title: Іван Антонович Кочерга.

text:
БІОГРАФІЯ.
Іван Антонович Кочерга.
Народився Іван Антонович Кочерга 6 жовтня 1881 р. в містечку Носівка на Чернігівщині в сім'ї залізничного службовця, що зумовляло часті переїзди. Лише 1891 p. їхня родина оселяється на постійне проживання в Чернігові, де 1899 р. він закінчує гімназію. Відтак їде доКиєва і вивчає право на юридичному факультеті. По закінченні університетських студій в 1903 р. повертається до Чернігова і стає на службу чиновником у контрольній палаті. З 1904 виступає з театральними рецензіями на сторінках чернігівських газет. 1910 р. пише першу п'єсу (російською мовою) «Пісня в келиху» (вперше поставлена в Харківському Народному театрі лише 1926 р. в перекладі П. Тичини під назвою «Легенда про пісню», п'єса успіху не мала). Нова п'єса — «Дівчина з мишкою» (рос. мовою, 1913) мала помітний, хоч і скандальний успіх.

1914 р. І. Кочерга переїхав у Житомир. П'єси російською мовою «Зубний біль сатани» (1922) та «Викуп (Весільна поїздка Марусі)» (1924) завершують певний етап драматургічного розвитку, в цей період творчого життя письменник починає писати українською мовою. 1925p. він завершує роботу над п'єсою «Фея гіркого мигдалю». 1927 р. — пише нову п'єсу «Алмазне жорно». 1928 р. — кілька п'єс, безпосередньо пов'язаних тематикою і проблематикою з тогочасною дійсністю. В цей період І. Кочерга з посади ревізора житомирської робсельінспекції переходить працювати літредактором у міську газету «Робітник», а згодом — у «Радянську Волинь».

Він пише комедію «Натура і культура» (1928), драму-феєрію «Марко в пеклі» (1928) і низку так званих «кооперативних» п'єс, типових для 20-х років агіток. Вистава «Марко в пеклі» в харківському Червонозаводському театрі (режисер В. Василько) мала успіх, але до самої п'єси рецензенти поставилися стримано. В 1929p. в Житомирі відбулися гастролі Другої державної української опери Правобережжя(липень-серпень), театру української Музкомедії і драми під керівництвом Д. Гайдамаки (жовтень-листопад) та інших колективів і окремих виконавців. І. Кочерга, який в попередні роки лише зрідка виступав у пресі, активізує свою критичну діяльність. З 14 липня по 9 серпня1929 p. він друкує в газеті «Робітник» 11 лаконічних, але глибокозмістовних рецензій на вистави театру української опери — це чи не більше, ніж за всі 1922 — 1928 pp. Він пише чимало п'єс: драматична поема «Свіччине весілля» (1930; інша назва «Пісня про Свічку»), водевіль «Ліза чекає погоди…» (виданий 1931 р.), п'єса «Майстри часу» (інша назва «Годинникар і курка», 1933). Драматичну поему «Свіччине весілля» поставлено лише 1935 р. в Запоріжжі й тільки після цього вона почала тріумфальний хід по сценах десятків театрів. П'єса «Майстри часу», попри те, що спочатку була відхилена українським реперткомом, на Всесоюзному конкурсі драматургічних творів у1934 p. дістала (під назвою «Годинникар і курка») третю премію.

1934 р. І. Кочерга переїздить до Києва, отримує квартиру в будинку письменників Роліт і поринає в активну громадську, критико-публіцистичну та творчу роботу. Продовжує художню розробку проблемних філософських питань, працює і над кіносценаріями, перекладами. З початку 2 світової війни живе в Уфі, де редагує газету «Література і мистецтво» й працює в Інституті літератури АН УРСР. У цей період створює кілька невеличких п'єс, які, часом дотепні, по-своєму правдиві, не стали, однак, досягненнями автора. Дещо пізніше написані твори «Чаша», 1942; «Досить простягти руку», 1946. В одноактівці «Зубний біль сатани» реалізований задум п'єси, який автор нотував ще в 10-х роках.
Повернувшись 1944 р. до Києва, І. Кочерга пише романтичну драму «Ярослав Мудрий» (1944, друга редакція — 1946).

 Драма задумана як історична трагедія, але деяка ідеалізація самого образу князя не дозволила автору домогтися по-справжньому трагедійного звучання твору. Як романтична ж драма «Ярослав Мудрий» є високим досягненням в українській літературі. У повоєнні роки основні творчі сили письменник віддає роботі над драматичною поемою про Т. Г. Шевченка «Пророк» (1948).Помер 29 грудня 1952 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 1).
“Свіччине весілля”
«Свіччине весілля» – це високопоетичний твір про визвольну боротьбу київських ремісників на початку XVI ст. проти засилля литовських експлуататорів.
Цю драматичну поему Іван Кочерга написав у 1930 році.

Знайомлячись з історичними матеріалами про минуле нашого народу, письменник натрапив на дві грамоти литовських князів, які панували на загарбаних землях Києва кінця XV – початку XVI ст. В них ішлося про заборону для простих людей використання світла у своїх оселях, немовби з протипожежних міркувань. У разі непослуху стягувалися чималі для того часу штрафи. Безперечно, це було виявом жорстокого ставлення до трудящих.

У п’єсі «Свіччине весілля» І. Кочерга розповідає про жорстокі безчинства зарозумілого київського воєводи, який заборонив городянам користуватися світлом. Тяжка заборона тривала понад десять років. Робочий люд не міг із цим миритись і протестував. Цей мотив і поклав в основу свого твору І. Кочерга. Майстерно пов’язав драматург історичні факти з відомим на Київщині ремісницьким звичаєм «женити свічку». Цей народний обряд сягає в сиву давнину. Він побутував не лише в Києві, а й в інших містах України, Росії і навіть Західної Європи і був приурочений до різних річних і сімейних свят. Напевне, звичай походить від того, що люди здавна віддавали почесті дереву та вогню. Пізніше обряд дещо змінився і в ремісницькому побуті десь із XVI аж до XX ст. справлявся так: щороку першого вересня ремісники в домовлений час закінчували роботу, збиралися окремими цехами, запалювали «свічку яру», обвиту строкатими стрічками, і веселились.

«Що стосується самого терміну «женити свічку», – писав відомий український фольклорист і етнограф, академік АН України М. Ф. Сумцов, – то виник він, очевидно, від звичаю обв’язувати свічку червоними стрічками (подібно до обрядових уборів молодої на весіллі) і може бути віднесений на рахунок малоросійського народного гумору».

Після виходу у світ п’єса «Свіччине весілля» не привернула до себе належної уваги театральних колективів. Івана Кочергу навіть критикували за неактуальність проблематики, за відображення події чотирьохсотлітньої давнини. Визнання прийшло в 1934 р. після постановки п’єси на Українському радіо групою київських акторів під керівництвом режисера-постановника О. Сумарокова. Вдруге радіопостановку «Пісня про Свічку» здійснив у 1953 р. народний артист СРСР В. Добровольський.«Пісня про Свічку» вперше була поставлена на сцені Запорізького драматичного театру ім. М. Заньковецької. Після цього п’єса набула широкої популярності. її ставлять театри багатьох міст України. У 1948 р. композитор М. Скорульський написав оперу «Свіччине весілля».

Жанр: історична драматична поема
Драматична поема – це літературний вид, що виник при поєднанні всіх трьох способів художнього моделювання дійсності – драматичного, епічного і ліричного.
Драматична поема оформляється віршем, в ній зосереджується увага на ідейному конфлікті між персонажами. Інакше кажучи, це поема в. драматичній формі чи драма – у віршовій, з спалахами ліричних переживань.
Історична – в основу покладено історичні події.

Тема: показ морального гніту та страждань київських ремісників і незаможних киян під час «темного закону» в період панування литовських князів на початку ХVІ століття; змалювання трагічної історії кохання молодого ремісника Івана Свічки та бідної дівчини Меланки.
Ідея: викриття і засудження свавілля й пригнобленого ставлення київських вельмож до незаможних верств населення в період антисоціальних законів про використання світла, негативне висвітлення аморальності керівної верстви киян; возвеличення чистого і щирого кохання, співпереживання, взаємодопомоги, прагнення до справедливості, притаманних незаможним киянам початку ХVІ століття.

Проблеми
Соціальної нерівності (київський воєвода, князь Ольшанський, війт Шавула, писар Козеліус, комендант замку Кезгайло та інші вельможі, купаючись у розкоші та маючи доступ до світла, проявляють відверте знущання стосовно ремісників та незаможних міщан, вимагаючи від них високих результатів трудової діяльності і забороняючи палити свічки, дружина воєводи Гільда стоїть на боці ремісників, бо і сама вона є дочкою слюсаря);

кохання (Іван Свічка та Меланка щиро кохають одне одного, намагаються справити весілля, але наштовхуються на опір з боку воєводи та його вельмож, князь Ольшанський вподобав Меланку, в результаті перепитій дівчина помирає, а Свічка вбиває Ольшанського);
моралі та моральних цінностей (звичайні городяни гуртуються, щоб здобути право на запалювання світла, організовують повстання, щоб врятувати Івана Свічку, Гільда сприяє викраденню грамоти про дозвіл на світла і дає вогню погаслій свічці Меланки; воєвода, рицарі, вельможі постають жорстокими, брехливими, егоїстичними, аморальними…);
жіночого пригнічення та жіночої долі (Гільда становить для свого чоловіка ще меншу цінність, ніж його пси; Меланку князь Ольшанський розцінює не як особистість, а як чергову забавку…) та інші.

Композиційні прийоми
1. «Свіччине весілля» побудовано на зіставленнях контрастних сцен, картин, портретів, образів:
а) повсякденні пишні розваги та оргії воєводи – безрадісне і нужденне життя ремісників;
б) осяяний безліччю яскравих вогнів, наповнений співами панський палац на горі – повите мороком ночі принишкле трудове Подольє;
в) чисте і високе почуття Івана Свічки – захоплення дівочою красою до Меланки. розбещеного Ольшанського.
2. Значну роль у композиції відіграють пісні, яких нараховується у творі понад двадцять. Є пісні народного походження, деякі створив сам драматург. Пісні увиразнюють обряд українського весілля («Ой панове-сватове, просимо вас…»), характеризують групи образів (дівоча гра про свічку, застільна пісня литовських рицарів). Допомагає характеристиці Івана Свічки і його лірична пісня«Темная нічка над містом спустилась».

Символічність образів драми
Групи образів
У п’єсі І. Кочерги показано зіткнення інтересів трудящого народу і литовських завойовників-експлуататорів. Відповідно до конфлікту персонажі поділяються на дві основні групи. Одна з них – представники трудового народу (Чіп, Коляндра, Передерій) на чолі зі зброярем Іваном Свічкою, друга – литовське панство з прислугою, очолене воєводою.

Образ Івана Свічки
Іван Свічка – центральний образ драматичної поеми. Над усе цінує волю і свободу, тому і не може спокійно сприйняти наказ воєводи. Свічка вважає це знущанням над робочими людьми і закликає цеховиків не коритися насильству:
А завтра ж всі гуртом до магістрату,
Нехай тепер хоч світло дасть, хоч ні –
А на панів не будем працювати!

Символічність образів драми

Свічка – миролюбива, спокійна людина. Він не хоче кровопролиття, відмовляє гарячого Чопа від бійки, намагається переконати своїх ворогів у справедливості своїх вимог:
Товариші! Не в кулаці, а в правді
Тепер повинна бути наша міць.
Облиш цю лаву, Чопе, мусим ми
Словами нашу правду довести.
Коли Іван переконався, що ніякі умовляння та мирні переговори не допоможуть, він закликає всіх ремісників до збройної боротьби. Цеховики поважають його за благородні поривання, називають братом, вважають, що сам він гідний бути війтом:
Хто ж, як не він, гідніший війтом бути!
Шавулу геть! Хай Свічка буде війтом!
Юнак сміливий, принциповий, з почуттям власної гідності. Він не гне голови навіть перед воєводою, нагадує йому про незадоволення, про народний гнів. І навіть його ворог, комендант замку Кезгайло, зворушений непохитністю Свічки:
Отямся, хлопче! Душу всю мені
Ти зворушив одвагою своєю.

Символічність образів драми

Іван Свічка вірить у справедливість, переконаний, що народ буде вільним і отримає свої законні права:
Хоч не мені – для вільного народу
Колись зоря займеться світова.
Юнак з пошаною відноситься до простого люду, щиро кохає Меланку, турбується про неї. З усіма тактовний, ввічливий. Його мрія – допомогти народу підвищити свій життєвий рівень. Боротьба за свої права – це найголовніше для Івана.

