діяльності
І. Франко – служить інтересам свого рідного народу та загальнолюдським гуманним ідеям. Найвищий принцип – конструктивна і самовіддана праця  для служіння інтересам простого народу.
Редакторські вимоги І. Франка
кожне періодичне видання повинно мати чітку програму з детально продуманою структурою
метою і завданням правдивого інформаційного наповнення, де насамперед має бути робота з авторами

Головний і безумовний напрям редакторської та видавничої діяльності Івана Франка – це суть і зміст побудови української національної держави. Відданість кожним своїм словом і видавничим та редакторським діянням служити справі українського народу, поступу людства.
У своїй діяльності Іван Якович керувався:
принципами правдивості й народності;
розвитком, про народ у матеріальному і в духовному плані
Спирався на:
глибокі знання;
природу людської творчості;
тонке чуття слова і стилю;
факту і дійсності

Творив цілу епоху, став фундатором та організатором.

Головна роль – формування національної свідомості
Мета – будити почуття народної єдності, піднімати загальноукраїнське народне самопізнання
Внесок І. Франка у редакційно-видавничу справу за умов:
національного;
соціально-політичного;
культурного гноблення України;
відсутності рідномовної освіти;
у постійному цензурному переслі-дуванні правдивої, високохудожньої літератури;
Можна виділити 7 етапів редакторсько-видавничої діяльності Івана Франка
Перший етап:
праця у журналі „Друг”
видання альманаху художніх творів „Дністрянка” 1876  р.
видання 1878 р. журналів „Громадський друг”, „Дзвін”, „Молот”

Другий етап:

видання „Дрібної Бібліотеки” (1878-1880)
українсько-польської робітничої газети „Praca” (1878-1882)
робота в редакції „Правди” (1867-1897)
журнал „Світ” (1881-1882)
редагування „Зорі”(1880-1897)
праця в газеті „Діло” (1883-1885)
журнал „Братство”

Третій етап:

	„Наукова Бібліотека” (1887), що перейшла у „Літературно-наукову Бібліотеку (1889-1898)

Четвертий етап:

журнал „Товариш” (1888)
двотижневик „Народ” (1890-1895)
газета „Хлібороб” (1891)
часопис „Життє і Слово” (1894-1897)
засновано „Громадський голос” (1895-1897 – І. Франко-редактор)

П’ятий етап:
„Записки НТШ” (1896) (1897 – „Збірник Математично-природописно-лікарської секції”, 1898 – „Збірник Історично-філологічної секції”, „Збірник Філологічної секції”)

	Серія „Пам’ятки українсько-руського письменства”  (1895 ) (до 1914 – 7 томів, із них 5 – „Апокріфи і лєгенди з українських рукописів”, зібрані І. Франком), „Жерела до історії України-Руси”, „Етнографічний збірник”)

Шостий етап:
„Літературно-Науковий Вістник” (із 1898 по 1907 )
„Українсько-руська Видавнича Спілка у Львові”

Сьомий етап:

„Універсальна Бібліотека” (1909-1912)
„Українсько-руська Бібліотека” (1909-1911)
„Міжнародна Бібліотека” (1912-1914)
Драма „Wielka Utrata” (1914)
„Всесвітня Бібліотека” (1914-1916)
Громадську газету мають робити:
а) люди чесні, розумні мислячі, борці за поступ, розвиток і свободу рідного народу;
б) газета має бути виразником високих ідейних переконань, патріотичною, народною, а не спекуляцією, на якій треба заробити.

У „Літературно-Науковому Вістнику” І. Франко постійно публікував:
 Проблемні літературно-кри-тичні
 Художні
 Етнографічні
 фольклорні твори
„У нас був тільки один знаряд – живе рідне слово”.


title: Іван Франко

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


ІВАН КОТЛЯРЕВСЬКИЙ - “НАТАЛКА ПОЛТАВКА”


Як донести свої меседжі до аудиторії за допомогою інструментарію Нових медіа


Ірина Жиленко - «Жар-птиця»


title: "Їжа в творі енеїда"

text:
Презинтація на тему:“їжа в творі енеїда”
Підготували
учні 9 класу Ферій П.Міщенко Д.Колодійчик Ю.Вяткіна Т.
бублики
Бублик (крендель,, сушка) - кулінарний виріб, пшеничне тісто кільцем, зварене у воді (або оброблене гарячою парою), а потім запечене.

брага
Бражка – спиртовмісна маса, одержувана після бродіння сусла до його перегонки і ректифікації.
вареники
     Варе́ники (у Західній Україні «пироги́») — одна із самих специфічних українських національних страв. Суто українські начинки для вареників — картопля, вишні, сир, цибуля, вишкварки тощо.
Готову страву подають зі сметаною чи олією зі смаженою цибулею. Вареники з вишнями, маком, яблуками і сливами і ін., - посипають цукром, або подають в ягідних сиропах, або в меді, або сметану подають окремо. Подають вареники гарячими.
варенуха
 Варенуха — “Хлібне вино або наливка, варені з сухими плодами, медом і пряним корінням”
Галушки́ — страва з вареного тіста у вигляді квадратиків або кульок. На відміну від вареників не мають начинки. Готують як окрему страву або варять суп з галушками. Колись були дуже популярною українською стравою, зрідка готують їх і зараз.
Галушки́
горілка
Горі́лка (іноді в народі вживається слово горівка), казенка, оковита, паленка або палінка  — традиційний український алкогольний напій.
зубці
Зубці — одна з найдавніших страв. Робили їх з ячного солоду — пророщених зерен ячменю, які потім варили у конопляному або маковому молоці.
кваша
Кваша — це страва з пшеничного або гречаного борошна та житнього солоду. Борошно запарювали окропом і ставили у тепле місце для вкисання, а потім кисло-солодке тісто варили
. Влітку квашу їли з лісовими або садовими ягодами, взимку — з калиною, вареними сушеними грушами.
Кисіль
Кисіль — густий напій зварений на молоці чи на воді з додаванням фруктів, крохмалю, цукру, який подають на десерт.
книш
Книш- житній, рідше пшеничний хліб з борошна тонкого помелу. З готового розчинного тіста зліплювали кругленьку паляничку і, вмочивши в олію ложку, надрізали нею по краю хлібини
Корж
     Корж — вид хліба, або печеного виробу, що має пласку форму та виготовляється з прісного тіста.
Коржі печуть в печах, на вугіллі чи металевих листах. Це традиційний хліб середньоазіатських народів.
У тісто можна додавати різноманітні компоненти: спеції, приправи, шкварки, сир, ягоди та фрукти.
куліш
   Куліш — страва української кухні, зварена з пшоняних круп. Куліш легко готувати в домашніх і польових умовах. Звідси й інша його назва – польова каша.
Смачним вважався густий куліш . У польових умовах куліш готували на обід, а вдома, зазвичай, на вечерю. Він і зараз є однією з улюблених народних страв.
Лемішка –українська народна страва з гречаної муки.Готували за звичай козаки. У казан з підсоленою киплячою водою кухар засипав підсушене гречане борошно, постійно перемішуючи й розтираючи його дерев'яною лопаткою, щоб не утворювалися грудочки.
Лемішка
Локшина
Локшина — харчовий продукт із прісного тіста у вигляді коротких паличок. Різновид макаронних виробів, кругла в перетині й тонша ніж спагетті.
Макуха
Макуха — побічний продукт після вичавлення олії пресуванням з насіння олійних культур.
Вживається як добавка до корму для згодовування тваринам. Рибалки використовують макуху у якості приманки для риб.
Лляна
Ріпакова
Соєва
Соняшникова
мед
Мед — густа солодка маса, яку бджоли виробляють із нектару квітів. За походженням розрізняють квітковий (нектарний) і падевий мед.
Квітковий мед бджоли виробляють з нектару квіток багатьох видів рослин. У більшості це суміш, яка утворюється при збиранні краплинок з кількох рівних медоносів, що одночасно цвітуть поблизу пасіки.
медовуха
Хмільний мед — алкогольний напій, виготовлений шляхом бродіння з натурального меду.
Відомий в Україні з прадавніх часів, мед є (судячи зі згадок в давньогерманському та кельтському епосі) чи не найдавнішим алкогольним напоєм, відомим в Середній та Північній Європі.
оселедець
     Оселедець(найпоширеніший з видів пресерви)— рід риби родина оселедцевих. Кількість представників цього роду колосальна, і вони відіграють надзвичайно важливу роль у рибному промислі.
 Лише деякі тропічні види (Clupea thrissa, Clupea venenosa та ін.) є вкрай отруйними, так що вживання їх у їжу небезпечно для життя.
пампушки
Пампушки (пампухи) — невеличкі булочки, круглі, пишні виготовлені із дріжджового тіста з житнього, пшеничного, гречаного чи змішаного пшенично-гречаного борошна, а також з солодкою начинкою, ягодами, маковою (або з варенням), посипані цукровою пудрою.
пиво
     Пи́во — алкогольний напій середньої міцності, який виготовляють ферментацією ячмінного, або кукурудзяного, або рисового солоду.
Пиво характеризується специфічною гіркотою та ароматом, що надає йому хміль, а також здатністю до піноутворення. Процес виробництва пива називається броварством, інколи пивоварінням.
пиріжок
Пиріжок-кондитерський виріб невеликого розміру з солодкого здобного тіста, зазвичай з начинкою.
путря
Путрю готували з варених ячних круп з житнім солодом, квасом. її, як і лемішку, додатково ферментизували. Путрю готували переважно під час зимових постів (Пилипівка і Великий піст).
Са́ло — тваринний підшкірний жир, найчастіше свинячий. В Україні та багатьох інших країнах є частиною традиційної національної кухні.
Са́ло
У минулому сало було дуже важливим елементом харчування завдяки своїй дуже високій харчовій цінності.
сивуха
Сивуха — міцний спиртний напій домашнього виробництва, що виготовляється шляхом перегонки браги через саморобні апарати.
Сирівець
Сирівець (хлібний квас) - один з найпоширеніших і найулюбеніших в Україні традиційних напоїв.
У 18-20 ст. сирівець виготовляли у такий спосіб: підсмажений житній хліб заливали окропом, охоллджували до кімнатної температури, додавали шматок хлібного розчину або дріжджі, накривали й лишали на кілька днів у теплому місці, стежачи, щоб він не перекисав; перед вживанням квас відціджували; готовий квас розливали у пляшки, закорковували й зберігали у погребі. Деякі господині розчин заміняли запареним і охолодженим хмелем.
Слив'янка
    В бутель з широкою шийкою насипають повністю дозрілі сливи, краще "угорку". Сливи заливають горілкою 50 °-й, закупорюють і ставлять у тепле місце на 6 тижнів.
      Після цього рідину зливають, а в бутель засипають цукор-пісок стільки, скільки дозволить ємність. Замість цукру сливи можна залити цукровим сиропом, приготовленим з розрахунку 400 г цукру на 1500 мл води. Через 14 днів сироп зливають і змішують з раніше злитою рідкою частиною, фільтрують, розливають в пляшки, закривають пробкою. Слив'янка дозріває через 6 місяців.
шулики
Шулики́- є традиційною стравою української кухні під час медового спасу.
У просіяне борошно кладуть яйця, розтерті з медом, додають соду, сіль, промитий мак, молоко, масло. Із всіх цих продуктів замішують круте тісто, розкачують його шаром в 2,5—3 мм, кладуть на лист, проколюють у кількох місцях виделкою і випікають у духовці до готовності. Промитий і добре розмочений мак розтирають у фарфоровій ступці, поступово додаючи кип'ячену воду до утворення макового молока, потім вливають у мак мед, безперервно розмішуючи, і розводять кип'яченою водою, Цією підливою заливають дрібно розламані шматочки випеченого шулика і добре перемішують.
юшка
 Юшка — рідка страва типу супу, бульйону. Юшкою називалися м'ясні й рибні відвари, які слугували основою для більшості рідких страв. Юшку також називали такі відвари, вже заправлені картоплею, локшиною чи галушками.
Дякую за увагу!


