title: Підмогильний

text:
Модерний роман
Валер’яна Підмогильного  «Місто» – перший урбаністичний роман в українській літературі

Коли б хтось із читачів ...та  запитав мене, кого з молодих українських письменників  двадцятих-тридцятих років  я вважаю найбільш інтелектуально заглибленим, душевно тонким або по-простому кажучи, найбільш інтелігентним, то я б ні на хвилину не задумався і відказав – Валер’яна  Підмогильного.
       Ю.Смолич «Розповідь про неспокій»

Портфоліо письменника:
Дата народження:	2 лютого 1901
Місце народження:	c. Писарівка (за
                                іншими даними с. Чаплі
                                під Катеринославом)
Дата смерті:	3 листопада 1937 (36р.) Місце смерті:	Сандармох, Карелія
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	письменник, перекладач
Жанр:	роман, оповідання, повість
Історія написання:
Роман завершений письменником в 1927 році, опублікований уперше у Харкові 1928 року.
В.Підмогильний так пояснив свій задум щодо створення роману: «Написав «Місто», бо люблю місто і не мислю поза ним ні себе, ні своєї роботи. Написав ще й тому, щоб наблизити, в міру змоги, місто до української психіки, щоб сконцентрувати його в ній».
Критик Ю.Шевельов назвав роман «Місто» «першим справжнім прозовим романом» XX століття та вважав його «однією з вершин української прози і дороговказом для її дальшого розвитку».
Роман «Місто» - перший урбаністичний роман в українській літературі, з новими героями, проблематикою та манерою оповіді.
Деякі критики вважали роман автобіографічним, а висловлювання героя ототожнювали з автором, проти чого в пресі застерігав В.Підмогильний своїх читачів. Хоча, звичайно, були прототипи деяких героїв: в образі поета Вигорського вгадуються риси Є.Плужника, а в образі маститого критика - М.Зерова.

Отже, жанр роману - інтелектуально-психологічний.

Урбаністика – це твори мистецтва, які зображують місто, його життя та мешканців, побачені, до того ж «міськими очима»)
Урбанізм — тематика в мистецтві XX ст., зображення життя великих міст.

Урбаністичний роман – це великий за обсягом епічний твір,у якому  порушується урбаністична проблематика , зображується місто, життя його мешканців.

    «Місто» - це перший у пореволюційну добу роман європейського рівня про селянську українську молодь, яка, розбурхана революцією, на початку 20-х років тисячами потягнулась у чужі колись їй міста. І пішла вона туди, щоб виконати покладену на неї історією подвійну місію:
а) «вийти в люди», опанувати колись недосяжну науку, набути певний фах і створити нові загони свідомої державнотворчої української інтелігенції;
б) завоювати і зробити своїм зрусифіковане українське місто, влити в нього свіжу селянську кров, зліквідувати антагонізм між українським містом і селом.

Екзистенціалізм — філософський напрям, який сформувався у французькій філософії та літературі в першій половині XX ст.
Визначальні риси екзистенціалізму:
*абсурдність буття,відчай,страх смерті;
*особистість має протидіяти державі,суспільству, “ворожому” середовищу;
 *вища цінність у свободі особистості;
*існування людини тлумачиться як драма свободи;
*в художніх творах розповідь ведеться від першої особи.
В українській літературі екзистенціалізм проявився у творчості
В. Підмогильного, І. Багряного, В. Барки, В. Шевчука, в поезії представників «нью-йоркської групи», в ліриці В.Стуса.

Основним положенням екзистенціалізму є постулат: екзистенція (існування) передує есенції (сутності). У художніх творах екзистенціалісти прагнуть збагнути справжні причини трагічної невлаштованості людського життя
Представники екзистенціалізму називали кілька шляхів порятунку від абсурду:
СМЕРТЬ (САМОГУБСТВО),
БУНТ (БОРОТЬБА),
ТВОРЧІСТЬ

Психологізм — заглибленість у творі в душу персонажів, їх психологію. У психологічному творі увага автора переноситься із зовнішнього (подієвого) сюжету на внутрішній (психологічний), він відслідковує всі порухи душі своїх героїв, намагається розкрити їх роздуми й мотивацію вчинків, показати нелегкий шлях внутрішніх колізій. В українській літературі психологізм притаманний творчості
 М. Хвильового, В. Підмогильного, драматургії Л. Костенко.

Головний герой роману «Місто» Степан Радченко - виходець із села, його справедливо можна  назвати герой – маргінал.
Маргінал(від лат. — край, межа): 1.Той, хто втратив колишні соціальні зв’язки і не пристосувався до нових умов життя
( звичайно про вихідців із села).
2. Провінціал.
Маргінальність – характеристика героя, що перебуває «на межі» між двома станами.

Іронія – засіб художньої виразності, прихована насмішка, коли за зовні позитивними висловлюваннями ховається висміювання.
Персонажі роману:
Степан Радченко - головний герой;
Надійка - дівчина з села;
Левко - студент;
Ганнуся та Нюся - товаришки Надії;
Лука Гнідий - хазяїн;
Тамара Василівна (Мусінька) - дружина крамаря, у якого жив Степан, його коханка;
Максим - їхній син;
Борис Задорожній - студент, товариш Степана; .
Зоська - міська дівчина, кохана Степана;
Рита - балерина;
Вигорський - поет, товариш Степана.

1-й епіграф до роману:
«Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина - людина їсть і п'є: як тварина - вона множиться і як тварина - викидає; як янгол - вона має розум, як янгол - ходить просто і як янгол - священною мовою розмовляє».
                   (Талмуд. Трактат Авот).

«Він (автор) зробив тіло головним героєм «Міста» й висунув ідею двоїстості людини, яка складається з ангельського і тваринного начал. Герої Підмогильного страждають від роздвоєності між душею (розумом, інтелектуальною сферою) і тілом, статевим потягом. Гармонія між цими двома сферами дається важко. По суті вона, на думку автора, - неможлива».
                          Соломія Павличко

2-й епіграф до роману:

Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?
                        А.Франс, Таїс

Тема роману:
вплив цивілізаційних процесів на людину, показ світогляду та психологічної еволюції характеру Степана Радченка.

Ідея роману:
самоствердження особистості, інтерпретоване на національному ґрунті.

Проблематика роману:
підкорення людиною міста;
кохання;
кар’єра;
добро і зло;
багатство і бідність;
село і місто

Композиція роману:
Дві сюжетні лінії:
1-ша лінія -  становлення Степана Радченка як письменника.
2-га лінія – стосунки Степана Радченка  із жінками.

Роман складається з 2 частин, кожна із частин має по 14 розділів.

Композиція роману:
Експозиція :   Приїзд Степана до Києва,
                       знайомство із містом.
Зав’язка :        Поселення С. Радченка у
                        Гнідих.
Кульмінація:   Смерть Зоськи

 Розв’язка :      Знайомство з Ритою

Основною сюжетною лінією роману є еволюція головного героя, Степана Радченка, який проходить путь від ворожості і ненависті до примирення з Містом. Внутрішні зміни головного героя відображаються через зміни у його ставленні до урбаністичної культури.
«Жінки для Степана Радченка — талісман його успіху, по суті його жертви… жінка є лише об’єктом почуття й екзистенціального пошуку мужчини. Однак цей пошук абсурдний, як абсурдне саме життя... Для чоловіків це пошук самоствердження, а не кохання».
                                            Соломія Павичко

Схема становлення особистості Степана Радченка

Система образів:

Образ Степана Радченка складний, суперечливий, далеко не однозначний. Письменник зобразив людину, в якій постійно борються добро зі  злом, які інколи заради особистого утвердження здатні піти навіть на злочин, не страждатиме він і від людських жертв, і разом — це неординарна особистість,що стає письменником, відвідує літзібрання, особа  не позбавлена вміння скептично, а то й іронічно, сприймати себе та навколишній світ.

Моя оцінка Степана Радченка(навести докази):

Проблемне питання:

Чи завоював Степан Радченко МІСТО?

«Воно покірно лежало внизу хвилястими брилами скель, позначене вогняними крапками, і простягало йому з пітьми горбів гострі камяні пальці. Він завмер від сласного споглядання цієї величі нової стихії і раптом широким рухом зронив униз зачудований поцілунок».
 Відповідь на проблемне питання:

Він ( Валер’ян Підмогильний ) знав людську силу, велич її розуму, її здібності, але також усвідомлював її слабкості. В цьому європеїзм Підмогильного.
          Григорій Костюк

Оцінка партійної критики:
У 20-30-х рр. був оцінений як «ворожий пролетаріату», «антирадянський», «ідеологічно хибний», у якому соціальне замінено біологічним, село протиставляється місту,не показана «змичка робітників і селян», як твір «наскрізь несучасний, ворожий радісному сприйманню життя».

Роман був заборонений  до 1989 року.

Тестові завдання
за романом Валер’яна Підмогильного «Місто»
1. З якою метою Степан Радченко направлявся до Києва:
а) щоб оглянути місто;
б) розпочати власну комерційну справу;
в) вступати до інституту.
2. З наближенням міста Степан відчував:
а) радість та піднесення;
б) на душі стало тихо і мертво;
в) хлопця переповнювали сподівання на краще життя.
3. Де поселив крамар Степана:
	а) у власній вітальні;
	б) у столярній майстерні поруч із коровами;
	в) у сусідньому помешканні.

4. Про що йшлося в першому оповіданні Стефана Радченка:
	а) про історичне минуле Києва;
	б) про кохання до Надійки;
	в) про стару пощерблену бритву.
5. Як склалися подальші стосунки Степана з Надійкою:
           а) Степан почував до Надійки відразу, бо ж вона була від села, що зблякло в ньому;
	б) хлопець палко покохав Надійку;
	в) молодята планували поселитися разом.
6. Пішовши з помешкання Гнідих після бійки з Максимом, Степан почував:
	а) схвильованість від втрати товариша;
	б) докори сумління перед господарем дому;
	в) турбувався за власний добробут.

7. Яка причина остаточної зміни житла Степаном:
	а) товариш Борис запропонував Степанові своє помешкання, переїжджаючи до іншого;
	б) сім’я Гнідих вигнала Степана;
	в) хлопцеві запропонували гуртожиток.
8. Чи продовжував Степан навчання:
	а) так, і навчався і надалі дуже сумлінно;
	б) ні, але планував обов’язково почати відвідування лекцій;
	в) хлопець вирішив, що інститут йому не потрібний, а Степан Радченко гарний і без диплома.
9. Де побачив Степан Максима, сина Гнідих:
	а) у театрі;
	б) у бібліотеці;
	в) у пивному закладі з сумнівною репутацією.

10. Охарактеризуйте матеріальний стан хлопця на той час:
	а) Степан був повністю забезпечений, тому що отримав гонорари від журналів, де надрукували його оповідання, а також мав платню за лекції;
	б) проблема грошей набувала дедалі загрозливіших форм, тому що всі заробітки йшли на пригощання Зоськи, нової знайомої Степана;
	в) матеріальної скрути хлопець не відчував.
11. За що сподобався Степан молодим літераторам:
	а) за винахідливість;
	б) за гостроту думок;
	в) за те, що не справляв враження людини сильної.
12. Степана Радченка призначили на посаду секретаря журналу:
	а) бо він сам  цього прагнув;
	б) мав неперевершений літературний хист;
	в) бо новий кандидат не зробив ще нікому жодного зла й тримався з усіма лагідно, подаючи кожному надію на себе впливати.

13. Розірвавши стосунки з Зоською, Степан відчував:
	а) п’яне почуття волі;
	б) цілковиту самотність;
	в) нестерпні докори сумління.

14. Зустрівши Левка, Степан вирішив:
	а) запросити товариша в гості;
	б) повернутися на село;
	в) продемонструвати свої здобутки на літературній ниві.
15. Що стало на заваді до здійснення мрії:
	а) зустріч з Надійкою;
	б) Степана не звільняли з посади;
	в) хлопцеві не хотілося залишати своє нове помешкання.

