title: Павло Тичин

text:
Катерина Білокур
     Дата народження:
25 листопада      (7 грудня) 1900
    Місце народження:
Богданівка, Пирятинський повіт, Полтавська  губернія
    Дата смерті:
10 червня 1961
    Місце смерті:
Яготин, Київська область
    Національність:
українка
Громадянство:
СРСР
Жанр:
живопис
Напрямок:
народний декоративний живопис
Дитинство
         Катерина Білокур народилася в селі Богданівка Пирятинського повіту Полтавської губернії (тепер це Яготинський район Київської області). Коли саме — до кінця не з'ясовано. Сама художниця називала і 23, і 24 листопада, і 1900, і 1901 рік. Офіційною датою її народження було зрештою визнано 25 листопада (7 грудня) 1900 року. Це було логічніше за все, адже 25 листопада — день Святої великомучениці Катерини.
          Білокури були не бідними селянами, тримали худобу, мали будинок, критий залізом, а головне — землю. Батько художниці, Василь Йосипович, володів двома з половиною десятинами, дід був, очевидно, ще заможнішим. Крім Катерини, в сім'ї були ще два сини — Григорій і Павло.
         Приблизно у 6 —7 років Катерина навчилася читати. Батько і дід спочатку допомагали їй у цьому, але були здивовані власними успіхами дівчинки. На сімейній раді було вирішено — у школу Катрю не віддавати, оскільки читати вона і так вміє, а економія одягу й особливо взуття — величезна. А от посадити її за прядку — давно пора. Втім, це заняття дозволили сполучати з читанням букваря.
Потяг до малювання
         Коли саме майбутня художниця почала малювати — сказати важко, але, очевидно, це відбулося не в дитинстві, а вже в отроцтві. Малювала вуглем на шматочках полотнини. У 14 років Катерину застали за цим безглуздим, як усі вважали, заняттям. Було вжито невідкладних заходів — різки та найсуворіша заборона малювати. Відтепер дівчинці доводилося творити потайки.
         Збереглася, проте, легенда, яка свідчить про неабияку популярність спроб 15—17-літньої Катрі і навіть їхнє визнання. Сусід і родич Білокурів Микита Тонконіг, який володів водяним млином, був пристрасним театралом. Разом із своїми однодумцями він організував щось на зразок театральної студії. Поставлені Тонконогом п'єси мали чималий місцевий успіх. Знаючи, що Катерина Білокур «уміє малювати», творчий мірошник попросив її допомогти з декораціями. Дівчина із задоволенням малювала, дивилася, а пізніше, до речі, і грала на сцені цього унікального «театру на воді».
         У ставленні односельців до захоплення Катерини Білокур переважала точка зору її матері, Якилини Павлівни: «От покарав нас Господь такою дочкою! У людей дочки в таких літах уже заміж повиходили, їхні матері зятів мають, а наша (не при хаті згадувати!) чортів малює!»
У технікумі
         У 1922 або в 1923 році Катерина Білокур (за однією версією — у календарі, за іншою — у часопису «Радянське село») прочитала про Миргородський технікум художньої кераміки. Слово «кераміка» виявилося для неї незнайомим, а от слово «художній» було зрозуміло. Якщо технікум «художній», то в ньому не інакше як навчають художників! Вперше покинувши Богданівку, Катерина Білокур вирушає до Миргорода. Її багаж складався з двох малюнків: «копія з якоїсь картинки» і начерк дідівської хати з натури, — виконаних уже не на полотнині, а на спеціально для цього випадку придбаному папері. Малюнки повинні були свідчити, що дівчина справді має талант, достатній для вступу до технікуму.
         Але розмова в Миргородському технікумі почалася і закінчилася, по суті, одним питанням — чи є документ про закінчення семирічки? Такого документа в Катерини Білокур не було, і на її малюнки навіть не глянули.
          Розчарування було болісним. Дівчина робить відчайдушну спробу — перекидає свої малюнки через паркан у сад технікуму, раптом «студенти» їх піднімуть, оцінять — і гукнуть, запропонують залишитися? Катерина довго озиралася і все не вірила, що її так і не покликали. Вражена, вона йде додому з Миргорода пішки.
Драмгурток
           Від катастрофи її врятувала творчість — незважаючи ні на що, малювати Катерина не кинула, а ще й почала відвідувати драмгурток, організований подружжям Іваном Григоровичем і Ніною Василівною Калитою, богданівськими вчителями. Батьки Катерини погодилися на участь дочки у виставах, але за однієї умови — драмгурток не повинен заважати роботі по господарству. Вивчення ролей доводилось поєднувати з роботою на городі.
             У драмгуртку зібралася талановита, а головне — цікава молодь. Ставили «Наталку Полтавку» Котляревського, "Сватання на Гончарівці" Квітки-Основ'яненка, Наймичку" і Безталанну" Карпенка-Карого, Матір-наймичку" Тогобочного — інсценізацію «Наймички» Шевченка і багато чого іншого. Катерина грала самовіддано. Щоправда, свій вік (24-26 років) вона вважала непідходящим для ролей дівчат і переважно грала «молодиць».

         Серед юнаків і дівчат, що зібралися в богданівському драмгуртку, був і Олександр Кравченко. Його дещо загадково називають «знехтуваним женихом» Катерини Білокур. Можливо, ця історія пов'язана саме з його ім'ям: майбутня авторка «Колгоспного поля» і «Буйни» відкинула подарований їй букет зі словами: «Якщо ти до квітів жорстокий, то на яку ласку мені сподіватися від тебе?». Адже квіти — живі. Всі свої картини вона буде створювати тільки з натури.
           У 1928 році Катерина Білокур дізнається про набір студентів у Київський театральний технікум і вирішує ще раз спробувати свої сили. Чому саме театральний технікум — не зовсім зрозуміло. Можливо, зіграв свою роль богданівський драмгурток, а можливо — хотілося будь-що вирватися з дому й одержати професійну художню освіту. Адже в Києві, напевно, є і художники, і художні школи. Вступивши до театрального технікуму, можна буде малювати далі, а там її роботи, напевно, помітять і допоможуть перевестися в яку-небудь художню школу. Так міркувала Катерина Білокур. До поїздки в Київ вона готувалася ґрунтовно — узяла метрику і довідку про стан здоров'я. Але й у Театральному технікумі розмова почалася з питання про закінчення семирічки — і цим питанням, загалом, закінчилася.
Випробувальний час
            Наступає, мабуть, найважчий період у житті Катерини Білокур. Особливо болісно переживала вона відсутність духовної підтримки. В цей же час вона вирушає у справжнє паломництво до Канева, на могилу Тараса Шевченка. Розпач часом обіймав так сильно, що глибоко віруюча жінка ладна була покінчити з життям. Її хворі ноги — пам'ять про спробу втопитися пізньої осені 1934 року в крижаній воді Чугмака. Але в тому ж 1934 році приймається найважливіше і безповоротне рішення: «Я буду художником». Якщо навчитися цього ніде не вдається, вона вирішує учитися самостійно. Василь Йосипович резюмував своє ставлення до повідомлення дочки словами : «Ну, малюй, будь ти розпроклята! Лайки і доброго слова ти не слухаєш. А бити — я вже втомився з тобою б'ючись!» Якилина Павлівна була, очевидно, тієї ж думки.

          Отже, Катря Білокур починає опановувати непросте ремесло художника сама. Саме ремеслом, іншими словами — технічною стороною мистецтва. Малюнки вугіллям на шматочках полотнини залишилися в минулому. В минулому і картини, створені фарбами власного виготовлення на картоні і фанері. Аквареллю і олівцем вона завжди працювала мало і неохоче. Художницю найбільше приваблюють олійні фарби. Вони здаються їй сліпучими, навіть їхні назви звучать казково: кіновар світло- і темно-червона, кобальт темно-синій, ультрамарин, кадмій червоний, краплак темно-рожевий… Це її улюблені фарби. Пензлі вона робить сама — вибирає з котячого хвоста волоски однакової довжини: 9, 12 або 36. Для кожної фарби — свій пензлик.
             Наставники в оволодінні масляним живописом у Катрі Білокур, очевидно, усе-таки були. Хтось навчив її ґрунтувати полотно, тому що спочатку вона намагалася писати безпосередньо на полотні, але картини швидко темніли і жухли. Можливо, їй знову допоміг вчитель Іван Григорович Калита, теж художник-аматор, а можливо — іконописець із Смотриків, єдиний художник, якого поважав її батько. Але вже в тому ж поворотному 1934 році Катря Білокур створює «Берізку» — одну з трьох картин, що принесли їй всесвітню популярність. Через рік народжуються «Квіти за тином» —- інший прославлений шедевр.
Радісні часи
              Настає 1939 рік. Катерині Білокур 39 років. За сільськими уявленнями, вона вже стара, і до того ж дивачка, «одержима», що усе квіточки малює. Але, здається, саме в 1939 році часи випробувань для неї минають. Втрутився випадок. Або доля.
              Художниця відвідала двоюрідну сестру, Любов Тонконіг, що жила через річку — і там, гостюючи, почула по радіо пісню «Чи я в лузі не калита була?» у виконанні прославленої Оксани Петрусенко. Чи то пісня, чи то голос, а може бути, і те, і інше так вразили Катерину, що вона всю ніч просиділа над листом — і вранці відправила його за досить незвичною адресою: «Київ, академічний театр, Оксані Петрусенко».
              Проте слава співачки була настільки широкою, що лист не загубився і дійшов до адресата. Вкладений у конверт разом із листом малюнок на шматочку полотна — калина, вразив Оксану Петрусенко. Вона радиться з друзями — Касіяном, Тичиною, іде у Центр народної творчості, викладає суть справи. У Полтаву надходить розпорядження — з'їздити в Богданівку, знайти Катрю Білокур, поцікавитися її роботами.

 І от — у Богданівку приїжджає Володимир Хитько, що очолював тоді художньо-методичну раду обласного Будинку народної творчості. Він приголомшений, декілька картин забирає із собою в Полтаву, показує колезі і другу, художнику Матвієві Донцову. Рішення однозначне — негайно влаштувати виставку. І в 1940 році в Полтавському будинку народної творчості відкривається персональна виставка художниці-самоучки з Богданівки Катрі Білокур. Виставка складалася лише з 11 картин.
             Успіх величезний. Катерину Білокур преміюють поїздкою до Москви. Її супроводжує Володимир Хитько. Художниця відвідує Третьяковську галерею, Пушкінський музей, музей Леніна. Головне враження — «малі голландці», художники-передвижники і французькі імпресіоністи. Втім, відомі картини Катрю Білокур одночасно і захопили, і приголомшили. Якийсь час після цього вона навіть не могла працювати: «Куди мені бути художницею? Я — ніщо! Моя мазанина нікудишня! Я там таке бачила! Усе таке чудове, недосяжне для мене! Куди мені, дурній сільській дівці, і думати про якусь умілість! І хіба я можу щось путнє робити?!». Але заспокоївшись, вона знову і знову пише квіти, які не може не писати, тому що краще за них немає нічого у світі. У 1941 році Катря Білокур створює «Польові квіти».
Творчість
                Потім — війна. А в 1944 році в Богданівку приїжджає директор Державного музею українського народного декоративного мистецтва Василь Нагай — запропонувати виставку і закупити картини. До речі, саме стараннями цієї людини Музей українського народного декоративного мистецтва має найкращу колекцію робіт Катрі Білокур.
                 Одну за одною створює художниця свої прославлені картини — «Декоративні квіти» (1945), «Привіт врожаю» (1946), «Колгоспне поле» (1948—1949), «Цар Колос» (1949), «Сніданок» («Снідання») (1950), «Квіти і берізка ввечері» (1950), «Кавун, морква, квіти» (1951), «Квіти і виноград» (1953—1958), «У Богданівці на Загреблі» (1955), «Хата в Богданівці» (1955), «Георгіни» (1957), «Півонії» (1958), «Натюрморт із колосками і глечиком» (1958—1959), «Букет цвітів» (1959)… Квіти писала завжди живі, з натури, нерідко поєднуючи в одній картині весняні й осінні — така картина і створювалася, природно, з весни до осені. Працювала самозабутньо, але не поспішаючи. Шість жоржин на картині «Колгоспне поле» малювала три тижні, проте залишилася ними задоволена. Любила, малювала, оспівувала передусім квіти, але не тільки. Катерина Білокур — автор пейзажів і портретів (наскільки, зрозуміло, придатна до її унікальної творчості стара і жорстка система жанрів). Довго і дуже сильно хотіла вона намалювати «картину-казку» — лелеки принесли дитинку.

     Декілька разів зверталася вона до цього сюжету, але подив і нерозуміння оточуючих, що чекали від неї тільки нових «квіткових композицій», були такі сильні, що художниця віднесла «картину-казку» до своєї кімнати-майстерні, де працювала і куди нікого не пускала — і ніколи її більше звідти не виносила.
          «Офіційна» повоєнна біографія богданівської художниці виглядає цілком благополучно. У 1949 році вона була прийнята до Спілки художників України, у 1951 році — нагороджена орденом Знак Пошани, одержала звання Заслуженого діяча мистецтв України, а пізніше, 1956 року, Народного художника України. її творчість вивчають, про неї пишуть. Твори Катерини Білокур регулярно експонуються на виставках — у Полтаві, Києві, Москві, в інших містах. Опальний мистецтвознавець Стефан Таранущенко бачить її роботи в далекому Курську — і саме після цього, вражений «Царем-Колосом», починає із художницею багатолітнє листування.
                Три картини Білокур — «Цар-Колос», «Берізка» і «Колгоспне поле» — були включені до експозиції радянського мистецтва на Міжнародній виставці в Парижі в 1954 році. Тут їх побачив Пабло Пікассо. Весь світ облетіли його слова:«	Якби ми мали художницю такого рівня майстерності, то змусили б заговорити про неї цілий світ!	 »
                «Громадянку села Богданівка» він порівняв з іншою великою художницею-самоучкою — Серафін Луїз із Санлі. Це звучало дивовижно, тим більше, що про сучасне мистецтво Пікассо зазвичай відзивався абсолютно конкретно і зовсім інакше: «Я тону в лайні». А Катрю Білокур назвав «геніальною».