Символічність образів драми
Образ Меланки
Меланка – це проста міська дівчина, що живе з матір’ю у бідній хатині. Вона дуже любить свою неньку, турбується про неї під час хвороби. Одного разу не побоялася засвітити каганець, виконуючи прохання умираючої матері. А осмнику Козеці вона осудливо кидає у вічі:
Не смієш ти
Затримувать мене в таку хвилину,
Коли вмирає мати!

Символічність образів драми
Меланка дуже вродлива, але скромна і лагідна. Вона з пошаною відноситься до старших, щира подруга, навіть перед надокучливим Козеліусом заступається за дівчат. За доброзичливість, щирість та розсудливість шанують її і ремісники, і подруги. Навіть Ольшанський з першої зустрічі захопився дівчиною:
Яка краса чудова!
Відкіль така краса!
Неначе та шипшина чи троянда,
Що по ярах цих київських цвіте!
…Яка ж краса і грізна і чарівна!

Символічність образів драми
Та Меланка на ці слова уваги не звернула, бо кохає Івана Свічку. Кохає, тому і відмовляє його від боротьби, від активних дій. Вона не хоче, щоб боротьбою здобували світло, бо для неї:
…Світло любе, як воно
Своє проміння ллє в затишній хаті,
Коли сім’я вечеря за столом,
Коли дитину колисає мати…
Але ця тиха, лагідна дівчина ні на мить не завагалась виконати жорстокий воєводин присуд для врятування свого коханого:
Цю свічку я – побачиш – донесу.
Чи можу я не донести її,
Коли вона життя мого Івана!
В образах Івана Свічки та Меланки Іван Кочерга переконливо показав героїзм та незламність українського народу в боротьбі за свою волю і незалежність.

Символічність образів драми
Київські ремісники
У п’єсі змальовано ряд київських ремісників: кушнірів, бондарів, ковалів, зброярів, золотарів. Це порядні люди, душевно красиві, з почуттям власної гідності. Всі вони незадоволені воєводою, його жорстокою забороною користуватися світлом, обурюються новими насильствами. Зі збуреної юрби виділяється кожум’яка Чіп. Він гнівно кричить:
Знущання це! Ніколи не було,
Щоб від цехів такого вимагали!
Та що це ми – невільники, раби,
Челядники хіба ми воєводи,
На нього щоб робити день і ніч!
…Не діжде він, щоб ми йому робили!
…Хай світло дасть!

Символічність образів драми
Чи не найбільш гостро І.Кочерга осудив заборону світла образом золотаря Передерія. Цей майстер-умілець осліп, бо до темряви сидів над дрібною різьбою. Та він упевнений, що прозріє, як тільки в хатах ремісників засяють каганці. І дійсно, Передерій прозрів, коли запалав воєводин замок. Смертельно поранений, він відчуває щастя, бо вмирає за Київ, за свою маленьку перемогу:
Я бачу всіх. Товариші… брати…
В останній бій! За світло і за волю!
Тебе я бачу… Київ… рідний мій…
Ремісники солідарні між собою, одностайні в рішеннях та діях. Коли варта забирає Меланку від умираючої матері, народ обурюється і вступає в бійку. З юрби чуються голоси: «Ґвалтівники! Прокляті душогуби! Геть кривдників! Женіть їх! Бийте їх!..»

Символічність образів драми
Між ремісниками та пануючою верхівкою існує давня неприязнь, ворожнеча. Воєвода та його прислужники відчувають, що ремісники готові помститися за заподіяні кривди. Тому і посилюють охорону біля замку, постійно вартують, навіть Свічку переводять до в’язниці, бо бояться тримати його у палаці. Коли Свічку заарештували, трудове Подольє одностайно піднімається на відкриту боротьбу з воєводою та його попихачами. Гаслом виступу стають слова: «За Свіччине весілля!».
Отже, ремісницька маса показана як сила, що здатна постояти за себе, відкрито боротись за свої людські права та привілеї.

Символічність образів драми
Образ Воєводи
Воєвода– пихатий повелитель, жорстока людина. Він хизується своєю владою, заявляє з погордою: «Для цих рабів (киян) я князь і воєвода!» Грубо звертається він навіть до тих, хто його оточує, хто йому служить. А над своєю дружиною просто знущається. При людях може зло кинути їй в обличчя: «Безглузда слюсарівна!», «Безумна ти!», «Та я тебе на місці!.. Замовчи!».
Жорстоко повівся він і з Меланкою. Адже він розумів, що донести свічку від замку до Житнього торгу в таку негоду просто неможливо. Вдаючи із себе доброго і гуманного, прикриваючись богинею світла, воєвода промовляє:
Якщо вона укриє вогник твій
І свічку цю од бурі захистить,
Клянусь, він буде вільний і живий.

Символічність образів драми
Новаторство у творчості митця
«Свіччине весілля» справедливо вважають одним з найпоетичніших творів української драматургії.
Життя середньовічного Києва Кочерга відтворив яскраво і по-справжньому талановито. Литовські князі прагнули не тільки якнайбільше зідрати з київських ремісників, але й задушити у них будь-яке прагнення до вільного життя. Символом і водночас фактом діяльності феодалів є у драмі заборона світити світло в домах ремісників. У боротьбі за повернення народу світла розкриваються характери героїв твору, мужня відданість зброяра Івана Свічки, ніжна стійкість його нареченої Меланки, сміливість ремісників Чіпа, Передерія, Коляндри. Боротьба закінчується народним повстанням, закликом Свічки запалити палац Воєводи, піднятися на боротьбу за визволення.

Новаторство у творчості митця
Таємницю постійної привабності «Свіччиного весілля» заховано у мальовничості його картин, у яскравих романтичних характерах, в уславленні глибоко людяних, прекрасних почуттів. Кочерга був прихильником того, щоб глядач бачив на сцені видовище красиве і зворушливе. У «Свіччиному весіллі» він створив багато картин ефектних, живописно виразних. Мальовничі куточки давнього Києва, економно відтворені драматургом, деталі середньовічного побуту, ретельно відібрані саме у своїй сценічній виразності, становлять барвисте тло, на якому чіткіше окреслюються постаті героїв.

Дякуємо за увагу!Над проектом працювалиучениці 11 А класуБойко Юліята Деревицька Наталія


title: Автопортрети Тараса Шевченка

text:
Автопортрети Тараса Шевченка
Перший автопортрет, Шевченко, 1840 р.
Другий автопортрет, що зображує художника за роботою, написаний  1843 р. і подарований Варварі Репніній.
Третій автопортрет, Шевченко, 1845 р., на звороті чорнилом напис: Портретъ Т. Шевченко сделанный имъ самимъ въ зеркало въ 1845 году въ с. Потокахъ Киев. губ. и подаренный своей куме Н. В. Тарновской.
До 1845 р. відноситься і автопортрет зі свічкою, хоч і зберігся лиш варіант 1860 р.
Далі йдуть автопортрети в засланні. Шевченко, перший автопортрет періоду заслання, 1847 р.
Автопортрет, Оренбург, 1849 р.
Автопортрет, Оренбург, 1849 р.
Автопортрет, Оренбург, 1849 р.
Автопортрет,  Оренбург, 1849-1850 р.р.
Автопортрет, 1849-50 р.р.
Автопортрет, 1849-50 р.р.
В руках центральної фігури листок паперу з ескізом картини Шевченка "Циган", 1850 р.
Автопортрет в Оренбурзі, 1849-50 р.р.
Автопортрет, Новопетровське укріплення, 1851 р.
Автопортрет, Нижній Новгород, 1857 р.
Автопортрет, 1858 р.
Автопортрет в темному костюмі, 1860 р.
Автопортрет в світлому костюмі, 1860 р.
Автопортрет в темному костюмі, 1860 р.
Автопортрет в шапці і кожусі, 1860 р.
Автопортрет з бородою, 1860 р.
Останній автопортрет Шевченка, 1861 р.


title: Героїчна дума «Про Марусю Богуславку» та кобзарське мистецтво

text:
Забудеш рідний край –тобі твій корінь всохне.
                                                     П. Тичина
	Дума – це віршований твір, що не має строфічної будови, бо її різноскладні рядки діляться не на строфи, а на періоди.
	Назва „дума" виникла ще за праслов'янських часів і означала „думка",   „мислення".
	Виконуються думи в супроводі бандури чи ліри   своєрідним індивідуальним співом, наближеним до мелодійної декламації   - речитативом.

	Кобзарі були творцями, хранителями і передавачами народної творчості у формі історичних пісень, дум (мелодійних речитативів змінюваних форм), релігійних піснеспівів, а також казок та переказів, супроводжуваних грою на кобзі, лірі або бандурі, звідки інша їхня назва - лірники або бандуристи. Значення їх для українського народу можна порівняти зі значенням давньогрецьких поетів у давній Греції, арабських поетів для Арабії, або степових співців-акинів для людей Середньої Азії, Монголії і Казахстану.
	У своїй творчості кобзарі утверджували дух українського народу, основи християнської моралі в суспільстві і побуті.
Кобзарі Древченко та Кравченко в Харкові в 1902 р.
Відомі українські кобзарі
Остап Вересай.
Кобзарі Михайло Кравченко,Терешко Пархоменко...
Андрій Шут
Іван Стрічка
Іван Кравченко-Крюковський
Маруся Богуславка  – головна героїня народної думи «Маруся Богуславка». Її вважають одним з найяскравіших образів жінки-бранки ХVІ чи ХVІІ ст. Доля героїні схожа на долю славнозвісної Роксолана (Насті Лісовської).
МАРУСЯ БОГУСЛАВКАЩо на Чорному морі, На камені біленькому, Там стояла темниця кам’яная.
Що у тій-то темниці пробувало сімсот козаків, Бідних невольників. То вони тридцять літ у неволі пробувають, Божого світу, сонця праведного у вічі собі не видають.
 То до їх дівка-бранка, Маруся, попівна Богуславка, Приходжає, Словами промовляє: «Гей, козаки, Ви, біднії невольники! Угадайте, що в нашій землі християнській за день тепера?»
 Що тоді бідні невольники зачували, Дівку-бранку, Марусю, попівну Богуславку, По річах познавали, Словами промовляли: «Гей, дівко-бранко, Марусю, попівно Богуславко! Почім ми можем знати, Що в нашій землі християнській за день тепера?
 Що тридцять літ у неволі пробуваєм, Божого світу, сонця праведного у вічі собі не видаєм. То ми не можемо знати, Що в нашій землі християнській за день тепера».
 Тоді дівка-бранка, Маруся, попівна Богуславка, Теє зачуває, До козаків словами промовляє: «Ой козаки, Ви, біднії невольники! Що сьогодні у нашій землі християнській великодная субота А завтра святий празник, роковий день великдень».
То тоді дівка-бранка, Маруся, попівна Богуславка, Теє зачувала. Словами промовляла:
 «Ой козаки, Ви, біднії невольники! Та не лайте мене, не проклинайте, Бо як буде наш пан турецький до мечеті від’їжджати, То буде мені, дівці-бранці, Марусі, попівні Богуславці, На руки ключі віддавати; То буду я до темниці приходжати, Темницю відмикати, Вас всіх, бідних невольників, на волю випускати».
 То тоді ті козаки теє зачували, Білим лицем до сирої землі припадали, Дівку-бранку, Марусю, попівну Богуславку, Кляли-проклинали: «Та бодай ти, дівко-бранко, Марусю, попівно Богуславко, Щастя й долі собі не мала, Як ти нам святий празник, роковий день великдень сказала!»
То на святий празник, роковий день великдень, Став пан турецький до мечеті від’їжджати, Став дівці-бранці, Марусі, попівні Богуславці, На руки ключі віддавати.
 Тоді дівка-бранка, Маруся, попівна Богуславка, Добре дбає, — До темниці приходжає, Темницю відмикає, Всіх козаків, Бідних невольників, На волю випускає І словами промовляє:
 «Ой козаки, Ви, біднії невольники! Кажу я вам, добре дбайте, В городи християнські утікайте, Тільки, прошу я вас, одного города Богуслава не минайте, Моєму батьку й матері знати давайте: Та нехай мій батько добре дбає, Грунтів, великих маєтків нехай не збуває, Великих скарбів не збирає, Та нехай мене, дівки-бранки. Марусі, попівни Богуславки, З неволі не викупає. Бо вже я потурчилась, побусурменилась Для роскоші турецької, Для лакомства нещасного!»
 Ой визволи, боже, нас, всіх бідних невольників, З тяжкої неволі. З віри бусурменської, На ясні зорі, На тихі води, У край веселий, У мир хрещений!
 Вислухай, боже, у   просьбах щирих, У нещасних молитвах Нас, бідних невольників!
У 1981 р. у м.Богуславі на місці, де колись була Покровська церква і хата, в якій Маруся народилася й жила, встановлено пам’ятник народній героїні. На постаменті напис “Живи у думах та піснях Маруся Богуславка”
Історична основа думи–боротьба козаків з турецько-татарськими  завойовниками.
Тема–зображення важкої долі козаків-невільників та спробу їх визволити через 30 років полону колишньою бранкою Марусею Богуславкою.
Ідея–уславлення волелюбності та гордості козаків, засуждення негативного ставлення до них.
Структура–заспів(«заплачка»), основна розповідь, кінцівка («славословіє»)
Теорія л-ри

Тирада–мовні періоди від 2 до 8рядків, об'єднан. римою.

