Урок 2

Тема: поема “Мойсей” – одна із вершин творчості І. Франка.
Мета: розкрити образ Бога в поемі як силу, яка цілеспрямовує, запобігає хаосу в душі людини та суспільстві; показати в образі Мойсея внутрішню боротьбу духовного з матеріалістично-корисливим, що уособлене в образі Азазеля; спрямувати дітей до вищих духовних цінностей які концентруються в Богові

Не гасіте ж
святого огню...
                   І. Франко

План уроку
1. Біблія як джерело натхнення Івана Франка;
2. Бог - всеосяжна сила, яка організовує, цілеспрямовує.
3. Азазель як уособлення матеріалістичного погляду на світ.
4. Мойсей як виконавець Божої волі.
5. "Та прийде колись час і для вас..."
Дочка письменника Ганна Франко-Ключко згадувала:
“Надзвичайне враження на тата зробила статуя Мойсея…”

Мойсей — яскрава історична особистість. Він жив у XIII столітті до н.е. У єврейській Біблії Мойсей описується як пророк, який вивів ізраїльтян із Єгипту, де вони зазнавали принижень. Через Мойсея Бог передав свій Закон, що містить умови союзу-заповіту Бога з Ізраїлем, укладеного на горі Синай. Багато хто вважає Мойсея засновником іудаїзму. Слово «Мойсей» (Моше) єгипетського походження і означає «дитя».
	Мойсей народився в Єгипті в єврейській родині у ті часи, коли євреї були в рабстві у єгиптян. Фараон, який не вірив у відданість євреїв, наказав убивати всіх єврейських немовлят чоловічої статі. Коли Мойсей народився, його матері Йохевед вдалося приховувати немовляти у себе вдома протягом 3 місяців. Не маючи більше можливості його ховати, вона залишила немовля в кошику у заростях очерету на березі Нілу.
  Через деякий час маленького Мойсея знайшла дочка фараона, яка прийшла до річки на купання. Зрозумівши, що перед нею єврейська дитина, принцеса зглянулася над сумним немовлям і за порадою сестри Мойсея Міріам, яка здалеку спостерігала за тим, що відбувається, погодилася покликати годувальницю-ізраїльтянку. Міріам покликала Йохевед, і, таким чином, Мойсей був відданий своїй матері, яка вигодувала його.
       «І підросло те дитя, і вона привела його до дочки фараона, і він став їй за сина»
	(Вих. 2 10.) Добра принцеса, дочка фараона, згодом із єврейським народом на чолі з Мойсеєм пішла з Єгипту.

    Мойсей, будучи свідком несправедливого і жорстокого поводження єгиптян із євреями, не міг спокійно переносити це. Одного разу він побачив, що єгипетський наглядач б'є єврея. Заступившись за одноплемінника, у пориві гніву він убив кривдника. Після цього Мойсей змушений був тікати в пустелю на схід від Єгипту. Там Мойсей одружився на доньці мадіамського жреця і почав пасти худобу свого тестя. Фрагм30.10-31.05
   Через багато років Мойсею явився Бог і говорив з ним із охопленого полум'ям куща на горі Хорив. Він дав Мойсею завдання врятувати євреїв від знищення, вивівши їх із Єгипту до Палестини. Мойсей спробував ухилитися від покладеної на нього місії, посилаючись на своє недорікуватість. Бог пообіцяв, що брат Аарон буде його «устами». Після цього Мойсей зустрівся з Аароном і разом із ним повернувся в Єгипет для виконання місії порятунку єврейського народу. Фрагмґ 0.44-46
    Хоча ізраїльтянам було дозволено піти, однак дізнавшись, що євреї справді залишили Єгипет, фараон Рамзес II відправив за ними свою армію. Згодом люди, яких вів Мойсей, побачили на горизонті солдатів, що наближалися, але втікати їм було нікуди — попереду розстилалося Червоне море. За наказом божим Мойсей підняв над морем свою палицю, і води розтупилися. Ізраїльтяни перейшли через море , а війська фараона поглинула вода.

   Через три місяці мандрівники досягли гори Синай. Тут Бог відкрив Мойсею Свій Закон і дав йому  10 заповідей
   Ізраїльтяни, забувши про своє покликання, повстали проти Мойсея, за що були приречені до сорокарічних блукань пустелею
    Основною темою поеми я зробив смерть Мойсея як пророка, не признаного своїм народом. Ця тема в такій формі не біблійна, а моя власна, хоч і основана на біблійнім оповіданні
                                                               І.Франко

   “Сильна, уперта натура, яка цілою вийшла з житейського бою, – писав про зустріч з І. Франком у 1905 році Михайло Коцюбинський.   “В своїй убогій хаті сидів він за столом босий і плів рибацькі сіті, як бідний апостол. Плів сіті й писав поему “Мойсей”. Не знаю, чи попалася риба у його сіті, але душу мою він полонив своєю поемою". Основою поеми поет зробив смерть Мойсея як пророка, невизнаного народом. У Франковій поемі смерть Мойсея на вершині гори перед обличчям Бога мотивована тим, що його відштовхнув власний народ, розчарований його сорокалітнім проводом. Поема “Мойсей” має алегоричний характер, поет думав про український народ і про український народ співав пісню.