Еволюція художньої свідомості М.Коцюбинського. Психологічна новела «Intermezzo»


ІДЕЙНЕ СПРЯМУВАННЯ ТВОРУ. ХУДОЖНЯ МАЙСТЕРНІСТЬ. О. БІЛЕЦЬКИЙ ПРО МІСЦЕ РОМАНУ В ІСТОРІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ТА ЗАРУБІЖНОЇ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ПРОЗИ. ЗІСТАВЛЕННЯ ОСОБЛИВОСТЕЙ СТИЛЮ ТВОРІВ І. НЕЧУЯ-ЛЕВИЦЬКОГО ТА ПАНАСА МИРНОГО


Упражнение в написании слов с двойными согласными
Автор: Шилкина В.В.
Учитель начальных классов
24.03.2011.
МКОУ «Хомутовская средняя общеобразовательная школа с углублённым изучением английского языка»
Урок русского языка на тему:
Береза
Карандаш
Мороз
Заяц
Воробей
Капуста
Ягода
Хоккей
Теннис
Бассейн
Перрон
- площадка у железнодорожных путей на станциях и остановочных пунктах для удобной посадки и высадки пассажиров
Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Кроссворд с двойными согласными
1. Какая болезнь с - пп?

2. В какой игре - кк?

3. В каком дне недели - бб?

4. В каком языке - сс?

5. Какой сосуд с - нн?

Домашнее задание
У.  274. с. 138
Использованные материалы и литература
Рамзаева Л. Методическая разработка по русскому языку 3 класс. – Издательство Дрофа, 2007 г.  С. 68
Журнал начальная школа     № 9. 2009 г. С.24.
http://poiskslov.com/word/%D0%BF%D0%B5%D1%80%D1%80%D0%BE%D0%BD/

Ссылки на использованные изображения
http://derevo-gallereya.org/berza-derevo-foto.html
http://mikha-pirog.ya.ru/replies.xml?item_no=4841
http://img.nr2.ru/chel/368388.html
http://www.all-live.ru/img156.htm
http://iv-flowers.com/biologiya/khitroe-zernyshko.html
http://sufiy.ucoz.com/news/2012-09-26
http://greensad.com.ua/ru/product/zemljanika-baron-solemaher-kont-05l/
http://21region.org/sections/sport/25231-khokkejj-barys-i-vitjaz-ustanovili-rekord.html
http://m.interfax.by/article/1089979
http://www.yugopolis.ru/news/sport/2011/07/21/20398/plavanie-sportivnye-shkoly-basseiny
http://fotki.yandex.ru/users/gotissa-lacri/view/469314/?page=5


Григір Тютюнник. Повість «Климко». Морально-етичні уроки доброти, чуйності, турботи про рідних. Художні особливості твору


“ Енеїда “ І. П. Котляревського


: Еволюція художньої свідомості М.Коцюбинського. Українська психологічна новела «Intermezzo»


Історичні пісні


ІДЕНТИЧНІСТЬ МОРАЛЬНИХ ЦІННОСТЕЙ українського та російського народів, що відображені в класичних літературах братніх слов'янських країн


Ірина Жиленко “Жар - птиця”


Іван Багряний - письменник і громадянин


Чари ночі


title: Григір Тютюнник


Дослідження категорій добра і зла

у творчості письменників-шістдесятників
(Ліна Костенко, Василь Симоненко,
Григір Тютюнник)
Віддай людині крихітку себе.

           За це душа наповнюється світлом
                                                                                (Ліна Костенко)

      Добро — найвища, абсолютна вселюдська цінність, причетність до якої наповнює життя людини сенсом, воно стає самоцінним, а не служить засобом для досягнення інших цілей; уявлення про добро перебуває в органічному взаємозв´язку з ідеалом суспільства і особистості.
Зло — щось погане, протилежне добру. Все, що викликає в нас незадоволення, огиду, або взагалі оцінюється нами негативно і протиставляється благу.

Розрізняють чотири види зла:

фізичне — все, що заподіює страждання, наприклад, хвороба.
моральне — порушення велінь етичного закону, викликає осуд.
соціальне — невідповідність громадської і державної організації ідеї справедливості, наприклад, нерівномірний розподіл благ між класами.
метафізичне — недосконалість, витікає з природи буття взагалі і природи людини зокрема.
 Філософський словник подає таке трактування:

Добро – категорія етики, що означає сукупність позитивно оцінюваних класом, суспільством або окремими людьми умов життя, а також моральних дій, принципів і норм поведінки.

Зло – це категорія, яка означає негативні явища в суспільному і особистому житті людини, що становлять предмет морального засудження.

Добро і зло у вірші
 В.Симоненка
«Дід умер»

Він тепер вже не встане
І ранком не піде
Із косою на гору круту
І не стане мантачкою тишу будити,
Задивляться в небо, як гаснуть зірки,
Лиш росою по нім буде плакати жито
І пливуть над ним непомітно віки.

                           Добро і зло

       у вірші
  Л.Костенко
«Українське альфреско»

   Альфреско — різновид стінного живопису, коли художник працює водяними фарбами по вогкій штукатурці.

                        Добро і зло

    у новелі
Г.Тютюнника
 «Три зозулі з поклоном»


title: Дзюба Іван Михайлович

text:
  Дзюба Іван Михайлович
Народився 26 липня 1931 р. у с. Миколаївка Волноваського району на Донеччині.
  Іва́н Миха́йлович Дзю́ба — Герой України, український літературознавець, критик, громадський діяч, дисидент радянських часів, другий Міністр культури України (1992—1994)
  Закінчив Донецький педагогічний інститут, аспірантуру Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка.
 Працював у видавництвах і періодичній пресі. У 70-х роках зазнав переслідувань за погляди, висловлені в окремих публікаціях (Лондон, 1968; журнал "Вітчизна", 1990, №5-7)
    Автор відомої скандальної книги “Інтернцаіоналізм чи русифікація”
Робота була оголошена антирадянською, автора виключили із Спілки письменників, і він теж опинився за ґратами. Починаючи з 1968 p., монографія багато разів виходила за кордоном українською, російською, англійською, французькою, італійською, китайською мовами. В Радянському Союзі як політичне звинувачення висувалася проти кожного, хто читав її чи бодай тримав у руках, якщо це ставало відомо КДБ.
Неоціненний особистий внесок І. М. Дзюби у розвиток процесів демократизації й розбудови Української держави. Участь у русі за незалежність України він розпочав ще у 50-і роки.
У вересні 1966 року, у день 25-ліття початку розстрілу євреїв у Бабиному Яру, Іван Дзюба разом з Віктором Некрасовим, Геліем Снєгірьовим і Володимиром Войновичем взяв участь у недозволеному траурному мітингу і виступив там.
1972 р. був заарештований. Півтора року перебував Іван Михайлович в ув'язненні, потім — під офіційним наглядом, будучи позбавлений можливості творчої роботи. Єдиний пункт звинувачення — праця "Інтернаціоналізм чи русифікація?".
11-16.03.73 р. відбувся суд над Іваном Дзюбою і Київський обласний суд засудив його за ст. 62 КК УРСР до 5 років таборів і 5 років заслання. Іван Дзюба тоді мав відкриту форму туберкульозу, цироз легенів. У жовтні 1973 р. він звернувся до Президії Верховної Ради УРСР з проханням про помилування. Ураховуючи часткове визнання вини, 06.11.73 р. ПВР УРСР помилувала І. Дзюбу, він був звільнений.
Нині Іван Дзюба — академік-секретар відділення літератури, мови і мистецтвознавства Національної Академії Наук України, редактор журналу "Сучаснiсть", президент Національної асоціації україністів, співголова Головної Редакційної колеґії "Енциклопедії сучасної України". Іван Дзюба — один з найавторитетніших і поважних діячів української культури.


title: Іван Вишенський

text:
Іван Вишенський
(народився між 1545-50 - помер після 1620)

Пам'ятник І.Вишенському в Судовій Вишні
Острозький  монастир
Омивається водами Егейського моря. У давнину тут стояв храм Зевса.На Афон допускаються тільки чоловіки будь-якого віросповідання.
Гора Афон – півострів у Східній Греції, що являє собою гору висотою 2033 м над рівнем моря, приблизно 80 км в довжину і 12 км в ширину.
Гора Афон
Приблизно в 1580 р. І. Вишенський у розквіті своїх фізичних і духовних сил переселився до Греції на Афон, або так звану Святу гору, і став монахом-аскетом. Йому тоді було 30—35 років.
На Афоні митець розпочав свою літературну діяльність як письменник-полеміст.
Афонський монастир був у ті часи центром православного чернецтва на Сході.

Монастир на горі Афон
Полемічна (від гр. роlemikos — войовничий) — література, яка виникла на ґрунті релігійно-політичної боротьби у зв'язку з агресивним наступом католицизму й насильницьким уведенням Брестської унії 1596 р. У ній точилася дискусія, суперечка, тобто полеміка між католицько-уніатськими і православними публіцистами. Творчість митця поділяють на два періоди: • твори, написані до Брестської унії; • твори, написані після Брестської унії. Відомо 17 творів, 16 дійшло до нас у рукописних копіях, лише один з них був надрукований. 10 своїх творів письменник об'єднав у збірку «Книжка». Твори сповнені співчуття до скривджених, твердого переконання в тому, що всі люди рівні від природи і перед Богом, гнівного обурення вчинками тих, хто не хоче жити по правді. Найвизначніші :«Послання до всіх, в Лядській землі живущих», «Послання до князя Острозького», «Послання до єпископів», «Викриття диявола-світодержця».

Іван Вишенський – представник полемічної літератури.
Щодо: церкви — повернення до візантійських традицій, неможливість примирення православ'я з католицизмом; людини — сповідування старохристиянського аскетизму, дотримання Божих заповідей, рівність людей перед Богом, захист бідних людей; освіти — зменшення ролі логіки, риторики, філософії, заміна їх вивченням релігійних книг; культури — не приймав нічого, що приходило із Заходу; України — щиро, самозречено любив Україну-Русь, але відкидав усе, що суперечило православ'ю, наприклад, народну мову, фольклор.
Ідейно-естетичні погляди І. Вишенського

- Чи по добрій волі йдеш у цю печеру, старче Іване?- Так, - глухо відповів старець.- Чи навіки ти відрікся від світу, від рідних, від земного життя?- Так, - ще глухіше повторив старець.- Чи усвідомлюєш безповоротність того, до чого прагнеш, чи не боїшся самоти, чи не явиться у годину тяжких роздумів до тебе каяття?- Ні.- Будь же благословенний, - сказав ігумен.  - Тепер у земному житті тебе не стало. Був ти між нами братом. Вознесись же у своєму подвигові!
Останні  хвилини.
Два наймолодші монахи обв'язали старця мотузками і спустили на виступ у скелі. Там невідомо ким і коли була видовбана печера. Тепер вона стала його власністю – до смерті.