16. Що додавало Степанові Радченку творчого натхнення:
	а) високі гонорари;
	б) почуття самовдоволення;
	в) нові, але недовготривалі зустрічі.
17. Залишившись у місті, Степан вирішив:
	а) продовжувати жити усталеним життям;
	б) шукати нових знайомств;
	в) писати повість про людей.
18. То хто ж став переможцем:
	а) місто знищило Степана;
	б) Степан підкорив місто;
	в) Радченко підкорив місто, але й місто підкорило його.


title: Подорож у казку "Малий Віз"

text:
		Оксана Сенатович. Коротка розповідь про письменницю. “Малий Віз”. Чарівний сон Дмитрика. Образ допитливого хлопчика. Місце уявного і фантастичного у казці. Значення історичного минулого для сучасності.
Тема:
Мета уроку: коротко розповісти про письменницю, пригадати відомості про літературну казку, з історії України про Івана Сірка, запорізьких козаків; вчитись виразно і вдумливо читати твір, переказувати; виробляти вміння і навички знаходити у тексті художні засоби, коментувати їхню роль.
Епіграф урокуКазка кличе нас у мандри...						Валерій Шевчук
Казка – це невеликий розповідний твір  про вигадані, часто фантастичні події. Казки бувають народні й літературні.
Різновиди казок:1. казки про тварин;2. суспільно – побутові;3. фантастичні (чарівні).
Казки  складаються із:1. зачину;2. основної частини;3. кінцівки.
Оксана Павлівна Сенатович(1941 - 1997)
   Володимир Лучук             			 Іван ЛучукТарас Лучук
Угадай тваринку
Зоряне небо
Мала ВедмедицяВелика Ведмедиця
Головна думка: між минулим і сучасним тісний зв’язок; потрібно цікавитись історичним минулим, пишатися ним, продовжувати справу  прийдешніх поколінь.
І група
1. Уявне
- зорі на дні озера;
- зустріч з козаками;
- написання книжки про Сірка.

2. Фантастичне
- підводні козацькі човни, ракети;
- поїздка на Малому чи Великому Возі;
- козакам по 310 років.

ІІ група
Чарівнийсон Дмитрика – це умовний літературний прийом, який часто зустрічається  в  літературних казках для створення фантастичних ситуацій.
Іван Сірко
Запорожці пишуть листа ...
Домашнє завдання:написати твір-мініатюру “Мої мандрівки чарівними снами” або вигадати казкову історію з вашою участю і записати її у формі розповіді про себе.


Василь Семенович Стус


title: "Улас Самчук – життєвий і творчий шлях"

text:
Улас Самчук – життєвий і творчий шлях
“Палкий патріот України…”
Дитинство та освіта
Народився майбутній прозаїк 20 лютого 1905р. в селі Дермань на Волині в сім'ї заможного селянина.  Батько Уласа — Олексій Антонович Самчук — мав від двох шлюбів п'ятеро дітей. Улас був серед них середульшим.
Навчався спочатку в народній школі в Тилявці, потім   Дерманська двокласна школа при семінарії, Кам”янецька гімназія, яку не скінчив через мобілізацію до війська.

Рання творчість
 Навчаючись у Кременецькій гімназії, Самчук редагував рукописні журнали «Юнацтво» і «Хвиля». Він був головою літературного гуртка «Юнацтво», яке видавало однойменний журнал. Тут Улас почав писати малі оповідання, три романи, вірші та публіцистичні твори.
У 1922 р. у журналі «Юнацтво» Самчук помістив вірш «Не любити не можу свою я країну...».
У 1923 р. він вступив до кременецької організації «Просвіта».
У 1926 р. у варшавському журналі «Наша бесіда» Улас Самчук опублікував перше оповідання  «На старих стежках».

 Пізніше служив у Західній Польщі, але скоро дезертирував до Німеччини. З 1927р. По 1929 р. Самчук, працюючи, вчився у Бреславському університеті. У 1929р. переїздить до Чехо- Словаччини, навчаючись в Українському вільному університеті у Празі.

Love
У 1929 р. одружується з Марією Зоц
    У 1932 р. написаний роман «Кулак»-, перша частина трилогії' «Волинь» («Куди тече та річка»), наступного року повість «Марія» — твір, що висвітлює події страшного голодомору в Україні в1 1932—1933 роках.
 У 1936 р. Самчук видає збірку ранніх оповідань «Віднайдений рай» і роман «Тори- говорять», що був присвячений боротьбі закарпатських українців за незалежність.
Подорожі
У 1938—-1939 pp. письменник їздив Закарпаттям, агітуючи за проголошення незалежності Карпатської України, посідав місце референта пропаганди УНО (українське національне об'єднання) в Хусті.
 В Чехії, Німеччині, Польщі об'їздив протягом 1940 — 1941 pp. з виступами десятки українських міст, містечок, селищ, сіл, громад і організацій.
 У 1941 —1942 pp. У. Самчук редагував газету «Волинь», згодом працював у Німецькому пресовому бюро.
У березні 1942 р. його заарештувала німецька влада за звинуваченням у тому, що він надав редагованій ним газеті небажаного для окупантів самостійницького характеру. Проте незабаром Самчука випустили.
 У 1943 р. письменник повертається до Львова, але наступного року знову опиняється в Німеччині, рятуючись від радянської влади. Тут включається в роботу, присвячену згуртуванню письменницьких сил, яким належало творити на еміграції «велику літературу».
1944 —1987рр. — період «другої-еміграції» письменника.
У 1946 р. під час перебування Самчука в таборах для переміщених осіб виходить друком його повість «Юність Василя Шеремета». У 1948р. він переїздить до Торонто (Канада).
Письменник помер у Торонто 9 липня 1987 р.
Дякую за увагу !!!


Підмогильний Валер'ян Петрович


title: Роман «Диво»

text:
ПРИКМЕТНИК

Прикме́тник — самостійна частина мови, що виражає ознаку предмета, граматично виявлену в категоріях роду, числа і відмінка та відповідає на питання який? яка? яке? які? чий? чия? чиє? чиї?

Наприклад: сміливий, щаслива, зелене, Васине, батькова, братове.

1.Прикметники за значенням поділяються на такі розряди:
Якісні, що виражають ознаки предметів безпосередньо власним лексичним значенням: сумна пісня, яскрава особистість
Відносні, що позначають ознаку предмета не безпосередньо, а через відношення його до іншого предмета, явища, дій: вступний тест, прикордонний пост;
Присвійні, що виражають належність предмета певній істоті: материн рушник, Мартин зошит.

Вживаючись у переносному значенні, відносні та присвійні прикметники можуть переходити в розряд якісних.
Наприклад:
 золотий ланцюжок (відносний) — золота душа (якісний);
 срібний перстень (відносний) — срібний голос (якісний);
 лебединий пух (присвійний) — лебедина пісня (якісний);
 зміїна отрута (присвійний) — зміїний характер (якісний).

2.Прикметник має групи
3.Ступенювання прикметників
Оскільки якісні прикметники виражають ознаки, що можуть виявлятися більшою чи меншою мірою, вони мають ступені порівняння: вищий і найвищий. Кожен зі ступенів має дві форми: просту і складену.
1.Вищий ступінь порівняння вказує, що в одному предметі ознака виявляється більшою мірою, ніж в іншомПроста форма вищого ступеня порівняння утворюється за допомогою суфіксів -іш, -ш:
   добрий — добр-іш-ий, милий — мил-іш-ий,
  довгий — дов-ш-ий, міцний — міцн-іш-ий,
  малий — мен-ш-ий.
        При додаванні суфікса -ш- можуть виникати звукові сполуки, які на письмі позначаються буквами жч і щ. Буква щ пишеться у прикметниках: вищий, товщий (товстіший), кращий. Буквосполучення жч пишеться у прикметниках: ближчий, важчий, вужчий, дорожчий, дужчий, нижчий, тяжчий.
   Складена форма вищого ступеня порівняння утворюється за допомогою додавання до прикметника слів більш, менш:
  яскравий — більш яскравий, швидкий — менш швидкий.

2.Найвищий ступінь порівняння вказує, що ознака виявляється найбільшою мірою.
   Проста форма найвищого ступеня порівняння утворюється за допомогою додавання до прикметника вищого ступеня префікса най-: дорожчий — най-дорожчий, міцніший — най-міцніший. Значення найвищого ступеня порівняння можна посилити префіксами як-, що-: як-найдорожчий, що-найменший.
   Складена форма найвищого ступеня порівняння утворюється за допомогою додавання до прикметника слів найбільш, найменш, а також додаванням до прикметника вищого ступеня слів від усіх (за всіх), над усе: тривожний — найбільш тривожний, тривожніший над усе.

4.Способи творення прикметників
Префіксальним способом прикметники утворюються від:
а) прикметників: сильний — пресильний; високий — невисокий;
б) іменників (із прийменником без): без меж — безмежний; без крил — безкрилий.
Суфіксальним способом прикметники утворюються від:
а) іменників: сон — сонний; книга — книжний, книжковий;
б) прикметників: білий — біленький, білесенький, білісінький, білуватий; тісний — тіснуватий;
в) дієслів: гнути — гнучкий; брати — беручкий; пекти — пекучий;
г) прислівників: тут — тутешній; вчора — вчорашній.
Префіксально-суфіксальним способом прикметники утворюються від іменників: без талану — безталанний; при школі — пришкільний.
Основоскладанням утворюються прикметники від:
а) двох прикметників: кислий і солодкий — кисло-солодкий; світлий і синій — світло-синій;
б) сполучення іменника і прикметника або числівника: довгі ноги — довгоногий; сільське господарство — сільськогосподарський.
Складносуфіксальним способом (складанням основ з додаванням суфікса) утворюються прикметники від словосполучень: п'ятнадцять років — п'ятнадцятирічний, десять поверхів — десятиповерховий, лівий бік — лівобічний.
5.Відмінювання прикметників


 СЛОВО   ДАВНЄ    І СЬОГОЧАСНЕ
Т.Г.Шевченко – великий поет України.
«Мені тринадцятий минало»

Не вмре повік твоє святе ім’я!
Йому, як сонцю, вічно пломеніти!
І буде пісня збуджена твоя,
Мов океан розбуджений, гриміти!
Квітень 1838р
КАРЛ БРЮЛЛОВ
ВАСИЛЬ ЖУКОВСЬКИЙ
ОЛЕКСІЙ ВЕНЕЦІАНОВ
ІВАН СОШЕНКО
вікторина

«Що ми знаємо про Великого Кобзаря»
Коли народився Т.Шевченко?
9 березня 1814 року
Де народився Кобзар?
У селі Моринцях
Як звали батькаТараса?
Григорій
 Як звали матусю Тараса?
Катерина
У якому віці Шевченко залишився круглим сиротою?
а) у 9 років
в) у 13 років
б) в 11 років
г) в 10 років
Скільки дітей було в родині Григорія та Катерини Шевченків?

А)   5
Б)  3
Г)  2
В)   6
Назви імена всіх дітей
Три брати: Тарас,Микита і Йосип. Три сестри: Катря, Ярина, Марія.
Де і коли помер Тарас Шевченко?

А) 10 березня    1861р. у Петербурзі;
Б) 10 травня 1861 р. у Петербурзі;
В) 10 березня 1861р. у Києві;
Г) 10 травня1840р. у Києві
Поета поховано
А) на Чернечій горі
біля Канева;
Б) на Чернечій горі
 у Києві;
В) на Чернечій горі
у Петербурзі;
Коли видана перша збірка Т.Шевченка? Як вона називалась?
А) 1840р., «Кобзар»;
Б) 1830 р., “Кобзар”;
В)1841 р., “Гайдамаки”
З якого це твору?
Поклала мати коло хати
Маленьких діточок своїх;
Сама заснула коло їх.
Затихло все, тільки дівчата
Та соловейко не затих.


title: "Тютюнник Григір Михайлович"

text:
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980
1931-1980


Видатні постаті літературного життя Західної України


Сава Чалий - герой історичної трагедії І.Карпенка-Карого


title: Т.Шевченко. Сон

text:
Т.Шевченко                                              "Сон"                                                                                ("У всякого своя                         доля...")
Поема (комедія) “Сон” і сучасна поетові суспільно-політична дійсність. Композиційний прийом “Сну”  , його роль для розширення можливостей поетичного зображення. Протистояння імперського режиму і вільнодумної, національно свідомої особистості. Сатиричний пафос поеми, його спрямування.
Улітку 1844 року Шевченко написав один із найвидатніших своїх творів, нищівну сатиру на деспотичний режим Миколи І - поему «Сон» («У всякого своя доля»). Це одна з найбільших вершин політичної поезії Шевченка. Пафос викриття самодержавно-кріпосницького ладу виявився у цьому творі з небаченою до того глибиною й силою.

Твір має підзаголовок «Комедія», що вказує, однак,  на драматичну його форму, а на комічно-сатиричний, гротескно-кумедний характер основних сцен-картин, особливо наприкінці поеми. Поема написана у формі розповіді від першої особи, яка відкриває широкий простір для виявлення авторського ставлення до зображуваних подій та їх оцінки.