Поема "Мойсей" Івана Франка –
	це філософський твір, в якому письменник порушує багато проблем. Основна з них-
  вірність меті,
	а точніше - вірність Богові у виконанні Його волі. Цю проблему поет розкриває через образи Бога, Азазеля, Мойсея і народу,
	з яких ми розглянемо три перших.
...Воздвигне Вкраїна свойого Мойсея…
                                                                                П.Тичина

Поема “Мойсей” написана І.Франком у
	січні-липні 1905р. Якими подіями жив тоді світ і Україна зокрема?
       Це був час початку першої російської революції – доба змін і сподівань. Українське громадянство порушувало такі важливі проблеми:
піднесення національної гідності,
зростання свідомості,
народ як головна рушійна сила історії,
взаємини вождя і народу,суспільна роль слова.

Проблемні запитання і завдання
Прочитати й у ході уроку осмислити думку Мікулаша Неврлія: "Перенісши біблійний сюжет на рідний грунт, Франко створив багатопроблемний філософський твір, який сягає корінням історичної долі українського народу, зачерпнути при цьому страдницької долі свого геніального творця ".
Як жити українцям?
Якими шляхами йти до щастя?
Яким вождям довіряти свою долю?
Проблематика:

вождь і суспільство;
митець і суспільство;
людина і суспільство;
добро і зло;
воля і рабство;
матеріальне і духовне;
юрба і народ;
самотність і натовп;
     мрії і дійсність;
сумніви і віра;
людина в історії.

Іван Франко
Мойсей
Поема
Пролог
Народе мій, замучений, розбитий,Мов паралітик той на роздорожжу,Людським презирством, ніби струпом, вкритий!
Твоїм будущим душу я тривожу,Від сорому, який нащадків пізнихПалитиме, заснути я не можу.
Невже тобі на таблицях залізнихЗаписано в сусідів бути гноєм,Тяглом у поїздах їх бистроїзних?
Невже повік уділом буде твоїмУкрита злість, облудлива покірністьУсякому, хто зрадою й розбоєм
Тебе скував і заприсяг на вірність?Невже тобі лиш не судилось діло,Що б виявило твоїх сил безмірність?
Невже задарма стільки серць горілоДо тебе найсвятішою любов'ю,Тобі офіруючи душу й тіло?
Задарма край твій весь политий кров'юТвоїх борців? Йому вже не пишатьсяУ красоті, свободі і здоров'ю?
Задарма в слові твойому іскрятьсяІ сила, й м'якість, дотеп, і потуга,І все, чим може вгору дух підняться?
Задарма в пісні твоїй ллється туга,І сміх дзвінкий, і жалощі кохання,Надій і втіхи світляная смуга?
О ні! Не самі сльози і зітханняТобі судились! Вірю в силу духаІ в день воскресний твойого повстання.
О, якби хвилю вдать, що слова слуха,І слово вдать, що в хвилю ту блаженнуВздоровлює й огнем живущим буха!
О, якби пісню вдать палку, вітхненну,Що міліони порива з собою,Окрилює, веде на путь спасенну!
Якби!.. Та нам, знесиленим журбою,Роздертим сумнівами, битим стидом,—Не нам тебе провадити до бою!
Та прийде час, і ти огнистим видомЗасяєш у народів вольних колі,Труснеш Кавказ, впережешся Бескидом,
Покотиш Чорним морем гомін воліІ глянеш, як хазяїн домовитий,По своїй хаті і по своїм полі.
Прийми ж сей спів, хоч тугою повитий,Та повний віри; хоч гіркий, та вільний,Твоїй будущині задаток, слізьми злитий,
Твойому генію мій скромний дар весільний.
Д[ня] 20 липня 1905