На схилі Афонської гори у печері помер І.Вишенський
Значення творчості І. ВишенськогоДля нашого часу твори митця є джерелом, з якого черпаємо відомості про життя суспільства в ту далеку епоху. Разом з тим ці писання сприяють прищепленню норм народної моралі, вчать бути вірними своїй єдиній Батьківщині, боронити її свободу й незалежність за будь-яких складних обставин, не пасувати перед сильним ворогом, оберігати дружбу між країнами, виявляти взаємодопомогу та взаємопідтримку. Івана Вишенського можна вважати першим публіцистом в українській літературі. Крім богословських трактатів, писав послання - це віршований або прозовий твір, написаний у формі листа чи звертання до однієї чи кількох осіб.


Квітка-Основяненко


title: "Іздрик"

text:
Іздрик
Ю́рій Рома́нович І́здрик (16 серпня 1962, Калуш) — український прозаїк, поет, культуролог, автор концептуального журнального проекту «Четвер». Живе і працює у Калуші. Автор повісті «Острів Крк» (1994), поетичної збірки «Станіслав і 11 його визволителів» (1996), романів «Воццек» (1996, 1997), «Подвійний Леон» (2000) і «АМтм» (2004), збірки есеїв «Флешка» (2007), «Таке» (2009), «Underwor(l)d» (2011), «Іздрик. Ю» (2013), «Після прози» (2013), «AB OUT» (2014), низки повістей, оповідань, статей з культурології та літературознавства. Іздрик — один із творців станіславського феномену.
Юрко Іздрик народився в м. Калуш на Івано-Франківщині. Літератор зростав в інтелігентній родині, де шанували мистецтво та літературу. В школі вчився на відмінно, любив математику, грав у шкільному ансамблі. Тоді ж почав цікавитися літературою: читав В.Нестайка, С.Руданського, О.Купріна, Велику радянську енциклопедію. У 14 років написав перші вірші, щоправда російською мовою. Особливу роль у літературній творчості митця відіграв чотиритомник Хемінгуея, котрий став «першим підручником справжньої української літературної мови » і дав зрозуміти, «що всі речі, всі емоції, всі переживання, все взагалі можна передати своєю рідною мовою». Ю.Іздрик також закінчив музичну школу по класу віолончелі та фортепіано, самотужки опанував гру на гітарі та мандоліні.
По закінченні школи вступив на навчання у Львівський політехнічний інститут на механіко-технологічний факультет. У студентські роки вивчав історію мистецтва, відвідував публічні лекції з мистецтвознавства, грав у рок-гурті, брав участь у постановках самодіяльного студентського театру.
Закінчивши університет у 1984 р., Юрко Іздрик почав працювати інженером на Івано-Франківському заводі автоматизованих ливарних машин (1984–1986), згодом — у Калуському науково-дослідному інституті галургії (1986–1990).
Наприкінці 80-их років письменник активно включився у мистецьке життя: брав участь у численних офіційних та неофіційних мистецьких акціях, виставках, співпрацював з обласною комсомольською газетою. У 1989 р. розпочалася історія легендарного журналу — «Четвер». Перші два номери були самвидавними. У 1990 р. на одному з мистецьких заходів (під час підготовки бієнале «Імпреза», що відбулося в Івано-Франківську) Іздрик познайомився з Юрієм Андруховичем, що стало визначальним у житті автора. Юрко запропонував Андруховичу разом випускати «Четвер», на що той одразу ж погодився. Кілька років митці працювали над журналом разом. Дружні стосунки Ю.Андрухович та Ю.Іздрик підтримують до сьогодні.
Перші твори письменника з'явилися друком у самвидавних випусках журналів «Четвер» та «Відрижка» (Польща). В останньому надруковані перші вірші. У «Четверзі» були опубліковані цикл оповідань «Остання війна» та поетичний цикл «Десять віршів про Батьківщину». Після появи перших творів дехто з критиків вважав, що «Іздрик — це фікція, псевдонім Андруховича». Це й не дивно, адже у деяких творах Іздрика, Андруховича, а також Прохаська перегукуються певні сюжети, герої та навіть фрази, що й об'єднує та вирізняє творців «станіславського феномену» своєю оригінальністю. З часом Юрко Іздрик заявив себе як неординарний митець і ні про який плагіат вже мова не йшла.
Після літературного дебюту митець ненадовго перериває письменницьку творчість. Окрім редакції «Четверга», Іздрик починає активно займатися малярством (1990–1994). Про це свідчить участь у численних художніх виставках: «Провінційний додаток № 2» (1991), «Пасаж-1» (1992), «s-об'єкт» (1993), бієнале «Імпреза» (1993), «Дні сучасного мистецтва у Львові» (1994), «Повернення в Калуш» (1994) та ін. Поміж цим займається художнім оформленням книжок (збірка Ю.Андруховича «Екзотичні птахи і рослини») і журналів. Проводить персональні виставки — «Kchenkitsch» (1990, Ів.-Франківськ), «Колекція» (1993, Ів.-Франківськ, Львів, Чернігів), «Іздрик: живопис, графіка, трансильванія». Власне, ті чотири роки новонавернений художник заробляє на життя своїми малюнками: роботи користувалися популярністю й зараз знаходяться в приватних колекціях та галереях України, Польщі, Німеччини, Австрії, Іспанії, США, Таїланду. Втім, Ю.Іздрик поступово повертається до письменницької діяльності. Деякий час захоплюється театром, пише інсценівки «Цвіркун на запічку» (за Діккенсом), «Над прірвою у житі» (за Селінджером).
У 1994 році митець остаточно повертається до літературної творчості та діяльності. Автор «вийшов з підпілля», й у журналі «Сучасність» з'явилася перша «легітимна» публікація повісті «Острів Крк» (1994). Критика позитивно оцінила цей твір, і згодом він з'явився у польському перекладі на шпальтах журналу «Literatura na świecie» та окремою книгою у 1998 р. під назвою «Острів Крк та інші історії».
У перервах між написанням книг Ю.Іздрик співпрацює з газетою «День», продовжує редагувати «Четвер», займається музикою (проводить фортепіанний концерт № 1 («Імпреза-93»), фортепіанний концерт № 2 (персональна виставка в Івано-Франківському художньому музеї), створює музичні цикли на вірші Анни Кирпан та Юрія Андруховича.
Справжнім злетом у літературній творчості Юрка Іздрика став роман «Воццек» (1998), у якому автор по-справжньому розкрив своє обдарування.
У 2000 р. світ побачив наступний роман «Подвійний Леон». Окрім роботи над виданнями, Іздрик продовжував працювати над редакцією «Четверга». У 2004 р. з'являється принципово новий роман у новелах «АМтм». У 2008 р. з'явився останній 30-ий номер журналу «Четвер», видавництво якого поки що призупинено. У 2009 р. видається збірка есеїв та шкіців «Флешка 2GB» та «ТАКЕ», за яку автор отримав нагороду «Книга року Бі-Бі-Сі 2009». У 2011 р. письменник представив книгу «Underwor(l)d» («Підземелля»)- поезії, есе та колажі. 2013 у Львові друком вийшла поетична збірка «Іздрик. Ю», тексти якої публікувалися раніше у блозі автора «Мертвий щоденник».
Тривале метання поміж музикою, візуальним мистецтвом і літературою на сьогоднішній день вирішується на користь першого, хоча Ю.Іздрик продовжує писати вірші та працює над виданням вуличного журналу «Просто неба». Вже другий рік поспіль Ю.Іздрик займається спільним музичним проектом з поетом та музикантом Григорієм Семенчуком «DrumТИатр».
Письменник добре знаний як і представник «станіславського феномену» Станіславський феномен- своєрідного мистецького угрупування літераторів Івано-Франківської обл., — творці якого найповніше втілили український варіант постмодернізму у своїй творчості. За нетривіальним визначенням самого Іздрика, для «франківського феномена» притаманне прагнення ввібрати в себе всю культуру останніх ста років, двері до якої, ще недавно зачинені (хоч і не щільно), раптом широко відчинилися.
З'явившись на літературній сцені, роман «Воццек» справив фурор — викликав захоплення читачів та схвальну критику літераторів. Читачі настільки захопились «книгою про сни у снах» (В.Габор), що перший тираж книги, виданий в Івано-Франківську, був розпроданий за тиждень. У червні 2013 по дорозі до Львова на концерт-презентацію книги Іздрик потрапив в аварію. Переживши неабиякий стрес, Юрко потрапив-таки на презентацію й видав зі сцени такий шквал емоцій, що, якби не рана на голові поета, ніхто б і не подумав, що цього ж дня він побував у епіцентрі серйозної аварії.


Емма Андієвська


ФУНКЦІОНАЛЬНІ СТИЛІ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРНОЇ МОВИ


Леся Українка


Іван Франко. Життєвий і творчий шлях


Григорій Косинка "В житах "


Ліна Костенко "Маруся Чурай"


title: Кожумяка

text:
Урок 4
«Микита Кожум’яка»
 Олександра Олеся
«Вийшов сміло на борню за добро і проти зла»
«Мусиш ти дочку віддати»
«Мамо! Тату! Не журіться!»
«Змія б син мій подолав»
«Я вийду на двобій»
«Микита наступає»


title: Кораблики до дня Святого Валентина

text:
Кораблики на день Святого Валентина
Беремо аркуш паперу, складаємо його навпіл. Потім ще навпіл, для того, щоб позначити лінію згину і розгортаємо.
Верхні куточки загинаємо і зводимо їх разом
Загинаємо нижні краї на отриманний трикутник з однієї та іншої сторони.
Зайві куточки зрізаємо. Тепер просовуємо пальці всередину трикутника і розправляємо його так, щоб вийшов ромб. Відрізані краї тепер знаходяться посередині.
Перетворюємо ромб в трикутник шляхом загинання нижніх кутів вгору.
З отриманого трикутника в черговий раз робимо ромб.
Розправляємо ромб, розтягуючи його боки зсередини, до подібності кораблика.
У нас вийшов кораблик.
Через центр кораблика проштовхуємо шпажку або соломинку. На них закріплюємо вітрила з сердечок і готово!
Можна в серединку покласти намистинки або скляні сердечки.
Встановлюємо щоглу з того матеріалу, який є під рукою
(соломинка, паличка від чупа-чупс, шпажка).

Щасливого плавання!


 Є.Дудар. Сучасний письменник-гуморист «Слон і мухи»
Сміх заради життя, а не життя заради сміху.
                                Євген Дудар
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
	Євген Дудар народився в селі Озерна, зараз Зборівського району, Тернопільської області. В 1956—57 рр. працював завклубом у рідному селі. Залишив завідування клубом у зв'язку з виїздом на навчання. Закінчив факультет журналістики Львівського університету. Зараз мешкає в Києві.
Брама на честь 530-річчя заснування Озерної
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
	Дудар є автором понад 20 книг, а також численних публікацій у пресі. Його твори було перекладено багатьма мовами світу. Він є також і професійним артистом-виконавцем власних творів, у його творчому доробку — понад десять тисяч публічних виступів, творчих вечорів, радіо- і телезустрічей.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
	Євген Михайлович має звання заслуженого діяча мистецтв України (1993 р.). Також він є лауреатом багатьох премій: Літературна премія ім. Остапа Вишні (1993 р.), Літературна премія ім. Микити Годованця(1997 р.), Міжнародна премія ім. Пилипа Орлика (1995 р.),Премія ім. Петра Сагайдачного (2000 р.), Премія імені І. Кошелівця. У 1990 році був нагороджений Золотою медаллю Тараса Шевченка Спілки визволення України (Австралія), за боротьбу проти тоталітарних режимів.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
 Висловлювання Є. Дудара
• «Загалом люди повинні бережливо ставитися до природи, для своїх же нащадків».