Створений у поемі образ безіменного розповідача не тотожний реальному авторові - Шевченкові, але скільки-небудь помітної ідейно-психологічної відстані між ними нема. В усьому основному й істотному образ розповідача наближений до автора і є речником його думок і оцінок, виражає його ставлення до подій, відтворених у поемі.
Образ розповідача в поемі багатогранний, багатоплановий, складний. Він  «маска» автора, його друге «я». Разом з тим розповідач - не тільки умовна «маска» автора. Він виступає як самостійний образ. Це - безпосередній учасник подій і пригод, в поемі .

 Свідомість і внутрішній світ героя-розповідача в деяких частина» твору відокремлені від авторської свідомості. Ведучи розповідь переважно в серйозному, іноді - патетичному тоні, розповідач часом вдається до ледь помітної містифікації, вдаючи з себе то підпитого ш жонатого гульвісу, то провінційного простачка, який уперше потрапив до столиці де все викликає у нього подив.
Шевченко надав образові розповідача різнобічності, здатності вдаватися до гри і містифікації, бути не тільки «маскою» автора, а й виступати в «масці з власною волею - волею організатора розповіді. Поет повертає умовного читача то одним, то іншим боком, показує його то як інтелігента-демократа, а палкого борця, яким був він сам, то як «людину з народу», що потрапляє в незвичну для себе обстановку. Це яскраво індивідуалізує образ розповідача, над йому життєвої повнокровності й виняткової художньої сили.
Образ розповідача розкривається поступово в кожній новій частині твору І новими рисами й гранями. В усій своїй цілісності він постає лише з усієї сукупності сцен, картин та епізодів поеми; Але деякі основні, визначальні його риси виступають у найперших же рядках поеми, що передують розвиткові сюжетній подій, тобто розповіді про сон. Рядки ці передають роздуми розповідача про суспільні болячки, про «долю» II «шляхи» людини в умовах соціального розбрату та моральної спустошеності суспільства .

Ця сатирична галерея суспільних хижаків, здирників і хапуг виростає в характеристику суспільства, де панує розбрат, де людина людині - вовк. Змалювавши соціально точну, глибоко правдиву та яскраву галерею суспільних хижаків, розповідач тут же підходить до зображення з іншого, протилежного боку. Думка його переноситься на інше, не менш небезпечне зло - байдужість тих, хто примирився з насильством і гнітом, хто потурає злу своєю пасивністю й покорою.

Розповідач закликає прокинутись від духовної сплячки, скинути з себе віру, с шукати «раю» на тім світі, будить почуття гідності, проголошує природну рівність людей. Своє обурення покірливістю «братії» розповідач висловлює зневажливим, порівнянням «як ягнята». У рядках про смиренну «братію» мова розповідача набуває нового емоційного напруження, викривальної патетики, пристрасного осудливого пафосу. У поемі проведена чітка антитеза між прагненнями.

 З різкого осуду розповідачем і здирників та хапуг, і інертної, немічної юрби випливає, що сам він поза ними. Він не з тих і не з інших. Хто ж тоді він? Це запитання прохоплюється в нього ж самого: «І той, і той, а хто ж то я?» І тут інтонація розповіді знов змінюється, мова розповідача стає іронічно-жартівливою, набуває зниженої тональності .

 Прохопившись питанням, оповідач немовби ухиляється од відповіді на нього і постає в новій «масці» - в «масці» іронічного жартівника, підпитого гульвіси, що «попідтинню» повертається додому, до пустої своєї хати, «з бенкету п’яний уночі».

Презентацію підготувала
 учениця 9 –А класу
Денисенко Анна


Уклін тобі, Тарасе!


Повість минулих літ”


Симоненко Поезія "Перехожий"


„Пам’ять століть, відтворена у слові (українська історична літературна думка ХХ – ХХІ ст.)”


Соціально-побутова драма І. Котляревського “Наталка


"Василь Симоненко"


title: Творчість, присвячена землі і людям

text:
 «Творчість, присвячена землі і людям» ( 80 років від дня народження Народного художника України Володимира Васильовича Микити )
“Виставки дають мені можливість побачити себе збоку, проаналізувати як свої успіхи, так і свої прорахунки. Такий аналіз стає щоразу своєрідним фундаментом для нових задумів. Але найбільше, найдорожче, що дає виставка – це нові зустрічі з глядачем. Враження глядачів – і найвищий суд, і найдорожча нагорода митцеві. Митець-бо працює і живе не для себе, основне своє призначення бачить у тому, щоб трудитися так, аби бути найкориснішим, найпотрібнішим людям. Праця митця порівнянна з працею землероба: якщо той годує людей матеріально, то митець – духовно. І духовна їжа не менш важлива та потрібна, особливо у наш вік. Тому й саме так важливо художникові бути вимогливим до себе, цілеспрямованим.
А якщо щиро, то спеціальних тем я не шукаю. Коли живеш і твориш серед людей і природи, відчуваєш, що з часом тема сама знаходить тебе, і як правило, це  саме та, яка близька твоїй душі”.
                                                                                Володимир Микита

 		Володимир Васильович Микита – один із провідних живописців Закарпаття. Його твори можна побачити на виставках у нашій країні і за кордоном.
		Життєвий шлях художника починався у селі Ракошині Мукачівського району Закарпатської області (колишня Підкарпатська Русь в складі Чехословаччини); тут він народився 1 лютого 1931 року, тут минули його дитинство і юність.
		Це було звичайне босоноге дитинство у звичайному закарпатському селі; від своїх однолітків хлопчик відрізнявся, мабуть, лише тим , що мав нахил до малювання. Однак важко переоцінити значення цієї пори для формування Микити-художника: у Ракошині, у трудовому і побутовому укладі закарпатського села, його моральній і естетичній атмосфері – не тільки сюжети й образи майбутніх полотен, але й основа світогляду, ставлення до життя і мистецтва майбутнього художника. Згадуючи своїх учителів, художник насамперед називає матір, просту і мудру селянку, яка дала синові перші уроки добра і працелюбності, навчила бачити прекрасне в людях и природі. З ранніх років Микита пізнав ціну хліба, гіркоту і радість селянської праці. Не з книг і оповідей, а з власного досвіду знає він важкі для Закарпаття часи туземного гніту. Назавжди запам’яталось юному Микиті воєнне лихоліття. Воля прийшла зі Сходу.
		У 1947 році після 9 класу шістнадцятирічний хлопець переступив поріг Ужгородського училища прикладного мистецтва; здібності його були настільки очевидними, що його прийняли на третій курс.
		В училищі Микиту зустріли Адальберт Ерделі, Йосип Бокшай, Федір Манайло, Ернест Контратович та інші, які стали його вчителями і наставниками, а з часом – старшими колегами, друзями.

		У 1950 році, в рік закінчення училища, один з його портретних етюдів було прийнято на обласну виставку творів закарпатських митців; ще дорожчими були слова схвалення улюбленого вчителя Ерделі, який назавжди залишився для Микити прикладом людини і художника.
		Шлях Володимира Микити в мистецтво не був простим і легким: він ніколи не належав, як кажуть, до улюбленців долі.
		Після училища Микита працює методистом обласного Будинку народної творчості, а через рік стає воїном Радянської Армії, служить на південному Сахаліні. І тут він виступає як художник: працює в окружному Будинку офіцерів, керує образотворчою студією, багато і захоплено малює портрети.
		…І знову Ужгород. На зональній виставці 1954 року експонувався портрет юнака у солдатській гімнастерці. Енергійний, поривчастий і водночас стриманий рух, серйозний, допитливий погляд привертали увагу відвідувачів.
		«Портрет батька», «Бабуся», «Старий», «Вчитель-пенсіонер», «Школяр», «Дівчина між квітами» - полотна , що визначили коло творчих зацікавлень Володимира Микити 50 – 60 років.

		Коли настала пора зрілості, пора віддачі, творчий потенціал художника реалізувався насамперед у жанрі тематичної картини. Саме в композиціях, що відтворювали в образній формі життя, працю і побут закарпатського села, найбільш повно розкрилася і індивідуальність художника, і його життєвий  досвід, уподобання, і його причетність до тієї основної традиції закарпатської школи живопису, яка визначається поняттям «людина на землі». Власне, всі або майже всі багатофігурні картини Микити так чи інакше можна об’єднати у тематичний цикл «Людина і земля». Людина народжується , живе і помирає на своїй землі. Людина захищає і оберігає її від ворогів, віддає їй свою працю, піт і кров. Земля годує її, вона може бути до неї щедрою чи скупою, доброю чи жорстокою. Земля і люди вступають у складні й неоднозначні, гармонійні і драматичні відносини; і саме вони, а не просто «сцени з селянського життя», стають предметом художнього дослідження Микити.
		Кінець 60-х – перша половина 70-х років позначені якимось вибухом творчої енергії художника, що створив серію про Закарпаття, про гори і села рідного краю, про людей, що здавна живуть на цій землі, обробляють її, плекають на ній дітей… «Дідо-садовник» (1968), «Ягнятко» (1969), «На Новий рік» (1969), «Збирання картоплі» (1970), «Новина» (1970), «За щастя онука» (1972), «Ранок на фермі» (1974) – кожне з цих полотен є самостійним, завершеним твором зі своїм сюжетом і образним ходом, композицією і колористичною структурою, змістовною та емоційною наповненістю.
Помітне місце  в 1970-х роках зайняло полотно Володимира Микити «Ягнятко».

Ягнятко. 1969

		Цей твір і сьогодні залишається одним з найбільш впізнаваних творів закарпатського живопису. Незважаючи на те, що на перший погляд, у композиції художнику не вдалося уникнути враження застиглості, зауважуємо відсутність позування. Ця застиглість скоріше молитовна, адже тільки з молитвою можна порівняти той стан душі, коли тримаєш на руках крихке новонароджене життя. Невипадково селянин прикляк на коліно. Його внутрішнє благородство споріднене з ідеалами лицарства, але освячується цей «лицар» не смертоносним мечем, а новим життям ягнятка. Символіка даного твору універсальна та багатопланова. Тут одночасно присутня як реальність і буденність ґазди – батька родини, так і містичність ідеального «Доброго пастиря». Ні, це не той молодий пастир з мавзолею Галли Плацидії в Равені, що в античних шатах сидить в оточенні стада овечок, це закарпатський, змучений трудами «Добрий пастир», який леліє нове життя у своїх великих долонях.
		Твір сприймається як один із символів краю, завдяки глибокому розумінню художником народного життєвого струменю. Зведення національного культурного феномену до лаконічного знаку-виразу розкриває перед нами митця, зануреного в саму гущу народного життя, здатного до алегоричного мислення та узагальнень, що притаманне небагатьом художникам. Саме у повсякденному, здавалося б монотонному житті селянина художник знайшов зміст і усвідомлення себе. Через це В. Микита посідає особливе місце в сучасному мистецькому процесі Закарпаття.

		Будучи послідовником своїх вчителів, – основоположників закарпатського живопису, художник не перетворився на звичайного маньєриста, який оперує тільки системою живописних прийомів та форм. Він сприйняв від вчителів відкритість до світу та постійну причетність до того, що в ньому відбувається.
		Пошук свого художнього «я» та пошук місця культури свого народу в світі є характерним для творчості фундаторів закарпатського мистецтва. Але кожен із них ішов до самоусвідомлення власними шляхами. А. Ерделі це робив через осягнення світових культурних цінностей та сучасних йому мистецьких процесів, Й. Бокшай – через релігію та традиційні цінності, Ф. Манайло – через проникнення у глибини народного космосу. Володимир Микита сприйняв від них основне для творчості – духовний неспокій і постійний пошук, але історичні зміни обмежували його. Релігія, Всесвіт, Нація – поняття, що були ідеологічно спримітизовані, і у значній мірі табуйовані, стали закритими для неупередженого пізнання і відображення. Для молодого митця чи не останньою традиційною суспільною цінністю, через яку можна було пізнати і розкрити вічні поняття, залишалися родина, рідний дім, обійстя. Чи не тому художник намагається вести нас до розуміння всесвіту, Бога і народу через рідну хату? Це надає творам Микити неповторного запаху рідної землі. Таке відчуття спорідненості землі і людини тяжко набути, з цим можна тільки народитися. Його виносимо з першого «предстояння» перед Світом, коли переступаємо свої перші «Пороги» (твір В. Микити, 1985). Тема порогів для художника невипадкова, бо, по суті, стає своєрідним творчим стимулом, адже постійне долання попередньо вибудованих обмежень відкриває нові емоції та розкриває індивідуальні ракурси світобачення. Та незважаючи на постійний поступ, В. Микита кожний крок робить завжди спираючись на рідний поріг.