          Тепер Катря Білокур, коли дозволяє здоров'я і менше нагадують про себе хворі ноги, вирушає до Полтави і Києва. У неї з'являються численні друзі, передусім художники і мистецтвознавці, у колі яких геніальна самоучка знаходить розуміння і повагу. Крім зустрічей, вона веде із ними тривале листування з Богданівки. Численні листи Катерини Білокур свідчать про те, що її літературний талант не поступався художньому. Серед її кореспондентів — поет Павло Григорович Тичина і його дружина Лідія Петрівна, мистецтвознавець Стефан Андрійович Таранущенко, директор Музею українського народного декоративного мистецтва Василь Григорович Нагай, прославлена художниця Олена Львівна Кульчицька, полтавський художник Матвій Олексійович Донцов і його дружина Юлія Іванівна, художниця Емма Іллівна Гурович і багато інших. Художниця розповідає їм про свої задуми і свою роботу, ділиться спогадами, думками і враженнями. І в самій Богданівці у художниці з'являються учні або, точніше, учениці, захоплені, як і вона колись, малюванням — Ольга Бінчук, Тамара Ганжа, Ганна Самарська.
                Думка переїхати в Київ з'являлася в Катрі Білокур не раз, але так і залишилася мрією. Можливість регулярного спілкування з друзями, музеї, концерти — все це було так прекрасно! Захоплювали і повсякденні блага міського життя, на зразок електрики і газової плити — сільський побут завжди здавався художниці прокляттям. Проте, за винятком наїздів у Київ і Полтаву у справах виставок і двомісячного відпочинку в Будинку творчості художників на хуторі Шевченківському у 1955 році, Катерина не покидає Богданівки.
Недоля
           Крім того, у сім'ї Білокурів починаються серйозні «внутрішні проблеми».
            До війни Білокури не входили до колгоспу і вели власне господарство. Василь Йосипович володів теслярським ремеслом і підробляв у будівельній бригаді. Григорій Васильович, брат художниці, теж був майстром на всі руки — столярував, теслював, умів лагодити музичні інструменти. Але після війни Білокури стають колгоспниками. Василь Йосипович уже старий і слабкий, в 1948 році він помирає. Якийсь час Катря живе одна з хворою матір'ю. У 1951 році, за рішенням Якилини Павлівни, до них переїжджає Григорій Васильович із своєю дружиною, Христею Яківною, та п'ятьма дітьми.
           Якилина Павлівна все життя недолюблювала свою невістку, котра була з бідної, багатодітної сім'ї. Христя Яківна, «баба з перцем», зі свого боку, добре пам'ятала, як прийшла колись до Білокурів із первістком на руках — відстоювати свої права — і зрештою здобула перемогу, стала дружиною Григорія. Тепер свекруха і невістка опинились віч-на-віч. Почалися огидні, моторошні сцени. Діставалося і «блаженній» зовиці — Христя Яківна, що працювала в колгоспі і тягла на собі весь дім, не могла простити їй незрозумілого «малювання».
          Катерина Білокур знову опинилася у замкненому колі. Лишити стару хвору матір одну в Богданівці, відверто кажучи, побоювалася. Забрати її з собою, розуміла, не зможе — ніде, крім рідного села, Якилина Павлівна не прижилася б. Та й їхати було, власне кажучи, нікуди. Отож, ховалася у свою келію-"майстерню" і писала черговий «Натюрморт» (1960). Як виявилося — останній.
Останні роки і смерть
          Весна 1961 року, з усіма її квітами, не принесла звичайного полегшення. До болю в ногах додався сильний біль у шлунку. Домашні засоби, якими звичайно рятувалася Катерина і які вона так щедро роздавала в листах своїм друзям, не допомагали. У останньому своєму листі Ю. О. Бєляковій, директору Центрального будинку народної творчості, художниця пише: «Дорога Юлія Олександрівна, звертаюся до вас із проханням — допоможіть — пришліть мені пачечок три-чотири, бесалола. Ой, то чудодійні ліки!» Потім вона бадьоро і навіть не без гумору пояснює, що в богданівській аптеці цих ліків немає, а є тільки тансал, що нічим не відрізняється від коров'ячого кізяка, а наприкінці раптом якось несміливо, зворушливо додає: «Ну, а якщо будете посилать бесалол, то положіть і дві лимонки». Це було написано в середині травня.
          На початку червня 1961 року померла 94-літня Якилина Павлівна. Катрю Білокур, геть змучену болем, відвезли в Яготинську районну лікарню. 10 червня їй було зроблено операцію, чи то невдалу, чи то вже марну. У той же день художниці не стало. Хата Білокурів у Богданівці — давно вже Музей-садиба Катерини Білокур. Тут і вона сама, із трояндами — скульптура роботи Івана Білокура, племінника художниці, сина її брата Григорія Васильовича. Перед цією скульптурою через чверть століття після того, як велика «одержима» упокоїлася навіки, у Христі Яківни вирвалося: «Нарешті, Катерино, ти навічно у своєму домі!». І, можливо, вона мала на увазі не лише хату в Богданівці.

Малюнки

Польові квіти (1941)

Жоржини (1940)

Квіти ввечері (1942)
Квіти на блакитному фоні  (1942 - 1943)

Бурхлива (1944 - 1947)
Декоративні квіти (1945)
Привіт врожаю (1946)
Півонії (1946)
Півонії (1948)
Цар – колос (1949)
Колгоспне поле (1948—1949)
Квіти та берізки ввечері (1950)
Автопортрет (1950)
Півники (1950)
Гай (1955)
Хата в Богданівці (1955)
За селом (1956)
Богданівські яблука (1958—1959)
«Натюрморт» (1960)

Автопортрет (1957)


title: Творчість Т.Г.Шевченка

text:
Підготовлено
Клубуцькою Кристиною
Творчість Т.Г.Шевченка
2011 рік
Як відомо, Тарас Шевченко, за його ж свідченням, почав писати ще кріпаком у 1837 році
    Першу збірку своїх поетичних творів Шевченко видав 1840 під назвою «Кобзар». До неї ввійшли 8 поезій: «Думи мої», «Перебендя», «Катерина», «Тополя», «Думка», «До Основ'яненка», «Іван Підкова», «Тарасова ніч».
Поява «Кобзаря» — явище епохальне. «Ця маленька книжечка, — як образно висловився І. Франко, — відразу відкрила немов новий світ поезії, вибухла, мов джерело чистої, холодної води, заясніла невідомою досі в українськім письменстві ясністю, простою і поетичною грацією вислову»
    Кобзар –                     це народний співець, який приграє до свого співу на кобзі (струнному щипковому інструменті). Такий спів і нині поширений в Україні, і виконавців його з повним правом звуть кобзарями (з маленької літери).

 Разом з тим в Україні живе слово Кобзар (з великої літери). Це слово означає Тараса Шевченка, тільки його і нікого більше (у мусульман є спеціальне слово – тахаллус – псевдонім поета, який заміняє його власне ім’я…)
          Одна з провідних тем Шевченкової творчості  - тема жінки. Захоплення поета красою жінки, мрія бачити жінку щасливою. Еволюція жіночого образу в поезії Шевченка. Тема матері й сина. Творча інтерпретація поетом образу жінки і пієтет християнина. Різні типи втілення теми жіночої долі: романтичний ("Катерина"), реалістично-побутовий ("Наймичка", "На панщині пшеницю жала..."), символічно-узагальнений ("Марія").
Шевченко мав розвинуте відчуття драматургічності.
Драматичні твори Шевченка, що дійшли до нас, — це п'єса "Назар Стодоля" (1843) та уривок історичної п'єси "Никита Гайдай" (1841). Не збереглися "драма чи трагедія в трьох актах" "Данило Рева", а також мелодрама у прозі "Невеста"
 Тарас Шевченко- не лише поет і прозаїк, а й драматург
Поема "Сон" ("У всякого своя доля") написана Шевченком у 1844 році в Петербурзі. Поет привіз з України живі враження дикої сваволі поміщиків, злиденного життя і нестерпних страждань кріпаків. Свій гнів вилив він у поемі, яка є гострою сатирою на царську Росію часів Миколи І, на всю систему кріпосницького ладу.
   За цю поему Микола І заборонив поету писати й малювати, засудивши до висилання в казахські степи.
Написані російською мовою повісті Шевченка – важлива частина художнього світу поета
Задум створених в останні роки життя повістей належить до раннього періоду творчості митця – до часу перебування в Петербурзі, коли особливо інтенсивно йшов процес його духовного й інтелектуального розвитку
За 1853 – 1857 рр. Шевченко написав близько двох десятків повістей російською мовою, з яких до нас дійшло тільки дев’ять.
ЩОДЕННИК 1857-1858 рр.
Наприкінці заслання, коли питання звільнення було майже вирішене, Шевченко завів зошит, щоб записувати, що з ним та навколо нього відбувається. Журнал поета писався не як особисті нотатки, а як своєрідний автобіографічний твір; зошит був відкритий для друзів.
   Серед небагатьох прижиттєвих видань Тараса Шевченка особливе місце посідає остання його книжка – “Буквар південноруський” для навчання дітей грамоті українською мовою у недільних школах, складена із кращих зразків фольклору та частково з власних творів.  “Буквар”(1961)  вийшов відносно великим накладом (10 тис. примірників) на кошти самого автора.
 Водночас ця книга була найдешевшою серед подібних видань і була доступною для широких верств населення. Шевченко реалізовував її за ціною 3 копійки.
Друге видання "Кобзаря" вийшло в 1844 р., до нього, як і до першого видання увійшли твори раннього періоду творчості Тараса Шевченка, коли він усвідомлював себе як "мужицький поет" і поет-патріот.

У січні 1860 р. під цією ж назвою вийшла третя збірка, яка складалася з 17 написаних до заслання поезій (з них тільки цикл "Давидові псалми" повністю опубліковано вперше). Того ж року вийшов "Кобзарь" в переводе русских поетов" (СПБ, 1860; переклад російською мовою за редакцією М. Гербеля). Це останнє видання "Кобзаря" за життя автора.


Писанка


title: "Пісенна творчість Д.Павличка"

text:
Indian national parks andfestivals
Kaziranga National Park
 is a national park in, India. A World Heritage Site,
Kaziranga is a vast expanse of tall elephant grass, marshland, and dense tropical moist broadleaf forests, crisscrossed by four major rivers, including the Brahmaputra, and the park includes numerous small bodies of water. Kaziranga has been the theme of several books, songs, and documentaries. The park celebrated its centennial in 2005 after its establishment in 1905 as a reserve forest.
Manas National Park
Manas National Park  UNESCO Natural World Heritag India. Located in the Himalayan foothills, it is in Bhutan. The park is known for its rare and endangered endemic wildlife such as the Assam Roofed Turtle, Hispid Hare, Golden Langur and Pygmy Hog. Manas is famous for its population of the Wild water buffalo.
Nanda Devi National Park
The Nanda Devi National Park  situated around the peak of Nanda Devi,in the state of Uttarakhand in northern India that was established in 1982. Along with the adjoining Valley of Flowers National Park to the northwest, it was inscribed a World Heritage Site by UNESCO in 1988.
 The entire park lies at an elevation of more than 3,500 m above mean sea level.
Holi
Holi  is a spring festival also known as the festival of colours or the festival of love. It is an ancient Hindu religious festival which has become popular with non-Hindus in many parts of South Asia, as well as people of other communities outside Asia.
Diwali
thank you for your attention


Хутір Надія — колиска українського театру


title: Уособлення. В.Сосюра ,,Спокоєм повиті"

text:
             Презентацію підготувала
               вчитель початкових класів
               БЗШ № 3 ім. Т.Г. Шевченка
                 Богдан Ірина Леонідівна
Уособлення.
Володимир Сосюра.
 ,,Спокоєм повиті…”

     Літературне
       читання
          3 клас
Мовна розминка
Гра ,,Поверніть на місце”
- Де ти, білочко, ……..?Що ти, білочко, ……..?— У зеленому ………,У дуплі, у соснячку.Я гризу …………І гриби, і ……….
живеш
гризеш
ліску
горішки
шишки
Гра ,,Поверніть на місце”
хатинка
злі
ліску
у дуплі
дні
— А в морози люті, ……Ти не мерзнеш ………..?— Затишна моя ……….,Тепла в мене ………….,І мені зимові …….Зовсім, зовсім не
 ………
страшні
шубка
Перевірка
домашнього завдання
Читання
,,диктором”

Народився В. Сосюра на станції Дебальцеве (нині Донецької області). За своїм національним походженням Володимир Миколайлович - не українець. По батькові він – француз.
Його батько, Микола Володимирович, за фахом кресляр, був людиною непосидющою й різнобічно обдарованою, змінив багато професій, вчителював, працював сільським адвокатом, шахтарем.
        Мати поета - Марія Данилівна Локотош - мадярка, робітниця з Луганська, займалася хатнім господарством.
    Дитячі роки майбутнього поета минули у с. Третя Рота (нині м. Верхнє), у старій хворостянці над берегом Дінця, де в одній кімнатці тулилися восьмеро дітей і батьки. Одинадцяти років В. Сосюра йде працювати до бондарного цеху содового заводу, потім телефоністом, чорноробом. Початкову освіту здобуває під опікою батька, зачитується пригодницькою літературою.
Робота з підручником