• «Мені потрібно, щоб душа вільно розповсюджувалася у далеч.»

• «Головне не лінитися».

• «Українська земля дивовижно багата на гумор і гумористичні таланти. Але в час глобальних комунікацій вирішальне значення має те, у якій бік лобіювати і пропагувати. Часто телевізійні канали здаються каналізацією…»
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Висловлювання Є. Дудара
• «Гумор — це мистецтво, і воно має бути не тільки етичне, але й естетичне».

• «Дурість стає попереду, щоб її всі побачили, а розум стає позаду, щоб побачити всіх».

• «Творчість має бути не фальшивою».

• «Має бути честь, совість і гідність митця. Інакше закиданий тими грішми, в них і здохнеш, вибачте».

• «Для мене немає табу, для мене підлота — скрізь підлота, я її би

 тиму і серед своєї братії, і серед чужої, для мене немає обмежень,

 я знаю, що мушу воювати проти хвороби».
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Джерело для написання творів гумористом.

	«Із чистого життя. Коли працюю на присадибній ділянці, спілкуюсь з людьми, виникає задум… Постійно ношу в кишені маленький диктофон, і якщо є цінна думка, миттєво її зафіксовую, щоб не забути. Ввечорі сідаю за стіл, засередився — і є свіженька гумореска.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
СЛОН І МУХИ

Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
СЛОН І МУХИ
Учені Мухи зібрались на симпозіум: «До питання про походження прислів'я «Не робіть із Мухи Слона». Муха-доповідач з усією категоричністю заявила:
—    Прислів'я «Не робіть із Мухи Слона» у своїй основі не відповідає правді! Виходить, що первинним був Слон, а Муха вторинною. Коли все навпаки. І прислів'я, зрозуміло, повинно звучати так: «Не робіть із Слона Муху».
—    Слон,— заявила Муха-співдоповідач,— істота, не варта ніякої уваги! По-перше, він не може літати. По-друге, не вміє дзижчати...
Наступна Муха-оратор теж висловилась на адресу Слона:
—    Ця істота неповоротка. Зовсім не пристосована до життя...
—    Колеги! — виступила найсерйозніша учена Муха.— Що ми, дійсно, робимо із Слона Муху? Ну що ми заладили: Слон та Слон! Я не бачу ніякого Слона. І вважаю, що ніякого Слона в природі не було і нема!..
Учасники симпозіуму радісно задзижчали. А й насправді, Слона вони не бачили, тому що симпозіум проходив на його спині.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Ідейно-художній аналіз сатиричної Оповіді Є. Дудара «Слон і мухи»
 Тема: Зображення симпозіуму Мух на спині у Слона, де кожна з них намагалася обґрунтувати думку про своє первинне походження.

 Ідея: Висміювання глухостей, улесливості, хвалькуватості Мух.

 Основна думка: «Не робіть з Мухи Слона».

 Жанр: Сатирична оповідь.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Не робіть з Мухи Слона
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
 Композиція
Експозиція: Зображення Мух на симпозіум для обговорення питання щодо походження приказки «Не робіть з Мухи Слона».

Зав’язка: Критичне ставлення Мух до Слона.

Кульмінація: Висновок Мух — «…ніякого Слона в природі ніколи не було і нема!»

Розв’язка: Мухи не бачили Слона, бо симпозіум проходив на його спині.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Словникова робота
Симпозіум (лат. Зутрозіит) — збори з будь-якого наукового питання.

Оратор — людина, яка вміє яскраво висловити свою думку під час виступу.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна
Домашнє завдання
Знати ідейний зміст творів Є. Дудара «Лісова казка», «Червона Шапочка», вміти коментувати їхній прихований зміст.
Автор Гаврилюк Вікторія Михайлівна


ГРИГІР ТЮТЮННИК "Ласочка"


І.Карпенко-Карий


title: "Леся Україна «Лісова пісня»"

text:
Леся Україна «Лісова пісня»
Цитатна характеристика Килини та матері Лукаша
Образ Килини
Образ Килини у творі Лісова пісня втілює людську бездуховність, егоїзм та лукавість. Він контрастує з образом Мавки і є близьким до образу матері Лукаша.
Зовнішність:« повновида молодиця, в червоній хустці з торочками, в бурячковій спідниці, дрібно та рівно зафалдованій; так само зафалдований зелений фартух з нашитими на ньому білими, червоними та жовтими стяжками; сорочка густо натикана червоним та синім, намисто дзвонить дукачами на білій, пухкій шиї, міцна крайка тісно перетягає стан і від того кругла, заживна постать здається ще розкішною. Молодиця йде замашистою ходою..»
Килина підступна жінка, тому що знаючи про кохання Лукаша і Мавки все ж таки зваблює молодика, чим завдає сильних страждань Мавці. Килина в житті цінує лише матеріальні цінності (у неї дороге вбрання і худоба - «корова турського заводу»), а душа її не здатна до справжніх почуттів.
Спочатку ми спостерігаємо Килину працьовитою господаркою, але у третій дії показано її конфлікт з мамою Лукаша за її неробство.
« Сину. Ой синоньку! О, що ж я набідилась з отею відьмою!»
«Якби ж я знала, що вона така нехлюя, некукібниця!...»
Образ Килини є символом ненажерливості, непримиренності, насильства й ненависті, це людина, в якої немає нічого святого.
Матір Лукаша
 Лукашева Мати і Килина - близькі між собою образи. Стара селянка вважає щастям багатство. Постійні лиха, вдівство, втрата дорослої доньки зробили Лукашеву мати сварливою, жадібної.
 Їй не подобається Мавка, тому що вона аж ніяк не є ідеалом сільського працьовитої, здорової і примітивною дівки.
Мати докоряє Лукашу грою на сопілці, сама розпоряджається його долею.
До брата Лева селянка ставилася зневажливо, грубо.
Лукашева мати дволика.
Леся Українка майстерно створила характери Килини й матері Лукаша. Це досить типові образи жінок, утомлених тяжкою працею по господарству. Лукашевій матері потрібна роботяща невістка, а не мрійлива Мавка, яка сприймає природу як живу істоту. Мати настільки душевно згрубіла, що не помічає навіть Мавчиної вроди, а згадує про її чесноти лише тоді, коли «лукава, як видра, хижа, наче рись» Килина демонструє свою справжню натуру. Вона в житті так і не зазнала справжнього щастя, так і не збагнула, що не перемогла Мавки.
Дякую за увагу!


title: Леся Українка - Поема «Давня казка» і її місце у творчості поетеси

text:
Леся Українка
"Давня казка"

При народженні:	Лариса Петрівна Косач
Дата народження:	13 (25) лютого 1871
Місце народження:	м. Новоград-Волинськ
Дата смерті:	19 липня (1 серпня) 1913 (42 роки)
Місце смерті:	м. Сурамі, Грузія
Національність:	українка
Мова творів:	українська, російська, французька
Рід діяльності:	прозаїк, поет, драматург, публіцист
Роки активності:	1884–1913
Жанр:	драматична поема, вірш
Портфоліо письменниці:

Прославимо поетів, у яких один бог — красиво сказане, безстрашне слово правди.
                   Максим Горький

Твір, який читають, має теперішнє; твір, який перечитують, має майбутнє.
                О. Дюма-син

Не поет, хто забуває
Про страшні народні рани,
 Щоб собі на вільні руки
Золоті надіть кайдани!
                 Леся Українка

Історія написання твору:
«Давню казку» Леся Українка написала в 1893 році. На ту пору вона вже була зрілим поетом. Своє місце як митець письменниця бачила лише серед найпередовіших, революційних представників суспільства — серед робітників.
Твір «Давня казка» вперше був опублікований у львівському журналі «Життє і слово» за 1896 рік, а пізніше — в другій збірці віршів Лесі Українки «Думи і мрії». У час творення цієї поеми одні письменники реакційного напряму заявляли, що мистецтво потрібно лише для розваги, інші — що історію вершать царі, королі, володарі трудящих, що гнобительський лад — непорушний, вічний. Поемою «Давня казка» Леся Українка давала гостру відсіч носіям цих теорій.

Тема: зображення боротьби трудящих проти своїх поневолювачів та ролі і місця поета у визволенні народу від гніту.
Ідея: уславлення мужності, цілеспрямованості, віри у щасливе життя (поет); засудження жорстокості, жаги до збагачення, прагнення поневолити народ (Бертольдо).
Основна думка: у пошані народній завжди залишаються ті, хто захищав, відстоював інтереси простого люду, жертвуючи своїм життям.

Жанр: ліро-епічна соціальна поема-казка. (Від казки — зачин, події відбуваються в давноминулі часи, в якійсь невідомій країні, головні персонажі — поет і Бертольдо — зустрічаються тричі, як і в казках.)

Ліро-епічна поема — віршований твір, у якому сюжет на суспільну тематику поєднується з ліричними  відступами або розкриває чітку авторську позицію щодо важливих суспільних тем.
Теорія літератури:

Композиція:
Твір складається з чотирьох розділів.
Експозиція: знайомство з поетом.
Зав'язка: зустріч поета з Бертольдом.
Кульмінація: конфлікт між Бертольдом і поетом.
Розв'язка: довічне ув'язнення поета, його смерть;  «а  поетові нащадки Слово гостреє гартують».

Віршований розмір:
У строфах поеми «Давня казка»  заримована лише половина рядків:
Золотих не хочу лаврів,
З ними щастя не здобуду,
Як я ними увінчаюсь
То поетом вже не буду.
Такі вірші називаються напівбілими, або римованими.
Чотиристопний хорей, яким написано «Давню казку», з одного боку, сприяє стрімкому розгортанню сюжету, з другого — наближає вірш до розмовної мови казки, передає ритм часу, протягом якого наростає конфлікт між групами людей.

Мовно-виражальні засоби поеми:
А) Поетичний синтаксис: антитеза, інверсія, фразеологізми:
«Час  летів, немов на крилах», «Кажуть весь поміст у пеклі з добрих  замірів зложився», «Золотих не хочу лаврів», «спіймати вітра в полі».
Б) Тропи:епітети, метафори, порівняння:
 сумна діброва, рими-соколята, думи-чарівниці; «сонечко червоне заховалось за діброву», «час летів», «розливався людський стогін всюди хвилею  сумною», «пісні ідуть по людях».

В) Лексика твору: загальновживані слова, архаїзми із західноєвропейської літератури, фольклору (граф, графство, герольди).
Д) Іронія і сатира в поемі.
В іронічному плані вживаються слова «лицар» і «лицарство» щодо Бертольда та його воїнів. На Україні «лицар» — мужня, саможертовна, благородна людина, захисник волі. Таким лицарем Леся Українка вважала поета:
Нас таки чимале військо,
Маєм свого отамана,
Він у нас одважний лицар...
В іронічному плані написані окремі рядки «поетових пісень». У сатиричному плані показано взаємини між графом Бертольдом і народом.

Проблеми і мотиви твору:
• роль митця в суспільстві;
• служіння музі й народові;
• суть людського щастя, вдячності;
• війни заради збагачення.