		Для художника витоки – не якась умовна абстракція, це – реальність, матерільно присутня у житті. Особливе ставлення до власних джерел демонструє і дитяча колиска у майстерні, в якій художник ніби виколисує свої твори. Ні, це не фетиш, це частина інтер’єру рідної хати, а відтак світу, куди прагне душа кожного, щоб повернути собі дитяче щастя і спокій. Так, це справді космос В. Микити, тому, оглядаючи полотна, ми наче подорожуємо дуже цільним світом художника. З «Маминої хати», інтер’єр якої відтворено у майстерні, відкриваємо різні ракурси на життя в цій хаті, виходимо до господарських споруд, в околиці, йдемо звивистими стежками у гори, до сусідів. І зовсім не важливо, чи ці сусіди поряд на Верховині, чи у «Дворі» у Вільнюсі (робота 1978 р), – вони всі вміщаються у світі «Маминої хати» Володимира Микити.
		Для художника віконце до затишку дитинства ніколи не закривалося і ніколи не зникала присутність мами, яка чекає на сина «У чеканнях» (1977), «На ґанку» (1997). Тому образ матері у творчості митця займає особливе місце, що демонструють відомі твори «Моя мамка» (1967), «Обід у полі» (1971), «Ранок» (1980), «Пам’яті мамки» (1983), «Завжди у турботах» (1985). У трепетному ставленні до цього правічного образу проглядається не тільки синівська любов, а й особливості світосприйняття закарпатців, які навіть рідну землю називали не «Батьківщина», а «Материзна». Через це в образі «Моя мамка» можемо бачити ще одне узагальнення і символ культури краю. Цікаво, що до цієї теми зверталися й інші художники покоління Микити. Таким чином, бачимо, що перші випускники Ужгородського художньо-промислового училища не тільки отримували хорошу професійну школу, але й виносили певні світоглядні принципи.

Моя мамка.1967

		До особливих рис закарпатської культури належить релігійність. Але в умовах боротьби з церквою, поява таких тем ставала неможливою. Однак чесний перед собою художник не міг не розкрити цінності, сформовані традиційною культурою, що була просякнута релігією. У цьому світлі невипадковою стає поява образу Пастиря та Матері, адже це ті відомі з іконопису наріжні християнські знаки присутності Божої.
		Проте сказати, що Микита символіст – це не зрозуміти художника. У його творчості, як у народній казці, тісно переплелися символіка з сюжетністю і оповідністю. А нерідко переважання розповідності набуває брейгелівської багатоплановості, як у творі «За щастя онука» (1972). Але, якщо Пітер Брейгель відтворює безглуздість людської метушні досить гостро, інколи навіть саркастично, то Микита з якоюсь підкресленою шанобливістю увічнює відгомін проминаючого світу. Нерідко він перетворюється на документаліста зниклого традиційного укладу життя, як у полотні «Мірка-мішання» (1987). А деколи вдається до творення єдиного за своїм звучанням акорду величності життя «На порозі вічного» (1997) чи казкового видіння «У сяйві дерева з’явився Ти» (1995), «Веселка» (1984).
		Творчість В. Микити цікава не рефлекторністю, а внутрішньою цільністю і неповторністю бачення. Закоханий у випробувані поколіннями цінності, художник через власні переживання і думки намагається прилучити до них і глядацький загал. Його творчість це – реально існуючий у душі людини світ, ретельно виведений пензлем майстра на полотні сучасності. Цей крихкий світ, немов морозні візерунки на шибці, чарує тих, хто бачить його, він ніколи не повториться, як не повторити кожну прожиту хвилину. Можливо, саме у відвертості і чесності перед собою і своєю землею слід шукати той дивний феномен творчості Володимира Васильовича Микити.

За щастя онука.1972
Обід у полі. 1971
Дівчина з Колочави.1960
Старий гуцул. 1966

Володимир Микита : живопис : альбом / автор-упоряд. Г. С. Островський.- К.: Мистецтво, 1983. - 79с., іл.

Матеріали з сайту Володимира Микити. – mykyta.com.ua


title: "Театр корифеїв"

text:
Аллеманда
Подготовила
Студентка 4 курса
Факультета СПП
Специальности театральное искусство
Группы 2210
Воробьева Елизавета
Аллеманда — танец немецкого происхождения. Он принадлежит к массовым «низким», беспрыжковым танцам. Наиболее подробное описание аллеманды дает Туано Арбо.(музыкальный размер 2/4)

Исполнители становились парами друг за другом. Количество пар не ограничивалось. Кавалер держал даму за руки. Движения танца состояли из простых, спокойных шагов и двойного бранля. Шаги делали вперед, в сторону, отступая назад. По ходу танца нередко исполняли grue без прыжка, поднимая ногу в воздушную позицию (pied en l'air).

Колонна двигалась по залу, и, когда доходила до конца, участники делали conversion — поворот на месте (не разъединяя рук) и продолжали танец в обратном направлении. Аллеманда состоит из двух частей, на каждую из них приходится восемь тактов.

Характерные черты:1). Отсутствие синкоп
2). Тональная и мелодическая контрастность
3).относится к парным массовым, хороводным танцам
4). Используется без прыжков5). Сопровождается приветствиями и короткими репликами

Композиторы: Фробергер

Бах

Корелли

Кавалер задавал направление движения фигур, а дама легко реагировала на изменения направления движений, сохраняя при этом грацию, словно фарфоровая статуэтка

Абсолютно исключалась резкость и выбрасывание движений. Основной шаг: Шаг в целом мягкий, пружинящий, пятка пола может не касаться вовсе.«раз» — шагаем на левую ногу с переносом веса,«два» — правую подносим к левой на уровне середины стопы, ставим на полупальцы, слегка опираясь, левая при этом отрывается от пола (очень незначительно или почти отрывается),«три» — возвращаем вес на левую ногу.С правой ноги — аналогично.Счет «раз» приходится на сильную долю музыки, «два» и «три» — на слабые. Смещение происходит опять же на «раз», «два» и «три» — на месте.Шагаем непрерывно на протяжении всего танца. Если в данный момент перемещаться с занимаемого места не требуется — делается шаг на месте (нет смещения на счет «раз»).

Положения рук: кавалер держит даму за одну или за две руки, в зависимости от исполняемой фигуры, при этом руки мягкие (но не вялые!), касаются скорее пальцами, чем ладонью. Свободная рука (если она имеется в данной фигуре) занимает основное для барочных танцев положение: мягко согнута в локте (локоть к корпусу не прижимаем), отведена вперед и в сторону, кисть свободно опущена (ладонь направлена вниз — закрытое положение), пальцы сформированы, чуть разведены друг относительно друга (без напряжения, средний палец незначительно отогнут в сторону ладони, либо — слегка приподнят указательный).


title: Павло Тичина - Контекстуальний аналіз поезії «Гаї шумлять»

text:
     http://www.br.com.ua
     http://alive-inter.net
     http://litakcent.com


title: Виниченко-драматург

text:
Винниченко-драматург

Винниченко Володимир Кирилович
Володимир Винниченко народився 26 липня 1880 року в місті Єлизаветград у селянській родині. У народній школі Володимир звернув на себе увагу своїми здібностями, і через те, вчителька переконала батьків, щоб продовжили освіту дитини. Незважаючи на тяжке матеріальне становище родини, по закінченні школи Володимира віддано до Єлизаветградської гімназії.  Його українська вимова, бідна одежа та інші ознаки пролетарського походження викликали ворожість в учнів гімназії. Таке ставлення вперше викликало у малого Володимира свідомість того, що на світі не всі люди рівні, що світ поділений на бідних і багатих.

      Усвідомлення свого становища не пригнітило малого, але викликало в нього протест та дієву реакцію: бійки з учнями, розбивання шибок у вчителів. Протести проти соціальної та національної нерівності заклали основи його революційності на все життя. У старших класах гімназії він взяв участь у революційній організації, написав революційну поему, за яку одержав тиждень «карцеру», а згодом його відрахували з гімназії.
       У 1901 році він вступив на юридичний факультет Київського університету і того ж року створив таємну студентську революційну організацію, яка звалась «Студентською громадою». Вступив до Революційної української партії (РУП), яка з 1905 року стала називатися Українською соціал-демократичною робітничою партією (УСДРП). За її дорученням проводив агітаційно-пропагандистську роботу серед робітників Києва та селян Полтавської губернії, за що 1903 року був заарештований, виключений з університету й ув'язнений до одиночної камери Лук'янівської в'язниці в Києві, звідки йому згодом вдалося втекти.
       Незабаром новий арешт, дисциплінарний батальйон. Але він знову втік і нелегально відбув у еміграцію. Після чергового арешту й ув'язнення із загрозою довічної каторги Винниченку, за допомогою товаришів, вдалося вирватися з рук царської охранки. Не ризикуючи далі, він емігрував. За кордоном разом із М. Грушевським видає часопис «Промінь». Та на початку Першої світової війни Винниченко повернувся до Росії і жив до 1917 р. під чужим ім'ям переважно в Москві, займаючись літературною діяльністю.
      Одразу після Лютневої революції Винниченко переїхав в Україну і взявся до активної політичної роботи. Став членом Центральної Ради. Згодом 15 червня очолив Генеральний секретаріат і став генеральним секретарем внутрішніх справ. Він автор майже всіх декларацій і законодавчих актів УНР. 22 серпня 1917 року Центральна Рада ухвалила конституцію УНР. Згодом через виникнення протиріч Винниченко вийшов із уряду. Однак уже менше, ніж через місяць він знову його очолив.
           Впродовж останніх 25 років свого життя Винниченко прожив у французькому містечку Мужен, біля Канн, у власному невеликому будинку, де займався літературною творчістю і живописом. Понад 20 його полотен зберігаються в Інституті літератури ім. Т. Шевченка НАН України.
          Помер Володимир Винниченко 6 березня 1951 р., похований у французькому місті Мужен.
Винниченко і театр
     Винниченко-драматург усвiдомлював, що украïнський театр треба європеïзувати надати йому фiлософськоï глибини, гостроти морально-етичних колiзiй, динамiзувати дiю. Наскiльки це вдалося, свiдчить той факт, що його п'єси посiли провiдне мiсце в репертуарах "Молодого театру" Леся Курбаса, стацiонарного украïнського театру М. Садовського та драматичного театру iм. I.Я. Франка.
     Твори драматурга були популярними не лише в тогочаснiй Украïнi, але й за ïï межами. Вiдомий лiтературознавець Г. Косткж зазначав, що з особливим успiхом у краïнах захiдноï Європи йшли драми Винниченка "Чорна Пантера i Бiлий Ведмiдь", "Закон", "Брехня". ïхня тематика, як i тематика iнших творiв письменни ка i драматурга, була цiлком традицiйною дослiдження люд ськоï особистостi, морально-психологiчне випробовування внутрiшнiх сил людини в боротьбi за утвердження свого "я". Але iнтерпретацiя цих тем i морально-етичнi проблеми, що поставали з творiв Винниченка, були новаторством в украïнськiй лiтературi початку XX столiття. Драматургiя Винниченка вирiзняється гостротою проблем, глибиною психологiчних екскурсiв, вiдсутнiстю шаблонностi, образним мисленням, неореалiстичними тенденцiями, модерном, символiзмом, "новими горизонтами" i "обрiями", з яких глядач має змогу проникати в глибини свiту пiдсвiдомостi. Дiйсно, Володимир Винниченко займає виняткове мiсце в украïнськiй лiтературi i, особливо, в iсторiï украïнськоï драматургiï, украïнського модерного театру. Кожна п'єса Володимира Винничен ка приховує в собi загадку, яку неможливо розгадати, "розшиф рувати код" до кiнця. Тому в кожного, хто всерйоз замислиться над суттю п'єс Винниченка, виникне власне сприйняття ïх.Нинi Винниченко широко й глибоко входить у культурне сьо годення незалежноï Украïни. Його твори пробуджують нацiо нальну свiдомiсть. Полiтик, письменник, художник, вiн ще має розкритися рiдному народовi рiзнобарвними гранями свого вели кого таланту.