С. 102-103
Слухання
Словникова робота
Читання в парах, ,,ланцюжком”
Словникова робота
СПЛЯТЬ
ЗАГЛЯДАЄ
ШЕПОЧЕ
ПОВИТІ
БЛАКИТІ
РОЗКРИТЕ
 - Прочитати ,,луною”,         - дібрати антонім до
 - прочитати пошепки               слова ,,пошепки”
УОСОБЛЕННЯ
ВЕЧІР
НИВИ
ВІТЕР
ВОДА
МІСЯЦЬ
 - Прочитайте слова;
 - Назвіть слова із вірша, якими автор олюднює ці явища та предмети.
 - Як називається такий прийом?
Робота
у групах
 - Доповнити подані речення: с. 103
( за П.Тичиною та В. Сосюрою)
Вечоріло. Блакитне небо наче оперезалося широким рожевим поясом. В останньому промінні сонця грала дрібненька мушва і, мов сітка, мигтіла перед очима.
                                                        Михайло Коцюбинський
 - Відшукайте порівняння

Гра ,,Незакінчене речення”
 - Сьогодні на уроці я вчився…
 - Я дізнався…
 - Найбільше мене вразило…
Дякую за роботу на уроці !
Використані джерела
Серія ,,Початкова школа. Мій конспект ,, / Н.О.Ковальчук, А.І.Настенко ( за підручником В.О.Науменко)
ukrtvir.info
http://www.anypics.ru
http://lori.ru
shkola.ostriv.in.ua
http://mamasoldata.mybb.ru


Василь Стус . Філософська лірика митця


title: Т.Ш І Л.У

text:
Значення творчості
Тараса Шевченка
та
 Лесі Українки
Яке ж значення мала їх творчість для відродження української державності?
Загальновідомо, що поети, письменники, художники відіграють важливу роль у формуванні громадської думки суспільства. В Україні історично склалося так, що інтелігенція повинна була боронити українські звичаї, культуру, релігію і українське слово. Поет – це щей та людина, яка підримує морально і духовно свій народ, коли той найбільше цього потребує. У наш час письменник теж повинен поєднувати у собі якості як і митця, так і громадського діяча. «Я не знаю іншого поета, який би так повно поєднав у собі поета національного і поета народного, як шевченко». Ці рядки російського письменника Вікентія Вересаєва влучно і точно характеризують постать великого Кобзаря і його значимість для України.
          Найбільшою проблемою суспільства у ХІХ столітті була кріпаччина. Кріпосництво трималося на самодержавстві, яке глушило будь-які прояви демократизму.Співцем національної свободи став для народу Тарас Шевченко. Саме Кобзар вперше в історії порушив тисячолітню німоту соціальних низів. Завдяки його творчості українська література, пройнята гуманістичними ідеалами, вивела із забуття всю націю. У своїх творах великий поет пристрасно ставав на захист гноблених, викриваючи й засуджуючи тих, хто знущався з народів, принижував їх. Поеми «Сон» і «Кавказ» є свідченням великої громадянської сміливості Шевченка. Поет одним із перших наважився публічно осудити великого царя Миколу І і його політичну діяльність. Кобзар розумів, що не лише український народ страждає, а й інші нації Російської імперії пригноблені, де все вирішується насильством. Поезія Тараса Шевченка була могутньою і грізною зброєю в руках пригнобленого народу, вона кликала маси на боротьбу, вселяла смертельний страх у ворогів:
вставайте

Кайдани порвіте

І вражою злою кров’ю

Волю окропіте.
Ці рядки із Кобзаревого «Заповіту» згуртовували народ,загартували його волю до боротьби. Можна впевнено сказати,що понад усе любив Тарас Шевченко свою неньку, свою Україну. Присвятив їй чимало віршів, глибина і проникливість яких не залишають нікого байдужим. Повністю осягнути велич генія кобзаря неможливо. Можна лише наблизитися до його розуміння, і кожен читач бачить лише його частку – те, що на цьому етапі свого розвитку спроможний побачити. 10 березня 2014 року українці святкуватимуть 200 річницю від дня народження поета-революціонера Тараса Григоровича Шевченка. У зв’язку з цією подією проводитиметься низка заходів для ушанування пам’яті безсмертного поета.
       Прекрасною наступницею Тараса Григоровича стала Леся Українка. Незламність тендітної жінки є справжнім прикладом терпимості та героїзму. Леся не впала ниць перед хворобою і труднощами життя. Більше того, вона вчить кожного українця боротися за своє щастя, вірити у краще майбутнє. Її твори сповнені оптимізму і незламної віри у життя. Іван Франко визначив Лесю Українку послідовницею Т.Г.Шевченка і наймужнішим поетом України. Вона була не лише прекрасним ліриком, драматургом, прозаїком, літературним критиком, публіцистом і фольклористом, але й воістину політичним письменником. Поетеса володіла вогнистим, гарячим словом, яке закликало:  «Повстаньте гнані і голодні!». Іван Франко мав підстави ще в 1898 р. сказати: “Від часу Шевченкового “Поховайге та вставайте, кайдани порвіте” Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст сеї слабосилої, хворої дівчини… Україна, на наш погляд, не має поета, щоб міг силою і різносторонністю свого таланту зрівнятися з Лесею Українкою”. А нам, сучасним українцям, потрібно завжди пам’ятати слова дочки Прометея:
Думи мої, думи мої, ви мої єдині. Тарас Шевченко
Думи мої, думи мої,
Ви мої єдині,
Не кидайте хоч ви мене
При лихій годині.
Прилітайте, сизокрилі
Мої голуб'ята,
Із-за Дніпра широкого
У степ погуляти
З киргизами убогими.
Вони вже убогі,
Уже голі... Та на волі
Ще моляться богу.
Прилітайте ж, мої любі,
Тихими речами
Привітаю вас, як діток,
І заплачу з вами.
Хотіла б я піснею стати. Леся Українка
Хотіла б я піснею стати
У сюю хвилину ясну,
Щоб вільно по світі літати,
Щоб вітер розносив луну.

Щоб геть аж під яснії зорі
Полинути співом дзвінким,
Упасти на хвилі прозорі,
Буяти над морем хибким.

Лунали б тоді мої мрії
І щастя моє таємне,
Ясніші, ніж зорі яснії,
Гучніші, ніж море гучне


title: Творчість Тараса Шевченка періоду заслання

text:
З досвіду роботивчителя української мови
Прізвище
Ім’я
По батькові
Прізвище, ім’я, по батькові
Освіта: вища (19.. р.)
Стаж: … р.
Посада: вчитель
           фізики
Категорія: …

Заголовок…
 • пункт;
 • пункт 2;
 • пункт 3;
Мої професійні завдання:
Моя методична проблема:
«Проблемна тема…»
Текст…
Моє педагогічне кредо
Текст…
Мій педагогічний досвід
Текст …
Текст…

Текст…
Текст…

Моя методична робота
Я – класний керівник
Текст…

Текст…

Я – класний керівник
Текст…

Текст…

Моя профорієнтаційна робота
Текст…
Мої нагороди
.

Мій рельєф педагогічної майстерності
Порівняльна якість знань учнів


title: Пилипович

text:
    Лариса Ніцой –	 сучасна дитяча 			письменниця, член Національної спілки письменників України
Лариса Миколаївна Ніцой (Ляля Ніцой) народилася 17 березня 1969 року на Кіровоградщині в родині лікарів та вчителів.
У 1991 році закінчила Кіровоградський державний педагогічний інститут.
Працювала вчителем української мови та літератури в загальноосвітній Кіровоградській школі.
У 1998 році разом із сім'єю Ляля Ніцой переїздить до Києва. Активно займається громадською та політичною діяльністю.

Біографія
Кажуть, якщо людина талановита, то вона талановита в усьому.
Лариса Миколаївна захоплюється фен-шуй.
Любить облаштовувати своє житло, слухати музику, танцювати, організовувати свята.
Вміє шити, в'язати, вишивати, плести макраме.
Закінчила курси ландшафтного дизайну, займається садівництвом.
Багато уваги приділяє дітям із неблагонадійних сімей.
 Цікавиться психологією, колекціонує дитячі книжки та мультфільми.

Захоплення
Лариса Ніцой - нове ім'я в літературі,  яку прийнято називати дитячою.
Її казки почали виходити окремими виданнями зовсім недавно, у 2006-му, - і з того часу з'являються одна за одною.
Ці гарні, ошатні книжки, любовно оформлені Оленою Рощею чи Арсеном Джанік'яном, із задоволенням читають 			українські школярі.
Творчість
Уперше публікується 2001 року. «Казка про славного Орленка» - присвячена В.М.Чорноволу до річниці загибелі.
2006 рік – казкова повість «Пригоди лисеняти Бума»
2008 рік – казка «Як хом’ячок друзів шукав».
2009 рік – казкова повість «Невигадані  історії про звіряток-друзяток»
2009 рік – «Казка про Українське  Щастя»
2010 рік – казка «Ярик і дракон»
2010 рік – соціальна повість «Зомба»
Готуються до друку серії книжок для  малят та підлітків.
Літературнінадбання
Дипломант конкурсу “Коронація слова – 2011” у номінації для дітей до 6 років “Страшне страховисько”.
Відзнаки

«Страшне Страховисько»
         Навіяна казка картинами тих жахів, що їх залишають «на природі» наші відпочивальники. Ліси, гори й береги річок після туристичних десантів, або  ж просто після вихідних чи святкових днів, перетворюються у сміттєзвалища, – це знають усі.          От і придумала пані Лариса історію зі Страшним страховиськом, що живе в лісі, де його буквально засипають сміттям. Зрештою, страховисько виявиться симпатичним ведмежам, і цьому чарівному перетворенню посприяють діти, герої казки.
У них пробуджується милосердя
й турбота про чистоту лісу.

«Невигадані історії…» знайомлять із товариством звіряток-друзяток - Зайчика Вухасика, Вовчика Вовусика, Лисички Хитрички, Ведмедика Міні та Білочки Мілочки. Довкола них є й чимало інших звіряток. Їх стільки, скільки й розділів у книжці. Лариса Ніцой по черзі виводить на авансцену кожного з «друзяток», пропонуючи вислухати якусь «невигадану» історію. Її історії – це серія пригод, що мають свої вищі точки напруження. Це ризики, витівки, суперництво, поєдинки з обставинами
й навіть стихіями –
і, зрештою, щасливі розв’язки.
У своїй книзі «Зомба» Лариса Ніцой розказує про важку долю хлопчика-сироти, який трохи не загинув від руки вітчима-алкоголіка. За своє коротке й безрадісне життя восьмилітньому Саші довелося багато чого винести: мати, яка п'є та якій не було справи до власного сина, необхідність просити милостиню, щоб купити горілку вітчиму, побої, байдужість оточуючих… Але світ не без добрих людей. У лікарні, куди Сашко потрапив після чергової розправи 	вітчима, хлопчик знаходить ту єдину, найдобрішу, найдбайливішу
і люблячу, найріднішу маму.
А чи зустрічали Ви коли-небудь живого дракона? Ні?! Ярик теж не зустрічав. Він узагалі думав, що дракони бувають тільки у мультиках. Та ось одного разу…

Про дивовижну дружбу хлопчика Ярика та дракона Дракоші ви дізнаєтесь, коли прочитаєте захоплюючу казку “Ярик і Дракон”.

До акції долучилися письменники.  Вони здають по одній-дві книжки власного авторства для подальшої передачі їх до Росії.
«Це не політична, не партійна акція. У такий спосіб ми прагнемо підтримати тих, хто вважає себе українцями в Російській Федерації. Також ми хочемо показати, що за останні роки дитяча література України стрімко увірвалася в перші ряди європейської і світової літератури для дітей. Ми маємо намір передати зібрані книжки до 140-річчя з Дня народження Лесі Українки. 		Сподіваємося, до ініціативи письменників 				долучаться і видавці».
ініціаторка, дитяча письменниця Лариса Ніцой
Збір книжок на підтримку Української бібліотеки в Москві
Діти Пилиповицької школи прочитали книжки Лариси Ніцой із захопленнямзахопленням


В.Сухомлинський


title: Театр Леся Курбаса

text:
          Театр  Леся Курбаса                  «Березіль»
                       Театр «Березіль»
   Театр "Березіль" стає взірцем. Це не просто театр - це театр філософський, сповнений глибини думки та польоту почуттів. У ньому грають найвідоміші актори:А. Бучма, М. Крушельницькій,
Л. Сердюк, В. Василько, Д. Антонович, Є. Бондаренко, Д. Мілютенко. Починали у Курбаса Наталя Ужвій та Гнат Юрá. У ньому ставлять свої твори М. Куліш, Я. Бортник, В. Василько та інші.
   Ім'я режисера українського театру Леся Курбаса (1887-1942), народженого в Галичині, без жодного сумніву мусить стояти поміж корифеями театру 20 століття, поруч із швейцарським реформа-тором Адольфом Алія (1862-1926), французом Жаком Копо (1879-1949), англійцем Едвардом Гордоном Крегом (1872-1966), росіянином Всеволодом Мейєрхольдом (1874-1942), німцем Ер- віном Піскатором (1893-1966) і австрійцем Максом Райнгардтом (1873-1943).
Режисерска лабораторія театру "Березіль". 1925 р.
Режисерська лабораторія театру «Березіль», 1925 р. Сидять (зліва направо): Я.Бортник, В.Василько, Борис Тягно, З.Пігулович,Л.Курбас, Ф.Лопатинський, Ю.Лішанський. Стоять: Павло Береза-Кудрицький, І.Крига, А.Ірій.
Історія виникнення театру
Один із перших українських радянських театрів. Назва театру походить від назви першого весняного місяця — березня. Датою народження театру прийнято вважати 31 березня 1922 року. Першу виставу «Березілю» було представлено 7 листопада того ж року. Вона називалася «Жовтень» і була створена за текстом творчого постановчого колективу. Працював як державний театр з 1922 до 1926 у Києві, а з 1926 до 1933 — у Харкові (тодішній столиці радянської України). Період життя та становлення театру у Києві вважають його «політичним» періодом, а харківський період — філософським.
Заснований Лесем Курбасом як Мистецьке об'єднання (МОБ) на базі однієї з груп колективу «Молодого театру», що почав свої виступи в частинах Червоної Армії. У час свого розквіту театр «Березіль» налічував 6 акторських студій (три у Києві та по одній у Білій Церкві, Умані та Одесі), близько 400 акторів і співробітників, режисерську лабораторію (режлаб), музей театру (нині Державний музей театрального, музичного та кіномистецтва України у Києві) та десять комітетів, у тому числі й так званий «психологічно-технічний» комітет, який застосовував методи прикладної психології для розробки нових методів навчання акторів та режисерів.