Інформаційне ґроно до образу поета:
Поет
гордий, впевнений у своїх діях
“...Божа людина”
“завжди вільний”
“лиха не боюся”
“ Я на крилах думки лину.”
не приваблює золото, слава

Інформаційне ґроно до образу Бертольда:
Бертольдо
“Лихий такий, крий боже...”
прагнення до збагачення
зневажливе ставлення
до простого люду
улесливий, підступний
“сліпа” любов до Ізідори
корисливий, бездушний,
невдячний
гордий, завзятий, упертий
лякливий, не сприймає
революційних пісень

ТЕСТОВІ ЗАВДАННЯ:
Країна, в якій відбуватимуться події казки:
а) Франція; б) невідома; в) фантастична;
 г) Англія.
2. Хто раз у раз відвідував поета?
а) Селянські діти; б) молодь; в) місцеве панство; г) люди похилого віку.
 3. Герой твору не відчував ні голоду, ні холоду, бо отримував допомогу від:
а) Господа ; б) простого люду; в) кобзарів;
г) князя.

4. Поет не сподобався лицарю через те, що він:
а) образив лайливим словом вельможу;
б) відмовився піднятися, бо лежав на самісінькій стежині; в) виявився розумнішим за пана; г) не став на коліна перед ним.
5. Музичний інструмент, за допомогою якого поет мав можливість продемонструвати свою майстерність:
 а) сопілка; б) гармонь; в) гітара; г) мандоліна.
6. Щастя для поета – мати:
а) великий гонорар за свої поезії; б) волю;
в) графство; г) повагу до себе від лицаря.

7. Щоб привернути до себе увагу Ізідори, Бертольдо вирішує для неї:
а) виконати серенаду; б) станцювати;
в) запропонувати поїхати з ним на полювання;
г) подарувати смарагд.
 8. «Не легким полюванням» для лицаря Бертольдо було:
а) спіймати пташку; б) дібрати ноти для виконання музики; в) скласти поезію; г) віднайти музичний інструмент.
 9. Яку подяку отримав Бертольдо від Ізідори, виконуючи для неї серенаду?
а) Перстень; б) маленьку хустку; в) червоне яблуко; г) квітку троянди.

10. Після виконання серенади у Бертольда зникла:
а) туга; б) лиха думка; в) надія; г) жорстокість.
 11. У військовому поході солдат розважала:
а) пісня; б) музика; в) Ізідора; г) вільна думка.
12. Залишивши рідний край воїни відчули:
а) тугу за Батьківщиною; б) смертельну небезпеку; в) радість від того, що тепер матимуть можливість отримати багато грошей за перемогу над ворогом; г) що стали сильними і мужніми.


title: УПРАЖНЕНИЯ ДЛЯ РАЗВИТИЯ ТЕХНИКИ ЧТЕНИЯ

text:
УПРАЖНЕНИЯ ДЛЯ РАЗВИТИЯ ТЕХНИКИ ЧТЕНИЯ
1 КЛАСС
УЧИТЕЛЬ
Гайдина Л.И.
Прочитай слоги. Составь названия животных (домашних и диких)
ЧИТАЙ СЛОВА
РОЗА,  ЛОЖКА,  МЫШИ,  НОС, ЛУК, МАЛИНА,  ЛЁД,  РАМА,  НОЧЬ,  МЕЛ, ЛИМОН,  РЕКА,  ЛЫЖИ,  МЕДВЕДЬ, РОГ,  НОРА,  РАК, МАК,  НЕБО, ЛИСА, ЛОШАДЬ,  РАКОВИНА,  НОТЫ,  РЫСЬ, МУЗЫКА,  МАШИНА,  НОГИ,  ЛОПАТА, НАРЯД,  РОМАШКА,  МАСЛО, НОЖ, ЛЯГУШКА,  МОЛОКО,  РУСАЛКА, НИТКИ
СОСТАВЛЯЙ СЛОВА
И
ТО
ПИ
КА
ТА
У

СОСТАВЛЯЙ СЛОВА
Составляй слова
Добавь впереди слог
… - ши – на
… - жа – ма
… - ро – жок
… - буш – ка

… - рад – ка
… - зы – ка
… - тя – та
… - ро - ки

ДОБАВЛЯЙ ПАРНЫЕ СОГЛАСНЫЕ
Определи последний согласный
ПРОЧИТАЙ И НАЙДИ СЛОВА
ПРОЧИТАЙ И НАЙДИ СЛОВА
ЧИТАЙ СЛОВА
ЧИТАЙ СЛОВА
Читай слова
Найди «секрет» чтения и прочитай слова

Найди «секрет» чтения и прочитай слова

ПРОЧИТАЙ
ПРОЧИТАЙ
ПРОЧИТАЙ
Составляй и читай слоги
ПРОЧИТАЙ СЛОВА
ПРОЧИТАЙ СЛОВА
Быстро составляй и читай слова
Быстро составляй и читай слова
Быстро составляй и читай слова
Читай, изменяя слова
Читай слова
РОЗА
ЛЮПИН
АСТРА
ВАСИЛЕК
ПИОН
МАК
ГВОЗДИКА
НАРЦИСС
ГЕОРГИН
А или Я
Б*К
Р*Д
М*К
ВР*Ч
М*Ч

С*ДЬ
Т*З
М*СО
К*ША
Д*ДЯ

ГР*ДЫ
Р*ДЫ
ШЛ*ПА
СТ*ДО
Л*ПЫ
И или Ы
Р*С
М*С
М*Р
С*Р
К*Т
Р*СЬ
М*ЛО
Л*ПА
К*НО
С*РО
Р*Л
П*ЛЬ
В*Л
КР*ЛО
С*ТРО
М*ШКА
Р*БА
КРУ*З
ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

ПРУЖИНКИ

СОСТАВЛЯЙ И ЧИТАЙ СЛОВА
СОСТАВЛЯЙ И ЧИТАЙ СЛОВА
СОСТАВЛЯЙ И ЧИТАЙ СЛОВА
Каждой согласной свое место
Угадай слово
М * Л * К *
С * П * Г *
В * Р * Т
М * Ш * Н
Р * Д * Г
Б * Р * Д
Б * Р * З
Буквенный дождик

в
м
е
а
л
к
с

о

Буквенный дождик

к
з
о
т
а
н
и

м

Буквенный дождик

б
и
у
р
г
т
ж

а

т
Буквенный дождик

р
а
л
г
и
к
о

д

Буквенный дождик

у
си

ра
ма
ма
ла
па
но
ло
ша
ры
ки
но
ба
Ошибка художника
кит
лужи
коса
мышка
булка


title: Іван Франко. Життєвий та творчий шлях письменника

text:
1856 - 1916
1856 - 1916


title: Іван Франко. Збірки творів

text:
ІВАН ЯКОВИЧ ФРАНКО
ЗБІРКИ ТВОРІВ
1876

ЗБІРКА ВІРШІВ
“БАЛЯДИ І
РОСКАЗИ”
ЗБІРКА ОПОВІДАНЬ“БОРИСЛАВ”
1877
ЗБІРКА ПОЕЗІЇ “З ВЕРШИН І НИЗИН”
1887
На час виходу першої збірки "З вершин і низин" (Львів, 1887) Франко був уже відомим громадським діячем, знаним письменником і ученим, твори якого читали й перекладали в Києві, Петербурзі, Варшаві, Відні. Збірка складається з шести розділів («De profundis», «Профілі і маски», «Сонети», «Галицькі образки» і т. д.). Перші чотири розділи поділяються на цикли. Назва першого розділу збірки — «De profundis» («З глибини»), а останнього циклу цього розділу — «Ехсеlsіоr!» («Вище!»). За назвами першого розділу збірки і його останнього циклу і названа ціла збірка — «З вершин і низин».
 Революційне ідейне спрямування поезій збірки "З вершин і низин", різноманітність тем, багатство жанрів і ритмічної будови визначили першорядне її значення в українській поезії другої половини XIX ст. Після Шевченкового "Кобзаря" це була найзначніша за змістом і формою поетична книга.
ЗБІРКА ОПОВІДАНЬ “В ПОТІ ЧОЛА”
1890
ДРУГЕ ВИДАННЯ “З ВЕРШИН І НИЗИН”
1893
ЗБІРКА ПОЕЗІЙ “ЗІВ´ЯЛЕ ЛИСТЯ”
1896
У 1896 році Іван Франко видав збірку «Зів'яле листя» з підзаголовком «Лірична драма». Ця книжка народилася з невимовного болю Франкової душі. Письменник переживав важкий період: напади тяжкої недуги, що підточила його здоров'я; нерозділене кохання, що залишило по собі душевні рани; усвідомлення своєї самотності у суспільстві. Усе це на папері перетворилося в прекрасні вірші, які засвідчили, що великий Каменяр був людиною тонких і багатих почуттів, його серце також палало любов'ю, гинуло від туги і оживало в надії. Франко і в політичній, і в інтимній ліриці не мав собі рівних.
У передмові до першого видання збірки Франко розповів, нібито до його рук випадково потрапив щоденник якогось юнака, котрий не зміг пережити любовної драми і кінчив життя самогубством. Створюючи збірку, поет шукав порятунку від душевних страждань. Саме тому він вигадує цю історію із самогубцем. Франко розповідає про переживання людини, яка також зазнає трагедії нерозділеного кохання, але ліричний герой загубив не тільки душу, а й саме життя. Увесь свій біль та розпач поет вкладає у ці вірші, кожен з яких, ніби зів'ялий листочок, які автор збирає в жмутки.
У другому жмутку Іван Франко використовує поетику, символіку і форму усної народної творчості. Майже всі вірші цього розділу стали піснями. Найбільш популярні серед них: «Ой ти, дівчино, з горіха зерня» (композитор А. Кос-Анатольський), «Чого являєшся мені у сні?» (К. Данькевич), «Безмежнеє поле» (М. Лисенко). У цих поезіях уже немає тих вибухів чуття, що були в першому жмутку. Герой ніби намагається пристосуватися до життя, спробувати жити з глибокою душевною раною, знайти якийсь, хоча б відносний, спокій.
Останній акорд збірки — третій жмуток. У кожному вірші відчувається безнадія. До героя прийшло глибоке розчарування, життя втратило будь-який смисл: І дармо дух мій, мов у сіті птах, Тріпочеться! Я чую, ясно чую, Як стелиться мені в безодню шлях І як я ним у пітьму помандрую. Отже, герой збірки бачить тільки один вихід — піти в небуття. Я не хочу на світі завадою буть, Я не хочу вдуріть і живцем озвіріть — Радше темную ніч, аніж світло зустріть!
Лірична драма «Зів'яле листя» познайомила читачів із Франком — ніжним ліриком, але ж після її надрукування на поета посипалися дошкульні удари критики. Його звинувачували в декадентстві, песимізмі, трусості, втечі від дійсності. Вийшло так, що збірка, народжена болісними почуттями, і принесла автору біль. Але в літературі з'явилися, за словами М.М. Коцюбинського, «...легкі, ніжні вірші, з такою широкою гамою чувства і розуміння душі людської...».