Ретардація–уповільнення розповіді про зображувану подію (ліричні відступи, роздуми лір. героя, пейзажі, звертання авт.)
Літературний  бліцдиктант
1. Скільки козаків перебувало у темниці?
2. З якого матеріалу збудована темниця?
3. З якого роду  Маруся Богуславка?
4. Скільки часу перебували козаки у неволі?
5. У який день тижня Маруся Богуславка спілкувалася з козаками?
6. Куди збирався від'їжджати пан турецький?
7. Що віддав пан турецький Марусі?
8. Про яке місто згадує Маруся?
9. Чому Маруся не бажає, щоб батько визволив її?
10. Про який роковий  день згадує Маруся?
11.Як зустріли Марусю козаки?
12.До кого звертаються невільн. у «славасловії»?
1. 700.
2. З каменю.
3. Попівського.
4. 30 років.
 5. У суботу.
6. До мечеті.
 7.Ключі.
8. Богуслав.
9. Бо потурчилась, побусурманилась.
10. Великдень.
11.Вороже.
12. До Бога.

Відповіді.


Вікторина "Представники різних періодів розвитку літератури"(До уроку  «Іван Котляревський - зачинатель нової української літератури. Огляд життя письменника, історія написання поеми «Енеїда».  Поняття про пародію, бурлеск, травестію».)
1. Іларіон, Володимир Мономах, Нестор Літописець - представники … літератури.
1. Іларіон, Володимир Мономах, Нестор Літописець - представники прадавньої літератури.
2.Іван Величковський, Лазар Баранович - представники.... літератури.
2.Іван Величковський, Лазар Баранович – представники давньої літератури.
3.Іван Франко, Леся Українка, Тарас Шевченко - представники ... літератури.
3.Іван Франко, Леся Українка, Тарас Шевченко - представники нової літератури.
4.Бароко, ренесанс -стильові напрямки, що були представлені у добу... літератури.
4.Бароко, ренесанс - стильові напрямки, що були представлені у добу давньої літератури.
5."Літопис Руський", "Слово о полку Ігоревім"- твори доби.... літератури.
5."Літопис Руський", "Слово о полку Ігоревім"- твори доби прадавньої  літератури.
6.Володимир Сосюра, Василь Стус - представники ... літератури.
6.Володимир Сосюра, Василь Стус - представники новітньої літератури.
7.Курйозні вірші, епіграми - вірші, що були розповсюджені у добу.... літератури.
7.Курйозні вірші, епіграми - вірші, що були розповсюджені у добу давньої літератури.
8.1798 рік - рік започаткування ... літератури.
8.1798 рік - рік започаткування нової літератури.


Кобзарі та лірники. Виконавці народних дум


title: Ліна Костенко - Коротко про письменницю. «Чайка на крижині», «Крила»

text:
                Життєвий    та                       творчий шлях ліни костенко.  Поезії “Чайка на крижині”, “крила”
Підготувала вчитель
української мови та літератури
Пологівської СРШ І – ІІІ ступенів №2
Штандюк С.І.

 Ліна Василівна Костенко
19.03.1930 р.
Я дерево, я сніг, я все, що я люблю.
І, може, це і є моя найвища сутність.

Народилася в містечку Ржищеві на Київщині в родині вчителів.

У 1936 р. родина переїхала до Києва, де Ліна закінчила школу, ще школяркою почала відвідувати літературну студію при журналі «Дніпро», який редагував А.Малишко.

У 1946 р. були опубліковані перші вірші Ліни.

У 1956 р. закінчила Московський літературний інститут                     ім. М. Горького з відзнакою.
У 1957 р. вийшла перша книжка поезій "Проміння землі».

Слідом виходять збірки: "Вітрила« (1958 р.), "Мандрівки серця" (1961 р.).

Лауреат Шевченківської премії (1987), премії Антоновичів (1989), премії Петрарки (1994).

Авторка поетичних збірок : «Над берегами вічної ріки» (1977), «Неповторність» (1980), «Сад нетанучих скульптур» (1987), роману у віршах «Маруся Чурай» та ін.
Почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.
У 2000р. Ліна Костенко стала першим лауреатом Міжнародної літературно-мистецької премії ім. Олени Теліги.
У 1999 р. вийшов друком перший історичний роман “Берестечко”
З 20 вересня 2011 року Ліна Костенко є почесним професором Національного педагогічного університету ім. Драгоманова.
Відмовилась від звання Героя України.
Діти: донька – Оксана Пахльовська (1956 р.н.) та син Василь Цвіркунов (1969 р.н.)

Літературний інститут, 1954рік.
Школа, в якій працювали батьки Ліни     Костенко.

Ліна Костенко з другим чоловіком  В.Цвіркуном у степах на кам’яній могилі.
Ліна Костенко у Чорнобильській зоні
….. Малювати птиць срібним олівцем на лляному полотні.
    Диптих – два твори мистецтва, пов’язані  одним задумом.

       «Для мене той край найкращий, де виросли крила мої»
« Чайка на крижині»
«Крила»
Яке загальне враження у вас склалося від віршів Ліни Костенко? Чим вони схожі на інші, чим різняться?
Де відбувається дія, про враження від перебування в якій країні пише поетеса?
Яка пора року описується?
Які часи поєднуються в загальному вигляді міста?
Які художні прийоми використовує поетеса при втіленні головної думки твору-уславлення ,оспівування крилатості»?
Чим друга частина (поезія «Крила») не схожа на першу?
 Які людські якості , на думку авторки, є найціннішими, найпотрібнішими в житті?
Які види опису є в поезії Ліни Костенко, назвіть їх особливості?
Які автобіографічні моменти  могли б бути відображені у цих творах Ліни Костенко (крім її вражень від власної подорожі Польщею)?
Коли говорять людині,що у неї виросли крила за плечима?

Чому, на ваш погляд, Л.Костенко зазначає, що людина має крила?

Чим людські крила відрізняються від пташиних?

Які риси характеру Л.Костенко цінує в людині?

На вашу думку , мати крила людині – це обов’язок чи довільне бажання?
     Крила – символ духовності, багатства думки, емоційного піднесення, могутності, незалежності й впевненості.
 - Як би ви скористалися крилами, якщо мали б їх?

 - Якби у мене були б крила, тоді я б….
Домашнє завдання :
 написати твір – мініатюру «Людські крила», вміти аналізувати поезії.


Іван Франко - Поема «Мойсей» — одна з вершин творчості митця


title: Григорій Косинка"В житах"

text:
Григорій Косинка(Стрілець)
 «В житах»
За своє коротке життя Григорій Косинка встиг написати небагато, але й цей доробок свідчить, що в його особі українська література мала талановитого співця української бідноти, дітям якої тільки «сниться молоко», глибокого знавця свого народу і його мови.
                          П. Панч
Тонкий психолог, життєлюб, людинолюб, письменник визначного, наскрізь самобутнього таланту, істинний продовжувач художніх традицій Стефаника і Черемшини, Коцюбинського і Васильченка — такий був Косинка…
                Євген Шабліовський
Портфоліо письменника:
При народженні: Григорій Михайлович Стрілець
Псевдонім :	Косинка
Дата народження:	29 листопада 1899
Місце народження:	с. Щербанівка, Обухівський
                                повіт, Київська губернія.
   *  Дата смерті:	15 грудня 1934 (35 років)
Місце смерті:	Київ
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	прозаїк
Роки активності:	1919–1934
Жанр:	оповідання, імпресіоністична новела
Новела «В житах»:
*уперше надруковано у львівському журналі «Нова культура» (1922, № 2);
*виправлену й відредаговану автором новелу опубліковано в журналі «Життя й революція» (1925, № 6-7).
Отож датою першодруку вважають 1925 р
Я вважаю, що письменник повинен правдиво відображати дійсність, історію наших часів. Дезертири були, і я їх не обминаю, як не обминав босяків М. Горький.
             Г. Косинка
Тема  твору:
показ одного дня втікача-дезертира  Корнія Дізіки, який став найщасливішим у його житті, бо приніс зустріч із його долею – Уляною.
Ідея твору:
з’ясування сенсу людського існування;  уславлення однієї короткої життєвої  миті, яка ставить нас перед вибором і дає орієнтири на майбутнє.
Жанр твору – імпресіоністична новела.
Імпресіоністична новела — невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вимальованою дією,у  якому автор  висловлює миттєві  почуття  ліричного героя, відмовляється від ідеалізації свого персонажа,показує уривчасті фрагменти, відбиті у його свідомості.

Головне в такому творі - змалювати навколишній світ так, щоб було зрозуміло, що робиться в душі героя.
Імпресіонізм — художній напрям, заснований на принципі безпосередньої фіксації вражень, спостережень, співпереживань. Сформувався у Франції в другій половині ХІХ ст.,
Визначальні риси імпресіонізму:
*зображується не сам предмет, а враження від нього);
*імпресіоністи орієнтуються на почуття, а не на розум;
*відмова від ідеалізації;
*часопростір ущільнюється й подрібнюється, предметом мистецької зацікавленості стають уривчасті фрагменти, відбиті у свідомості персонажа;
*герой цікавий «пасивною» здатністю сприймати, реагувати на зовнішні збудники, бути носієм, навіть колекціонером вражень;
*найпоширенішим жанром імпресіонізму стає новела.
ПОРІВНЯННЯ ДВОХ МЕТОДІВ: ІМПРЕСІОНІЗМ ТА РЕАЛІЗМ
Елементи імпресіонізму в новелі:
Зорові образи: Сивий степ; важкий колос схилився до землі; старий чорногуз; сірі, гарні очі, розпатланий чуб, ще дитяче обличчя; крайкована синіми льонами плахта з вівса, ячменю…; копит горить під сонцем; степова дичка – запалена, засмажена (дівчина Уляна); гарно вишита мережка.
Слухові образи: Сонце… сміється
з мене крильцями бджіл: «дізік, дізік…»;
 у мене почали дзвонити коси, серпи; солдат… вигукує, стріляючи з ляку; степ… дзвонить хвилями; десь над ухом б’ється крильцями джміль, гуде; нерви уже не співають, а тільки дзвонять тихо: «Дзінь, дінь!..»; впало на дорогу її слово: – змінилася; шептали колоски; дзвонить у такт степу моє серце.
Нюхові, запахові образи, смакові, дотикові: Городи пахнуть полином, м’ятою п’яні гречки; вітер … теплий, ніжний гарячий вітер
Новела «В житах» з однойменної збірки засвідчує орієнтацію письменника на стефанівський тип письма.
Вона  досить коротенька за обсягом, має досить суттєве значення, оскільки саме ця риса є найхарактернішою в письмі Г. Косинки: він умів декількома фразами, нюансом світлотіней, образом або символом передати найширшу гаму почуттів, думок, ідей. Недарма ж класик української новелістики Василь Стефаник називав Григорія своїм онуком.

Назва новели:
 Корній Дізіка, від особи якого ведеться розповідь, зі своєї волі опинився в банді отамана Гострого, тому став дезертиром і переховувся в житах. Звідси — назва новели. «В житах» — це не лише місце дії, це багатогранний символ, що уособлює в собі й життя селянина, і його ставлення до навколишнього світу, і становлення як людини на землі.
Тлумачення прізвища головного героя:
« Що таке «дізік»? Дізік — страшне для мене слово, бо воно нагадує мені про дійсність — раз, а друге — в нашій революційній термінології це є дезертир, а я, товариші, саме до них і належав!»
Символи новели:
Житнє поле — єдиний свідок поневірянь героя, єдиний друг і захисник його — перетворюється у спогадах, свідомості героя у своєрідного повіреного у всі земні таїни, навіть більше: житнє поле стає самим життям. Саме жито-життя  здатне пробудити, повернути до сприйняття земних радостей і мертвих, і живих.
Жито, жити, любити…— це весь Косинка, це його поезія.
Тваринне існування Корнія  до зустрічі з Уляною скоріше нагадувало смерть, аніж повноцінне життя. Але почуття любові до Уляни врешті перемагає страх за життя. Корній забуває про небезпеку, що йому загрожує, і піднімається з землі назустріч любові, навперейми справжньому життю.
Схема подій:

Для Корнія в той лише один «щасливий» день із життя:   жита, «червона хустка Уляни» і він сам — єдине мірило буття на землі, усе інше — потім. Корнію не хочеться згадувати про те, що мучить його совість, а саме розстріл комуніста Матвія Киянчука, у якому він, напевно, брав участь. Він молодий, трохи іронічний («ми, дезертири, — народ бойовий», але спраглий до життя. «…Мені хочеться співати, як співають старі, коли згадають молодість, а я ще хочу співати!»
Вітаїстичність (лат. Vita — життя) — риса модерністської літератури перших десятиліть XX століття, що виявилась у погляді на стихію життя як першооснову світових процесів.