Кожна майстерня, крім постійного репертуару, мала своє особливе завдання і займалася пошуковою роботою в різних галузях театрального мистецтва. У театрі діяв мюзик-хол (спектаклі «Шпана», «Алло на хвилі 477», «Чотири Чемберлени»), агітпроп. Було підготовлено серію «Костюмовані історії» (спектаклі «Жакерія», «Сава Чалий», «Король бавиться», «Змова Фієско»). Театр також видавав журнал «Барикади театру». «Березіль» був сміливим і міцним експериментальним колективом, у якому променіли молоді таланти — Амвросій Бучма, Мар'ян Крушельницький, Наталія Ужвій, Йосип Гірняк, Валентина Чистякова, Олександр Сердюк, Данило Антонович, Іван Мар'яненко, Федір Радчук та інші.
Художнє керівництво «Березолю» декларувало свою творчу радянську програму, проголосило боротьбу проти теорії «мистецтва для мистецтва», розважальності, рутини й штампу в театрі. «Березіль» зосередив творчі зусилля на пошуку нових сценічних засобів. На відміну від «реалістичного» театру (ідеї якого сповідував Гнат Юра), Курбас еволюціонує у бік авангардизму, експресіоністичності, конструктивізму та необарокового символізму. Він робить наголос на використанні простих декорацій, на ощадливості в коштах, ерудиції акторів та поміркованій прозорій мізансцені, до якої долучає фотографію, кіно та музику. Режисер уникає вторинності і не бажає звертатися до російських переспівів західної культури.

           Таланти театру «Березіль»
Амвросій Бучма
Мар'ян Крушельницький
Наталія Ужвій
Валентина Чистякова
 Іван Мар'яненко
Олександр Сердюк
4 травня 1926 р. в Київському театрі ім. В.І.Леніна відбулися урочисті проводи «березільців». Колектив «Березолю» об'єднав кращі сили з усіх майстерень. 16 жовтня 1926 р. розпочався перший харківський сезон. Прем'єрна вистава за п'єсою Ф.Кроммелінка «Золоте черево» була представлена у приміщенні на вулиці Карла Лібкнехта (зараз Сумська вулиця) — там, де раніше працював театр імені І.Франка під керівництвом Г.Юри.
     У харківському «Березолі» засяяла яскрава тріада митців — Л.Курбас, художник Вадим Меллер, драматург М.Куліш. У Харкові, після знайомства з М.Кулішем, Курбас остаточно піддає сумніву свої естетичні концепції і переорієнтовується. З 1926 по 1936 роки «Березіль» переживає новий період так званого національного синтезу з необароковою домінантою. Яскравими прикладами такого нового спрямування були дві вистави за творами Куліша — «Народний Малахій» (1928) та «Мина Мазайло» (1929), які стали причиною для всеукраїнської літературної дискусії. 28-29 березня 1927 р., а потім з продовженням 15-16 квітня пройшов 1-й Всеукраїнський театральний диспут, засідання якого починалися о 8-й ранку, а закінчувались о 2-й ночі. Головними суперниками були Гнат Юра з театру ім.І.Франка та Лесь Курбас з «Березолю», які відстоювали відповідно перший курс на реалістичну психологічну драму, а другий — авангардистське розуміння театру. Попереду були ці дві вистави «Березолю», але взятий Курбасом напрям на «негайну реформу людини», тобто фактично перехід від гімну масам, колективізму до возвеличення індивідуалізму, став початком нападів з боку влади на Курбаса персонально та театр загалом. Курбасівський театр був звинувачений у недоступності масам, а сам режисер у антидемократичній позиції, буржуазному націоналізмі та контрреволюційності. «Патетичну сонату» за Кулішем заборонили ставити. Прем'єра ще однієї вистави за твором Куліша «Маклена Граса» відбулася у вересні 1933 року під наглядом чекістів, а згодом була заборонена.

Вадим Меллер в 30-ті роки

        Художник театру
Ось як ще у 1950-х роках подавалась радянська оцінка творчої діяльності театру: "[…]в практиці творчої роботи «Березолю» з самого початку виявлялась неподоланість буржуазних елементів в ідейно-творчих позиціях керівника «Березолю» Л.Курбаса. Це проявлялось в недооцінці як прогресивних надбань дожовтневого українського реалістичного театру, так і багатющої скарбниці досягнень російського театру та російської драматургії, в естетських та формалістичних виявах. Керівництво «Березолю» захоплювалось умовністю сценічних засобів виразності, переоцінювало значення руху, зовнішньої динаміки, застосовувало безпредметні конструкції в оформленні вистав. Драматургічний текст іноді розглядався не як основа, а лише як «матеріал» для вистави і зазнавав свавільних змін та додатків. Суперечливість у розумінні завдань театру і плутанина в творчому методі спричинилися до того, що в «Березолі» поряд з кращими новаторськими виставами («Джіммі Хіггінс», «Гайдамаки», «Жакерія», «Комуна в степах», «Напередодні», «Бронепоїзд 14-69», «Плацдарм», «Хазяїн») були й формалістичні («Газ», «Машиноборці», «Золоте черево»), ідейно плутані («Алло на хвилі») та пройняті націоналістичними тенденціями («Мина Мазайло», «Народний Малахій»)".
У 1933 році після арешту Леся Курбаса театр було закрито, а акторський колектив долучився до трупи Харківського українського драматичного театру ім. Т.Шевченка (зараз Харківський державний академічний український драматичний театр ім. Т. Г. Шевченка), керівником якого став М. Крушельницький.
Величезна генерація талановитих акторів та режисерів була вихована театром «Березіль»: М.Крушельницький, Й.Гірняк, Н.Ужвій, А.Бучма, І.Мар'яненко, В.Чистякова, І.Стешенко,Н.Титаренко, С.Шагайда, Л. Гаккебуш, В. Василько, O.Сердюк, Д. Мілютенко, Д.Антонович, Г.Бабіївна, O.Добровольська, Г.Ігнатович. Окрім Курбаса, постановки здійснювали Януарій Бортник, Фавст Лопатинський, Борис Тягно, Володимир Скляренко, Борис Балабан. Першим сценічним художником «Березолю» став видатний художник Вадим Меллер.

   В історію українського театру назавжди ввійшли                        сценічні образи, створені в «Березолі» — Ґонти, Вершиніна у виконанні І. Мар'яненка; Хіггінса, Дударя, Кришки у виконанні А. Бучми; Побєдоносцева, Малоштана у виконанні М. Крушельницького; Васьки Окорока у виконанні О. Сердюка; Седі, Маклени у виконанні Н. Ужвій; Катрі-комуністки, Оксани у виконанні В. Чистякової.
Оцінка діяльності Курбаса та його театру була переглянута після оголошення незалежності України. Неллі Корнієнко, директор Центру Леся Курбаса, академік Академії мистецтв України, доктор мистецтвознавства так висловилась про генія української культури: «Ми мали митця 21-22 століття. Це абсолютно сьогодні зрозуміло після реконструкції його вистав. Це людина, яка вважала, що театр є парламентом держави, що культура важливіша від інших сфер діяльності, що виявилося у 21 столітті правдою.»

Сцена з вистави "Маклена Граса" М.Куліша. "Березіль", 1933 р.

    Але, на жаль, новаторство і талант Леся Курбаса, який до того ж був письменником, перекладачем і талановитим музикантом (воїстину обдарована особистість), сліпило чорне око радянської бандитської влади. Вистви на зразок "Народний Малахай" та "Мина Мазайло" дуже не подобалися критиці, бо "викривляли радянську дійсність". Критика всіляко роздмухувала непорозуміння шодо філософських спектаклів та реакції публіки, яка не завжди була спроможною оцінити рівень творів. За наклепом Лесь Курбас було звільнено з посади керівника театру та заарештовано. Митця було заслано на будівництво Біломорсько-Балтійського каналу на Медвежу Гору, звідки він потрапив на Соловки. В 1937 році його було розстріляно в урочищі Сандормох. Я чув цікаву і романтичну історію про Леся Курбаса. Розповідають, що це була друга куля в його житті. Першу він отримав ще замолоду, коли пристрасно і безнадійно закохався у одружену акторку. Вирішивши покінчити життя самогубством Курбас, вистрілив собі у груди, але куля застрягла біля серця, не зашкодивши йому. Лікарі не змогли видалити її, і Лесь все життя прожив з кулею біля серця. Символічна історія.


title: Сухомлинський Василь Олександрович

text:
1
2
4
5
6
3


Струни творчого шляху Лесі Українки


title: Тигролови

text:
Михайло Опанасович Булгаков
«Майстер і Маргарита»
Підготували студентки ЖБФФК
Тимощук Діана
Іванюк Альона
Романюк Віка
Творча історія роману «Майстер і Маргарита»
Перша редакція

Час початку роботи над «Майстром і Маргаритою» Булгаков у різних рукописах датував то 1928, то 1929 роком.
Варіанти назв: «Чорний маг», «Копито інженера», «Жонглер з копитом», «Син В.», «Гастроль».
Перша редакція була знищена автором 18 березня 1930 після отримання звістки про заборону п'єси «Кабала святенників».

Робота над «Майстром і Маргаритою» відновилася в 1931 році. До роману були зроблені чорнові начерки, причому тут вже фігурували Маргарита і її тоді безіменний супутник - майбутній Майстер, а Воланд обзавівся своєю буйною свитою.
Друга редакція

Створювалася до 1936 р.
Мала підзаголовок «Фантастичний роман» і варіанти назв: «Великий канцлер», «Сатана», «Ось і я», «Чорний маг», «Копито інженера».