ЗБІРКА ПОЕЗІЙ “МІЙ ІЗМАРАГД”
1898
ЗБІРКА ПОЕЗІЙ “ІЗ ДНІВ ЖУРБИ”
1900
Книжка «Мій Ізмарагд» (1898) об'єднала твори, написані за мотивами старовинних притч, легенд, повчань, що містилися в давньоруських рукописних збірниках. Збірка «Із днів журби» (1900) передає складні переживання автора, зумовлені об'єктивними труднощами у здійсненні задуманої громадської програми, а також болісними перипетіями в особистому житті.
ЗБІРКА “ПАНТАЛАХА”
1902
ЗБІРКА “МАЛИЙ МИРОН”
1903
ЗБІРКА ПОЕЗІЇ “SEMPER TIRO”

1906
ЗБІРКА ПОЕЗІЙ “ДАВНЄ І НОВЕ”
1911
ЗБІРКА ОПОВІДАНЬ “РУТЕНЦІ”
1913
ЗБІРКА ПОЕЗІЙ “ІЗ ЛІТ МОЄЇ МОЛОДОСТІ”
1914


Весільні обряди


Леся Українка – поетична квітка України


title: Леся Українка (музей)

text:
1893
1899
1902


"Лариса Косач"


І. Карпенко-Карий


Ідея національності в повісті «Кайдашева сім′я» Івана Нечуя-Левицького


Ірина Жиленко "Жар-птиця"


title: Григорій Косинка - Життя та творчість прозаїка

text:
Григорій Михайлович Косинка(Стрілець)
«Фавст»
Портфоліо письменника
При народженні:	Григорій Михайлович Стрілець
Псевдонім:	            Косинка
Дата народження:	29 листопада 1899
Місце народження:	с. Щербанівка, Обухівський повіт, Київська губернія
Дата смерті:	15 грудня 1934 (35 років)
Місце смерті:	Київ
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	прозаїк
Роки активності:	1919–1934
Жанр:             оповідання, імпресіоністична новела
Не приймав ті підлості нітрохи,
Прогримів, немов весняний грім,
І стоїть замучена епоха
Над безсмертним іменем своїм.
                       Андрій Малишко

Ім’я й діло Косинки міцно вплетені у вінок слави української літератури .
                                В. Касіян
Косинчині оповідання мають велике пізнавальне значення, але й інше: вони мають безперечну ідейно-естетичну цінність, вони гарячі й трепетні, як те життя, по світлих слідах якого вони писалися.
                                           Максим Рильський
Рік написання - 1923
Жанр –новела.
Григорій Косинка брав участь у громадянській війні, три місяці був ув’язненим, саме тюремні спогади відображені в новелі «Фавст».
Новела «Фавст» лишилася незакінченою.
Твір дуже довго не друкували, навіть у більш пізні часи. Певно, через те, що події, зображені у творі, відбуваються у в’язниці перших пореволюційних часів (1918–1919).
Тема: показ трагічної долі подільського селянина Прокопа Конюшини, який загинув у муравйовсько-більшовицьких застінках, але залишив незнищенну віру в щасливе майбутнє українського народу, витерпів нелюдські муки, але не став зрадником.
Ідея: уславлення бунтарства проти насильства з боку  влади, прагнення до незалежності України не тільки інтелігенції, а й простих селян; усвідомлення  власної гідності і честі; пошуки сенсу свого існування.
Прокіп Конюшина
Портрет:
«…з обличчя був сивий, схожий на Фавста, що його звикли бачити у виставах оперових театрiв.  Губи Конюшини спухли, вiн ловив i ковтав тепле й важке повiтря камери, а сам робив тремтячими руками якiсь дивнi рухи, нiби збирався шугнути в якусь безодню».

Білогвардійський офіцер Клєнцов одразу помітив його подібність до героя відомого твору: «Фауста привели. Посидим больше — Гете увидим».
Головний герой твору, дядько з Поділля, не лише зовнішньо схожий на літературного персонажа твору Гете, він теж, як Фауст, шукає життєву істину.
Причини, що спонукали селянина стати борцем за незалежність України:
Звірства більшовиків:
Наступ Муравйова на село.
Руїни, десятий відповідає.
Смерть Фавствого батька.
Скрині.
 Хлипало в бур’янах зотліле село.
Образ матері.
  Боротьба проти насильства за честь і людську гідність:
 Не стерпівши наруги, «свідомий» селюк Конюшина створює загін і бореться проти нападників. У в’язниці  слідчі домагаються від селянина зізнання — де його «бандити».
Місяцями Конюшину тримають у «чорному, як ніч, холодному й мокрому карцері», його катують, б’ють, але він не зізнається:  «Так знайте — …нікого  не продаватиму. Юдою не буду!».
Навіть у стані божевілля, до якого його довели тюремники, він мчав по камері на своєму коні Іскрі й, розбивши до крові руки, намалював на стіні велику літеру «У», що , очевидно, мало означати «Україна».
Патріотизм, душевна доброта                    Прокопа:

Ідучи в небуття, на страту, Фавст хоче кожному в камері залишити щось добре на згадку. Останні свідомі слова його: « Не радійте, офіцере, з моєї страти… — сотня поляже, тисячі натомість стануть до  боротьби…».
«Ой, радуйся, земле, Син Божий народився…»
Фавст стає зовсім іншою людиною,  існуючою для поколінь, а також і в пам’яті такого ж, як він, селюка Конончука: «А Конончук держав у руках шматок хліба, що його дав йому Фавст з Поділля, і ридав».
      У сусідній «етапній» камері студенти-новаки  співають колядку, яка символічно може бути знаменням невмирущості ідеї Фавста.
Трагедiя Конюшини, зображеного Г.Косинкою, полягає в тому, що муравйовцi бачать у ньому "самостiйника", а вiн вважає себе щирим i свiдомим борцем за свободу свого народу. Фiнал цiєї трагедiї i закономiрний, i художньо вмотивований: герой гине в бiльшовицьких "секретках", а письменник бачить у цiй загибелi не випадок, а типовi обставини, в якi потрапив соцiально i нацiонально поневолений народ.
 Г.Косинка показує в "Фавстi", що муравйовцi горнули попереду себе представникiв будь-якої нацiї i нове життя уявляли собi не iнакше, як режим карцерного типу. Тому в зображеному письменником карцерi "успiшно" конають разом з українцями також росiяни, поляки, євреї, хтось iз мусульман та iншi народи.
 У муравйовськi застiнки посаджено не лише сучаснiсть, а й iсторiю, не одну якусь особу, а цiлий народ.
Перша проблема новели:
Друга проблема  твору:
Фiлософiя буття українського народу:
"Слiпе село лютує, а Україна кров'ю харка". Село України справдi "лютувало" в роки громадянської вiйни, але нерiдко залишалось "слiпим", бо не мало чiтких соцiальних орiєнтирiв i до того ж ставало на бiй стихiйно, в дусi партизанщини.
 Як наслiдок — утворення в багатьох селах так званих "своїх" республiк, якi по черзi були потопленi в кровi.
Образ Фавста — це споріднений образ Прометея Тараса Шевченка, Мойсея Івана Франка та Кам’яного господаря Лесі Українки.
Прометей
 Мойсей
Кам’яний господар
Г.Косинка, переповідаючи трагедію новітнього Фауста, ніби застерігав від кривавої розправи над селянами, ніби заступався за ті тисячі жертв, які невдовзі поглинули сталінські концтабори.
Висновки, що випливають із новели«Фавст»:
     Жертовностi людськiй не буде кiнця до тих пiр, поки правитимуть свiтом розбрат i рiзнi форми неприязнi, поки Клєнцови ради втiхи "розпiкатимуть" Яцькiвських, поки Однорогови i Бейзери не зрозумiють прагнень Конончукiв i Конюшин, а Сторожуки "за шмат гнилої ковбаси" вислужуватимуться навiть перед найбiльшими гнобителями тих Конончукiв та Конюшин...
 У 1930 році твори Григорія Косинки було заборонено видавати, а 18 грудня 1934 року Григорія Косинку розстріляли.
Де його могила — нікому не відомо...
З неймовірними зусиллями дружина Г. Косинки Тамара Мороз-Стрілець домагалася реабілітації покійного чоловіка.
Офіційна реабілітація відбулася лише 19 жовтня 1957 року..
Тестові завдання:
    1.. Коли Конюшину з новели «Фавст» перевели до камери із тюремної «секретки»?
  А) на Покрову; Б) на Різдво; В )на Зелені Свята;
 Г) на Великдень.
   2.. За що ув’язнили Конюшину (Фавста)?
   3. Установіть правильну послідовність подій новели «Фавст»:
А) Кленцов дав Конюшині прізвисько «Фавст»;
Б) Сторожук вивів Конюшину з камери востаннє;
В) камеру в’язнів відвідав начальник корпусу №6;  Г )Конюшину перевели до загальної камери.

        4. Установіть відповідність між характеристикою та персонажем новели «Фавст»:  А) Фавст                    1. Він не міг стримати свого гніву, він висмикував з чорної – офіцерського
                                       сукна  – шинелі руку і, тупаючи ногою, вимахував тією рукою…

Б) пан Яцьківський                         2. Він тільки скалив свої здорові, білі й рівні зуби, а злоба,
                                       різко  підкреслена на його мужицькому обличчі, спадала аж на сухі…губи…

В) Бейзер                                          3. По камері бігав у валянках невідомий Фавстові чоловік, з
                                                          походження і вимови, видно було, поляк, і все лаяв свої зуби
Г )Клєнцов                                     4. Це – темне і вбоге село…треба довго шарувати його кістки
                                                      товстою, мужицькою сорочкою, щоб примусити тих «блондинок»
                                                       падати й сипатися на поміст.Д) Конончук

5.Григорій Косинка народився на:
а) Донеччині; б) Київщині; в) Дніпропетровщині;
г) Харківщині.
6.Автором яких творів є Григорій Косинка?
а) «Мати», «Фавст», «В житах»; б) «Кіт у чоботях»,«Вальдшнепи», «Я(Романтика)»;
в) «Місто», «Невеличка драма», «Син»;
 в) «Тигролови», «Розгром», «Огненне коло».
7.Серед борців за незалежну Україну своєю монументальністю й цілісністю вирізняється образ Прокопа Конюшини з твору:
а) «Я(Романтика)»; б) «Іван Іванович»;
в) «Вальдшнепи»; г) «Фавст».

8.Справжнє прізвище Григорія Косинки:
а) Стрілець; б) Губенко; в) Фітільов; г) Лозов'я- гін.
9. Назвіть першу збірку Григорія Косинки:
а) «Політика»; б) «На золотих богів»; в) «В житах»; г) «Серце».
10. Хто з письменників ніби сам себе прирік усе життя триматися селянської тематичної царини й ніколи не виходити за її межі?
а) В.Підмогильний; б) Григорій Косинка;
в) Микола Хвильовий; г) Павло Тичина.

11.Оберіть правильне твердження: Два світи — минуле й майбутнє, буття й небуття, реальне й уявне  поєдналися в один у творі Г. Косинки
А) «Мати»;  Б)«На золотих богів»;  В)«Фавст»;  Г) «В житах.
12. 1920 року Г.Косинка  стає членом літературно-мистецької групи:
А) «ГРОНО»; Б) «АСПАНФУТ»; В) «ЛАНКА»; Г)«ВАПЛІТЕ».


Іван Котляревський - Соціально-побутова драма «Наталка Полтавка»


title: Іван Франко - Новела «Сойчине крило» як унікальне явище в літературі

text:
І. Я.Франко
Фокусуючі запитання:

Як звати головного героя новели?
Поясніть другу назву новели «Із записок відлюдька».
Напередодні якого свята відбуваються події?
Розкажіть про спосіб життя Хоми.
Хто така Сойка, як її справжнє ім`я ?
Які образи-символи є в новелі?
Чому розлучились герої?
Доведіть, що Хома і Марія справді кохали одне одного.
Поясніть початок листа : «Чи тямиш мене?»
Якою була поведінка Хоми під час читання листа, про що це свідчить?
Чому Сойка наважилась через 3 роки все-таки повернутися до Массіно?
Що символізують крила давно вбитої сойки?