В українській літературі вітаїстичність позначилась на формуванні «романтики вітаїзму» з її настановою на перетворення світу, формування активної, сильної особистості та нації.
Гра «Впізнай художній засіб».
 Хронологічний диктант
1) Г. Косинка народився у ____________
2). Початкову школу в с. Красному закінчив у __________
3). Григорій переїхав до Києва у ___________
4). Коли був надрукований  автобіографічний етюд «На буряки»?__________
5). До Київського інституту народної освіти Косинка поступив у ___________
6). Перша збірка «На золотих богів» вийшла у _________
7). Коли Г. Косинка став членом літературного об’єднання «Ланка»?_______
8). Новела «В житах» вийшла _______________
9). Коли був заарештований письменник?___________
10). Г. Косинку було розстріляно у _____________
Літературний диктант
1.Я пам’ятаю хороше тільки ранок.
-Ну, ну...вже цілуватися лізе!
Це сказано до...
2. Дізік – страшне слово, бо в революційній термінології це...
3. До села йти небезпечно, тому оповідач вирішив йти левадами у...
4.Оповідач, Корній Дізік,вирішив не снідати. Хіба можна до служби Божої...
5. Степ для Дізіка знайомий, як і його «японочка», тобто...
6.Гнилищанський багач Дзюба проїхав дорогою. З кимось розмовляв про тих, хто вночі приходить з винтовкою до вікна і гукає...
7. Згадавши розстріляного комуніста Матвія Киянчука і те, що коли його вели, Корній думає, що він був...
8.Побачивши на дорозі  червону хустку, Корній устав і йде назустріч в надії, що хоч...
9.Од здивування підсунув на лоба картуз. Перед Корнієм стояла...
10. Дівчина рвонулася до Корнія і крикнула, що вони з ним...
11.Поклавши голову на коліна Уляні,  Корній думав про неї, що це була загублена в житах...
12.На запитання, чи Уляна й досі його любить, дівчина назвала Корнія ...
13. Корній Дізік п’яний від щастя в житах, і йому плювать на смерть, йому хочеться...
Відповіді на літературний диктант:
1-сонця
2-дезертир
3-жита
4-хоч рісочку до рота брати
5-обріз рушниці
6-Дайош!
7-молодець
8-пиріжка дасть
9-справжня Уляна
10-не вороги
11- його доля
12- безстидником
13- співати
Домашнє завдання:
Написати твір-мініатюру:
Як би склалось життя героя, якби він не став дезертиром?


«Колосок»


title: Герой

text:
ПАСПОРТИ
 ЛІТЕРАТУРНИХ ГЕРОЇВ
підготувала
Стефанович Тетяна Володимирівна, учитель української мови та літератури
 Клавдіївської ЗОШ
І-ІІІ ступенів

                                                               Плаксій

                                                                            цар

                                                               “Голова його – мов бочка,
                                                                Очі – ніби кавуни”
ІМ'Я:
СОЦІАЛЬНИЙ СТАН:
ПОРТРЕТ,
 ОСОБЛИВІ ПРИКМЕТИ:
                                                країна СЛЬОЗОЛИЙ

                   дочки: Нудота, Вай-Вай, Плаксота;
                                               три сини Плаксуни

                                   “забіяки-сльозівці”;
                                 “віроломний, як змія,капітан
                                  Макака”

        МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ
РОДИНА:
 ОТОЧЕННЯ:

                                       “…сміятись і радіти
                                        У моєму царстві – ні!”

                                        “Ми тепер встановим    скрізь
                                         Віковічне царство сліз!”

                                       злий, жорстокий, ледар, песиміст,
                                         ненавидить людей своєї країни,
                                        боязливий, хитрий

                                              “…любив, як плачуть діти,
                                                 бо любив їх сльози пити…”

ДЕВІЗ ЦАРЯ:
РИСИ ХАРАКТЕРУ:
МЕТА ЖИТТЯ :
УПОДОБАННЯ, ЗАХОПЛЕННЯ:

 ПАСПОРТ
 ЛІТЕРАТУРНОГО ГЕРОЯ

                                                                    Лоскотон

                                                                   бідний чоловік, мандрівник

                                                                   І була накидка сіра
                                                                   В Лоскотана на плечах.
                                                                   “Лоскотливі мав він вуса
                                                                  І м'якенькі, наче пух.
                                                                  І м'яке волосся русе
                                                                  Розсипалося до вух.”
ІМ'Я:
СОЦІАЛЬНИЙ СТАН:
ПОРТРЕТ,
 ОСОБЛИВІ ПРИКМЕТИ:

                                                                                країна СЛЬОЗОЛИЙ

                                                                                “жив у мандрах  і митарстві”

                                                                                батраки й робітники;
                                                                                “…  його завжди і всюди
                                           Од ловців ховали люди”.

                                          цар Плаксій, сльозівці,
                                          капітан Макака

      МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ
СПОСІБ ЖИТТЯ:
ДРУЗІ:
ВОРОГИ:
                                      приносити сміх і радість людям,
                                             знищити “віковічне царство сліз”

                                Мав він вдачу теплу й щиру,
                                     Ще й лукавинку в очах”;
                                    сміливий, оптиміст, любив людей та приносив
                                     їм радість, розумний, наполегливий

                                         “Він ходив по всій країні
                                                І носив з собою сміх…”;
                                                               Він приходив кожний вечір -
                                                                Хай чи дощ іде, чи сніг -
                                                               До голодної малечі
                                                                І усім приносив сміх.

РИСИ ХАРАКТЕРУ:
МЕТА ЖИТТЯ :
УПОДОБАННЯ, ЗАХОПЛЕННЯ:

ПАСПОРТЛІТЕРАТУРНОГО ГЕРОЯ

                                                хуха Моховинка

                                               : густий старий бір; жила під корінням
                                                 великої  сосни

                                                       лісова хуха

                                            “пухка, як мох”, “мала довгу вовночку”,
                                            “мордочка була  голенька й нагадувала…
                                              жовто-фіолетову квіточку- братки”,
                                             “найчастіше була зеленою”; “мордочка
Мов                                      квіточка…”

Портрет:
Походження:
Ім’я:
                                           МІСЦЕ ПРОЖИВАННЯ

                                      хухи-боровинки

                                      милосердна, вміє пробачати,
                                     завжди всім допомагає
                                     в біді, працьовита;
                                     “…моторна й уміла
                                    вигадувати всілякі виграшки”;
                                     “мила, добра, нешкідлива”;
                                     “вболівала, коли кому була
                                       якась прикрість”

Родичі:
Риси
 характеру:

                               “Ми  - добрі
                               й  не пам'ятаємо
                               лихого”.
                                               “Хухи не потребують подяки.
                                Вони   роблять
                                добро з повинності”.

Життєві
 переконання:

Мета життя -
творити добро

Паспорт літературного героя
Ім’я:
Лис Микита
Походження:
   спритний злодій,
   цар звірів
Місце
проживання:
 ліс
Товариші:
 лиси

Портрет,
особливі прикмети:
 “Якийсь дивний і страшний звір,
синій-синій, з препоганим
 запахом, покритий не то лускою,
не то якимись колючими
 ґудзами…, а хвіст у нього…
щось таке величезне і важке,
 мов довбня або
 здоровий ступернак…”

Підлеглі:
 лісові звірі (Мавпа Фрузя, Вовк,
 Ведмідь, Кабан, Олень  та інші)
Надумане ім’я:
звір Остромисл
Риси характеру:
 “хитрий-прехитрий”, брехливий, вигадливий і спритний,“спритний  злодій”, “страшенно гордий”,   хвалькуватий,
 думав лише про себе
Захоплення:
 “справжній мисливець”
Мета життя  -
жити за рахунок крадіжки
 та обману


Леся Українка: Життєвий шлях письменниці


title: Іван Андрусяк - Дивосвіт сучасної казки у творі «Стефа та її Чакалка»

text:
    Мультимедійна презентація до уроку позакласного читання у 5 класі“ Дивосвіт сучасної казки Івана Андрусяка “Стефа та її Чакалка. Дівчача повістина”
ВІДДІЛ ОСВІТИ ВИКОНКОМУ ДЗЕРЖИНСЬКОЇРАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ
                                      вчителя української мови
                та літератури
                                                 Криворізької загальноосвітньої
                                                      школи-інтернату І-ІІ ступенів № 1
                     м. Кривого Рогу
                                 Дзержинського району
                                         Дніпропетровської області
                                      Петрової Олени Юріївни
м. Кривий Ріг
 2012
    Вчіться, діти! Сучасна книжка                 Скаже вам чогось багато                      З того, що митцем було,                       І посіяно, й пожато.

Головоломка
Тема уроку: Дивосвіт сучасної казки Івана Андрусяка “Стефа та її Чакалка
Мета уроку: ознайомити  учнів   із  життям та  творчістю  сучасного                                  українського  письменника  І. Андрусяка,  залучити  до  читання  сучасної  дитячої прози;    удосконалювати навички вибіркового читання  розвивати увагу, пізнавальну активність, самостійність, артистизм, творчу  уяву,  культуру зв’язного мовлення  учнів; розвивати  навички  самостійної  роботи,      виховувати  почуття поваги до творчості                            І. Андрусяка, справжніх  шанувальників сучасної української  літератури підвищувати культурний рівень учнів.
Проблемне питання:    «Що таке чемність?»
Іван Михайлович Андрусяк Народився 28 грудня 1968 року в селі Вербовець на Гуцульщині (Косівський район Івано-Франківської області).
Краєвиди Гуцульщини
Івано-Франківський державний педагогічний інститут ім. В.С. Стефаника
Українська академія
державного управління
при Президентові України
Творчий доробок письменника:
Поетичні збірки: «Депресивний синдром» (1992), «Отруєння голосом» (1996), «Шарґа» (1999), «Повернення в Ґалапаґос» (2001), «Сад перелітний» (2001, серія «Ковчег»), «Дерева і води» (серія «Ars poetica»), «Часниковий сік» (серія «Зона Овідія»), «Храбуст» (2006), «Вургун» (2005, до книжки увійшли повість-метафора «Реставрація снігу», новела «Шарґа», роман-новела «Вургун»).Вибрані переклади: Анжей Бурса «Усмішка горлом: вибрані вірші» (1999), Едвард Естлін Каммінґс «Тюльпани й димарі» (2004), Анна Політковська «Друга чеченська» (2004), Марина і Сергій Дяченки «Дика енергія: роман» (2006), Марина і Сергій Дяченки «Олена й Аспірин: роман» (2006), Чарльз Дікенз «Різдвяна пісня в прозі» (2006).Книги для дітей: «М’яке і пухнасте», «Андрусяк Іван про Дмитра Туптала (святого Димитрія Ростовського), Григорія Квітку-Основ’яненка, Тараса Шевченка, Ніла Хасевича, Олексу Довбуша», «Стефа і ії Чакалка», «Зайчикова книжечка», «Хто боїться зайчиків» та «Звіряча абетка».

Родина письменника
Іван Андрусяк
 зі своїми  дітьми
Іван Андрусяк з дружиною
Видавництво  Грані - Т
Іван Андрусяк – літературний редактор
Іван Андрусяк у Кривому Розі
Іван Андрусяк на зустрічі з маленькими читачами у Центральній дитячій бібліотеці
Наталія Майданська  розповідає дітям про різні серії книг для дітей
Іван Андрусяк на зустрічі у книжковому магазині «Буквиця» презентує свою книгу «Дуби і леви»
Іван Андрусяк підписує свої книги шанувальникам на зустрічі у магазині «Буквиця»
письменник
перекладач
критик
громадянин
дослідник
особистість
Асоціативний      кущ
Іван Андрусяк

Книжкова вітальня                              І. Андрусяка
Пан Іван розказує про свою книгу «Стефа і її Чакалка»
Біографічний план
1. Народився в 1968 році   на  Гуцульщині.
2. Навчався в Івано-Франківському державному педагогічному інституті  ім. В.С. Стефаника, а потім – в Українській академії державного управління при Президентові України.
3. Писати для дітей почав з  2005  року.
4. Видав півтора десятка книжок різних жанрів.
5. Мешкає в Києві.
6. Працює літературним редактором видавництва дитячої літератури «Грані-Т».