      Як драматург Володимир Винниченко працював невтомно (понад 20 п’єс за 23 роки творчості), звертаючись до нових тем і проблем, не освоєних ще українським театром, з’ясовуючи їх новою драматургічною мовою.
     Вже з 1909 року п’єси Винниченка були у репертуарі українських і російських театрів, а згодом “Чорна Пантера і Білий Ведмідь”, “Брехня”, “Гріх”, довгий час не сходили зі сцени Берліна, Дрездена, Лейпцига, Рима.
     А на батьківщині письменника з усього творчого доробку саме драматургія найбільше зазнавала критики: від захоплення і гордості, “що в особі Винниченка ми, українці, виходимо на світову арену”, до повного заперечення ролі його модерно-психологічної драми у формуванні нового українського театру. Одні відчували, що п’єси Винниченка “відкривали ХХ вік” української драматургії, а інші вбачали у цих же п’єсах лише “копирсання у психіці”.
    Драми Володимира Винниченка – це стихія, бунт, виклик самому життю. Сміливістю тематики (свідомість та інстинкти, мораль і статеві проблеми, честь і зрада) драматург часто, на думку критики, виходив за межі дозволеного. Керуючись своїм відомим принципом “чесності з собою”, як і знаменитим висловом Шопенгауера: “Філософові, як і поетові, мораль не повинна закривати правди”, Винниченко піднімає завісу, проникає у найпотаємніші схови психології і проводить експерименти на людській душі.
      Героєм його п’єс стає новий суспільний тип інтелігента, тло дії – двадцяте століття, з його соціальними конфліктами і моральними протиріччями. Пошуки “правди життя” і “нової моралі” не є новацією, це норма для творів будь-якого європейського письменника.

“Чорна Пантера і Білий Ведмідь”
Герої твору – художник Корній Каневич (Білий Ведмідь), його невелика родина: дружина Рита – Чорна Пантера, мати, син – немовля і богемне оточення їх – “митці, їхні коханки й моделі”, - як сказано у ремарці.
Талановитий митець Каневич не утвердив себе поки ще належним чином; полотно, яке повинне засвідчити його талант, ще нестворене; тож і живе родина за кордоном, в Парижі, займаючи велике ательє, де батько пише картину для осіннього паризького Салону. Сім’я бере безпосередню участь у творчому процесі: Рита з малим Лесиком позує для полотна “Мадонна з немовлям”
Серед богемного гармидеру, суперечок про мистецтво й митців починає вже з першої дії звучати тривожна нота: Лесик захворів, вся праця Корнія під питанням.
Безтактна грубість, небажання перейнятися інтересами й почуттями чоловіка, вколоти чи ударити якнайдошкульніше аж ніяк не виправдовуються вболіванням за здоров’я дитини; все це риси тієї самої породи, яка бере свій початок від знаменитих Солох, Палажок і Парасок; можна сказати, риси певного національного типу. А чого варте сварливе вимагання грошей на ліки саме в той момент, коли чоловік взявся за пензель! І все це – зовсім не від нелюбові до Корнія, скоріше навпаки: це зрозуміле, хоча й брутально виражене бажання зосередити всю його увагу й почуття на собі, підігріти їх, довести до кипіння…
Конфлікт між подружжям загострюється і дедалі набирає ще більш потворних рис – у ньому боротьба самолюбства і воль, бажання кожного поставити себе, свою правоту вище – жорстка й нищівна війна, у вирі якої гине і дитина, і художній шедевр батька, і саме життя подружжя – все.
Недаремно Корній у цій боротьбі поступово втрачає довіру до дружини, до її застережень і сприймає їх лише як прояви самолюбства й егоїзму; втрачає розумні орієнтири в житті і Рита, яка робить немало злих дурниць. Врешті уся її етика щодо чоловіка виливається у бажання вчинити йому на зло. Злісно, егоїстично, потворно вони змагаються одне з одним навіть над трупом дитини, втрачаючи реальне відчуття того, що відбувається; Рита, щоб не роз’єднався їх тріумфіат (“Ми троє – одно!”) убиває в хвилину тяжкого душевного болю не тільки себе, а й його, більше того – знищує його картину.
У п’єсі перемагають не теорії, а знову ж таки природа (природні почуття любові до родини, до дитини – цих одвічних життєвих основ). Навіть Мистецтво – справжнє, велике Мистецтво – не може існувати в полярному холоді себелюбства, без тепла, без сув’язі рідних душ.

“Брехня” (1910)
У ній автор порушує морально-філософську та етичну проблеми.Центральна постать у п’єсі – Наталя Павлівна. Вона вирішує дилему як заспокоїти свою совість, своє бунтівне невдоволене “я” інтелігентної людини і виправдатися перед коханцем, щоб затримати його при собі. Для цього вона йде на компроміс з совістю і творить низку брехні. “Що є істина? –каже вона. – Істина є постаріла брехня, всяка брехня буває істиною”. Вона впевнена, що “людям зовсім не треба правди чи брехні, їм треба щастя… покою. Коли брехня може це дати, слава брехні”. В цій п'єсі вражає майстерність Винниченка - психолога. Він переконливо правдиво вмонтовує поведінку Наталі Павлівни.

"Грiх"
     Головна героïня Ї революцiонерка Марiя Ляшкiвська вважає, що в сучасному ïй свiтi нема такого поняття, як "грiх", що це пережитки "старого свiту". Але протягом твору вона змушена змiнити свою думку. "Маленький грiх" зрада товаришiв-революцiонерiв заради благородноï мети Ї порятунку з ув'язнення коханого чоловiка призводить до несподiваних для неï наслiдкiв: Марiя потрапляє в залежнiсть до слiдчого, бо, боячись викриття, змушена викону вати всi його бажання, видавати по одному своïх товаришiв, об манювати друзiв i самого коханого, якi розшукують зрадника. Усе це призводить до трагiчноï розв'язки: доведена до вiдчаю, усвi домлюючи, що коханий Iван не зрозумiє ïï зради i не пробачить ïй, Марiя накладає на себе руки, таким чином вдавшись до одного з найстрашнiших християнських грiхiв. Отже, протягом твору ми маємо можливiсть простежити весь "шлях" духовного руйнуван ня особистостi, замислитись над морально-фiлософськими про блемами драми, ïх актуальнiстю для сьогодення.


title: "Творчість Шевченка Тараса"

text:
Творчість Шевченка ТарасаГригоровича у  Австрійській  Літературі

Австрійська література і Тарас Шевченко
Поширення творів Тараса Шевченка в Австрії органічно пов'язане з перекладанням їх та критичним осмисленням літературної спадщини українського поета в німецькій літературі. Публікації в австрійських виданнях сприяли поширенню творів Шевченка не лише в Австрії, а й у Німеччині. В свою чергу переклади, що з'являлися в Німеччині, виконули ту саму функцію і в Австрії.
Перекладання і літературна критика в 19 столітті

Початок перекладанню і літературно-критичному осмисленню творчості Тараса Шевченка в австрійській літературі поклав Й.-Г. Обріст своєю книжкою «Тарас Григорович Шевченко — малоросійський поет» (Чернівці, 1870), де вміщено критично-бібліографічний нарис про поета і переклади його 14 творів. Книжка викликала зацікавленість творчістю Тараса Шевченка і протягом декількох десятиліть була тут єдиним основним джерелом інформаціїчитачів про українського поета, стимулювала до перекладання та дослідження його поезії німецькою мовою.
Значна роль у популяризації творів Тараса Шевченка в німецькомовних країнах в 70-их-80-их рр. належала К.-Е. Францозу — авторові ґрунтовної розвідки «Малоросіяни і їхній співець» у збірці «Від Дону до Дунаю» (Лейпціг, 1878) та статей у періодичних виданнях. Він розглядав творчість українського поета у зв'язку з розвитком української літератури, ставив Шевченка в один ряд з іншими визначними слов'янськими поетами — А. Міцкевичем, І. Тургенєвим і Л. Толстим, підкреслював його значення для світової літератури. Праці К. Е. Францоза, незважаючи на окремі хибні твердження не втратили свого історико-літературного значення. В той час твори Шевченка перекладали К. — Е. Францоз та В. Умлауф фон Франквель.
Австрійська література і Тарас Шевченко на початку 20 століття

На початку ХХ століття інтерес до творчості Тараса Шевченка в австрійській літературі пожвавився. Його поезією зацікавився Р. М. Рільке, який, подорожуючи Росією і Україною, 18 червня 1900 відвідав могилу Тараса Шевченка, а 13 серпня 1900 року придбав у Петербурзі збірку творів Шевченка у перекладі І. Бєлоусова.
В 1904—1906 рр. в Чернівцях вийшли «Вибрані поезії» Шевченка в перекладі Сергія Шпойнаровського. Деякі з них передруковано в австрійських періодичних виданнях. Певну роль у популяризації творів поета в Австро-Угорщині відіграв віденський ліберальний журнал «Ruthenische revue» (1903—1905), що 1906—1916 виходив під назвою «Ukrainische Rundschau» («Український огляд»). На його сторінках опубліковано багато перекладів Шевченкових творів, статей і досліджень про нього. Зокрема тут надруковано переклади Шевченка В. Горошовського, В. Фішера, та Івана Франка. В 1914 році було видано спеціальний ювілейний номер журналу (№ 3-4), присвячений Шевченкові. Цей номер вийшов тоді й окремим збірником під назвою «Тарас Шевченко — найбільший поет України». Найціннішою із статей збірника є «Присвята» І. Франка, в якій висвітлено творчість Шевченка з позицій революційно-демократичної критики. Опубліковані тут переклади А. — М. Боша, Ю. Віргінії, І. Франка, С. Шпойнаровського, Й.-Г. Обріста та О. Поповича і статті давали австрійському читачеві широке й загалом об'єктивне уявлення про українського поета.
Періодичні видання

Багато матеріалів про Шевченка опублікувала газета «Slavicshes Tagblatt» («Слов'янська щоденна газета») — номер за 10 березня 1911 року був присвячений пам'яті поета. Протягом 1914—1916 в австрійських періодичних виданнях — газеті «Ukrainische Nachrichten» («Український вісник») та інші — надруковано 30 віршів і поем Шевченка. Серед творів: «Заповіт», «Кавказ», «Мені однаково, чи буду» тощо. Деякі публікації про Шевченка, що з'явилися на сторінках австрійської періодичної преси під час Першої Світової Війни, мали наскрізь тенденційний характер, давали викривлене тлумачення творчості українського поета.
Важливим надбанням німецької шевченкіани є праця шведського славіста А. Єнсена «Тарас Шевченко. Життя українського поета» (Відень, 1916). Книжка викликала широкий резонанс у тодішній австрійській і німецькій пресі, послужила дальшим поштовхом для досліджень творчості українського поета.

Вшанування пам'яті Тараса Шевченка в Австрії

Передова австрійська громадськість взяла участь у вшануванні 100-річчя з дня смерті і 150-річчя з дня народження Шевченка. У Відні, Лінці та інших містах Австрії проведено урочисті вечори, де демонстувався фільм «Тарас Шевченко», організовано виставки. Шевченківські вечори влаштовувало Австрійсько-радянське товариство дружби, на одному з яких з доповіддю про Шевченка виступив професор Віденського університету Г. Вітрценс. У журналі «Wiener slawistisches Jahrbuch» («Віденський славістичний щорічник», 1962, т. 9) він вмістив статтю про Шевченка. В Австрії живе й працює перекладач творів Шевченка Г. Гупперт.
Твори Шевченка мають неабияке значення у світовій літературі. Популярність Шевченкових творів особливо бурхливо зростала в час національно-визвольних війн різних народів (у Польщі — перед 1863 роком, в Болгарії під час війни проти турецького поневолення в 60-70-ті роки XIX ст. Тому творчість Шевченка перекладалася на багато різних мов.
Мови на які перекладались твори:
Абхазька
Адигейська
Азербайджанська мова
Білоруська мова
Вірменська мова
Грузинська мова
Естонська мова
Латинська мова
Литовська мова
Мордовська мова
Таджицька мова
Татарська мова
Узбецька мова .

Переклади творів Тараса Шевченка
                  Дякую за увагу!)


title: Тарас Шевченко. Поема "Кавказ"

text:
ТАРАС ШЕВЧЕНКО. ПЕРІОД «ТРЬОХ ЛІТ». ПОЕМА «КАВКАЗ»
Підготувала учениця 9-А класу
Мельник Ганна

КРОСВОРД

1. Посада Тараса у пана         Енгельгардта?
К О З А Ч О К
2. Місто, де відбувалося вінчання Яреми та Оксани?
Л Е Б Е Д И Н
3. Фортеця, де відбувалася солдатська    служба митця?
О Р С Ь К А
4. Півострів – місце перебування              Т. Шевченка протягом семи років?
М А Н Г И Ш Л А К
5. Жанр «Лілеї»?
Б А Л А Д А
6. Соціальне становище молодого Тараса?

К Р І  П А К
8. Міфічні істоти, що є винними у смерті героїні твору «Причинна»?
Р У С А Л К И
7. Журнал, навколо якого згуртувалися українські письменники, знавці?
О С Н О В А
9. Що перемальовував майбутній митець у Літньому саду?
С Т А Т У  Ї

"Кавказ” вибухає перед читачем як вулкан, що з нутра свого кидає то полум’я, дим, сірку, то знову гарячу лаву, у якій стопились усілякі елементи. ...Ця поема валить, трощить, палить, убиває іронією, морозить правдою, сліпить блискавками порівнянь...