Сюжетний ланцюжок:

Експозиція:  Герой – естет готується до зустрічі Нового року. Ніщо суспільне його не хвилює. Він самотньо  милується мистецтвом, книгами, квітами.
Зав’язка:      Лист від незнайомки.
Розвиток дії: Історія кохання Марії до Массіно, ревнощі до сойки, брак пристрасті з боку чоловіка.
КУЛЬМІНАЦІЯ: Втеча з практикантом, пограбування батька Генріхом.
Розвиток дії: Перебування із Зигмундом у банді злочинців; допомога крадіям. Арешт Зигмунда; поїздка в Іркутськ із Володею. Нудьга. Програш у карти. В руках у купця. Напад на купця. Героїня стає другою дружиною капітана-ісправника Серебрякова. Втеча Марії в Порт-Артур. Російсько-японська війна. Догляд за пораненим чоловіком. Мрія про Массіно.
Розв’язка: Герой – оповідач змінює свої погляди, починає розуміти справжнє життя. Марія повертається до нього.
Позасюжетні  елементи:   описи (пейзажі, портрети), роздуми героя, коментарі.

На театральній сцені:

Заголовок
підзаголовок

 Сойка (Garrulus glandarius), птах родини воронових, відіграє роль "поліцейського лісів":
вона завжди на сторожі, своїм скрипучим голосом подає знак лісовим мешканцям про появу людини набагато раніше чим людина її помітить. Довжина тіла близько 34 см, вага 147 — 196 г. В природі сойка уникає відкритих місць, більше полюбляє перельоти з крони на крону. По землі пересовується невпевненими стрибками, тому внизу довго не затримується. Також сойка має здатність переймати звуки інших птахів.

Імітаторські здібності сойки достатньо хороші. Їй підвладні, напевно, не тільки всі звуки живої природи, а й нескінченна різноманітність механічних звуків. Сойка може "стукати", ніби вдаряє дзьобом об дерево, "скрипіти", як незмазане колесо воза. Іноді можна опинитися свідком і спільного співу сойок. Кожна з них навперебій спочатку видає мінорну свистячу трель, після якої йдуть тихий клекіт, щиглики, глухий передзвін. До квітня подібні концерти закінчуються, після чого спів сойки можна тільки іноді почути на гніздовий ділянці. У всіх випадках спів сойки - явище вкрай короткочасне і нерегулярне. Воно припиняється з появою гнізда, і аж до вильоту пташенят сойка робиться однією з наймовчазніших і лякливих птахів.

Сойка належить до найбільш обдарованих пересмішників. Альфред Брем так описує здібності сойки: "Іноді птах кричить, як кішка: "мяу ", а нерідко глухим черевомовним голосом, але абсолютно ясно вимовляє слово" маргольф "... вона відтворює всі звуки і шуми, які чує у своїй окрузі. Вона так досконало передає нявкаючий заклик мишоїда, що здається, ніби це властивий їй самій, а не запозичений крик ... Іноді сойки вчаться вимовляти окремі слова, а частіше насвистувати короткі мелодії".

Короткий зміст:
    Оповiдач говорить, що завтра Новий рiк i сорок рокiв iз дня його народження. Вiн хотiв би зустрiти це свято спокiйно, з гiднiстю, як робить це вже два роки поспiль. Ранiше вiн теж зустрiчав Новий рiк у великiй веселiй i шумнiй компанiï. Але тепер такого не хоче. Вiн послухає улюблену музику, почитає журнали, помилується квiтами, що саме розквiтли, може побути хоч дитиною, хоч героєм, головне — самим собою. З товаришами по роботi, з друзями, знайомими вiн поводиться чемно, навiть дружньо, але стримано, нiкого не впускає у свою душу, та нiхто особливо й не прагне цього.
   Раптом служник приносить йому листа з далекого Порт-Артура. Оповiдач сумнiвається, вiдкривати його чи нi, читати чи так просто вкинути у вогонь. Адже там, мабуть, скiльки слiв написано, а вiдомо ж, що досить одного, щоб убити людину чи на довгi лiта зробити її нещасливою. Все-таки вiдкрив. Це був лист вiд дiвчини, з якою вiн колись зустрiчався i про яку думав, що ïï вже давно й на свiтi немає. Вона жартiвливо називала себе Сойкою,
i в листi лежало засушене сойчине крило.
    Маня була дочкою лiсника. Вони познайомилися в лiсi, i його вразив ïï дивний мисливський одяг, ïï смiх, безжурна енергiя, що так i випромiнювалася з неï.Сойка питала в листi, чи пам'ятає вiн ïï смiх, ïхнi зустрiчi пiд хатиною, те, як дивилася на них сойка з дерева, як вона почала ревнувати пташку до коханого, котрого та будила ранiше за неï, як убила ту сойку з рушницi, а потiм довго плакала. Вона зiзнається, що грала з ним, але так, як кокетує квiтка, розкриваючи нiжнi пелюсточки й розливаючи навколо себе чарiвнi пахощi.
Вiн був спокiйним, лiнивим егоïстом, тому не втримав ïï коло себе.

   Одноï ночi вона втекла з молодим практикантом Генрисем. Але гiрко помилилася. Скромний хлопець виявився зовсiм не тим, за кого себе видавав, а злодiєм. I поïхали вони не до багатих родичiв Генрися, а за кордон у вояж разом iз бандою крадiïв. Коли Генрися заарештували, вона змушена була врятувати того, звабивши полiцмейстера.Тепер вона сидить у Порт-Артурi, де триває вiйна з японцями, бiля тяжко пораненого чоловiка й чекає, коли стане вiльною. Вона береже ту червону в бiлих цяточках сукню, в якiй втекла, i хоче приїхати в нiй до нього, аби лиш тiльки його побачити, якщо вiн хоч краплину пам'ятає ïï та своï до неï почуття.
    Тiльки багато пiзнiше дiзналася, що ïï батька обiкрали, забрали грошi зi скарбницi, вiн швидко пiсля того помер, так i вважаючи ïï злодiйкою.Генрися, цього нiкчемного п'яничку-злодюжку, нiбито впiймали знову, i вiн зник назавжди. А Маня дiсталася ïхньому ватажку, Зигмунду. Якось арештували й того. Вона залишилася вiльною. Сiла в поïзд i поïхала. У дорозi познайомилася з iнженером Володею, швидко з ним змовилась i поïхала за його призначенням до Сибiру. У глухоманi Володi швидко все набридло, вiн почав пити й грати в карти, поки й програв ïï саму багатому золотопромисловцю, ласому до жiнок.
           Навеснi бiля Красноярська на них напали якiсь волоцюги i вбили Никанора Ферапонтовича, а ïï забрали. Це виявився той же Зигмунд. Але Маня дiсталася iншому, ïхньому ватажковi. Зигмунд навiв роту солдатiв, ватажка вбили, арештували й наводчика. Жiнка дiсталася капiтану-справнику, i це було найтяжче, найстрашнiше з того, що вона зазнала в життi. Капiтан тримав ïï разом iз законною дружиною. I п'яний бив обох, не розбираючи. Нарештi Маня втекла вiд нього, хотiла утопитися, але натрапила на поïзд, яким ïхали вiйська на вiйну з Китаєм. I поïхала з ними, ïй було байдуже, куди i з ким.Тепер ось грають гармати, напевне, починається новий штурм. Але вона йде до моря, щоб передати листа китайцевi, i вiрить, що Вони все-таки колись зустрiнуться, якщо не на цьому свiтi, то на тому.

Оповiдач схаменувся близько дванадцятоï. Оце так свято, проведене в сльозах! Мабуть, романтична дiвчина повидумувала... Де вона тепер?
Раптом дзвiнок у передпокоï. Iвась говорить, що прийшла якась дама у вуалi й хоче бачитися з паном радником.
Зняла хутро й сидить у легкiй червонiй сукнi з бiлими цятками.
Коментар:
У новелi I. Франка «Сойчине крило» змальована жiноча доля в новiтнiй iнтерпретацiï. Героïня дуже помилилася у своєму виборi, i це призвело до тяжких моральних та фiзичних страждань. Тому вона згадує своє перше чисте й незаплямоване кохання, хапається за нього, хоч у листi, як за рятiвну соломину. Герой-адресат уособлює боротьбу мiж байдужим, вiдстороненим вiд людських пристрастей естетом i живим чоловiком з живими почуттями. Його настроï та свiтогляд змiнюються разом iз перипетiями в листi; перемагають добро й великодушнiсть.

Продовження сюжетного ланцюжка до твору                               І. Франка « Сойчине крило» ( зразок )

Експозиція: Входить до кабінету Хоми Марія. Обоє спочатку мовчать.
Зав’язується  розмова.
Розвиток дії: Вони поринають у спогади. У обох шалено б’ється серце.Кульмінація: Хома робить відважний крок і пропонує Марії одружитися, бо після сьогоднішньої зустрічі не уявляє своє життя без неї.
Розвиток дії: Дівчина сприймає цю пропозицію не серйозно, бо не може повірити в його щирі наміри після всього, що вона  вдіяла. Массіно знову поринає у самотнє життя, ні з ким не спілкується. Марія весь час думає про Хому. Усвідомлює, яку помилку  допустила. В якусь мить кидає усі справи і їде до Массіно.
Розв’язка: Він не тримає  зла на Марію і добре її розуміє. Дівчина приймає пропозицію одружитися. Вони щасливо доживають свої останні роки життя.

Питання для обговорення:
Хто винен у тому, що Хома та Марія розлучилися?
Чи зустрілися б вони, якщо б Марія не надіслала листа?
Як ви розцінюєте той факт, що вона першою пішла на примирення?
Які якості повинні виробити в собі закохані, щоб не розлучатися?

Проблемне питання:
Чому  Іван Франко ввів образ пташки сойки?
ДЖЕРЕЛА:
fij.com.ua/.../588-Onovlennya_dush_V_dly...


"Леся Українка"


Кобзарі та лірники


“ Енеїда “ І. П. Котляревського – перший художній твір нової української літератури


І. КАРПЕНКО-КАРИЙ — «ВЕЛИКИЙ ОБСЕРВАТОР ЖИТТЯ». (І. ФРАНКО)


title: "Літературне угрупування “Пропала грамота”"

text:
Підготував учень 34-ї групи Лебедєв Владислав
Літературне угрупування “Пропала грамота”
«Пропала грамота» — літературне угрупування трьох київських поетів: Юрка Позаяка, Віктора Недоступа та Семена Либоня. Існувало в кінці 80-х — на початку 90-х рр.  Вони широко застосовують рольову лірику, де герої - хіпі, бомжі, студенти, просто люди, які не сприймають радянських правопорядків і скептично ставляться до перебудови. У поезії цієї групи переважають урбаністичні мотиви, вона сповнена іронії, навіть є карикатурною, бо створюється враження, що тексти написані не поетами, а смішними арлекінами, блазнями, які ховаються за масками та ще й виступають під кумедними прізвиськами.«Пропала грамота» була заявлена як авангардний проект. У 1991 р. вийшла книга з однойменною назвою. Книга «пропалограмотіїв» мала великий успіх і резонанс.
Юрко Позаяк
Юрко́ Позая́к (справжнє ім'я Ли́сенко Ю́рій Васи́льович, *9 травня 1958) — український поет, перекладач та державний службовець. Керівник Служби підготовки виступів Президента України . Кандидат філологічних наук (1989), доцент (1995). Син українського письменника Василя Лисенка.
1980 р. закінчивКНУ ім. Т. Шевченка(слов'янська мова і література, філолог, викладач сербохорватської мови та літератури, викладач української мови та літератури, перекладач). Викладав українську мову в Інституті журналістики Київського університету з 1981 по 1997 рік.