«Скульптори»
Виліпити Чакалку з тіста та розфарбувати її, відтворивши своє ставлення до неї.

«Актори»
Підготувати інсценізацію  окремих  цікавих епізодів з казки;

«Літературні критики»
Написати відгук на казку І.Андрусяка «Стефа та її Чакалка».
Завдання групам:
Асоціативний ряд

«Чого вчить і що виховує казка
І. Андрусяка «Стефа та її Чакалка».
Метод «Прес»
    Я погоджуюся (не погоджуюся) з думкою, що ...,  тому що сучасна книжка ... .
   Наприклад… .
   Отже… .

Рефлексія
 Чи сподобалась вам казка? Чим саме?
  Хто з дійових осіб найбільше запам'ятався?
  Чи  справдилися  ваші  очікування  від  уроку?
  Якими  новими  знаннями  ви  збагатились?
Гра «Клубок життя»
А які добрі справи зробили ви?
Домашнє завдання

1.Завдання для всіх: створити рекламу до казки Івана Андрусяка  «Стефа та її Чакалка».

2. Завдання на вибір:
  - написати  продовження казки.
  - скласти власні ребуси, кросворди за твором Івана Андрусяка  «Стефа та її Чакалка»;

3. Підготуватися до наступного уроку позакласного читання.


ІВАН ФРАНКО “МОЙСЕЙ”


"Лісова пісня" Лесі Українки - шедевр української драматургії


title: Колядки та щедрівки

text:
Колядки та щедрівки
На Різдвяні свята виконували обряди колядування, а під Новий рік, у «щедрий вечір», — щедрування. Гурти молоді обходили домівки, іноді навіть із «козою» (один із щедрувальників у вивернутому кожусі, з дерев'яною головою кози), величали піснями господарів, бажаючи їм усіляких щедрот і достатку, а за це в жартівливій формі просили винагороду.
Коли наставали Різдвяні свята, маленькі колядники,піймавши чарівним неводом найяснішу зірку і викувавшиу чарівній кузні срібні дзвіночки, вирушали в далеку дорогу. Зірка світила їм, щоб колядники не заблукали,не збилися з путі, бо несли вони людям радісну вістку.
НОВА РАДІСТЬ СТАЛА Нова радість стала, яка не бувала:Над вертепом звізда ясна світлом засіяла.Де Христос родився, з Діви воплотився,Як чоловік пеленами, убого повився.Ангели співають, славу й честь звіщають, На небесі і на землі мир проповідають.Давид виграває, в гуслі ударяє,Чудно, дивно і предивно Бога вихваляє.І ми теж співаймо, Христа прославляймо, Із Марії рожденного смиренно благаймо:-Просим тебе, Царю, небесний Владарю,Даруй літа щасливії сего дому господарю.Даруй господарю, даруй господині,Даруй літа щасливії нашій ненці Україні.
ПО ВСЬОМУ СВІТУПо всьому світу стала новина:Діва Марія Сина родила.Сіном притрусила, В яслах положилаГосподнього Сина.Діва Марія Бога просила:"В що ж би я Сина повила?Ти, небесний Царю,Пришли свої дариЦьому Володарю!"Зійшли янголи з неба до землі,Принесли дари Діві Марії: Три свічі восковіЩе й ризи шовковіМесії Христові.
ДОБРИЙ ВЕЧІР

Добрий вечір тобі, пане господарю,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

Застеляйте столи та все килимами,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

Та кладіть калачі з ярої пшениці,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

Бо прийдуть до тебе три празники в гості,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

А що перший же празник — то Різдво Христове,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

А що другий же празник — святого Василя,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.

А що третій же празник — Святе Водохреща,
радуйся!
Ой радуйся, земле, Син Божий народився.
БАЖАННЯ ПО КОЛЯДІ, АБО ПОКОЛЯДЬ (розколяда)

А за сими словами в дзвіночки дзвоним,

В дзвіночки дзвоним, а всім ся клоним,

Щастям, здоров'ям, ще й віком довгим,

Ще й віком довгим, прибутком добрим,

Й самі собою, і з дружиною,

І з усім чадом, і з святим Ладом,

Святим Божеством, Божим рождеством!
Щасливі люди пригощали колядників медівниками, горішками, яблуками, різними ласощами. За Різдвом наступав другий празник — Новий рік (за стрим стилем).

А ще він зветься празником святого Василя. Василь приходив не сам, а з дівчинкою Маланкою. Всі рядилися в чудернацький одяг. Було дуже весело, навіть трішечки страшно, бо раптом, мов з-під землі, з'являлися волохаті ведмеді, бородаті цапи, рогаті чортики, князі із булатними мечами, старезна відьма і навіть Котигорошко з велетенською булавою. Але не треба боятися, бо це наші колядники, перевдягнені в казкових героїв. Разом з Маланкою вони вели танок і співали:

Ой черчику Васильчику,
Посію тебе в городчику.
Буду тебе шанувати,
Сім раз на день поливати.
Вранці наступного дня колядники, знявши свою чудернацьку одежу, знову бігли від хати до хати. Кожен з них ніс мішечок, в якому були пшеничні зерна. Вони сіяли зерна по хатах, примовляючи:

Сійся, родися, жито, пшениця,
Жито, пшениця, всяка пашниця,
Коноплі по стелю, льон по коліна,
Щоб вас, хрещених,
Голівка не боліла.
Оскільки і зерна, і слова були чарівними, кімната відразу ставала широким полем, на якому сходила зелена пшениця, починали співати пташки, розцвітали волошки і польові маки. Надворі гула хуртовина, та тут усі раділи, бо маленькі колядники приносили до кожної хати жменьку веселої весни. Гретій празник був найщедрішим, бо колядники цілий день щедрували. Мені вони заспівали оцю щедрівку:
ОЙ СИВАЯ ТА І ЗОЗУЛЕНЬКА

Ой сивая та і зозуленька,
Щедрий вечір, добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

Усі сади та і облітала
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

А в одному та і не бувала,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

А в тім саду три тереми:
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

У першому красне сонце,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

У другому ясен місяць,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

А в третьому дрібні зірки,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

Ясен місяць — пан господар,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

Красне сонце — жона його,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!

Дрібні  зірки — його діти,
Щедрий вечір добрий вечір,
Добрим людям на здоров'я!
А наступного дня, зранку, люди йшли до річки або ставка. Там вони вирізали великого хреста з льоду. Приходив священик і освячував воду. Люди набирали собі у глечики тієї водиці і берегли її цілий рік, ласкаво називаючи водичкою-йорданичкою, бо це була жива вода, яка приносила здоров'я і красу. І свято називалося Святе Водохреще, або Йордан. Потім найсміливіші юнаки купалися в ополонці і всі співали:

Йордан, Йордан, вода студененька,
Пречиста Діва воду брала,
Своє дитя напувала.
Священик ходив по селу і скроплював святою водичкою-йорданичкою кожну оселю, щоб до людей у двір приходило тільки щастя, щоб обминали їх нечисті сили зла. А наші маленькі колядники бігли попереду, гукаючи: Роди, Боже, жито, пшеницю, Кірилейса! Вони добре знали, що давньогрецькі слова «Кіріє, елейсон» означають «Господи, помилуй». Про це їм говорила бабуся.
І знову колядники заходили до кожної хати. Вони нікого не забували — ні старої самотньої бабусі, що жила на краю села, ані хворої дівчинки, що мешкала у великому місті на найвищому поверсі, під   самісіньким   дахом.   Колядники   приносили   самотній бабусі радість, а дівчинці — здоров'я. І ви, любі мої діти, навчіться оцих чарівних колядок   та   щедрівок.   Тато  допоможе   вам   змайструвати різдвяну зірку, а дідусь подарує срібний дзвіночок, саме той, з яким він іще маленьким хлопчиком ходив колядувати. Тоді ви також станете колядниками, які приносять людям добру вістку, щастя і радість.
Колядки
       Колядки - це обрядові, величально обрядові пісні, які виконуються на зимові свята, зокрема на Різдво.
       Звичай колядування має свою давню історію, коріння якої сягають ще арійських часів. Колядки пов'язані з днем зимового сонцестояння, яке наші предки називали святом Коляди. Його святкували 25 грудня. Вважалося, що в цей день Сонце з'їдає змій Коротун. Всесильна богиня Коляда в Дніпровських водах народжувала нове сонце — маленького Божича. Язичники намагалися захистити новонародженого. Вони проганяли Коротуна, який намагався з'їсти нове Сонце, а потім ходили від хати до хати, щоб сповістити людей про народження нового Сонця, і зображення цього сонця носили з собою. Як тільки на небі сходила зоря, колядники заходили в двір, кличкали господаря і співали його родині величальних пісень про сонце, місяць, зорі. Ці пісні й стали називати колядами або колядками.
 Згодом, із появою християнської релігії обряд колядування був приурочений до Різдва Христового і в колядках з’явились біблійні і світські мотиви. Традиція колядування збереглася й до сьогодні. Як тільки на небі являється перша зоря — розпочинається Свята Вечеря, а діти збираються гуртомі йдуть вітати усіх колядками з народженням Христа!


ЛІТЕРАТУРА РІДНОГО КРАЮ. «Я ПРОТИ ПРАВДИ НЕ ГРІШИВ, БО В ПРАВДІ ВСЯ КРАСА» (ОГЛЯД ЖИТТЄВОГО І ТВОРЧОГО ШЛЯХУ ПАВЛА КЛЮЧИНИ)


title: Країна моя неозора!

text:
Країна  моя неозора!
Красивий щедрий рідний край
І мова наша солов’їна.
Люби, шануй, оберігай
Усе, що зветься Україна.

Мій край. Моя історія жива.

Україна – це розкішний вінок із рути і барвінку, що над ним світять заплакані зорі… (С. Васильченко)

Закінчи прислів’я:
Без верби і калини …
За рідний край …
Кожному мила …
Людина без Вітчизни - …


Іван Франко - Поема «Іван Вишенський»


title: Іван Карпенко-Карий

text:
Іван Карпенко-Карий

  Народився майбутній драматург 29 вересня  1845 року в слободі Арсенівці поблизу Єлисаветграда ( нині Кіровоград ) у родині збіднілого дворянина . Початкової грамоти Іван навчився у дяка , а продовжував освіту  в бобринецькій трикласній повітовій школі . навчання хлопцеві давалося легко  , і закінчив він школу в числі найкращих учнів , за що йому дали  в нагороду “Собрание  литературных статей  Н. И. Пирогова” ( Одеса , 1858)
 Його батько ,Карпо Адамович Тобілевич,хоч і був дворянином,але не мав достатньо документів для підтвердження дворянського походження.
   Мати  Івана ,Євдокія Зіновіївна Садовська,походила із вільного козацького роду,який потрапив  у кріпацьку залежність.
  На чотирнадцятому році життя доля кинула хлопця в похмурі кімнати повітових канцелярій за 2 кар 50 коп. на місяць, де молодий писарчук мусив коротати довгі дні над нудною роботою . Змістом його життя стала театральна , літературна і громадсько – політична діяльність. Пізніше він влаштувався на таку ж посаду в Бобринецькій ратуші.
   Наприкінці 1864 р. його було прийнято на державну службу до повітового суду канцеляриським служителем третього розряду
  1865 — переїхав до Єлисаветграда, де працював столоначальником повітового поліцейського управління, брав участь у аматорських виставах О.Тарковського, публікував літературно-критичні статті, став членом нелегального народовольського гуртка Опанаса Михалевича.
   1870— одружився з Надією Карлівною Тарковською, тіткою Єлисаветградського поета й журналіста Арсенія Тарковського (її внучатий племінник — відомий російський кінорежисер Андрій Тарковський).  У передмісті подружжя придбало садибу ,а на гроші з посагу дружини , Тобілевич заснував неподалік від Єлисаветграда хутір ,який назвав на честь дружини”Надія”.
Надія Карлівна народила йому 7 дітей.
1881 — втратив дружину Надію, наступного року померла дочка Галина.
   Ще в Бобринці  Карпенко – Карий захоплювався театром і брав участь в аматорських виставах . У Єлисаветграді він утворив  аматорський гурток , вистави якого мало чим відрізнялися від вистав професіональних труп . Він був одним із найактивніших діячів місцевого Товариства для поширення серед народу ремесел і грамотності , клопотався про утворення притулку для калік і сиріт , був ініціатором утворення безплатної лікарні для бідного люду, безплатної народної бібліотеки , писав статті на  літературно – мистецькі теми до місцевої газети , а наприкінці 70-х років близько зійшовся з місцевою інтелігенцією (П. Михалевич , М. Федоровський та ін.) , з якої згодом склався нелегальний гурток однодумців , готових віддати сили за правду , за свободу рідного народу.
1883 — в альманасі «Рада» надрукував оповідання «Новобранець», підписане псевдонімом Гнат Карий. За неблагонадійність був звільнений із посади секретаря поліції. Вступив до театральної трупи М.Старицького.
1883 — одружився з Софією Дітковською, хористкою трупи М.Старицького.
1884 — заарештований і засланий до Новочеркаська. Працював ковалем, пізніше відкрив палітурну майстерню. У засланні написав свою першу драму «Чабан» («Бурлака»), а також п'єси «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Наймичка», «Безталанна».
1887 — отримавши дозвіл на звільнення, повернувся з дружиною Софією в Україну й оселився на хуторі, названому на честь першої дружини, Надії (у Єлисаветградському повіті). Нині хутір є історико-культурним заповідником.