Б. Лепкий

ПЕРІОД «ТРЬОХ ЛІТ» (1843-1847)
У 1843 р. Шевченко поїхав на Україну, де не був 14 років. Відвідав він рідну Кирилівку, був і в інших місцях. Поета глибоко вразило тяжке становище закріпаченого селянства. Шевченко глянув тепер на життя народу не очима підлітка-кріпака, а очима дорослої освіченої людини з передовим політичним світоглядом. Митець побачив і відчув, що в народних масах росте сила гніву проти гнобителів. Від оспівування героїчного минулого й подвигів славних предків поет переходить до сатири, спрямованої проти царизму та поміщиків. Визріває критичний реалізм Т. Шевченка. З-під пера поета виходять сатири, сповнені великого революційного гніву: «Сон», «Кавказ», «І мертвим, і живим...». Мотиви революційної боротьби посіли значне місце в ліриці цих років («Три літа», «Заповіт», «Холодний Яр»). Зміни, що сталися в настроях і думках поета, яскраво передає він сам у вірші «Три літа».

ІСТОРИЧНА ОСНОВА ПОЕМИ «КАВКАЗ»
Восени 1845 року з Кавказу, де точилася війна, повертається український фольклорист О. Афанасьєв-Чужбинський, і Шевченко докладно розпитує його про цей край та черкесів. Війна на Кавказі тривала довгий період — з 1817 до 1864 року й закінчилася входженням краю до складу Росії.
Для офіцерів різних рангів ця війна була доброю нагодою здобувати чини, ордени, монарші милості, багатства. Крім того, у російській армії було багато шукачів легкої наживи. За наказом командування, озвірілі солдати грабували майно місцевих жителів, випалювали ліси, витоптували ниви й городи, вирубали сади й виноградники. Чоловіків, старих людей убивали, а жінок, дітей, юнаків та дівчат продавали в рабство.

СЛОВНИЧОК
ЧЕРКЕСИ

1. Народність, яка проживає в Карачаєво-Черкеській автономній області РРФСР; представники цієї народності.
2. заст. Загальна назва народностей, які населяли Північний Кавказ; представники цих народностей.

ДЖЕРЕЛА ДЛЯ НАПИСАННЯ ПОЕМИ
 Приводом для написання поеми була смерть близького знайомого Тараса Шевченка, офіцера Якова де Бальмена, який загинув у 1845 р. в одному з походів царського війська на Кавказ. Йому Кобзар присвятив поему «Кавказ».

 Боротьба між царським урядом і Шамілем, який очолював націоналістичний реакційний рух на Кавказі, відома в історії під назвою мюридизм.

 Матеріал про життя й побут кавказьких народів, який поет отримав від фольклориста О. Афанасьєва-Чужбинського. Отже, написаний твір у 1845 р. в Переяславі.

ІДЕЙНО-ХУДОЖНІЙ АНАЛІЗ
ТЕМА:

ІДЕЯ:

ЖАНР:

КОМПОЗИЦІЯ:

ОБРАЗ ПРОМЕТЕЯ В ПОЕМІ
○ Що вам відомо про Прометея?

○ Символом чого є Прометей у творі Тараса Шевченка?
(За давньогрецькими міфами Прометей — титан, який украв вогонь з Олімпу, де ним користувалися тільки боги, і передав його людям, за що був покараний Зевсом,— прикутий до скелі на Кавказі. Щодня орел викльовував у нього печінку, проте за ніч вона виростала знову. Прометей піддавався жахливим мукам)

(У творі Т. Шевченка, образ Прометея — символ народної волі, що не вмирає. Створюючи цей образ, поет не йшов сліпо за відомим грецьким міфом, а брав тільки деякі його риси, потрібні для втілення задуманого, а саме: фатальну трагічність і безсмертя Прометея. )

АНАЛІЗУВАННЯ ЗМІСТУ ТВОРУ
○ Чому на початку твору Тарас Шевченко використовує образ Прометея?

○ Чи погоджуєтесь ви з рядками «Кати знущаються над нами, А правда наша п’яна спить?

○ З ким порівнює Т. Шевченко «батюшків-царів»? Підтвердіть цитатою з твору.

○ Автор закликає: «До нас в науку!». Чому ми можемо навчити? Підтвердіть цитатою з твору.

○ За що Т. Шевченко критикує церкву? У чому він її звинувачує?

○ Як ви розумієте рядки: «По закону апостола Ви любите брата! Суєслови, лицеміри, Господом прокляті. Ви любите на братові шкуру, а не душу!»

○ Як наприкінці поеми Тарас Шевченко звертається до Якова де Бальмена? Підтвердіть рядками з твору.

ДОМАШНЄ ЗАВДАННЯ
Прочитати поему-містерію «Великий льох»
і поезію «Чигрине, Чигрине»


title: Тарас Шевченко - Поема «Наймичка». Спокута за вчинок чи одвічний подвиг матері?

text:
Тарас Григорович Шевченко. Поема «Наймичка». Спокута за вчинок чи одвічний подвиг матері?
Такого полум’яного культу материнства, такого апофеозу жіночого кохання і жіночої муки, мабуть, не знайти  ні в одного з поетів світу.М.Рильський
Проблема уроку: вчинок Ганни – це спокута за гріх чи одвічний подвиг матері?
Я не одна, - єсть у менеІ батько, і мати…Єсть у мене, туманочку, Туманочку, брате!..Я була багата…
Яким чином Ганна шукає вихід?Чи добре зробила Ганна, що підкинула сина чужим людям?
Я вважаю, що……тому що……наприклад…Отже,..
Як живеться сину Ганни у чужих людей?Як поводить себе Ганна?
        А коло дитини	Так і пада, ніби мати;	В будень і в неділю	Головоньку йому змиє	Й сорочечку білу	Що день божий надіває.	Грається, співає, 	Робить возики, а в свято –	То й з рук не спускає.
У яких рядках твору показано, як  Ганна з недосвідченої, розгубленої жінки стає розумною і розважливою матір’ю,  здатною найдорожчою ціною заплатити за щастя сина?
Спокутуючи свої гріхи протягом життя, чи отримала вона душевний спокій?Де вона шукає порятунку для душі?
Тричі крига замерзала, Тричі розтавала,Тричі наймичку у Київ Катря проводжала…
Чи відчувала Ганна на собі любов із боку членів родини? А за що її любили?Чому Ганна тільки перед смертю признається, що вона мати Марка?
Прости мене! Я караласьВесь вік в чужій хаті…Прости мене, мій синочку!Я… я твоя мати.
Що спільного між Катериною та Ганною, а в чому різниця?
На мене незабутнє враження справила поема…Я зрозумів (ла)…Думаю, що поема Т.Шевченка «Наймичка» полюбилася в народі тому…
Домашнє  завдання.Скласти порівняльну  характеристику образів Катерини і Ганни, скласти тести на тему «Жіноча доля у творчості Шевченка» (на вибір).


ВОЛОДИМИР ДАНИК ―ПОЕТ-ПІСНЯР


Повість М.Старицького "Облога Буші"


Урок-презентація “Світлий образ жінки-матері в поезії Т.Г. Шевченка”


Моделювання плечового одягу


title: "Василь Семенович Стус"

text:
Василь СеменовичСтус
Народе мій, до тебе я ще верну,
як в смерті обернуся до життя
своїм стражданням і незлим обличчям.
Як син, тобі доземно уклонюсь…
1938 - 1985
"Або світ прийме мене таким, як я
є, як  мене народила мати,або вб'є, знищить мене. Але я – не поступлюся!
    Виявляється, що об'єднати та згуртувати народ можуть не тільки подія, програма, гроші, але єдина справжня біографія людини, монумент якої має стати у самому серці України неподільним символом єднання, визнання та слави...

З кожної миті своєї, з
кожного почуття й думки  зроблю свій портрет, тобто
портрет цілого світу..."

Великий українець
Літературознавець.
Прозаїк.
Перекладач.
Великий поет ХХ століття.
Правозахисник.
Герой України.
Представник руху шістдесятників.
     ”Перші уроки поезії - мамині. Знала багато пісень і вміла дуже інтимно їх співати. Найбільший слід на душі - від маминої колискової "Ой, люлі, люлі, моя дитино". Шевченко над колискою - це не забувається…”
    ”У четвертому класі щось заримував про собаку. По-російськи. Жартівливе. Скоро пройшло…”       Перша публіцистика у віршах надрукована в 1959році.
Власне місце в розвитку стилів української поезії Стус знаходить у поєднанні елементів експресіонізму й сюрреалізму.

Минає час моїх дитячих вір.
І я себе з тим часом проминаю.
І вже не віднайдусь. І вже не знаю,
А чи впізнав би на човні новім

Свій давній берег. Ні, напевно, ні.
Бо сам собі, відринутий від болю,
Пливу за днем, за часом, за собою
в новому необжитому човні.

       Проби пера

Пропозицію Стуса опублікувати 1965 свою першу збірку віршів «Круговерть» відхилило видавництво. Незважаючи на позитивні відгуки рецензентів, було відхилено і його другу збірку — «Зимові дерева». Однак її опублікували в самвидаві. У 1970 книжка віршів поета «Зимові дерева» потрапила до Бельгії і була видана в Брюсселі.
У відкритих листах до Спілки письменників, Центрального Комітету Компартії, Верховної Ради Стус критикував панівну систему, що після відлиги стала повертатися до тоталітаризму, відновлення культу особи та порушення прав людини, протестував проти арештів у середовищі своїх колег. На початку 1970-х приєднався до групи захисту прав людини. Літературна діяльність поета, його звернення у вищі партійні інстанції з протестами проти порушення людських прав і критичними оцінками тогочасного режиму спричинили арешт у січні 1972.
  ...У чому полягає злочин Стуса, чому його так суворо карають?
Г. Бьолль: "Його так званий злочин полягає в тому, що він пише свої поезії по-українськи, а це інтерпретують як антирадянську діяльність... Стус пише свідомо по-українськи.»

Тюремне життя
    12 січня 1972 року — перший арешт; впродовж майже 9 місяців поет перебував у слідчому ізоляторі. 5 років у Мордовських таборах суворого режиму, 3 роки заслання на Колиму. Короткочасне звільнення і новий арешт, в’язниця, Магадан: ...ще на 15 років! Майже 12-річна неволя – скільки це днів, ночей, місяців ?
   В тюрмі Стус мав нестерпні умови. Але ці фашисти не зламали його! Хоч і пожертвував він багато чим – здоров’ям, стосунками з сином, перекладами і віршами, психічним станом…

   З ув’язнення звернувся із заявою до Верховної Ради СРСР з відмовою від громадянства: «…мати радянське громадянство є неможливою для мене річчю. Бути радянським громадянином — значить бути рабом…».
   «Мені зоря  сіяла нині вранці»
Мені зоря сіяла нині вранці,устромлена в вікно. І благодать —така ясна лягла мені на душусумиренну, що я збагнув блаженно:ота зоря — то тільки скалок болю,що вічністю протятий, мов огнем.Ота зоря — вістунка твого шляху,хреста і долі — ніби вічна мати,вивищена до неба (від земліна відстань справедливості) прощаєтобі хвилину розпачу, даєнаснагу віри, що далекий всесвітпочув твій тьмяний клич, але озвавсяприхованим бажанням співчуттята іскрою високої незгоди:бо жити — то не є долання меж,а навикання і самособою — наповнення.Лиш мати — вміє жити,аби світитися, немов зоря.
        «О земле втрачена явися»
О земле втрачена, явися
бодай у зболеному сні
і лазурове простелися,
пролийся мертвому мені!
І поверни у дні забуті,
росою згадок окропи,
віддай усеблагій покуті
і тихо вимов: лихо, спи!..