Збірка «Пропала грамота» (1991)
«Шедеври» (1997).
Лімерики, опубліковані у збірнику «Молода Україна»
«Чорнобильський букварик»
Творчий доробок
Семен Либонь(Олекса Сименченко)
Український та британський журналіст, письменник, поет, перекладач, дослідник М.Гоголя. Народився 1962 р. у Києві. Закінчив КНУ ім. Т.Шевченка (польська філологія).
Творчість:
Збірка поезій «Пропала грамота» (1991)
Роман «Panicoffski» (2006, написав під псевдо «Ріо Кундер»).

СвятковеІдуть натхненні міліціонери!"Ві а де чемпіонз!" - співають.На ремінцях ведуть собак-шукалок,І ті безладно скавучать.На танцмайданчику танцюють міліцейські париТанцюють міліцейський вальс.Наряд закоханих за ними пильно стежить,Щоб зайвого не станцювали.Гойдається в гойдалці міліцієня.Читає мої вірші і сміється!Це свято - Днями Києва зоветься.
Віктор Недоступ
Дякую За Увагу!!!


title: Художня література

text:
10.
9.
8.
7.
6.
5.
4.
3.
2.
1.


І. Котляревський ,, Наталка Полтавка”. Наталка як уособлення кращих рис української жінки


Ілюстрації до повісті І.С. Нечуя-Левицкого "Кайдашева сім’я"


Шевченківський національний заповідник


Іван Франко "Легенда про вічне життя"


Кобзарі та лірники.


title: Іван Багряний - Прозаїк, поет, драматург, публіцист

text:
ІВАН БАГРЯНИЙ (1906-1963)Прозаїк, поет, драматург, публіцист.
 Вічним бунтарям і протестантам,
Всім, хто родився рабом і не хоче бути ним,
Всім скривдженим і зборканим і своїй бідній матері
крик свого серця присвячую
Народився – 2 серпня 1906, с. Куземин (нині Сумська область)
Справжнє ім’я – Іван Павлович Лозов’яга (рус. Лозов’ягін)
Псевдоніми, криптоніми – Багряний, Полярний, Дон, Кочерга
Батько – Павло Петрович Лозов’яга, муляр
Мати – Євдокія Іванівна Кривуша
Дружина – Антоніна Зосімова, другий шлюб - Галина Тригуб
Діти – Борис і Наталя (перший шлюб), Роксолана та Нестор
Magnum opus – “Тигролови”, “Сад Гетсиманський”
Помер – 25 серпня 1963, Новий Ульм (ФРН)

ВІЗИТНА КАРТКА ПИСЬМЕННИК
ОСВІТА
Літературний шлях
З 1925 року друкується в журналах “Глобус”, “Всесвіт”, “Гарт”, “Червоний шлях”, “ Життя і революція ”.
Того ж року видає збірку новел “Чорні силуети” під псевдонімом “Іван Полярний”
збірка віршів “До меж заказаних” (1927)
поеми “Монголія” (1929)
поема “Ave Maria” (1929),
роман у віршах “Скелька” (1929).

Період ув’язнень і концтаборів
Івана Багряного було заарештовано 16 квітня 1932 року в будинку “Слово” (м.Харків), у квартирі В. Вражливого за  звинуваченням у контрреволюційній пропаганді та агітації.
Другий арешт – знову у Харкові, 1938 рік за новими звинуваченнями: участь чи навіть керівництво у націоналістичній контрреволюційній організації.
Автобіографічні подробиці про ці п'ять років життя — арешт, тортури, втечу із заслання й повернення на батьківщину — письменник використав у романі «Сад Гетсиманський»
Період Другої Світової Війни
1943 року переїздить до Львова, бере активну участь в УПА. На Галичині Іван Багряний за два тижні написав роман “Тигролови”. Українське підпілля допомагає йому надрукувати роман, який спочатку мав назву “Звіролови”. Пізніше він був перекладений багатьма мовами, а в Австрії та Німеччині його було визнано  найкращим твором для молоді.

Еміграція
У 1945 році в Новому Ульмі Багряний разом зі своїми однодумцями  заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП).
Видавав газету  “Українські вісті”. Ця газета української діаспори проіснувала до 2000 року і була  “трибуною … нової еміграції, бідної матеріально, але сильної духом”. Він також випускав видання УРДП: “Наша боротьба”,  “Наші позиції”

	 Іван Багряний пробував себе як маляр, він автор портретів Михайла Грушевського, Симона Петлюри,  Докії Гуменної, Григорія Китастого.
Тематика творчості
Викриття системи більшовицького терору.
Показ жорстоких і підступних методів роботи каральних органів.
Розвінчання більшовицької системи господарювання і знущання з людей.
Розповідь про страждання українського народу у більшовицькому «раю».
Безкомпромісне і аргументоване викриття російського великодержавного шовінізму.
Звернення до історії і боротьба проти Росії.
Змалювання долі української людини у вирі Другої світової війни.
Віра в перемогу добра над злом.

Вшанування пам’яті та нагороди
1963 року філія (ОДУМ) в Чикаго розпочала акцію за надання Нобелівської премії Іванові Багряному, але його несподівана смерть перешкодила офіційному висуненню на цю нагороду.
1992 року Іванові Багряному посмертно присудили Державну премію України імені Тараса Шевченка.
1996 року, засновано премію імені Івана Багряного
15 вересня 2006 року Віктор Ющенко видав Указ «Про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного».
 25 вересня 2007 року введено в обіг ювілейну монету«Іван Багряний».

Презентацію виконалиучні 44 групиБуйбарова МаринаСрібранець Михайло


title: І. Калинець. Поезія "Писанки"

text:
Урок української літератури з використанням інформаційно-комунікаційних технологій
Підготувала та провела вчитель Новокаховської СЗОШ№8
Карпюк Тетяна Анатоліївна
Тема: «І. Калинець. Поезія «Писанки»
Мета: ознайомити учнів із творчістю І. Калинця; розкрити цінність і символіку унікального витвору української культури – писанки, ознайомити з технікою розписування писанок; розвивати вміння учнів аналізувати поетичні твори,удосконалювати навички виразного читання; пробуджувати інтерес до матеріальної та духовної культури українців; виховувати любов до матері, батьківщини; формувати естетичні смаки.
Тип уроку: урок сприймання та засвоєння нових знань
Форма проведення уроку: урок-гра
Обладнання: підручник «Українська література» для 6 кл. загальноосвіт. навч. закладів з навчанням мовами нац. меншин/Н. Гуйванюк, В. Бузинська. –  Львів: Світ, 2006, відеоматеріал про виготовлення писанок , проектні малюнки учнів, портрет письменника, картинки з писанками; мультимедійний проектор.

Презентація малюнків

Перегляд відеосюжету   “Народження писанки”
Повідомлення учнів з використанням презентації
Інтерактивна гра “Ланцюжок великодніх побажань”
Підбиття підсумків уроку-гри “Великодній кошик”
Дякуємо за увагу!


title: Борис Грінченко - Життєвий шлях та творчий доробок митця

text:
Борис Грінченко(1863-1910)
Народився 9 грудня 1863 року у дворянській родині на хуторі Вільховий Яр Харківського повіту.

Батько (відставний штабс-капітан) був сухою, суворою людиною. Усе в домі він намагався поставити на “панську” ногу, не раз карав сина за те, що він товаришував з “селюхами”.

На все життя запам'ятав Борис Дмитрович Грінченко ніжні руки матері, її тихий голос. Вона – росіянка, дочка полковника, - понад усе любила свого первістка і ,як могла, оберігала від холодних батькових очей.

Тепло і ласку знаходив хлопець у діда Андрія, старого пасічника, та його сліпої дружини баби Гальки. Від них перейняв рідну мову, народну пісню і проніс любов до рідного слова через усе життя
    У п'ять років  навчився читати і майже одночасно почав писати. Шестирічним хлопчиком складав вірші і “видавав” на своєму хуторі кілька “журналів”.
    З одинадцятирічного віку  Бориса віддали в середню школу в Харкові.  Тут він продовжує свою “літературну” діяльність: “видає”, крім російського, і український журнал, глибше знайомиться з літературою, народною творчістю.

   Одного разу, на канікулах, перебираючи старі книжки у батьковій скрині, Борис натрапив на Шевченкового “Кобзаря”. Він одним духом прочитав книжку і на все життя полюбив Шевченкове слово.
    Однак доля розпорядилася так, що навчальний заклад
Б. Грінченкові не випало закінчити: за читання забороненої літератури його було виключено зі школи й ув'язнено.
   П'ятнадцятирічному юнакові довелося пережити допити, знущання, холод і голод. Коли поліція зрозуміла, що нічого не доб'ється від хлопця, його було звільнено на поруки батька і відправлено на хутір. Умов для продовження навчання більше не було: підірване здоров'я, матеріальні нестатки.

    Б. Грінченкові вдалося
підготуватися
і скласти екзамен
на звання народного вчителя
при Харківському університеті.
Від здобуває посаду вчителя
й одночасно починає
активно займатися
 літературною діяльністю.

    У 1881 році в журналі “Світ”  Іван Франко вперше друкує вірші поета

1883 року
на курсах вчителів
 у Змієві
познайомився
з молодою вчителькою
Марією

    1887 року молоде подружжя Грінченків приїздить до села Олексіївка Славяносербського  повіту, в школу, опікується якою Христина Алчевська, вже тоді  відома своїми новаторськими ідеями в освіті.

    За рік по приїзді Грінченко закінчив «Настусину читанку», яка служила навчанню власної донечки й сільських дітей.  Наступного року  була підготовлена «Українська граматика».
    Разом з учнями Борис Дмитрович видає рукописний журнал «Думка».

         Донька Грінченків, Настя, на початку 1906 року захворіла на  туберкульоз. Невдовзі Настя Грінченко померла, а вслід за нею і її крихітний син, єдиний внук письменника.

Грінченко - автор близько
50 оповідань:
 «Чудова дівчина», 1884;
«Сама, зовсім сама», 1885;
«Олеся», 1890;
«Украла», 1891;
«Дзвоник», 1897
 та ін.

Повісті
 Бориса Грінченка:
«Сонячний промінь», 1890;
 «На розпутті», 1891;
«Серед темної ночі», 1900;
« Під тихими вербами», 1901

Збірки поезії:
 «Пісні Василя Чайченка», 1884;
 «Під сільською стріхою», 1886;
 «Під хмарним небом», 1893 та ін.

Грінченко
                                    очима сучасників
Вшанування
          пам'яті
Народний меморіально-літературний музей Бориса Гринченка
(  с. Олексіївка на Луганщині)

 22 серпня 2011 року у сквері поряд із адміністративним корпусом Київського університету імені Бориса Грінченка по вул. Воровського 18/2 відбулося урочисте відкриття пам’ятника Грінченку (скульптор
Обезюк М. Н., архітектор
М.О. Босенко)
Споруда історичного Києва, дім по вулиці Гоголівській, 8,
на фасаді якого встановлено меморіальну дошку з темно-сірого граніту у вигляді розкритого тому, з горельєфним бронзовим портретом Грінченка (скульптор А.Г.Чемерис).
2008 р. – рік 145-ї річниці з дня народження Б. Грінченка – було проведено Роком Бориса Грінченка в Університеті. До річниці розроблено нагрудний знак «За особистий внесок у розвиток
Університету»
та запроваджено іменну стипендію найкращим студентам.
Могила
Б.Д. Грінченка
На Байковому кладовищі у Києві


Ілюстрація до "Заповіту" Т.Г.Шевченка


І.Калинець. "Писанки"


Іван Котляревський - Творчість письменника


title: Коломийки — перли розсипаного намиста

text:
1
2
3
4
6
7
8
9


Лебеді материнства