  1888 — з І.Карпенка-Карого зняли гласний нагляд. Він вступив до трупи свого брата Миколи Садовського, пізніше — до трупи іншого брата — Панаса Саксаганського.
   1906 — захворів, залишив сцену й виїхав на лікування до Берліна.
15 вересня 1907 року Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби у Берліні, куди їздив на лікування; поховано його на хуторі Надія.
П'єси
Карпенко-Карий на поштовій марці 1995 р.
Усього І. Карпенко-Карий написав 18 п'єс:
Бурлака (1883)
Безталанна (1884)
Бондарівна (1884)
Розумний і дурень (1885)
Наймичка (1885)
Мартин Боруля (1886)
Гроші (1889)
Сто тисяч (1889)
Батькова казка (1882)
Паливода XVIII століття (1893)
Лиха іскра поле спалить і сама щезне (1895)
Понад Дніпром (1897)
Чумаки (1897)
Сава Чалий (1899)
Хазяїн (1900)
Гандзя (1902)
Суета (1903)
Житейськеє море (1904)


Кобзарі та лірники – виконавці народних дум


Календарно-обрядові пісні


Евшан- зілля


Легенда про пісню
Бесіда:
- Яку роль у житті українського народу відіграє пісня?
- Які ви знаєте прислів’я про українську пісню?

Гра «Лото»
Ми граємо по групах
Тема: Максим Рильський. Короткі відомості з біографії. Поезія «Пісні». Ставлення автора до «братніх на землі пісень», до народів, які їх створили.
 Сьогодні на уроці я:

ознайомлюся із життям та творчістю письменника;
буду читати вірш «Пісні» та аналізувати його зміст;
буду коментувати, висловлювати власні думки з приводу прочитаного та почутого;
Яким чином я це зроблю:
Послухаю легенду про пісню
Розкрию роль пісні в житті народу. Пограю в групах в «Лото»
Опрацюю відомості про М.Рильського – попрацюю з книгою.
У мене буде цікава фізкультхвилинка.
Прочитаю та проаналізую вірш М.Рильського Пісні» - попрацюю в групах, висловлю свої думки.
Складу сінквейн.
Отримаю домашнє завдання на вибір.

Максим Тадейович Рильський
Робота з книгою

1-ша група складає хронологічний диктант.
2-га група складає питання до аудіювання.
3-тя - складає пазли (портрет письменника)
4-та група  готує 2-3 питання для інтерв’ю з письменником (письменник-учень)
5-та група готує повідомлення «М.Т.Рильський у Криму»

Фізкультхвилинка
У різних кутках класу ви бачите слова «Так», «Ні», «Не знаю».
Завдання: коли ви згодні з твердженням, підбігти до правильної відповіді
Прослуховування аудіозапису вірша М.Рильського «Пісні»
1.Словникова робота.2.Робота з літературознавчими термінами
Робота в групах.
Коментування поетичних рядків вірша з визначенням художніх засобів
Інтерактивна вправа «Мозкова атака»
Визначте ідею (головну думку) твору
Творча роботаГра «Доміно»
Завдання: Встановіть відповідність між малюнками та рядками вірша.

Складання сінквейну.
На аркушах написати свої враження від уроку:
1. одним іменником,
2. двома прикметниками
3. трьома дієсловами,
4. виразити свої почуття одним реченням.
5. Висновок – одне слово – іменник.
Задай собі питання:
Які цікаві відомості із життя та творчостіписьменника мені найбільш запам’яталися?
Яким чином я аналізував(ла) поезію М.Рильського «Пісні»?
Чи висловлював(ла) я сьогодні власні думки з приводу прочитаного та почутого?

Види робіт, які використовувалися на уроці:
Гра «Лото»
Робота з книгою по групах
Цікава фізхвилинка.
Прослуховування аудіозапису
Аналіз вірша М. Рильського «Пісні» по групах
Інтерактивна вправа «Мозкова атака»
Творча робота. Гра «Доміно»
Складання сінквейну.
Домашнє завдання (на вибір)
Домашнє завдання
(Виберіть те завдання, з яким ви впораєтеся найкраще)
Низький та середній рівні – виразне читання вірша, виписати в зошит рими;
достатній – вивчити уривок напам’ять, виписати в зошит художні засоби
високий – вивчити вірш, вміти аналізувати поезію, зробити ілюстрації.

Давайте скажімо один одному: «Дякую!»
До побачення!


title: Є.Гуцало.Лось

text:
Євген Гуцало. Відображення вічного протистояння добра і зла в оповіданні «Лось»

Все на землі, все треба берегти –
 І птаха й звіра, і оту рослину,
Не чванься тим, що цар природи ти,
Бо врешті, ти його частинка.                                                                                Богдан Лепкий

“Скарбниця знань”

Сторінка
“Біографічна”
Сторінка
“Світ навколо нас”
Лось
Лось — рід ссавців, найбільший представник родини оленевих. Довжина тіла самця до 3 м, висота в загривку до 2,3 м, довжина хвоста 12—13 см; маса 360—600 кг, самки дрібніші за самців.
     У самців є величезні (найбільші у сучасних ссавців) роги, нерідко лопатоподібні за формою (особливо виразна лопатоподібна форма у якутських і американських лосів); їхній розмах досягає 180 см, маса — 20—30 кг.
       Роги лося є відомим мисливським трофеєм.

Підберезники
Заповідник
Тайга
Зупинка
“Юні літератори”
Гра «Кошик знань»
Зупинка
“Фізична розминка”
Гра “Найуважніший читач”
1.  Лось був … самець, уже звик до заповідника, в який потрапив із тайги.
2. Два хлопчики схожі один на одного так, як …схожий на свого більшого сусіда.
3. Лось уже зовсім знесилився і байдуже спостерігав, як наближаються …
4. Щоб врятувати лісового красеня, хлопці розширили ... і прорубали доріжку до берега.
5.  Коли пролунав постріл, то лось деякий час ще … уперед, а потім спіткнувся.

“Літературне доміно”

Добро і зло в оповіданні “Лось”
   «Тепер [дядько] дивився на звіра і хотів вірити, що лось оживе. Так, як ще недавно дітям, йому дуже кортіло, щоб лось підняв голову, звівся на свої стрункі міцні ноги і неквапно побіг до лісу, як він ще недавно біг, поки дороги йому не перетнула куля»

Зупинка
“Прощальна”
Дякую за увагу !


title: Іван Багряний "Тигролови"

text:
ФЕСТИВАЛЬ-ОЗОН 2018
КРИВОРОТЕНКО
 ОЛЬГА ГРИГОРІВНА,

учитель української мови
та літературиКЗ «Ганнівський НВК»СЗШ-ДНЗ»Дніпропетровської області,
Заслужений учитель України

Тема уроку: Тема уроку: «Життя- всього лиш низка варіантів»  (Проблема вибору в романі Панаса Мирного та Івана Білика »Хіба ревуть воли, як ясла повні?»)Вікова категорія: учні 10 класу.
М Е Т А
Поглибити розуміння художнього твору; проаналізувати переломні події в житті головного героя роману з метою з’ясування  наявних  можливостей  для життєвого  вибору; удосконалювати вміння аргументовано висловлювати власні  думки, аналізувати, оцінювати, критично мислити, вести діалог із текстом, інтерпретувати його.

ЦІЛІ
	Учні мають  знати :  сюжет розділів роману.
	Учні мають уміти : простежувати еволюцію  поведінки Чіпки;
аргументовано висловлювати власну думку критично мислити(робити аналіз, синтез, вміти  оцінювати, робити висновки), вести діалог із текстом, інтерпретувати його ; усвідомлювати  значення правильності життєвого вибору для становлення і утвердження людини як особистості.

М е т о д и,  п р и й о м и,  ф о р м и роботи на уроці
Прийоми  «Сторітелінгова історія», «Придумайте запитання до уроку»
 «Ментальна карта», «Упізнай героя», «Спитайте чому? п’ять разів», а також прийоми управління класом.


title: Леся Українка

text:
Леся Українка

	Леся Українка (справжнє ім'я Лариса Петрівна Косач-Квітка) — українська письменниця, перекладачка, культурна діячка.
	Народилася поетеса 25 лютого1871р. в місті Новограді-Волинському, тепер Житомирської області.
	Писала у жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики. Також працювала в ділянці фольклористики  і брала активну участь в українському національному русі.
	Відома завдяки своїм збіркам поезій «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902), поем «Давня казка» (1893), «Одно слово» (1903), драм «Бояриня» (1913), «Кассандра» (1903—1907), «В катакомбах» (1905), «Лісова пісня» (1911) та ін.
	Померла Леся Українка 19 липня 1913 р. грузинському місті Сурамі. Тіло письменниці перевезли до Києва й поховали на Байковому цвинтарі поряд із могилами батька й брата.
	В сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України.
Цікаві факти про Лесю Українку
  В дитинстві Леся була надзвичайно кмітливою та схоплювала все на льоту. До прикладу, дівчина навчилась читати ще в чотири роки, шестилітньою вона вже майстерно вишивала, а у дев’ять – написала свій перший вірш.

  Про рівень її розвитку свідчить також і те, що всього у 19 років Українка написала підручник «Стародавня історія східних народів» для своїх сестер.
  Крім того, поетеса знала 7 мов – українську,французьку, німецьку, англійську, польську, російську та італійську. При чому казала, що французькою спілкується краще, аніж російською.
  Леся мала ще старшого брата, Михайла. Їх в сім’ї називали спільним іменем – «Мишелосіє» через нерозлучність.
  Свій псевдонім Лариса Косач запозичила в дядька – Михайла Драгоманова. Він підписувався як «Українець». А оскільки Леся дуже любила свого дядька і захоплювалась ним, то вирішила в чомусь бути схожою на нього. Псевдонім «Українка» з’явився в 1884 році, коли дівчині було всього тринадцять.

  Леся Українка ввела в нашу мову такі слова як «напровесні» та «промінь». І якщо перше ще можна зрозуміти як літературний неологізм, то друге – це ж уже навіть науковий термін! Дивно, адже зараз нам ці слова здаються цілком звичними. І в повсякденному мовленні ми однозначно віддамо перевагу слову «промінь» аніж його історичному попереднику «луч».
Михайло Драгоманов

  Сергій Мержинський, кому був присвячений відомий лист «Твої листи завжди пахнуть зів’ялими трояндами», не відповідав Лесі взаємністю. Він сприймав їхні стосунки як дружні, а то й ділові. І коли Українка йому освідчилась, холодно відповів «Ні…». Але нічого не змінюється: кохання до цього чоловіка стає любов’ю до його думок, його ідей. Справжню суть і глибину своїх почуттів вона вихлюпнула на папір у ніч на 18 лютого 1901 року, написавши біля ліжка вмираючого Сергія Мержинського поему «Одержима». І, навіть відходячи у кращий світ, Мержинський, замість очікуваних слів освідчення, прохав Лесю попіклуватись про іншу жінку, яку він насправді кохав.
  Олена Пчілка, мати Лесі, дала життя означенню, без якого просто не можна уявити нинішній мовний запас — слову «мистецтво». З її легкої руки в нашій мові прижилися також «переможець», «палкий» та інші слова.