Третя редакція

Розпочата в другій половині 1936 року.
Спочатку називалася «Князь темряви», але вже в 1937 році з'явився заголовок «Майстер і Маргарита».
25 червня 1938 повний текст вперше був передрукований (друкувала його О. С. Бокшанская, сестра Є. С. Булгакової).
Авторська правка тривала майже до самої смерті письменника, Булгаков припинив її на фразі Маргарити: «Так це, отже, літератори за труною йдуть?»
Цікаві факти
Вважається, що квартира Булгакова багаторазово обшукувалася співробітниками НКВС, і їм було відомо про існування і зміст чорнового варіанту «Майстра і Маргарити». Також у Булгакова в 1937 році була телефонна розмова зі Сталіним (зміст якого нікому не відомо). Незважаючи на масові репресії 1937-1938 років, ні Булгакова, ні будь-кого з членів його сім'ї не заарештували.
У першій редакції роману містилися (нині майже повністю втрачений) детальний опис  «незнайомця» (Воланда) довжиною 15 (!) Рукописних сторінок, а також відкривало першу «ершалаимского» главу докладний опис засідання Синедріону, на якому був засуджений Ієшуа.
У романі під час смерті Ієшуа Га-Ноцрі, на відміну від Євангелія, вимовляє ім'я не Бога, а Понтія Пілата. На думку диякона Андрія Кураєва, з цієї причини ершалаимского історію з точки зору християнства слід сприймати як блюзнірську, - але це, за його словами, не означає, що слід вважати блюзнірським також весь роман «Майстер і Маргарита».
Воланда в ранніх редакціях роману звали Астарот. Проте пізніше це ім'я було замінено, - мабуть, з причини того, що ім'я «Астарот» асоціюється з конкретним однойменною демоном, відмінним від Сатани.
Театру «Вар'єте» в Москві не існує і ніколи не існувало. Але тепер відразу кілька театрів іноді змагаються за це звання.
За повідомленням вдови письменника, Олени Сергіївни, останніми словами Булгакова про роман «Майстер і Маргарита» перед смертю були: «Щоб знали ... Щоб знали».
Крилаті фрази
Нет документа, нет и человека.
Что же это у вас, чего не хватишься, ничего нет.
Квартирный вопрос только испортил их.
Не шалю, никого не трогаю, починяю примус.
Осетрина второй свежести.
Подумаешь, бином Ньютона!
Денежки я приберу…нечего им тут валяться.
Брал, но брал нашими, советскими!
Покайся, Иваныч! Тебе скидка выйдет!
Мне ли бриллиантов не знать?
Вино какой страны вы предпочитаете в это время дня?
А. Барков:
«Майстер і Маргарита» - роман про М. Горького
Згідно з висновками літературознавця А. Баркова , « Майстер і Маргарита » - це роман про М. Горького , який зображає крах російської культури після Жовтневої революції , причому в романі зображено не тільки дійсність сучасної Булгакову радянської культури і літературного середовища на чолі з оспіваним з таким титулом радянськими газетами « майстром соціалістичної літератури » М. Горьким , зведеним на п'єдестал В. Леніним , а й події Жовтневої революції і навіть збройного повстання 1905 року.
Як розкриває А. Барков текст роману , прототипом майстра послужив М. Горький , Маргарити - його цивільна дружина , артистка МХАТ М. Андрєєва , Воланда - Ленін , Латунського і Семплеярова - Луначарський , Левія Матвія - Лев Толстой , театру Вар'єте - МХАТ.
Символи в романі
Символіко-семантичний аспект особливо важливий з точки зору осягнення смислової концепції роману, так як символи «розсипані» автором по всьому художньому простору твору.
Москва
Москва - глобальний символ роману. В.І. Німців називає її «згустком« земних »проблем, міцно прив'язаних до радянських реалій». У романі Булгакова Москва символізує хаос, безлад, вир.
Про фетишизм москвичів говорить В.Г. Маранцман: «У романі комуністична Москва представлена як крок назад від християнства, повернення до культу речей і бісів, духів і примар».
Дзеркало
Дзеркало не тільки відображає дійсність, але і є переходом в інший вимір, в простір, де міражі постають повсякденною реальністю.
«Прямо з дзеркала» у квартирі № 50 вийшли Коров'єв, Бегемот і Азазелло; зробивши кілька втирання чарівного крему, «Маргарита глянула в дзеркало .... закрила очі, потім глянула ще раз і буйно розреготалася. »
Дзеркало - символ, що вказує на універсальність устрою світу як особливої системи відображення.
Втрачена голова
У романі поширена символіка головного болю. Головний біль Пілата - знак розколу, дисгармонії, символ туги по моральному орієнтиру.
Сатиричної символікою наповнений мотив «відрізаної голови» Берліоза. В.Турбін побачив у цьому пародію на євангельський мотив усікновення голови Іоанна, предтечі Ісуса Христа: він «сповіщав пришестя сина Божого, хоча воно тільки початок відбуватися», а Берліоз «відкидав його пришестя, хоча воно давним-давно здійснилося».
Сонце
У християнському світі сонце означає воскресіння і безсмертя. Саме безсмертя Ієшуа символізує нещадне сонце в ершалаімскіх розділах.
У московських ж воно є поштовхом до шляху Берліоза в безславне небуття.
З символікою сонця пов'язаний вік Ієшуа - «людини років двадцяти семи». У великодніх таблицях зустрічається такий термін, як «коло сонця». Коло у двадцять вісім років і називається колом сонця. Поява Ієшуа знаменує швидке повернення на круги своя.
Місяць
Місяць - символ часу (рахунок по лунам) і вічності. У романі Булгакова вона також стала символом зв'язку часів і просторів. Місячна дорога, яку бачить у сні прокуратор і яку дарує йому Майстер - міст між небом і землею, гріхом і спокутою.
Трикутники
«Он [портсигар Воланда] был громадных размеров, червонного золота, и на крышке его при открывании сверкнул синим и белым огнем бриллиантовый треугольник.»
У масонської символіці це Всевидяче око Бога, Л.М. Яновська у роботі «Трикутник Воланда» допускає думку, що це початкова літера слова «диявол».
Майстер
Історик ,  який зробився письменником . Майстер - багато в чому автобіографічний герой . Його вік в момент дії роману ( " людина приблизно років тридцяти восьми" постає в лікарні перед Іваном Бездомним ) - це в точності вік Булгакова в травні 1929 р. ( 38 років йому виповнилося 15 -го числа , через 10 днів після того , як Майстер і його кохана покинули Москву ) . Письменник передав персонажу і любов до третій дружині , Є. С. Булгакової , прототипу Маргарити. Після заборони " Бега " в 1929 р. Булгаков опинився в такому ж безвихідному становищі , як і Майстер , коли всі п'єси були заборонені , а прозові твори не приймалися до друку. У романі він змусив автобіографічного героя шукати притулку в психіатричній лікарні , сам же в житті знайшов вихід у листі до І. В. Сталіну.. Майстер у своєму творі істину , за його власними словами , " вгадав " , а не пізнав .
Маргарита
Кохана Майстра. Головним прототипом Маргарити послужила третя дружина письменника Е. С. Булгакова.С чином Маргарити в романі пов'язаний мотив милосердя. Вона просить після Великого балу Сатани за нещасну Фріду .
Булгаковська Маргарита теж своєю вічною любов'ю допомагає Майстру - новому Фаустові розраховувати те, що він заслужив. Але нагорода героя тут - не світло , а спокій , і в царстві спокою , в останньому притулку у Воланда або навіть , точніше , на межі двох світів - світла і темряви , Маргарита стає поводирем і зберігачем свого коханого.
Воланд
Це диявол, сатана, ""князь тьмы", "дух зла и повелитель теней" (всі ці визначення зустрічаються в тексті роману). Воланд багато в чому орієнтований на Мефістофеля "Фауста" (1808-1832) Йоганна Вольфганга Гете (1749-1832)
Булгаков справжнє обличчя Воланда приховує лише на самому початку роману, щоб читачів заінтригувати, а потім вже прямо заявляє вустами Майстра і самого Воланда, що на Патріарші точно прибув сатана (диявол).
Нетрадиционность Воланда проявляється в тому, що він, будучи дияволом, наділений деякими явними атрибутами Бога.


ТИГРОЛОВИ


Т.Шевченко - видатний художник


title: Молоток слюсарний

text:
1
2
3
4
5
6
1
2
3

4
1
1

1
2
3
1
2
3
4
5
6
7


Винниченко


Павло Тичина - Життєвий і творчий шлях. Збірка «Сонячні кларнети»


В. СУХОМЛИНСЬКИЙ. СЕРГІЙКОВА КВІТКА


Театр корифеїв, його склад


title: Володимир Винниченко. Цікава історія з життя письменника.„Федько-халамидник”

text:
Тема уроку
Володимир Винниченко. Цікава історія з життя письменника.
„Федько-халамидник”.
Мета уроку:познайомити учнів із такою постаттю в українській літературі як Володимир Винниченко, вміти розповідати цікаві епізоди з життя письменника, вміти проводити паралель між особистим життям автора і сюжетом твору; розвивати навички аналізу епічного твору виховувати усвідомлення найважливіших цінностей моралі та етики, що роблять людину душевно багатою і щедрою на добро, порядність, чесність.
Талановита людина талановита у всьому
26 липня 1880 року в Херсонській губернії Єлисаветградського повіту (тепер Кіровоградська область).
Володимир Винниченко вступає до Єлисаветградської чоловічої класичної гімназії, де вчиться на кошти брата, але закінчити її не пощастило
У 14 р написав перший літературний твір -  поему про Запорозьку Січ, за яку «дістав перше політичне ув'язнення в гімназії (тиждень темного карцеру)».
Винниченко у 1900 році вступає на юридичний факультет Київського університету. Проте вже з другого курсу його виключили.
Євген Чикаленко став для Винниченка літературним «хрещеним батьком», оскільки завдяки саме його наполяганням на сторінках журналу «Киевская старина» було надруковано (1902) перше оповідання молодого прозаїка «Краса і сила»
В. Винниченко як дитячий письменник «починається» з оповідання «Кумедія з Костем» (1909).
Раптом виринуло щось таке дуже, рішуче, мускулисте, щось таке, що не лізе в кишеню за словом, а сипле його потоками. І відкіля ти такий узявся? – хочеться по кожнім оповіданні запитати у добродія Винниченка.                                     		Іван Франко
Ви маєте найкращого читача, якого можна мати, - молодь!
Кого у нас читають?
                                      Винниченка.
Про кого скрізь ідуть розмови, як тільки річ торкається літератури?
                                     Про Винниченка.
 Кого купують?
                                     Знов Винниченка…
                                Із листа М. Коцюбинського
23 вересня 1920 р. Винниченко залишає рідну землю назавжди
У 1912 р., оповідання з’явилося друком на сторінках київської газети "Рада". Винниченкові було тоді тридцять два роки, і мешкав він далеко від України – у Франції. Отож як літературний персонаж Федько-Халамидник має французьку "прописку".
6 березня 1951 року письменник помер у своєму «Закутку» (назва садиби) у селі Мужен біля Канн (Франція).
На честь Володимира Винниченка названий Кіровоградський державний педагогічний університет.
17 вересня 2010 року у Кіровограді урочисто відкрито перший в Україні пам'ятник Володимиру Винниченкові
Сенкан
1. Іменник (тема)
2. Два прикметника
3. Три дієслова
4.Речення — висловлювання з теми
5. Синонім до теми
Диференційоване домашнє завдання
Обов’язкове
Прочитати оповідання «Федько-Халамидник», с. 61-76.
Скласти план до твору
Знати біографію В. Винниченка
За бажанням
1. Намалювати ілюстрації до оповідання


Романтизм в українській літературі 20-40-их років ХІХ століття


title: "Поема”Кавказ”"

text:
Тарас Григорович ШевченкоПоема”Кавказ”
“Кавказ”
Тематичним продовженням поеми "Сон" є поема "Кавказ", присвячена другові Тараса Шевченка Якову де Бальмену, який загинув на Кавказі під час війни з горцями. . Це була несправедлива війна, яку вів уряд царської Росії, прагнучи поневолити народи Кавказу. Війна забрала у Шевченка  близького друга, який став невинною жертвою. Описуючи ці події, поет захоплюється мужнім народом Кавказу, що прагнув зберегти свою незалежність, бути вільним.
   Розпочинається твір символічною картиною. На тлі Кавказьких гір Шевченко змальовує Прометея, прикутого до скелі; щодня орел мучить титана, розбиває його серце, але "воно знову оживає і сміється знову". Образ Прометея взятий із давньогрецькоїміфології, він осмислювався багатьма письменниками. У Шевченка Прометей - це символ нескореного народу, уособлення прагнень народів Кавказу до свободи та відстоювання незалежного мирного життя: "Не вмирає душа наша, Не вмирає воля".
Поема написана саме в період "Трьох літ" (1845 рік) . Твір не має жанрових ознак поеми, бо в ньому немає сюжету і персонажів. Але він є згустком ідей, спрямованих на викриття царизму, його колонізаторської сутності.Поему "Кавказ" Тарас Шевченко побудував на широкій загальнолюдській основі. Твір характеризується повним неприйняттям і цілковитим запереченням самодержавно-кріпосницького суспільства, усіх його антинародних засад. Характерно, що не народи Кавказу звинувачує поет у смерті свого друга, а російське самодержавство.
Пророче звучать слова великого Кобзаря, адресовані всім народам, які борються за незалежність: "Борітеся - поборете!" Адже у всіх поневолених народів царської Росії доля схожа, вони позбавлені права вільно розвиватися, говорити рідною мовою: "Од молдаванина до фіна На всіх язиках все мовчить, Бо благоденствує!"
"Правда", "воля" для Шевченка - не просто етичні поняття, бо "правда" людська і "воля" теж людська, бо поруч з собою поет бачить живих реальних Людей, які стогнуть у неволі, бо їх продають або програють у карти.
Отже, поема "Кавказ" викриває моральний занепад правлячих кіл царської Росії, які відступилися від людських і Божих заповідей, запроваджуючи політику тиранії, ненависті до людей, лицемірства та жадоби до наживи.


title: Тече вода з – під явора

text:
Тече вода з – під явора

Яром на долину.

Пишається над водою червона калина,

   Пишається калинонька,
            явір молодіє,

А кругом їх верболози
й лози зеленіють.

Тече вода з – під явора
та попід горою,

Хлюпочуться качаточка
помеж осокою.

А качечка випливає
качуром за ними,

  Ловить ряску, розмовляє
         з дітками своїми.

Тече вода, край города,

     Вода ставом стала.

     Прийшло дівча воду
                  брати

     Брало – заспівало.

 Вийшли з хати батько й
    мати в садок погуляти,

Порадились, кого б то їм,
своїм  зятем взяти.

Дякуємо за увагу!


Павло тичниа


title: « Подорож у країну дитинства»

text:
« Подорож у країну дитинства»
Урок позакласного читання у 5 класі
Мета: ознайомити учнів із твором Галини Малик «Вуйко Йой і Лишиня»;
розширити кругозір та коло читацьких інтересів дітeй;
формувати самоосвітню компетентність-прийоми і
форми самоосвітньої діяльності
(навички спостереження над текстом, добору корисної  інформації),
виховувати потяг до знань, відкриття нового, самопізнання і самовдосконалення.
Тип уроку: урок позакласного читанняОбладнання: художні тексти, ілюстрації до твору, зошити, олівці, аркуші формату А4Форми і методи роботи: учнівські повідомлення, «Асоціативний кущ», «Мозковий штурм», «Мікрофон», «Синквейн».

Тип уроку:
урок позакласного читання
Обладнання: художні тексти,
 ілюстрації до твору, зошити,
олівці, аркуші формату А4.
Форми і методи роботи:
учнівські повідомлення,
 «Асоціативний кущ»,
«Мозковий штурм»,
 «Мікрофон»,
«Синквейн».
                        Епіграф:

   Країна Дитинства-країна казкова,
І часто дорослих вона вабить знову.

І часто дорослі літають у мріях,
Вернутись в дитинство живе в них надія.

Із казкою, любі, не розлучайтесь,
В далеке дитинство щораз повертайтесь.
Хід уроку:
І. Мотивація навчальної діяльності школярів.
ІІ. Повідомлення теми і мети уроку.
ІІІ. Сприйняття і засвоєння учнями навчального матеріалу (слово вчителя).
 Виступи учнів із повідомленнями
«Дитинство і юність майбутньої письменниці.»
Робота  в групах.
Ігрова хвилинка «Чий портрет»
Словникова робота
Робота в групах
 Асоціативний кущ
ІV. Закріплення вивченого матеріалу.
Мозковий штурм
V. Рефлексія
VI. Підбиття підсумків уроку
«Мікрофон»
VII. Домашнє завдання
І. Мотивація навчальної діяльності школярів.