Літературний рід: лірика.
Жанр: ліричний вірш.
Вид лірики: патріотична.
Провідний мотив: мрія про повернення на рідну землю.
Віршовий розмір: ямб.
«Як добре те, що смерті не боюсь я»
Як добре те, що смерті не боюсь я і не питаю, чи тяжкий мій хрест. Що вам, богове, низько не клонюся в передчутті недовідомих верств. Що жив-любив і не набрався скверни, ненависті, прокльону, каяття. Народе мій, до тебе я ще верну, і в смерті обернуся до життя своїм стражденним і незлим обличчям, як син, тобі доземно поклонюсь і чесно гляну в чесні твої вічі, і чесними сльозами обіллюсь. Так хочеться пожити хоч годинку, коли моя розів'ється біда. Хай прийдуть в гості Леся Українка, Франко, Шевченко і Сковорода. Та вже! Мовчи! Заблуканий у пущі, уже не ремствуй, позирай у глиб, у суще, що розпукнеться в грядуще і ружею заквітне коло шиб.
Літературний рід: лірика.
Жанр: ліричний вірш.
Вид лірики: патріотична і філософська.
Провідний мотив: незламність, здатність залишатися людиною за будь-яких обставин.
Віршовий розмір: ямб.
                 Збірки віршів
«Круговерть» (1965)
«Зимові дерева» (1970)
«Веселий цвинтар» (1971)
«Час творчості» (1972)
«Палімпсести» (1977)
«Дорога болю» (1990)
«Під тягарем хреста» (1991)
«Вікна в позапростір» (1992)

                              Секрети творчої лабораторії поета:
співіснування стилів у творі, поєднання непоєднаного (звуки стають кольором, колір – запахом), внутрішні діалоги, розгорнуті порівняння, насиченість метафорами, внесення у мову діалектизмів, архаїзмів, власних словотворень тощо.

 Читати Василя Стуса надзвичайно цікаво і непросто. Його поезія “Наскрізь людська й людяна, вона повна піднесень і падінь, одчаїв і спалахів радості, прокльонів і прощень, криків болю й скреготів зціплених зубів, зіщулень у собі й розкривань безмежності світу”, - пише Ю.Шевельов .
             Утаємничена велич
 В одному з листів, адресованому світовій громадськості, відомий російський правозахисник А. Сахаров розцінив вирок Стусові як ганьбу радянської репресивної системи.
 Табірними наглядачами знищено збірку з приблизно 300 віршів. На знак протесту проти жорстокого поводження табірної адміністрації з політв’язнями кілька разів оголошував голодовки. У січні 1983 за передачу на волю зошита з віршами на рік був кинутий у камеру-одиночку. 28 серпня 1985 Стуса відправили в карцер за те, що читаючи книгу в камері, оперся ліктем на нари. На знак протесту він оголосив безстрокове сухе голодування. Помер в ніч з 3 на 4 вересня, можливо, від переохолодження.

                                 Стус і Нобель
Найпопулярніша інтерпретація історії про номінування українського поета і політв'язня Василя Стуса на Нобелівську премію з літератури 1985 року, виглядає дослівно так:

"...У таборі поет продовжував залишатися поетом і зумів навіть передати на волю свої записи - "З табірного зошита", які  були висунуті на здобуття Нобелівської премії 1985 року... Відомо, що в табір, де політв'язень Стус відбував покарання, надійшла телеграма, в якій повідомлялось, що він висунутий на Нобелівську премію і, серед іншого зазначалося, що мертвим премію не присуджують".
           Вшанування пам’яті
Поховали Василя Семеновича Стуса на табірному цвинтарі у с. Борисово Чусовського району Пермської області У листопаді 1989, завдяки клопотанням рідних і однодумців поета перепоховали в Києві на Байковому кладовищі.

	Пам'ятник Василю Стусу у Вінниці     2003 рік
                                                           Автор: Д.Волков
 25 грудня 1997 Указ Президента України
Л. Кучми Про нагородження відзнакою Президента України «Орден князя Ярослава Мудрого» V ступеня поета Василя Стуса(посмертно)
   1991 Стуса посмертно відзначено Шевченківською премією за збірку поезій «Дорога болю» (1990)

                                                        Нагороди
26 листопада 2005 Стусу посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена Держави.

    Премія імені Василя Стуса — премія заснована 1989року Українською асоціацією незалежної творчої інтелігенції(УАНТІ). Вперше вручалася у Львові. 1990 набула столичного статусу.

Премія присуджується авторам, які мають видатні успіхи у своїй галузі, займають виразну громадянську позицію, активно приіутні в українському культурному просторі.Насьогодні є вже більше, ніж 60 лауреатів.

   "Минуть десятиліття... Не буде образу Стуса як особи, не буде його розпинателів, не буде його теперішніх критиків. Дисидентство вивчатимуть у школах із нудних підручників історії літератури. Будуть інші проблеми і інші злоби дня. Але надовго лишиться універсальне, майстерне і щире в поезії Стуса..." (Ю Шевельов)

 Багато виникає питань щодо творчості В.Стуса “ Загратованого ” періоду. Відповіді на них нема і вже не буде. Нехай читач, замислившись, відповідає  на них на свій розсуд.

               Тести
У яке православне свято народився Василь Стус?
Ким був Василь Стус окрім поета?
Яке ім’я має син українського поета?
Яка перша збірка Василя Стуса?
Коли вперше заарештували видатного українця?
Скільки років свого життя Василь Стус провів у неволі?
Яка поезія має провідний мотив: «незламність, здатність залишатися людиною за будь-яких обставин»?
Яка можлива причина смерті Василя Стуса?
Коли помер великий українець?
На яку престижну премію був номінований Василь Стус?
На якому кладовищі похований поет?
Які престижні українські нагороди отримав Василь Стус посмертно?


Улас Самчук - Життєвий і творчий шлях письменника


Т. ШЕВЧЕНКО. ТВОРЧЕ ЖИТТЯ ПОЕТА. «МЕНІ ТРИНАДЦЯТИЙ МИНАЛО».


Моделювання спідниці. Підготовка викрійки до розкроювання.


Сергій Жадан. Варіант 6


title: В.Самійленко, "Не вмре поезія", "На печі"

text:
ВОЛОДИМИР САМІЙЛЕНКО
«Не вмре поезія»
«На печі»

Портфоліо письменника:
Прізвище від народження:  Самійленко Володимир Іванович
Псевдоніми, криптоніми:  В. Сивенький, Іваненко, В. Полтавець, Л. Сумний.
Дата народження:	22 січня (3 лютого) 1864
Місце народження:	Великі Сорочинці
Дата смерті:	12 серпня 1925 (61 рік)
Місце смерті:	Боярка
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	поет, драматург

Творчість Самійленка збагатила українську літературу, розширила її рамки, збагатила українську мову, розкрила світові її скарби і цим забезпечила Самійленкові місце в історії української літератури.
                Олег Бабишкін

Найповніше талант Самійленка розкрився в сфері сатири й гумору. Тут поет показав себе блискучим майстром художнього слова.
           Анатолій Каспрук

Поету,  кажуть,  треба  знати  мову
 Та  ще  уміти  вправно  римувать.
 Натхнення  і  талант  -  і  все  готове  -
 Слова  самі  піснями  забринять.
                 Василь Симоненко

«Не вмре поезія»  (1891р.)
Тема: розповідь про призначення поезії в житті людини, показ сили поетичного слова, яка   здатна торкатися найпотаємніших струн людської душі, будити в ній приспані почуття, нагадувати, що ти — Людина, і спонукати до дії задля здійснення поставлених цілей.

Ідея: уславлення великої сили і безсмертя поезії, що є натхненницею духовності людини на землі ; утвердження думки, що праця поета – поетична творчість - найнеобхідніша, що жити їй, допоки існує земля, «поки природи глас людина серцем слуха...», бо  душа потребуватиме чогось вищого і небуденного, а поезія пробуджуватиме забуті мрії і сподівання.

Вид лірики: громадянська
Віршовий розмір: шестистопний ямб
Римування: перехресне
Художні засоби вірша:
Метафора: «не вмре поезія», «не  згине  творчість  духа», «душа  бажає», «викличе  в  душі», «віщі  голоси  … промовлять», «наберуть  … сили», «поезія  … радощів  додасть».
Епітети: «клопоти  крамарські», «з  меж  вузьких», «людськість  ціла», «вищого  бажання», « забутих  мрій», «нової  сили», «останняя  могила».
Повтори: «не вмре поезія», «поки», «на землі», «в  серці», «серцем», «серця».

Роль митця у суспільному житті:
І поки на землі ще є одна сльозина,
Поезія її нащадкам передасть;
І поки на землі ще втіха є невинна,
Поезія в її ще радощів додасть.

Ґронування до слова «поет»:
Поет
слово
мислитель
 мистецтво
творець
борець
патріот
рима
вірш
поема
 геніальність
 талант
 провидець
 поезія
 пісня

Сенкан
1.Поезія.
2.Чуттєва, прекрасна.
3.Слухаю , захоплююсь, вражаюсь.
4.Отримую насолоду  від вірша.
5.Творчість.
1 Поет.
2.Геніальний, талановитий.
3. Бореться, пробуджує, надихає .
4.Творчість хвилює,  служить народові.
5. Співець.

Теорія літератури:
Гумор (англ. humour — настрій, удача, натура, від лат. humor — волога, рідина) — доброзичливий сміх, спрямований на викриття певних вад людського характеру чи недоладності в житті людей, у їх поведінці; спосіб зображення комічного.

 Сатира (лат. satira,  від satura — суміш, усяка всячина) — вид художньої літератури у прозі чи віршах, де зображення здійснюється через різке осміювання, критику всього негативного. Об’єкт висміювання часто малюється в перебільшеному смішному чи комічному вигляді. У вузькому значенні — вірші з таким змістом.

Теорія літератури:
 Антитеза (гр. antithesis — протиставлення) — стилістична фігура протиставлення явищ, предметів, характерів, посилює змістовне й емоційне звучання твору. Використовується і віршах прислів’ях та приказках, у назвах книг і творів.

 Іронія (гр. eironeia — удавання, лукавство) — троп: приховане кепкування, глузування. Також уживання слова в оберненому, протилежному значенні. Наприклад, із серйозним виглядом удавано стверджують протилежне тому, що думають у дійсності про якесь явище чи людину. Іронія може бути доброзичливою, сумною, злою, дошкульною, гнівною. Дошкульна, гнівна іронія близька до сарказму.

«На печі»
(Українська патріотична дума)   (1898р.)
Тема : висміювання  псевдопатріотів, котрі, перебуваючи осторонь політичного і суспільного життя, на словах декларують свою любов до Батьківщини, не зробивши задля неї нічого корисного.

Ідея : заклик до активного суспільно- політичного життя,  утвердження необхідності допомагати своїй Вітчизні  і рідному народові  не словом,а ділом.

Жанр: патріотична дума
Віршовий розмір: анапест
Римування: перехресне
Художні засоби вірша:
Епітети - Вкраїну мою; піч - не чужа; українська  піч;  думки рідні;  Луг дорогий; форми вигідні; наші предки; труд важкий; еволюція значна; нових діячів; слово гаряче.
Метафори - серце сповнялось клопотом;І думки надиха мені рідні; слово гаряче за зброю.
Гіпербола - пролежав я цілий свій вік на печі.

Образи псевдопатріотів:
Псевдопатріоти, перебуваючи осторонь політичного і суспільного життя, на словах декларують свою любов до Батьківщини, не зробивши задля неї нічого корисного. Авторові вдалося у невеликому за обсягом вірші показати всю брехливість і недолугість псевдопатріотів, які, не злазячи з печі, намагаються привернути до себе увагу спільноти.
Єдиним виправданням для ура-патріотів, як їм здається, є те, що піч — «не чужа, українська то піч, і думки надиха мені рідні...» А далі — одні лише нездійсненні мрії і порожні слова про історичні та національні цінності.