  В останні роки життя очі Лесі Українки набули надзвичайного блакитного кольору. Цікаво, що до того вони не мали настільки інтенсивного забарвлення. Цей факт дійсно дивував всіх довкола, адже очі поетеси були наче неземні. Про це згадує у своїх спогадах Лесина сестра Ісидора Косач-Борисова. Збереглась навіть фотографія – портрет Українки – зроблений саме в той період. Шкода, правда, що світлина чорно-біла, і ми не можемо розгледіти барв погляду поетеси.
  Її, як і Олену Пчілку, мали за надзвичайно сильну жінку. Сильну морально. І думка така була зовсім небезпідставною. Мало хто знає, але існує астероїд, названий на честь поетеси. Його повна назва – 2616 Леся (2616 Lesya). Це астероїд головного поясу, відкритий 28 серпня 1970 року.
Дякую за увагу! 


title: "Іван Якович Франко"

text:
“Франко стоїть серед тих великих попередників, мислителів-гуманістів, до яких людство завжди буде звертатись”.
	Олесь Гончар
               Підготувала
          учениця  10-А класу
          Бутрак Анастасія
Ранні роки
Іван Якович Франко народився 27 серпня 1856 року в селі Нагуєвичі Дрогобицького повіту ,в родині селянина-коваля. Навчався спочатку в школі села Ясениця-Сільна (1862—1864), потім у так званій нормальній школі при василіанському монастирі у Дрогобичі (1864—1867). 1875 року  закінчив Дрогобицьку гімназію (нині — Педагогічний університет). Восени 1875 р. Франко став студентом філософського факультету Львівського університету.
с. Нагуєвичі
Перші літературні твори
Перші літературні твори Франка — вірш «Народна пісня» (1874) і повість «Петрії і Довбущуки» (1875) були надруковані в студентському часописі «Друг». Активна громадсько-політична й видавнича діяльність та листування з Михайлом Драгомановим спричинили арешт письменника Після відбутого ув'язнення співпрацює з польською газетою «Praca», знайомиться з працями Карла Маркса й Фрідріха Енґельса та разом з           М. Павликом засновує 1878 р. часопис «Громадський Друг», який після конфіскації виходив під назвами «Дзвін» і «Молот».
Перший період творчості
Перший період творчості Франка визначають його політичні поезії, своєрідні народні гімни: «Каменярі» (1878), «Вічний революціонер» (1880), «Не пора…» (1880) та ін., а також повісті «Boa constrictor» (1881), «Борислав сміється» (1881),       «Захар Беркут» (1882) та низка літературознавчих і публіцистичних статей. У Києві — 1885 і 1886 рр. він зустрічався з визначними громадсько-культурними діячами, зокрема М. Лисенком, М. Старицьким, Є.Трегубовим, П. Житецьким та ін.; познайомився зі своєю майбутньою дружиною О. Хоружинською і в травні 1886 р. взяв з нею шлюб у Павлівській церкві Колегії Павла Галагана
Франко І.
Захар Беркут
Франко І.Я. Борислав сміється
Політична діяльність
1888 р. Франко деякий час працював у часописі «Правда». Зв'язки з наддніпрянцями спричинили третій арешт (1889) письменника. 1890 р. за підтримки М. Драгоманова Франко стає співзасновником Русько-Української Радикаль - ної Партії, підготувавши для неї програму, та разом з М. Павликом видає півмісячник «Народ» (1890—1895).       Іванові Франку належить ініціатива ширшого вживання в Галичині назви «українці» замість «русини» — так традиційно називали себе корінні галичани.
І. Франко(в центрі) з М. Коцюбинським та В.Гнатюком. Львів, 1905р.
Останні роки життя
З 1908 р. стан здоров'я Франка значно погіршився, однак він продовжував працювати до кінця свого життя.
Період останнього десятиліття життя Франка — дуже складний. За розповідями сина Андрія, «у цей період батька переслідував дух померлого дідуся, який бив його золотим молотом по руках…».
Помер Іван Франко 28 травня 1916 р. у Львові. Через два дні відбулося кількатисячне урочисте прощання на Личаківському цвинтарі. Спочатку письменника поховали в чужому склепі, і лише через 10 років останки Франка були перенесені в окрему могилу, відому своїм пам'ятником (споруджено 1933 р.), на якому Франко-каменяр «лупає сю скалу».

«Як не міг Леонардо да Вінчі бути тільки живописцем або тільки скульптором, так не народжений був Іван Франко на те, щоб усю силу свого розуму, темпераменту й талану спрямувати якимось одним річищем... Франко був народжений поетом, але він же був народжений і прозаїком, і ученим-дослідником, і громадським діячем.»                                                                                М. Рильський

Творча спадщина
Усебічно обдарований, енциклопедично освічений і надзвичайно працьовитий, Франко виявив себе на багатьох ділянках української культури. Він був поетом, прозаїком, драматургом, критиком й істориком літератури, перекладачем і видавцем. Сюжети для своїх творів Франко черпав з життя і боротьби рідного народу, але також з першоджерел людської культури — зі Сходу, античної доби й Ренесансу. Він був «золотим мостом» між українською і світовими літературами
 Будинок-музей
 І. Франка у Львові.
Поезія
За стилем Франко належить до перших реалістів в українській літературі. Він — найвизначніший поет пошевченківської доби. Новаторською була вже його друга збірка «З вершин і низин» охоплювала головні твори його суспільної лірики Вона революціонізувала молоде покоління, через що в Росії була заборонена. Вершиною інтимної лірики Франка є його «Зів'яле листя» (1896 р.). У збірці «Мій Ізмарагд» (1897 р.) переважають філософські мотиви: рефлексії поета про добро й зло, красу і вірність, обов'язок і зміст людського життя.
Прозова творчість
Проза Франка охоплює понад 100 оповідань, новел та десять повістей і романів. Вона починається з так званого «бориславського циклу» (від 1877 р.), в якому Франко подає жахливий образ і глибокий аналіз соціального зла в тогочасній Галичині. Зубожіння й пролетаризація галицького села лягли в основу його збірки «В поті чола» (1890 р.) і «Галицькі образки» (1897 р.), до яких належать автобіографічні оповідання «Малий Мирон», «Грицева шкільна наука», «Олівець», «Schönschreiben» та інші.
Вершиною прози Франка є повість «Boa constrictor» (1878 р.) і соціальний роман «Борислав сміється» (1882 р.). У них уперше відображені початкові форми революційної боротьби робітництва та стихійне пробудження його класової свідомості.
Драматургія
У драматургії Франко виявив себе майстром соціально-психологічної та історичної драми й комедії. Перші його спроби на цьому полі походять ще з гімназії: «Юґурта» (1873 р.), «Три князі на один престол» (1874 р.) та інші. Найбільше п'єс Франко написав у дев'яностих роках. Визначніші з них — соціально-психологічна драма «Украдене щастя» (1893 р.) й віршована історична драма «Сон князя Святослава» (1895 р.).
Музеї Франка
Побачити та доторкнутися до аутентичних речей Івана Франка можна у будинку-музеї Франка у селищі Криворівня, Верховинського району. В цьомі будинку окрім Франка на довгий час зупинялися Леся Українка і Михайло Грушевський. Ще один музей Франка знаходиться в селі Лолин. У місті Калуш відкритий Музей–оселя родини Івана Франка. У Львові діє Національний літературно-меморіальний музей Івана Франка (в будинку письменника) .
Будинок Івана Франка у Львові.
Музей в с. Криворівня.
Франко і кінематограф
За його творами поставлено фільми:
«Борислав сміється» (1926),
«Якби каміння говорило» (1957),
«Украдене щастя» (фільм-спектакль, 1952), телефільм (1986) і чотирисерійний стилізований фільм (2003),
Альманах «До світла» (1967. «До світла», «Каменяр», «Панталаха»),
Мультиплікаційна стрічка «Заєць та їжак» (1963),
Художня кінокартина «Захар Беркут» (1971),
Телесеріали О. Бійми «Пастка» (1995) та «Злочин з багатьма невідомими» (1993).
П'ятисерійний мультфільм «Лис Микита» (2005)
Визнання
На честь І. Я. Франка 1962 року місто Станіслав було перейменовано в Івано-Франківськ, а також селище міського типу Янів було перейменовано в Івано-Франкове. Також на вшанування Івана Франка названо вулиці у багатьох містах України (зокрема, в Івано-Франківську, Києві, Львові, Тернополі, Черкасах, Хмельницькому) та декількох населених пунктах Росії (ru:Улица Ивана Франко (Москва), ru:Улица Ивана Франко (Липецк)), Казахстану й Канади. На його честь названо астероїд 2428 Каменяр.


title: Леся Українка - Поетична творчість поетеси

text:
Леся Українка
Поетична творчість

При народженні:	Лариса Петрівна Косач
Дата народження:	13 (25) лютого 1871
Місце народження:	м. Новоград-Волинськ
Дата смерті:	19 липня (1 серпня) 1913 (42 роки)
Місце смерті:	м. Сурамі, Грузія
Національність:	українка
Мова творів:	українська, російська, французька
Рід діяльності:	прозаїк, поет, драматург, публіцист
Роки активності:	1884–1913
Жанр:	драматична поема, вірш
Портфоліо письменниці:

Від часу Шевченківського «Поховайте та вставайте, кайдани порвіте» Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст сеї слабосилої, хорої дівчини.
                        І.Франко

Леся Українка! Це звучить узагальнююче, як ім'я, в якому злились мільйони українок і українців, мільйони безвісних чесних борців за свободу, які в глухі часи жорстокого царизму вслід за російським пролетаріатом не побоялися устати проти гніту й рабства.
                                  П. Тичина

«Ви щасливі, пречистії зорі»
Історія написання поезії:
З 1881року Леся Українка захворіла га туберкульоз. Хвороба розтягнеться на довгі тридцять років, принесе багато фізичного болю й душевних мук. Але незважаючи ні на що, Леся створює шедеври поетичного мистецтва. Один із них -  вірш «Ви щасливі, пречистії зорі», який належить до циклу «Ритми» збірки «Відгуки».

Тема: відтворення мрії поетеси – стати зорею, зіркою.
Ідея: возвеличення прагнення Лесі Українки позбутися туги, жалю.
Основна думка: оптимізм, воля, цілеспрямованість допомагають поетесі долати власну хворобу, життєві труднощі.
Вид лірики: філософська

Інформаційне ґроно про зорі:
Зорі
«ваші промені –
ваші розмови»
«ви щасливі...»
«ясні, тверді, наче з кришталю»
«пречистії...високії... холоднії...»

Народна  символіка зорі:
Зоря - символ животворної й родючої природи; дівчини-красуні, кохання; доброї душі; нового щасливого життя; світлого духу, оборонця людей; вічності; очей Бога.         Образ зорі зустрічається в одному із найдавніших міфів "Зоря, ключі, роса і мед". У фольклорі, зокрема колядках, зоря - це "красна панна, дружина або донька місяця, господаря небесного дому ... Богині зорі приписуються певні магічні дії, що символізують випадання роси, рух світил на нічному небі. Вона гатить гатки з дорогих шат, мостить мости срібні або перлові, садить сади-виногради, вбирає їх наволоками, сіє по полю дрібним жемчугом, вишиває або гаптує золотом чи сріблом дорогі узори...

Народна символіка кваліфікувала зорі то як дітей сонця і місяця, то як запалені Богом свічки на честь народжених людей .
На Вінниччині, Житомирщині зорі вважали "душами померлих людей", які відзначалися на землі добрим, безгрішним життям, а також дітей, що померли маленькими, не встигши нагрішити...
За даними митрополита Іларіона, зорі символізували Божі очі, думки, вони "святі й праведні". Язичники вважали зорі вікнами Неба, через які боги дивляться на світ. У християнстві зоря - символ оборони живих людей. Кожна людина при народженні нібито "отримує свою зірку, що й стає на небі (ангела-охоронця).

Астрологи, міфологи світу трактували зорю як символ світлого духу, що бореться проти сил пітьми.
 Зоря може бути символом фантастичної машини, яка в змозі повертати навіть час! Чому? Астрономи стверджують, що деякі зорі, які ми бачимо, вже не існують тисячі років, бо згасли. Але оскільки вони дуже віддалені, то світло йде від них (за земними мірками) десятки тисяч років. Тобто ми бачимо деякі зорі (хоч їх уже й немає) такими, якими вони були сотні віків тому!

«Давня весна»
Весна для Лесі Українки – це час, коли їй не так болить, це відчуття приливу сил, енергії, прагнення насолоджуватися, радіти від тих змін, які відбуваються в природі.
«Давня весна»написана під час хвороби поетеси.

Тема: відтворення впливу приходу весни на хворобливий стан поетеси.

Ідея: возвеличення краси весняної природи, за сприянням якої людина забуває про свою хворобу, самотність.
Основна думка:
Моя душа ніколи не забуде
Того дарунку, що весна дала.
Вид лірики: пейзажна

 Балла Павло Карлович  «Стояла я  і  слухала весну…»

Композиція:
Експозиція: «була весна...»
Зав’язка: хворобливість і самотність поетеси під час буяння весни
Кульмінація: радість ліричної героїні з приводу того, що її  «не забула» весна.
Розв’язка: вдячність поетеси весні за її дарунок.

Інформаційне ґроно до образу весни:
Весна
« весела, щедра мила...»
« промінням грала, сипала квітки»
«дарунки всім несе вона,  ясна»
«...прилинули пісні пташині»
« ...любий гай свій відгук...прислав»
«співало все, сміялось і бриніло»
« все ожило, усе загомоніло»
«...за вікном цвіла»

«Хотіла б я піснею стати»
Тема: бажання ліричної героїні  вірша стати піснею. Яка була б відомою в усьому світі.
Ідея: возвеличення прагнення творити красу і дарувати всім щастя.
Основна думка: пісня допомагає кожному мріяти про щастя, радість, долати життєві труднощі.
Жанр: лірична сповідь.