Пофантазуйте і уявіть себе у незвичному місці.
Розкажіть сусіду по парті про своє
місцезнаходження
(музей воскових фігур , шоу «Куб», Лапландія).
 Світ фантазії і уяви такий незбагненний, що зможе перенести у цікаві неіснуючі країни, допоможе здійснити подорож у часі чи навчитьть бачити маленькі чудернацькі  істоти у сучасному світі. Але уяву потрібно розвивати, іншим словом «підгодовувати». І лише книга –це « найсмачніший наїдок»для безмежної людської фантазії.
Світ фантазії і уяви такий незбагненний, що зможе перенести у цікаві неіснуючі країни, допоможе здійснити подорож у часі чи навчитьть бачити маленькі чудернацькі  істоти у сучасному світі. Але уяву потрібно розвивати, іншим словом «підгодовувати». І лише книга –це « найсмачніший наїдок»для безмежної людської фантазії.
	Світ фантазії і уяви такий незбагненний, що зможе перенести у цікаві неіснуючі країни, допоможе здійснити подорож у часі чи навчить бачити маленькі чудернацькі  істоти у сучасному світі. Але уяву потрібно розвивати, іншим словом «підгодовувати».

 І лише книга – це « найсмачніший наїдок» для безмежної людської фантазії.
 	Перед нами повість, у маленькій передмові до якої написано: «Книга для повного щастя». Авторка цієї  казки - фентезі  відома українська письменниця Галина Малик.
«Дитинство і юність майбутньої письменниці.»

	Народилася Галина Миколаївна 12 серпня 1951 року у м. Бердянську Запорізької області. 1964 року сім'я переїхала в селище Середнє на Ужгородщині. Дитинство і юність майбутньої письменниці були радісними і спокійними. Вона добре вчилася в школі, мала веселий характер, почуття гумору і... не збиралась бути письменницею.
 	Батько Галини Миколаївни за фахом був агрономом, і його разом із сім'єю направили у Донецьку область працювати на дослідній виноградарній станції. Але Галину Миколаївну завжди тягнуло на Закарпаття, туди, де пройшло її дитинство.

	Якось у інтерв'ю Галина Малик сказала: «Для того щоб писати для дітей, треба просто бути щасливою людиною...

	Адже звідки, як не з себе, можна дістати весь той прекрасний казковий світ, якого в реальності не існує?»
Робота  в групах.
Об’єднавшись у 3 групи,
побудуйте сюжетні ланцюжки 1-ї,2-ї, 3-ї частин повісті.
 Орієнтовні відповіді учнів
І група
Частина перша «У лісі»
Домовичок на ймення Вуйко Йой живе у старовинній хатці  - знайомство із Мишеням, Яке Не Хотіло Вирости Великим – домівка цвіркуна Лишині –непрохані гості на лісовій галявині - рішення перевезти хатку до сканзену – домовинок збирається у довгу мандрівку – повідомлення для цвіркуна.
ІІ група
Частина друга
«У сканзені»
Їхав він дуже довго, приблизно,
 сто разів по сто довгих казок – знайомство із сканзеном – несподівана зустріч із Лишиням – експонати та екскурсоводи – тимчасова домівка вуйка Йоя – охоронна сигналізація – головна справа життя для каченят.

ІІІ група
Частина третя
«Гість дуже здалеку»
	Оглядини старої церкви – знайомство із Рукаселем – збирання їжі для маленького ненажери – Рукасель підкинув думку Томашу Томашевичу про карусель – золоті старовинні гроші – випробовування каруселі – новосілля – усі друзі разом.

Ігрова хвилинка «Чий портрет?»
Завдання
Встановіть відповідність між назвою казки і головною думкою.
«Довга казка про кошеня,  якому не подобалось жити вдома»

«Коротка казка про те, чому равлик ховається»
«Довга казка про мурашку Кашку»
«Коротка казка про те, папуга не навчився розмовляти»
 «Коротка казка про хмарку, яка хотіла, щоб її пам’ятали»

«Хто ж із сонечком встає, друзям приклад подає, радо всім допомагає – разом з друзями співає».

Добрі справи потрібно робити, не сподіваючись на похвалу.
Затишок і тепло рідної домівки.
Завжди потрібно говорити те, що сам думаєш.
«Не – Дуже – Чемна гостя напросилася у гості».
Завдання
Встановіть відповідність між назвою казки і головною думкою.
«Довга казка про кошеня,
якому не подобалось жити вдома»

«Коротка казка про те,
чому равлик ховається»
«Довга казка про мурашку Кашку»
«Коротка казка про те, чому
папуга не навчився розмовляти»
 «Коротка казка про хмарку,
яка хотіла, щоб її пам’ятали»

«Хто ж із сонечком встає, друзям приклад подає, радо всім допомагає – разом з друзями співає».
Добрі справи потрібно робити, не сподіваючись на похвалу.
Затишок і тепло рідної домівки.
Завжди потрібно говорити те, що сам думаєш.
«Не – Дуже – Чемна гостя напросилася у гості».
Сканзен…
Що це?
Охоронна сигналізація…
Експонати ….
Словникова робота
«Сканзен – це музей під відкритим небом».

«Ліжко, вбрання, рушники, стіл, лавиця,
колиски і навіть сама хата – це все називається експонатами музею».
«Охоронна сигналізація – електричний сторож, який охороняє хатинки, аби до них не залізли злодії».
Робота в групах
І група. Назвати реальних героїв повісті та реальні сюжети.
ІІ група. Назвати фантастичних героїв та сюжети із ними пов’язані.
ІІІ група. Скласти асоціативний кущ до характеристики головних героїв.
Досліджуємо текст художнього твору
Знайдіть у повісті художні образи :

 людей (Михайло Васильович,Томаш Томашевич);
тварин (Мишеня,Кріт Степанович);
вигаданих створінь (Вуйко Йой, Рукасель);
епітети (чорненький гострий носик, чебрець мав запах червоний у чорну крапочку);
порівняння (питання юрмилися в його голові, неначе отара овець).
                         ІV.  Закріплення вивченого матеріалу.
                                      Мозковий штурм

 - Хто з героїв найбільше запам’ятався, сподобався?
      Чим саме?
-Який епізод видався вам найзахопливішим?
-Чого навчають нас казки Йоя?
V. Рефлексія
 Напишіть синквейн до образу улюбленого героя повісті – казки.
Синквейн – п’ятирядкова строфа неримованого вірша.
Правила написання синквейну такі:
перший рядок має бути представлений іменником, який розкриває головну думку (про що йдеться);
другий рядок містить два прикметники, що характеризують цю головну думку;
третій рядок – це три дієслова, які називають дії, пов’язані з головною думкою в межах теми;
четвертий рядок – вислів з декількох слів, що розкриває авторське ставлення до теми;
п’ятий рядок – особисте ставлення читача до теми.
Промовляння за схемою
На уроці я …
дізнався…
зрозумів…
навчився…
я змінив своє ставлення до…
-  я не вмів,  а тепер умію…
Промовляння за схемою
На уроці я …
дізнався…
зрозумів…
навчився…
я змінив своє ставлення до…
-  я не вмів,  а тепер умію…
       VI. Підбиття підсумків уроку

«Мікрофон»:
обмін враженнями про книжку.
 Продовжити фразу: «Книга Галини Малик «Вуйко Йой і Лишиня»захопила мене тим,   що…»
VII. Домашнє завдання

Написати відгук на книгу «Вуйко Йой і Лишиня»

2. Придумати продовження повісті, уявивши і себе жителем сканзену.


title: Види загадок

text:
Види загадок.Художні засоби в загадках
Підготувала учитель української мови та літератури
Луб’янської ЗОШ
 І-ІІ ступенів
Горніцька
Алла Володимирівна
Розгадайте кросворд
Колись…
 дуже давно…
на українській землі
з’явились серед людей загадки…

Як же це відбувалося?
 Людина спостерігала..

        І в один прекрасний момент помітила схожість та відмінність у буденних речах.

        З цим необхідно було щось робити!
Навколишній світ був прекрасним та захоплюючим! Як же тут не з’явитись …першій загадці ?!
Загадки -
       своєрідний і дуже давній вид народної творчості.
           В сиву давнину загадкам надавали магічного значення, вони були пов'язані з культовими обрядами й звичаями, в них помітні сліди первісного світогляду.
           Вміле відгадування загадок вважалося ознакою розуму і щасливої вдачі.
           Загадки служили засобом випробовування мудрості, зрілості людини.
Художні засоби в загадках
Загадки — це вид художньої творчості народу, тому в них часто використовуються такі художні засоби:
повтори («Торох, торох, розсипався горох, почало світати — нема що збирати» — зорі);
 епітети та гіперболи («Біг кінь білобокий понад яр глибокий; як упав — на весь світ задрижав» — грім);
антоніми («Чорна корова всіх людей поборола, а біла кобила всіх побудила» — ніч і день);
метафори («Сиві воли усе поле злягли» — туман);
іронія, гумор («Сидить дід за подушками і стріляє галушками» — град);
парадокси («— Вона Червона? — Ні, чорна.— Чому ж вона біла? — Тому що зелена» — смородина);
 зменшувально-пестливі слова («Діжечка на діжечці, діжечка на діжечці, а зверху китичка» — очерет).
Тематика загадок:
Про явища природи:

                                      А що сходить без насіння?
                                                                          (Сонце)

Ніжна зірка сніжно-біла
На рукав мені злетіла,
Поки ніс її сюди,
Стала краплею води.
(Сніжинка)

Про людину:

        Що воно за штука, що день і ніч стука?
(Серце)
                                    Дві зірки весь світ бачать.
                                                                            (Очі)

Тематика загадок:
Тематика загадок:
Про рослинний і тваринний світ
Біла латка,чорна латка
 По дереву скаче.
(Сорока)

Літом у шубі, зимою в шапці.
 (Дерево)
Тематика загадок:
Про речі та роботу:
Не їсть, не п’є, а ходить і б’є.
  (Годинник)
                                          В лісі росте,
                                                    у коня колихається,
                                                    у баби теліпається.
                                                              (Сито)
Що вміють загадки ?
1. Піднімають настрій.
2. Розширюють кругозір.
3. Розвивають мову
4.Допомагають бути спостережливішим
5.Тренують увагу та пам’ять

Хто ж автор загадок?
       У давні часи - український народ,
       Відомі дитячі письменники,
       Ти...Якщо спробуєш…
       І тобі сподобається!!!
Фізкультхвилинка
Складіть загадку
Робота в парах
1.  Воно, ніч, що, за, що, день, штука, і, стука?

2. Колода, болота, згниє, не, серед, не, лежить, і, заіржавіє.

3. Насіння, сіє, поле, хто розуміє, чорне, його, біле, той.

4. Маленький, мене, відразу, я, та, глянеш, на, свій, спритненький, знайдеш, шлях.

5. Червона, низько, до, пахуча, близько, росте, солодка, землі.
Відповіді
1. Що воно за штука, що день і ніч стука? (Серце)
2. Лежить колода серед болота, не згниє і не заіржавіє. (Язик)
3. Біле поле, чорне насіння, хто його сіє, той розуміє. (Книжка)
4. Я маленький, та спритненький, глянеш на мене — відразу знайдеш свій шлях. (Компас)
5.  Червона, солодка, пахуча, росте низько, до землі близько. (Суниця)

 Чайнворд-загадка  – це ланцюг слів, побудований так, що остання літера кожного слова-відгадки  є першою літерою наступного слова-відгадки
Літак
Комар
Рак
Клубок
Комбайн
 Ніч
Човен
Наперсток
Коза
Сенкан
Загадки
Цікаві, веселі
Навчають, допомагають, розвивають
Виступають засобом образного бачення
Перлини творчості

ПРОДОВЖІТЬ РЕЧЕННЯ
Сьогодні на уроці я…
Я дізнався про…
Мені сподобалося …

Домашнє завданняОпрацювати теоретичний матеріал підручника;підібрати приклади різних видів загадок


Всеволод Нестайко


title: Після революції М.Заньковецька брала активну участь у становленні нового українського театру. Вона очолювала Народний театр у Ніжині. Разом з Саксаганським організувала Народний театр у Києві, на базі якого у 1922 році було створено Театр ім.Заньковецької

text:
Taras Hryhorovych Shevchenko
Biography
Taras Shevchenko was born on February 25, 1814 in Morintsa's village of the Zvenigorod district of the Kiev province in a family of the serf landowner Vasily Engelgardt.
His mother died in 1823. The same year the father married again the widow who had three children. It concerned Taras severely. To 9-year age Taras was in charge of the elder sister Ekaterina, the girl kind and gentle. Soon she married. In 1825 when Shevchenko went the 12th year, his father died. From now on difficult nomadic life of the street child begins