Можна прибрати дату написання, додати в дужках підзаголовок — ця поезія буде актуальною і сьогодні. Псевдопатріоти не вивелися і дотепер. Інколи, спостерігаючи полеміку партійних діячів уже нового тисячоліття, мимоволі дивуєшся, як Володимир Самійленко ще століття тому міг так влучно описати порожні балачки нинішніх окремих політиків.
Актуальність політичної сатири В. Самійленка:

     Любов до України, як стверджує
В. Самійленко, — не порожні слова. Цю тезу він довів своїм життям і своєю творчістю. Адже все, про що він писав, присвячувалось рідній країні, яку любив святою і нездоланною любов'ю. Окремий цикл його поезій має промовисту назву «Україні».
      Громадянська позиція Володимира Самійленка — істинний  патріотизм  і вболівання  за долю любої його серцю України. Хотілося б, щоб майстерність поетичного слова В. Самійленка, його твори залишилися в історії літератури якнайдовше, а от реалії, описані у сатиричних творах, — зникли якнайшвидше.
Патріотизм Володимира Самійленка:


Симон Васильович Петлюра (1879 - 1926)


Українські письменники- твори для дітей


title: Павло Тичина - Життєвий і творчий шлях поета

text:
Павло Григорович Тичина
Син України, її чорнозему,
 її безкрайнього степу.
                Є.Маланюк

Поете, любити свій край не є злочин,
Коли це для всіх!
        Павло Тичина
Геніальний співець українського відродження.
                   Василь Барка
Портфоліо поета
Дата народження:	11 (23) січня 1891
Місце народження:	с. Піски Чернігівської
                                                               губернії
 *  Дата смерті:	                 16 вересня 1967 (76 років)
Місце смерті:	                  Київ
Національність:    	 українець
Мова творів:	               українська
Рід діяльності:	            поет, перекладач, публіцист,
                                                         літературознавець
  *  Роки активності:	з 1906
Жанр:	                           вірш, поема, нарис, оповідання
«Арфами, арфами…»
Арфами,арфами –
Золотими, голосними
Обізвалися гаї
Самодзвонними:
Йде весна  запашна,
Квітами-перлами закосичена..
«Арфами, арфами…»(1914)
 Тема: зображення краси природи, прихід весни.
 Головна думка : уславлення  у творі краси природи, гімн весні, молодості, вірі в щастя.
Жанр : пейзажна лірика
 Римування: перехресне.
 Віршований розмір : дактиль з хореем.
Композиція: поезія складається з 4 строф: І строфа – Прихід весни. ІІ строфа – Віщування грози. ІІІ строфа – Милування весною. ІV строфа - Розкривається душевний стан героя.
     Твір сповнений  вітаїзму (життєствердження).
Епітети:  весна запашна, бій вогневий, арфами самодзвонними;
Метафори: йде весна запашна, арфами обізвалися гаї, ой одкрий колос вій;
Порівняння:  думами, думами, наче море кораблями; поточки, як дзвіночки, жайворон, як золотий: квітами-перлами;
Асонанс : літери о, а (створюють широту, лунність, розложистість);
Алітерація:  л, м, н, в,р ( дає можливості чергуватися ніжності з рішучістю);
Рефрени:  йде весна запашна, квітами-перлами закосичена; сміх буде, плач буде перламутровий;
Інверсія: Арфами, арфами- золотими, голосними обізвалися гаї;
Антитеза : сміх буде, плач буде.
Символіка :  кораблі – мандри, море – безмежжя, бій вогневий – передчуття боротьби; блакитний колір – легкість, далечінь; вогневий (червоний) – хвилювання; золотий – багатство, радість, життя.
Авторські неологізми:  самодзвонними, ніжнотонними;
Пестливі слова: поточки, дзвіночки;
Риторичні оклики : Буде бій!, вогневий!, ой одкрий колос вій!;
Поєднання ознак різних стилів: експресіонізму ( посилена увага до природи, все в ній є нерозривною цілістю), імпресіонізму ( увага до кольорів, звуків), символізму ( використання символів), неоромантизму ( ліричний герой – мужня особистість, що прагне змін, пригод).
«О панно Інно, панно Інно!»
О панно Інно, панно Інно!
Я – сам. Вікно. Сніги...
Сестру я Вашу так любив –
Дитинно, злото- цінно.
«О панно Інно, панно Інно!»(1915)
Тема:
Ідея: уславлення романтичних почуттів молодого поета, а саме: вічного кохання.
Жанр: інтимна лірика.
Провідний мотив: нестерпна туга за втраченим коханням, поєднана зі світлим спогадом про нього.
Віршовий розмір: ямб.
зображення великого кохання до ніжної та величної Панни, відображення нестерпної туги за втраченим.
Композиція: вірш складається з двох восьмирядкових строф. Перша строфа – мажорна, це згадка про ніжне почуття. Друга – мінорна, сум, туга за втраченим.
Епітети : зимовий вечір,;
Метафори :любові усміх квітне раз, шепіт гаю;
Порівняння: я ваші очі пам’ятаю, як музику, як спів;
Парцеляція: Я – сам. Вікно. Сніги. Давно. Зимовий вечір. Тиша. Ми.
Використання повторів:  о панно Інно, сніги;
Асонанс літер о, і (створюють широту,, розложистість; асоціюються зі спокоєм, ніжністю, болем );
Алітерація  н, в, ( в першій строфі створює ніжність, повільність; а шиплячих та р у другій строфі – сум, швидкість, трагізм);
Інверсія:  цвіли луги, сестру я вашу так любив;
Авторські неологізми: дитинно, злотоцінно;
Риторичні  звертання, запитання, ствердження: О панно Інно, панно Інно!; Любив? Ти рідну стрів!;
Оксиморон: любові усміх квітне раз – ще й тлінно;
Символи:  вікно – розлука, вічність;  сніги – холод душі, смерть надії, самотність, безнадія; квітучі луги – розквіт кохання; небо – безмежжя, потяг до високого; блакитний колір – легкість, далечінь;  золотий – багатство почуттів, радість, життя; білий – чистота і, в той же час, фатальність.

        «Пам’яті тридцяти»

На Аскольдовій могилі
Поховали їх –
Тридцять мучнів українців,
Славних, молодих...
На Аскольдовій могилі
Український цвіт!
«Пам’яті тридцяти» (1918)
 Тема: зображення самопожертви заради Батьківщини.
Ідея: утвердження патріотизму і гуманізму, осудження жорстокості, терору, класової ненависті.
Жанр: вірш-реквієм
Вид лірики: громадянська
Символи вірша: Сонце, вітер, Дніпро —символи життя, можливого щастя, радощів; кривава дорога — нещасливе  майбутнє; Каїн – зрадник свого народу.
Епітети: славних, молодих, коханий, кривавих;
 Метафори: сонце квітне, вітер грає, рука посміла знятись;
Риторичні  запитання:  На кого завзявся Каїн? На кого посміла знятись зрадника рука?
Звертання: Боже, покарай!
Анафора: на Аскольдовій могилі;

«Ви знаєте, як липа шелестить...»
Ви знаєте, як липа шелестить
У місячні весняні ночі?
Кохана спить, кохана спить,
Піди збуди, цілуй їй очі,
Кохана спить...
Ви ж чули ж бо: так липа шелестить.
«Ви знаєте, як липа шелестить...»(1911)
Тема : вираження  перших і тендітних емоцій, які народжуються в душі юного ліричного героя.
Ідея: хвилюючі ноти передчуття щастя і глибинне злиття з природою, уславлення гармонії.
Вид лірики: інтимна
Жанр: пейзаж-паралелізм
Віршовий розмір: чотиристопний ямб з незакінченою стопою.
Римування: суміжне
Епітети:   місячні, весняні ночі, старі гаї;
Метафори: сплять старі гаї, вони все бачать крізь тумани, чують дідугани;
Синекдоха:  дідугани;
Риторичні питання, риторичні ствердження :Ви знаєте, як липа шелестить?, ви знаєте, як сплять старі гаї?  Та ви вже знаєте, як сплять старі гаї!;
Оксиморон:  сплять старі гаї  - вони  все бачать крізь тумани;
 Анафора : ви знаєте…;
Асонанс літер е, і з вкрапленнями  о (створюють ніжність, спокій, лунність, відчуття кохання);
Алітерація л,  н, с, п, ц, х, ч, ш, т ( дає можливість почути шелест листя з тихими нічними звуками);
Символи:   небо –  безмежжя; місяць – символ вічності, світла; зорі – символ кохання, радості; липа – символ жіночності, кохання;    золотий колір – багатство, радість, життя.
Поєднання ознак різних стилів: експресіонізму ( посилена увага до природи, все в ній є нерозривною цілістю), імпресіонізму ( увага до кольорів, звуків), символізму ( використання символів), неоромантизму ( ліричний герой  сповнений передчуття змін, щастя, повністю злитий з природою; звернення до фольклору(паралелізм) ).

Кларнетизм
             Кларнетизм — термін, запропонований Ю. Лавріненком та В.Баркою для позначення стильової якості синтетичної лірики раннього Павла Тичини, який  походить від назви його збірки «Сонячні кларнети» (1918).
Визначальні риси кларнетизму:
•	«кольоровий слух»
•	«слуховий колір»
•	аристократичність духу
•	поетичний всесвіт
•	філософська ідея    все-   єднання
         Вітаїстичність
Вітаїстичність (лат. Vita — життя) — риса модерністської літератури перших десятиліть XX століття, що виявилась у погляді на стихію життя як першооснову світових процесів. В українській літературі вітаїстичність позначилась на формуванні «романтики вітаїзму» з її настановою на перетворення світу, формування активної, сильної особистості та нації. Вітаїстичність притаманна раннім творам П. Тичини, вона яскраво виявилась у поемі «Золотий гомін».
Є.Маланюк «Сучасники».Павлові  Тичині.
                                          *****
Раптом... брязнуло враз! І ридально навік розірвалось...
І бездонним проваллям дихнула порожня луна.
...від кларнета твого — пофарбована дудка зосталась.
...в скривавлений Жовтень— ясна обернулась Весна.
На межі двох епох, староруського золота повен,
Зазгучав сонценосно твій сонячно-ярий оркестр —
І під сурму архангела рушив воскреснувший човен,
Й над мощами народу хитнувсь кам'яний його хрест.
Василь Стус «Феномен доби»
«В історії світової літератури, мабуть, не знайдеться іншого такого прикладу, коли б поет віддав половину свого життя високій поезії, а половину — нещадній боротьбі зі своїм геніальним обдаруванням»…
 «Слава генія, змушеного бути пігмеєм, блазнем при дворі кривавого короля, була заборонена. Слава ж пігмея, що став паразитувати на тлі генія, була забезпечена величезним пропагандистським  трестом».
«Покара  славою – одна з найновіших і найефективніших форм боротьби з мистецтвом».

Пам'ятник П.Тичині у с.Піски
 Могила П.Г.Тичини на Байковому кладовищі
Тестові завдання. Творчість П.Г.Тичини
 1. Синтез словесних і музичних способів вираження думки, поєднання зорових, живописних, слухових образів – це ознака стилю, що називається
А )  символізм; Б)   футуризм; В)   імпресіонізм;
Г)   кларнетизм
 2. Перша збірка П.Тичини мала назву
А)  «Партія веде»; Б)  «Чернігів»; В)  «Плуг»; Г)  «Сонячні кларнети»
 3. До українських письменників «розстріляного відродження» належить
А)  П. Тичина; Б)  Ю. Яновський; В ) Є.Плужник;
 Г)  М.Рильський
 4.Поезії П. Тичини раннього періоду творчості притаманні стильові ознаки літературного напряму
А)  футуризму; Б)  реалізму; В)  романтизму;
Г)  імпресіонізму; Д)  символізму
 5. Лексичні засоби, використані П. Тичиною, - самодзвонними, златоцінно, ніжнотонними, дитинно  - називаються
А ) авторські неологізми;   Б)  синоніми; В)  порівняння;
 Г)  риторичні фігури
 6. Прочитайте уривок із вірша П. Тичини «Арфами, арфами..»
Буде бій ,
ВогневийІ
Сміх буде, плач буде
Перламутровий...
 У поданому уривку НЕМАЄ
А) епітета; Б) повторів; В) антонімів; Г) анафори;
Д) риторичного оклику
 7. В основу композиції вірша  «Скорботна мати» покладено
А)  контраст  ;Б ) порівняння; В)  паралелізм;
 Г)  антистрофу
 8. Гімн весні як символу любові, життя й натхнення — це провідний мотив твору
А) «Пам’яти тридцяти»; Б) «Ви знаєте, як липа шелестить…»; В) «О панно Інно…»; Г) «Арфами, арфами...»
 9. Єдинопочаток, повторення окремих слів чи словосполучень на початку рядків вірша — це
А) епіфора; Б) антитеза; В )анафора; Г) алюзія;
Д) епітет
10. Рядки
На межі двох епох, староруського золота повен,
Зазгучав сонценосно твій сонячно-яркий оркестр…
Павлові Тичині присвятив
А  )Євген Маланюк; Б ) Максим Рильський;
В ) Юрій Лавріненко; Г)  О. Олесь
11.Який художній засіб П.Тичина використав у рядках:
Квітне сонце, грає вітер
І Дніпро-ріка?
А) оксиморон; Б) синекдоху; В) метонімію; г)метафору
12.Установити відповідність між поетичними рядками та назвами поетичних творів:
1. Йде весна запашна, квітами-перлами                    А) «О панно Інно...»
закосичена.                                                                          Б) «Подивилась ясно...»
2. Я ваші очі пам’ятаю, як музику,                               В) «Арфами, арфами...»
як спів                                                                                Г) «Одчиняйте двері...»
3. Ви знаєте,як сплять старі гаї?                                Д) «Ви знаєте, як липа
                                                                                шелестить»
 4.Заспівали скрипки у моїй душі