Художні особливості поезії:
Епітети: ясна хвилина; ясні зорі;  спів дзвінкий; хвилі прозорі;  море хибне, щастя таємне;
Метафори: вітер розносив луну; поминути співом; упасти на хвилі; лунами мрій;
Повтори: ясніші...яснії; гучніше...гучне; мої...моє;
Порівняння: ясніші, ніж яснії зорі; гучніші, ніж море гучне.

Айвазовський Іван Костянтинович  «Вид на Аю-Даг»

1. Леся Українка народилася на:
а) Буковині;  б)Волині;   в)Черкащині;  г)Донбасі.
2.Перша поезія Лесі Українки мала назву:
а) «Надія»;  б) «Думи і мрії»;   в) «Конвалія»;
г) «Рідний край».
3. Скільки поетичних збірок  творча спадщина Лесі Українки?
а) Дві;  б) чотири;    в) сім;  г) три.
4.Який твір Лесі Українки випадає з логічного ряду?
а) «Давня весна»;  б) «Давня казка»;   в) «Хотіла б я піснею стати»;  г) «Ви щасливі, пречистії зорі».
Тестові завдання:

5. Який навчальний заклад закінчила Леся Українка:
а)Львівський університет; б)Волинську консерваторію; в)Київський літературний інститут;  г) освіту здобувала сама..
6.Хто порівняв Лесю Українку за силою духу з «єдиним мужчиною» у літературі?
а) І.Франко;  б) Ю.Федькович; в)Т.Шевченко; г)М.Драгоманов.
7. Вічний спочинок знайшла Леся Українка
а) на Україні;  б) у Єгипті; в) в Італії;  г) у Грузії.
8. Яка назва випадає з логічного ряду?
а) «Думи і мрії»;  б) «Лісова пісня»; в) «Відгуки»;  г) «На крилах пісень».

9. Установіть відповідність між назвами віршів Лесі  Українки  та їхніми уривками:
1. «Давня весна»                                      А) Лунали б тоді мої мрії
                                                                       І щастя моє таємне...
2. «Ви щасливі, пречисті її зорі»           Б) Все ожило, усе загомоніло –
                                                                        Зелений шум, веселая луна!
3. «Хотіла б я піснею стати»                    В) З тихим плескотом наберег
                                                                         Рине хвилечка перлиста.
4.  «Як я дитиною, бувало...»                  Г) І, забувши давню гордість,
                                                                         Плачу я, щоб не сміятись.
                                                                        Ґ) ...якби я так високо стояла,
                                                                         Хай була б я весь вік одинока.
10.Вірш «Ви щасливі, пречистії зорі» належить до лірики:
А) пейзажної; Б) інтимної; В) філософської;
Г) громадянської.

11. У вірші «Давня весна» епітетами ЩЕДРА і  ЯСНА наділена
А) пісня; Б) луна; В) воля; Г) весна.
12. Установіть відповідність між художніми засобами та їхніми прикладами:
1. епітет                                             А)на хвилі прозорі
2. метафора                                     Б) гучніші, ніж море гучне
3. порівняння                                  В) полинути співом
4. інверсія                                         Г) по світі літати
                                                             Ґ) яснії зорі

Літературний диктант
1. Леся Українка народилася у місті…
2. Справжнє ім’я Лесі Українки –
3. У 10 років дівчина захворіла на…
4. Музичний інструмент, на якому любила грати у дитинстві Леся, -
5. Перша збірка поезій –
6. Премію імені Лесі Українки присуджують за…

7. «Від Шевченкового «Поховайте та вставайте…» Україна не чула такого сильного, гарячого, поетичного слова, як із уст сеї слабосилої, хорої дівчини…» Так сказав про Лесю Українку…
8. Трискладова стопа з наголосом на третьому складі називається…
9. Возвеличення краси весняної природи, за сприяння якої людина забуває про свою хворобу, самотність – це ідея поезії…
10. Бажання ліричної героїні вірша стати піснею, яка б була відомою в усьому світі – тема поезії…
11. Спів героїні поезії «Хотіла б я піснею стати…» можна почути…
12. Такі художні засоби, як «вітер розносив луну», «упасти на хвилі», «лунали мрії», – це …


title: Іван Багряний - Роман «Тигролови»

text:
І. Багряний «Тигролови»

Не іменуй же мене поетом, друже мій!
Я хочу бути тільки людиною, яких так мало на світі...
                               І. Багряний

При народженні:	Іван Павлович Лозов'ягін
Псевдоніми, криптоніми:	Полярний, Багряний, Дон Кочерга
Дата народження:	19 вересня (2 жовтня) 1907
Місце народження:	Куземин
Дата смерті:	25 серпня 1963 (55 років)
Місце смерті:	Новий Ульм, ФРН
Національність:українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності: прозаїк, поет, драматург, публіцист, журналіст
Роки активності:	від 1925
Напрямок:	реалізм
Жанр:	роман
Найкращі твори:	«Тигролови», «Сад Гетсиманський»
Портфоліо письменника

Роман(  «Тигролови») чарує справжнім шармом пригодницького жанру: динамічним розгортанням подій, благородством поведінки головних героїв, їхнім умінням знаходити вихід з численних екстремальних ситуацій, торжеством справедливості.
                             О.Ковальчук

Історія написання
 роману «Тигролови»:
Задум виник під час перебування в таборі БАМЛАГу, коли, втікаючи з нього,блукав  тайгою, переховувався  в оселях мисливців-звіроловів, нащадків вихідців з України.
Рік написання – 1943р. (за 14 днів).
Побачив світ -  1944р. під назвою «Звіролови»
1946р. – видано у вдосконаленому варіанті.
Твір  НЕ є автобіографічним, але переживання «страшного державного злочинця», пригоди в тайзі належать І.Багряному.

Тема:
зображення драматичної долі українського юнака Григорія Многогрішного, його боротьби за найвище благо в цьому жорстокому й бездушному світі бути вільним.

Ідея:
засудження сталінського терору, його політики, яка калічила людей, позбавляючи їх права на життя; гімн людині, що за будь-яких обставин намагається боротися за своє щастя і перемагає.

Основна думка:
А) український народ (Григорій Многогрішний) – невмирущий, незнищений, мучений, гнаний, але непокорений;
Б) «сміливі завжди мають щастя»;
В) «ліпше вмирати, біжучи, ніж жити, гниючи».

Жанр:
*авантюрно-пригодницький роман;
*твір-протест проти порушення елементарних людських прав.
      Приго́дницький рома́н—це  роман, сюжет якого насичений незвичайними подіями й характеризується їхнім несподіваним поворотом, великою динамікою розгортання.

       Для пригодницького роману характерні мотиви викрадення й переслідування, атмосфера таємничості й загадковості, ситуації припущення й розгадування.

Композиція твору:
Твір складається з 12 розділів, ряду підрозділів, схожих на новели, що мають інтригуючі назви: «Дракон», «Навзаводи зі смертю», «Заколот і капітуляція», «Бог кохання» та ін..
Події у романі відбуваються упродовж півроку( осінь, зима).
Експозиція: втеча Григорія Многогрішного з поїзда-дракона.
Зав’язка: герой-в’язень потрапляє до сім’ї тигроловів Сірків.
Кульмінація: вбивство Медвина Многогрішним.
Розв’язка: еміграція Григорія та Наталки за кордон.

Особливості назви:
Сюжет твору вибудуваний на полюванні майора НКВД Медвина – цього новітнього тигролова за гордим, не прирученим тоталітарною системою, молодим «тигром» з України( Григорій Многогрішний), який у тайзі знайшов земляків, друзів і кохання.

Прізвище  головного героя: Многогрішний
Судячи з прізвища, він – далекий нащадок славного козацького гетьмана Дем’яна Многогрішного.
Цей гетьман твердо обстоював самостійність України, відверто висловлювався проти загарбницької політики Москви, за що й був підданий тортурам, а потім відправлений на довічне ув’язнення до Сибіру.

Проблематика роману:
•	Трагедія України в комуно-фашистській імперії.
•	Морально-етичні взаємостосунки в сім’ї.
•	Роль українських звичаїв і обрядів у родині, що мешкає в тайзі.
•	Життя і смерть.
•	Сила волі, витримка , прагнення долати всілякі труднощі.

Життя
Добро і зло в романі «Тигролови»
                   Добро
*Боротьба Г.Многогрішного;
 *Родина Сірків;
*Морози
              Зло
                                                                                * НКВД – знаряддя Сталіна;
                                                                                *  Майор Медвин;
                                                                                *Тигри

Інформативне ґроно до образів старих Сірків:
Сірки
Душевна доброта і щирість
Обізнаність у господарській справі і мисливстві
Порозуміння з природою
Чуйність і лагідність щирість і відвертість
Працелюбність і богобоязливість
Безкорисливість і шляхетність
Відповідальність за доручену справу
Шанування Бога і народних традицій

Інформативне ґроно до образу Наталки:
Наталка
Майстриня співу
«Швидка, як коза»
Сміливість, рішучість, винахідливість
Добра, чуйна, іноді виявляє гордість і самовпевненість
Зразковий мисливець
Здатність на палке і вірне кохання

Інформативне ґроно до образу Григорія Многогрішного:
Григорій Многогрішний
Професійний інженер-авіаконструктор
Відповідальний і чесний
Вихований і культурний
Розумний і кмітливий
Мужній і рішучий
Здатний на самопожертву і щире почуття кохання
Спостережливий і уважний
Любов до природи, повага до народних традицій

Інформативне ґроно до образу Медвина:
Медвин
Майор ОГПУ-НКВД
Жорстокий і самовпевнений
Ненависний, презирливий
Жага до кар’єрного росту
Бездушний і корисливий
Хитрий, підступний
Боязливий

І Багряний – співець оптимізму
«Сміливі завжди мають щастя»,- ці слова рефреном звучать упродовж усього роману.
Німці купували роман своїм дітям до дня народження або першого причастя, бо ця книга вселяла оптимізм, виховувала  вміння долати труднощі і перемагати.
Роман повернувся в Україну в 1991 році. Сьогодні ми вважаємо І.Багряного співцем і виразником оптимізму й незборимості українського народу.

«Тигролови» — український художній фільм режисера Ростислава Синько, відзнятий у 1994 році на кіностудії «Укртелефільм»

Літературний бліц-диктант

І варіант
1.Скільки років Григорію Многогрішному?
2.Яка назва кінцевої станції експреса?
3.У якому вагоні везли Многогрішного?
4.Який пункт відправки та призначення був у «Тихоокеанського експреса нумер один»?
5.Хто врятував від голодної смерті Многогрішного?
6.Якої масті  ведмідь-нападник?
7.Якою була перша фраза Григорія Многогрішного, коли він отямився?
8.Як називалася та місцина, де солили солонці для пантовки?
9.Чому вигідніше вполювати тигрів живцем?
10.У якому році і звідки Сірки прибули на Далекий Схід?
11.Чому сім’я Сірків переселилася з міста у тайгу?
12.За якими українськими рослинами тужила мати Наталки?

ІІ варіант
1.Чи вдалося Многорішному влучити у мішень, якою слугувала оленяча голова?
2. Що Сірки вважали обов’яковим після прийняття  їжі?
3. Що було найнебезпечнішим для коней?
4.Ким приходився Мороз Грицьку та Наталці?
5.Як представили сім’ї Морозів Многогрішного?
6.Що робили з пантами, щоб їх зберегти довше?
7.Чим займалися Сірки, зіпсувавши солонці?
8.Чи був Сірко нащадком гетьмана Дем’яна Многогрішного?
9.Скільки тривала пантовка?
10. Чим займалися Сірки вдома?
11.Що написав на снігу Многогрішний?
12.Яку фразу часто повторював Григорій Многогрішний?

Відповіді.

І варіант.
1.25.
2.Океанська.
3.32-у.
4. «Негорєлоє-Владівосток».
5.Бурундук.
6.Чорної.
7. «Де це я?»
8. Зміїна Падь.
9.Дорожче можна продати.
10.У 1887 р. з Полтави.
11.Через владу.
12.Волошками, барвінком, чорнобривцями, васильками.

ІІ варіант.
1.Ні.
2.Перехреститися перед іконами.
3.Паут.
4.Хрещений батько.
5.Інженер.
6.Пекли в печі.
7.Рибалили.
8.Ні.
9.Місяць.
10.Збирали мед, косили.
11. «Судив і присуд виконав я – Г.М.».
12. «Сміливі завжди мають щастя».