Taras Shevchenko's birthday with loved to write and draw. As a child, he often hid in the weeds and small paper wrote poetry or painted.
Years 1840 — 1846 — the best in Shevchenko's life. During this period his poetic talent blossomed. In 1840 there was under the name "Kobzar" a small collection of its poems.
Presently Shevchenk's portrait is represented on the note of 100 hryvnias.
Karzhilova Mariana


title: Види балад

text:
Види балад
Підготувала учениця 9-А класу
КЗСОР “Сумська обласна гімназія-інтернат для талановитих та творчо обдарованих дітей”
Охрименко  Діана
Зміст презентації
Балада — невеликий за розміром ліро-епічний твір фольклорного походження на легендарну чи історичну тему.
Провансальская балада «Si voletz quem laix d'amar» Серверія Жиронского
Василій Жуковскьий «Світлана»
Особливості народних балад
• Усне поширення й зберігання.
 • Реальне часто поєднується з фантастичним.
• Невелика кількість персонажів.
• Відсутність деталізації.
• Стислість у викладі матеріалу.
• Композиція (вступ, основна частина, висновок).
• Гостросюжетність.
“Російська балада”
Тематика балад
• Родинно-побутові.
 • Історичні.
• Поетичний світогляд народу, його міфологічні уявлення.
• Про кохання.
Шотландська балада


title: "Сучасна українська література"

text:
Сучасна українська література
Виконав учень
11-Б класу
Путьо Михайло
Сучасна українська література  — українська література останніх десятиліть, створена сучасними письменниками. У науковій літературі точно не зазначено, від якого моменту українську літературу слід вважати сучасною. Утім, під поняттям сучасна українська література найчастіше розуміють сукупність художніх творів, написаних від часу здобуття Україною незалежності в1991 році й дотепер. Таке розмежування зумовлене відмиранням після 1991 року загальнообов'язкового для митців СРСР стилю соціалістичного реалізму та скасуванням радянської цензури. Принципові зміни в українській літературі відбулися ще в роки Перебудови (1985) і особливо після Чорнобильської катастрофи (1986). Деякі дослідники вважають, що сучасна українська література починається від 1970-х років після покоління шістдесятників.
Унаслідок більшої свободи, відкритості українського суспільства до іноземних впливів та значно ширших контактів з літературами інших країн сучасна українська література здебільшого відрізняється від радянської та класичної зверненням до досі заборонених тем (Голодомор, сексуальність, наркотики, девіантна поведінка і т. д.), використанням нових стилістичних прийомів (постмодернізму, неоавангарду, нецензурна лексика, уживання суржику), різноманітністю та змішанням жанрів, своєрідною епатажністю, а також осмисленням соціальних проблем та історичної пам'яті. Термін «сучасна українська література» часто скорочується як «сучукрліт» або «укрсучліт».
Цензурний тиск на українських літераторів у СРСР зменшився із політикою Перебудови в середині 1980-х років. Це дало змогу письменникам звернутися до стилістичних прийомів та тем, які раніше були забороненими для публікації. Від цього часу відбувалася ревізія популістичного соцреалістичного канону української літератури разом з поверненням імен письменників часів Розстріляного Відродження, діаспори, а також творів, що не могли бути надруковані за радянських часів. У 1987–1988 роках за ініціативи Спілки письменників України почалися реабілітаційні процеси і видання творів письменників розстріляних у 1930-х роках, записувалися свідчення свідків Голодомору.
Одним із перших принципово нових явищ в українській літературі кінця XX століття було літературне об'єднання «Бу-Ба-Бу» (Юрій Андрухович, Віктор Неборак та Олександр Ірванець), створене 1987 року.
   Нова дегенерація  — літературне угруповання за участю Івана Андрусяка, Степана Процюка та Івана Ципердюка.
Утворене 1991 року в Івано-Франківську, де І. Андрусяк та І. Ципердюк під ту пору були студентами, а С. Процюк — викладачем Педагогічного інституту ім. В. Стефаника (нині — Прикарпатський університет).

Перші публікації гурту — 1991—1992 року в місцевому тижневику «Західний кур'єр», додатком до якого вийшло 3 альманахи, які так само звалися «Новою дегенерацією».
Наприкінці 1992 року у видавництві «Перевал» вийшла поетична збірка літугруповання, яка теж звалася «Нова дегенерація». Передмову до неї написав Юрій Андрухович.

Навесні 1993 відбувся вечір літгурту у Києві в Спілці письменників, який спричинив чималий резонанс у періодиці й роздратований, відверто лайливий відгук Олеся Гончара. Книжка ж «Нова деґенерація» була визнана найкращою книжкою 2003 року за опитуванням критиків часописом «Слово і час».
   «Пропала грамота» — літературне угрупування трьох київських поетів: Юрка Позаяка, Віктора Недоступа та Семена Либоня. Існувало в кінці 80-х — на початку 90-х рр. «Пропала грамота» була заявлена як авангардний проект. У 1991 р. вийшла книга з однойменною назвою. Книга «пропалограмотіїв» мала великий успіх і резонанс.
Група "Пропала грамота" об'єднала київських поетів –
Юрка Позаяка, Семена Либонь і Віктора Недоступа. У 1991 р. вийшов збірник цієї групи під такою ж назвою. У самій назві групи - досить промовиста вказівка на гоголівську традицію відтворення дійсності. Річ у тому, що творчість поетів цього угруповання розвивається в іронічному бурлескно-травестійному стилі. Вони широко застосовують рольову лірику, де герої - хіпі, бомжі, студенти, просто люди, які не сприймають радянських правопорядків і скептично ставляться до перебудови. У поезії цієї групи переважають урбаністичні мотиви, вона сповнена іронії, навіть є карикатурною, бо створюється враження, що тексти написані не поетами, а смішними арлекінами, блазнями, які ховаються за масками та ще й виступають під кумедними прізвиськами. Головне для авторів угруповання - цілковите перевтілення у своїх персонажів. Цією творчою настановою пояснюється той факт, що всі автори працюють під літературними масками.
«ЛуГоСад» — літературна група, яку складали Іван Лучук, Назар Гончар, Роман Садловський. Створена 19 січня 1984 р. у Львові. «Методологічна основа» творчості «Лу-Го-Саду» — теорія поетичного ар'єргарду (ідею і аргументування лугосадівсько-ар'єргардної теорії висунув і обґрунтував літературознавець Тарас Лучук). Вірші «лугосадівців» перекладені німецькою, польською, білоруською, словацькою, болгарською, англійською, італійською, сербською, хорватською, фінською та іншими мовами. 2007 року перевидали антологію «Лугосад. Об'єктивність канону». Із відходом Назара Гончара 21 травня 2009 р. Лугосад перейшов в історію літератури.
Асоціація українських письменників — творче об'єднання українських письменників.
Ідея утворення Асоціації українських письменників (АУП) виникла під час
роботи III-го з'їзду Спілки письменників України у жовтні 1996 року.Літератори, незгодні з творчими та організаційними принципами та традиціями, «совєцького», як вони вважали, об'єднання письменників, подали заяви про вихід з СПУ.
     Утворена 6 — 8 березня 1997 р. на установчих зборах АУП (118 учасників). До складу АУП увійшли, зокрема: Юрій Андрухович, Наталка Білоцерківець, Юрій Винничук, Василь Герасим'юк,Павло Гірник, Василь Голобородько, Сергій Жадан, Оксана Забужко, Олександр Ірванець, Анатолій Кичинський, Дмитро Кремінь, Олександр Кривенко, Мирослав Лазарук, Іван Лучук, Іван Малкович, В'ячеслав Медвідь, Петро Мідянка, Володимир Моренець, Костянтин Москалець, Віктор Неборак, Борис Нечерда, Юрко Покальчук, Анатолій Дністровий, Василь Портяк, Ігор Римарук, Микола Рябчук, Дмитро Стус, Людмила Таран, Тарас Федюк, Віктор Мельник та інші.
Дякую за увагу


Творчість Гарченка Григорія Миколайовича


title: панас мирний

text:
Склад, властивості, застосування окремих представників вуглеводнів (метан, етан, етен, етин)
Метан
Мета́н — найпростіша органічна сполука вуглецю з воднем, природний безбарвний газ без запаху, хімічна формула — CH4.
Метан
Зустрічається в осадовому чохлі земної кори у вигляді вільних скупчень (покладів), в розчиненому (в нафті, пластових і поверхневих водах),                         розсіяному,                                      сорбованому                                          (породами і органіч.
   речовиною) і  твердому                     (газогідратному)  станах.
Метан
Метан є основним компонентом:
газів природних горючих (до 99,5 %),
нафтових попутних (39—91 %),
болотяних (понад 99 %) і рудникових (34—48 %) газів;
присутній у газах грязьових вулканів (понад 95 %),
спорадично зустрічається у вулканічних газах і в газах магматичних і метаморфічних порід.

Етан
Етан — це органічна сполука ряду алканів з емпіричною формулою C2H6. За звичайних температури та тиску, етан є газом без кольору та запаху.
Етан
Етан та інші гомологи метану є складовою частиною природного газу. У різних покладах вміст етану коливається від 0,5% до 4%.
Етан
У промисловому масштабі етан відокремлюють від природного газу як побічний продукт переробки нафти

Етен (етилен)
Етиле́н або ете́н — С2Н4, найпростіший і найважливіший представник ряду ненасичених вуглеводнів з одним подвійним зв'язком.
Етилен
Етилен — безбарвний газ із слабким приємним запахом. Він трохи легший від повітря. У воді мало розчинний, а в спирті й інших органічних розчинниках розчиняється добре.
Етин (ацетилен)
Ацетиле́н (етин) — безбарвний газ, без запаху, легший за повітря. Хімічна формула
Етин (ацетилен)
Ацетилен — при нормальних умовах — безбарвний газ без запаху, малорозчинний в воді, легший за повітря. При сильному охолодженні переходить відразу в білу кристалічну речовину, минаючи рідкий стан. При —83,6°С випаровується (сублімує), не розплавляючись.
Етин (ацетилен)
 При стисненні розкладається з вибухом, зберігають в балонах, заповнених активованим вугіллям, що просочене ацетоном, в якому ацетилен розчиняється під тиском в великих кількостях. Вибухонебезпечний. C2Н2 виявлений на Урані і Нептуні.
Метанол, етанол, гліцерин, їхні молекулярні та структурні формули, фізичні властивості. Функціональна гідроксильна група.

Спирт – це органічна сполука, молекула якої містить одну або декілька гідроксильних груп (ОН), сполучених з вуглеводневим радикалом.
Спирт – який містить одну функціональну групу (ОН) – називається одноатомним.
Загальна формула цього одноатомного спирту має наступний вигляд:
                                     СnH2n+1 ОН
Представниками  одноатомних спиртів є:
Метанол – СН3ОН,  етанол – С2Н5ОН

Спирт – який містить декілька функціональних груп (ОН)називається багатоатомним.
Одним із представників багатоатомних спиртів є гліцерин, формула якого

                                     С3Н5(ОН)3
Номенклатура спиртів
 СН3-ОН        СН3-СН2-ОН       СН3-СН2-СН2-ОНметанол                           етанол                            пропанол-1
 пропанол-2                        бутанол-2                    2-метилпропан-2-ол
Фізичні властивості

Нижчі спирти (до C15)  - рідини, вищі - тверді речовини.

 Метанол і етанол змішуються з водою в будь-яких співвідношеннях. З ростом молекулярної маси розчинність спиртів у воді падає.

СН3-ОН                СН3-СН2-ОН       метанол                     етанол
Одноатомний спирт метанол
Рідина без кольору з температурою кипіння 64С, характерним запахом Легше води. Горить безбарвним полум'ям.

Отруйна дія метанолу заснована на ураженні нервової і судинної системи. Прийом всередину 5-10 мл метанолу призводить до важкого отруєння, а 30 мл і більше - до смерті.

Одноатомний спирт етанол
Безбарвна рідина з характерним запахом і пекучим смаком, температурою кіпенія78С. Легше води. Змішується з нею в будь-яких відносинах.
Легко запалюється, горить слабо світиться блакитним полум'ям
Трьохатомний спирт гліцерин              (гліцерол)
Гліцерин - безбарвна, в'язка, гігроскопічна рідина, необмежено розчинна у воді. Солодкий на смак, від чого і отримав свою назву (глікос - солодкий). Добре розчиняє багато речовин.

Температури кипіння
У порівнянні з відповідними вуглеводнями, спирти мають високі температури плавлення і кипіння, що пояснюється сильною асоціацією молекул спирту в рідкому стані за рахунок утворення водневих зв'язків.
Амінооцтова кислота. Її будова і властивості

Найпростіший представник класу амінокислот має формулу H2N − CH2 −COOH — аміноетанова (або амінооцтова) кислота — перший член гомологічного ряду одноосновних насичених амінокислот.
Хімічні властивості амінооцтової кислоти
Особливості хімічних властивостей зумовлені одночасною наявністю в молекулах двох функціональних груп: основної H2N − і кислотної COOH, тому амінокислоти за хімічними властивостями — амфотерні органічні сполуки.

Амінокислоти за кислотними властивостями сильніші за карбонові кислоти
Як основи амінокислоти взаємодіють із кислотами (реакція приєднання):
H2N − CH2 −COOH + HCl → [H3N − CH2 –COOH]+ Cl−
Важлива властивість амінокислот — здатність взаємодіяти одна з одною завдяки наявності двох функціональних груп.Міжмолекулярна взаємодія α-амінокислот приводить до утворення пептидів. У результаті взаємодії двох α-амінокислот утворюється дипептид.
CO −NH — пептидний зв’язок
Найважливіші природні полімери — білки — належать до поліпептидів, тобто являють собою продукт поліконденсації α-амінокислот.

Одержання амінокислот
Гідроліз білків
Дія амоніаку на галогенозаміщені карбонові кислоти:
ClCH2 − COOH + 2H3N → H2N −CH2 − COOH + NH4Cl


ШЕВЧЕНКО


title: "Стус Василь Семенович"

text:
Стус Василь Семенович

Народився в селянській родині. 1939 батьки — Семен Дем'янович та Ірина Яківна — переселилися в місто Сталіно (нині Донецьк), аби уникнути примусової колективізації. Ще через рік (1940) забрали туди своїх дітей.
Закінчивши середню школу зі срібною медаллю, Василь вступив на історико-літературний факультет педагогічного інституту м. Сталіно. Закінчивши 1959 навчання з червоним дипломом, три місяці вчителював в селі Таужня Кіровоградскої області, після чого два роки служив в армії. Під час навчання і служби став писати вірші. Тоді ж відкрив для себе німецьких поетів Ґете і Рільке; переклав близько сотні їх віршів. Ці переклади було згодом конфісковано і втрачено. 1959 опублікував свої перші вірші.

По закінченню служби в збройних силах (1960) три роки працював редактором газети «Соціалістичний Донбас», після чого 1963 вступив до аспірантури Інституту літератури Академії наук УРСР у Києві. Того ж року опублікував добірку віршів.

У вересні 1965 під час прем'єри фільму Сергія Параджанова «Тіні забутих предків» в Києві взяв участь в акції протесту проти арештів серед української інтелігенції, за що Стуса звільнили з інституту. Після цього заробляв на життя, працюючи на будівництві, в котельні, в конструкторському бюро. Водночас продовжував продуктивну творчу діяльність.

1965 одружився з Валентиною Василівною Попелюх. 15 листопада 1966 у них народився син — нині літературознавець, дослідник творчості батька Дмитро Стус.

Пропозицію Стуса опублікувати 1965 свою першу збірку віршів «Круговерть» відхилило видавництво. Незважаючи на позитивні відгуки рецензентів, було відхилено і його другу збірку — «Зимові дерева». Однак її опублікували в самвидаві, а пізніше вона потрапила до Бельгії й 1970 була видана в Брюсселі.
У відкритих листах до Спілки письменників, Центрального Комітету Компартії, Верховної Ради Стус критикував панівну систему, що після відлиги стала повертатися до тоталітаризму, відновлення культу особи та порушення прав людини, протестував проти арештів у середовищі своїх колег. На початку 1970-х приєднався до групи захисту прав людини.
Восени 1972 заарештований і засуджений на п'ять років примусової праці і три роки заслання за «антирадянську агітацію і пропаганду». Весь термін ув'язнення перебував у концтаборах Мордовії. Більшість віршів, що Стус писав у концтаборі, вилучалася і знищувалась, лише деякі потрапили на волю через листи до дружини
По закінченню строку в концтаборі Стуса 1977 вислали в Матросове Магаданської області, де він працював до 1979 на золотих копальнях.

Стусові, що перебував у концтаборі в Кучино, заборонили бачитися з родиною. Однак його записи 1983 вдалося переправити на Захід.

Повернувшись восени 1979 до Києва, приєднався до гельсинської групи захисту прав людини. Незважаючи на те, що його здоров'я було підірване, Стус заробляв на життя, працюючи робітником на заводі. В травні 1980 був знову заарештований і засуджений на 10 років примусових робіт і 5 років заслання. Відмовився від призначеного йому адвоката Віктора Медведчука, намагаючись самому здійснити свій захист. За це Стуса вивели із зали суду і вирок йому зачитали без нього.
28 серпня 1985 Стуса відправили в карцер. На знак протесту він оголосив голодування. В ніч 3 на 4 вересня він помер, можливо, від переохолодження. Його поховали на табірному цвинтарі.
Прохання родини перевести тіло додому відхилили на тій підставі, що не вийшов термін ув'язнення.
1985 Стуса було висунуто на здобуття Нобелівської премії з літератури.
Готували:
  Макаренко Галина
                      та
  Смоляр Катерина


Урок з позакласного читання
“Подорож у світ сучасної української книги”

Виконала:
Гладиш Ірина Михайлівна
вчитель української мови та літератури
Рубцівської загальноосвітньої
школи І-ІІІ ступенів
Краснолиманського району
Донецької області
Пригоди на сторінках сучасної книги (за повістю-казкою Івана Андрусяка «Стефа  і  її  Чакалка»)
Андрусяк іван михайлович
(нар.28 грудня 1968 р.)
ДЕЯКІ ФАКТИ З БІОГРАФІЇ І ТВОРЧОЇ ДІЯЛЬНОСТІ  письменника
Іван Миха́йлович Андруся́к — поет, прозаїк, літературний критик, перекладач, редактор дитячого видавництва «Грані-Т».
Народився 28 грудня 1968 року в селі Вербовець на Гуцульщині (Косівський район Івано-Франківської області).
Вищу філологічну освіту отримав в Івано-Франківському державному педагогічному інституті ім. В.С. Стефаника, а управлінську – в Українській академії державного управління при Президентові України.
Лауреат літературного конкурсу видавництва «Смолоскип» (1995 р.) і премії «Благовіст» (1996 р.).Учасник численних поетичних фестивалів.
Тексти творів Андрусяка перекладалися англійською, німецькою, польською та вірменською мовами.

Із 2000 р. активно виступає як літературний критик (часописи «Книжник-review», «Книжковий огляд», «Кур'єр Кривбасу», «Кальміюс», «Березіль», «Сучасність» та ін.), аналізуючи здебільше поезію й обстоюючи моральні принципи в літературі.
З 2005, після народження наймолодшої доньки Стефи, починає писати книжки для дітей.
2007 року виходить друком повість-казка для дошкільнят і молодших школярів «Стефа і її Ча́калка».
Лауреат першої премії конкурсу творів для дітей «Золотий Лелека» (2008 р.).
2010 р. виходить друком дитяча книжка “Мʼяке і пухнасте”.
Має сім’ю: дружину Катерину Борисенко (літературознавець, поет, перекладач), сина Івана, дочок Єлизавету і Стефанію.
Мешкає в містечку Березань на Київщині, працює редактором і журналістом.
«Ґронування»
Іван  Андрусяк  як  особистість – це…
?
критик
Іван  Андрусяк
?
Перекладач
?
громадянин
?
видавець
?
дослідник
Фотогалерея
“Іван Андрусяк та його родина”
Дружина - Катерина Борисенко (літературознавець, поет, перекладач), син Іван, дочки Єлизавета і Стефанія.
Іван Андрусяк із дружиною Катериною Борисенко та молодшою дочкою Стефанією.
Іван Андрусяк із своїм наукращим товаришем, відомим українським письменником Сергі́єм Пантю́ком
Книжкова вітальня  І. Андрусяка
«Звіряча абетка» (2008)
«М’яке і пухнасте» (2010)
Дітям молодшого і середнього шкільного віку адресовані веселі пригодницькі повісті «Сорокопуди, або Як Ліза і Стефа втекли з дому» (2009)
Книжкова вітальня  І. Андрусяка
«Зайчикова книжечка» (2008) — вірші й віршовані казки; повість-гра «Хто боїться Зайчиків» (2010)
«Кабан дикий - хвіст великий» (опублікована в журналі «Барвінок», листопад 2009 — лютий 2010)
«Стефа і її Чакалка»
	Повість-казка, опублікована в 2007 році видавництвом «Грані-Т» (Київ) у видавничій серії «Сучасна дитяча проза». Книжку проілюстрував художник Ярослав Коломійчук.
	«Стефа і її Чакалка» належить до найпопу-лярніших і найулюбленіших читачами творів сучасної української літератури для дітей. У повісті автор використовує фольклорний образ Ча́калки - казкової істоти, якою на Слобожанщині й Полтавщині в давнину батьки лякали своїх неслухняних дітей: мовляв, та прийде вночі, забере таку дитину в мішок і понесе в темний ліс. Саме так і стається з героями повісті, які втрапляють у казкову «школу чакалок і бабаїв», де їм дозволено робити все, що заманеться. Письменник описує ці сцени з гумором, проте головну увагу концентрує на дитячій психології, наголошуючи на тому, що добро й любов перемагають неодмінно, й завдяки їм дитина може навіть «перевиховати» казкове страшидло.
	У 2011 році вийшло друге видання повісті, для якого автор наново відредаґував текст і додав новий «Розділ одинадцятий з половиною, бонусний, у якому ми дізнаємося про те, як не спалити школу»; а видавництво підготувало нову обкладинку.

ЧИ  ЗНАЄТЕ  ВИ  ЗМІСТ ТВОРУ?

-    Про  що  розповідається  у  книзі  І.  Андрусяка?
-    Назвіть  головних  героїв  твору.
Як  ви  думаєте  у  які  часи  відбуваються  події, покладені  в  сюжет  твору?
Чим схожа, а чим не схожа ця казка на класичні казкові твори?
Чи  подобається  вам  поведінка  дітей?
Чого найбільше боялась Стефа?
Кому належить фраза: «Проблеми вирішуються з усмішкою, а з плачем лише нагромаджуються»?
Хто  така  Чакалка? Зачитайте  цитати, які  характеризують її.
-    Як себе називала Чакалка? Якими  методами  вона  виховува  дітей?

-    Яким обідом пригощала Чакалка дітей?
-   Що ще дозволяла Чакалка робити дітям?
-    Вам  подобається  школа  Чакалки?  Хотіли  би  ви  опинитися  там?   Чому?
Що  нового  ви  дізналися  з  уроків  цієї  вчительки?
Чому Чакалка повернула Стефу і її друзів додому?
Що робили батьки Стефи, коли та прокинулася?
Кого побачила Стефа на своїй футболці?
Як би ви продовжили цю казку?
-    Дайте  поради  героям  твору.
-    Чому  навчає  нас  ця  «повістина»?  Які  уроки  для  себе  взяли  ви?
Чому  Іван  Андрусяк   визначив жанр свого твору як
« дівчача  повістина»?

Визначте  тему  та  провідну  ідею  твору.

Які  особливості  мови  повісті  ви  помітили? Наведіть  приклади. Яка  їх роль у художньому творі?

“Коло думок”
Студія «літературних критиків»

«Дитяча повістина» (визначення автора) «Стефа і її Чакалка» показує, що Іван Андрусяк добре обізнаний з дитячою психологією з практики, що й не дивно, адже «дитиніти» письменник почав, коли у нього самого з'явилися вдячні читачі-слухачі. Не випадково головна героїня цієї казкової повісті - тезка його доньки, очевидно, що в сюжет «привнесені» й інші сімейні реалії. Андрусяк і сам підкреслює, що зумисне робить свої тексти придатними для сімейного читання, залишаючи там «шпильки», може, не так зрозумілі дітям, але здатні насмішити їх батьків.
Автор вибудовує оповідь про свою маленьку героїню так, що читач-дорослий має зрозуміти, як, попри якісь суперечності, створити для дитини в сім'ї відчуття захищеності. Що для цього необхідно і казку на ніч почитати, і побавитися, і виважено поговорити з дитиною про серйозні речі, наприклад, про те, як поборювати свої страхи, як вчитися розуміти потреби інших людей і співчувати їм. Не варто думати, що п'яти-шестилітки такі, як  Стефа цього не зрозуміють.

Найголовнішим є те, що Андрусяк створив у своєму тексті образ батька, який може те, що - за твердженням американського психолога Джона МакДауела - сучасним батькам найбільш важко: бути героєм для своєї дитини.
Звичайно, що книжка для дітей має і навчати, а не тільки розважати. Автор ніби непомітно «підсуває» в повісті нові для дитини такого віку знання чи поняття, наприклад, що таке «модулі», хто такі «політики», чому Сіяр «пуштун», а не тільки пустун, і чому йому не можна їсти свинину. Вустами Чакалки автор підказує дітям, як орієнтуватися у лісі без компаса та як розрізняти сторони світу.
Дотепний і повчальний епізод, коли в лісовій школі Чакалки діти отримують обід: чіпси, розмаїту газовану воду, снікерси, віспи і тому подібну розрекламовану продукцію, користь від якої - мінімальна. Чакалка пропонує їм ще більший рай вседозволеності, коли можна не мити ноги, не чистити зуби, не вчитися та взагалі робити, що заманеться. Ця книжка дуже цікава й захоплива. Добрий настрій дітям забезпечено.

РЕФЛЕКСІЯ
Чи  справдилися  ваші  очікування  від  уроку?
У чому актуальність основної ідеї казки?
- Якими  новими  знаннями  ви  збагатились?

Виконати одне із завдань:
1.	Написати продовження до казки з назвою «Чарівний переосмислений світ Стефи».
3.	Скласти до казки кросворд або вікторину.

“Домашнє завдання”


Урок читання.(Буква ь знак)


ПОЄДНАННЯ РЕАЛІСТИЧНОГО ЗМАЛЮВАННЯ ДІЙСНОСТІ Й ФІЛОСОФСЬКОГО ПІДТЕКСТУ В НОВЕЛІ В. ВИННИЧЕНКА «МОМЕНТ»


Василь Симоненко - Казка «Цар Плаксій та Лоскотон»


title: Василь Симоненко. «Цар Плаксій та Лоскотон». Казкова історія і сучасне життя

text:
Заглядає в шибку казка                                сивими очима,
Материнська добра ласка
в неї за плечима…

В. Симоненко
Василь Симоненко (1935-1963)

Можна все на світі вибирати, сину,
Вибрати не можна тільки                 Батьківщину.

Василь Симоненко

Село Біївці,
Полтавщина
Василько з мамою Ганною Федорівною
Василь – учень 10 класу
Співробітник газети “Черкаська правда”
Найрідніші
Олесь прийшов до батька…
Герої-антиподи
План
Ім’я героя. Про що воно нам говорить?
Портрет персонажа.
Риси характеру та спосіб життя.
Ваше ставлення до героя.
Авторська позиція щодо кожного персонажа.
Робота в групах


УРОК-ДИСПУТ "ЩО ДЛЯ МЕНЕ ОЗНАЧАЕ БУТИ КУЛЬТУРНОЮ ТА ВВІЧЛИВОЮ ЛЮДИНОЮ?"