    Притча-алегорія –
інакомовна оповідь повчального змісту
Словникова робота по твору “мойсей” І.Франка
Єгова. В перекладі означає сущий і втілює Того, хто сказав про себе: «Я єсьм Альфа і Омега, перший і останній».
Вавилон. У перекладі означає змішування. Вавилон — столиця царства Ушиврода. Та не довго бриніла слава цього великого і красивого міста, сади якого — одне із семи див світу. Згідно з пророцтвом, воно перетворилося на руїни і стало символом усього нечистого, спокусливого, оманливого
Палестина. Так називається земля гебреїв, земля Господня, свята земля Ізраїлева, земля обітована, ханаанська земля, що лежала в самому центрі давнього світу. Тому Господь говорить: «Єрусалим я поставив серед народів Авірон, Датан- супротивники Мойсея
Азазель- диявол,“темний демон одчаю”
   Дерева — се народи землі,А король у їх колі —Божий вибранець, син і слугаГосподевої волі
Хто ми? Нарід чи чернь? Нація чи маса?.. Організована, свідома, вигранена збірна одиниця без'язиких і безликих постатей?
...не переконані внутрішньо, що весь той людський матеріал...вповні заслуговує на назву нарід. З жалем стверджуємо, що величезна маса живих людиноподібних істот не розуміє і не усвідомлює в собі двох дуже важливих і основних елементів: людську гідність і національну свідомість.
Почувати себе людиною,., почувати себе свідомим у всіх своїх вчинках - значить зламати самих себе, це значить втратити основний стрижень буття, це значить перекреслити своє моральне обличчя.
Національна свідомість - це перша передумова широкої, свідомої і творчої чинності взагалі. Денаціоналізована людина не може сильною, не може мати міцного морального хребта, не може бути повним характером.
...Не все одно, хто як говорить, яким богам молиться, які книжки читає... А коли - все одно, це значить, що ми не нарід, не якась спільна історична збірна сила, а невиразна юрба, сіра маса, вічно принижена без всяких ідеалів чернь.

Робота над тезами статті Уласа Самчука "Нарід чи чернь?" (1941).
Домашнє завдання
Знайти у тексті поеми відповіді на запитання
і скласти усно зв язну розповідь на тему:
1-й варіант                                                               2-й варіант
Мойсей – самовідданий                                       Народ у поемі Франка
     слуга народу                                                                “Мойсей”
1.Як змальовано зовнішність                              1.Чому невідворотний конфлікт між
Мойсея?                                                                 народом і пророком?
2.У чому вбачає пророк мету                               2.В які  моменти автор співчуває ізраї -
свого життя?                                                          льтянам,за що засуджує,що схвалює?
3.Що допомагає здійснити їх?                              3.Яким змальовано народ на початку і в
4.Які думки висловлює поет                                 кінці твору?
устами  Мойсей про призначення                        4.В яких епізодах твору висловлюється
людини на  землі?                                                  Віра поета в силу народу?
5.Як виражено ставлення Франка
до пророка?


Раїса Плотникова. Роман “Афганський кут”


title: "Творчість Т. Шевченка після заслання"

text:
Творчість Т. Шевченка після заслання
Десятирічне заслання вимучило Шевченка фізично, але не зламало його морально. Після повернення поета на волю починається останній етап його творчості (1857 — 1861).  Найвагомішим творчим доробком цього періоду є такі твори як

“Неофіти”
алегорична поема,написана 1857 року. Твір був присвячений  Щепкіну М. С., близькому другові Шевченка, видатному російському актору, колишньому кріпаку, одному з основоположників сценічного реалізму. У поемі зображено  переслідування перших християн римським імператором Нероном, жорстокої розправи російського царату над народними будителями. Поема складається з 14 розділів. У Неофітах Шевченка наявні такі образи символи як:Алкід – борець, мати – образ усіх матерів і дружин, здатних на самопожертву заради синів (чоловіків), Нерон – дурний цар. У творі вдало приховане тодішнє політичне становище нашої держави. Адже поет розвіює марні сподівання на милість царів, які не здатні помилувати народ. Він закликає український народ позбутися ілюзій щодо панівної верхівки і, покладаючись тільки на самих себе, брати зброю в руки і відвойовувати покращення власної долі («Чи ж кат помилує кого?»).
«Ісаія. Глава 35» (1859)
 У поезії висловлені мрії Шевченка про нове суспільство.Головний герой Ісаія – стародавній єврейський пророк, автор однієї з книг Біблії. I ЧастинаВірш починається метафоричною картиною зверненням поета до землі, яка поки що дощами «не политая», квітучими «злаками не повитая». Шевченко вітає землю з приходом весни – таким сильним є поетове бажання бачити рідну землю оновленою, омолодженою.II ЧастинаДалі автор зображує революцію у вигляді Божого суду. Він звертається до всіх знедолених кріпаків («темних», «незрячих»), які віками терпіли наругу.ІІІ ЧастинаЗмалювання життя після революції («святая на землю правда прилетить»). Поет попереджає трудівників про раптові зміни «незрячі прозрять», «кривії, мов сарна з гаю, помайнують», «німим отверзуться уста».

“Юродивий”(1857)
— незакінчена поема Шевченка..Поема написана на основі реальних подій. Це трапилось за правління Миколи І. Тоді київським, волинським і подільським генерал-губернатором був Дмитро Бібіков, що втратив руку на війні 1812 року ,тому в поемі він названий «Безрукий», а чернігівським, полтавським і харківським генерал-губернатором був Микола Долгоруков. Чиновник Матвєєв, публічно (в церкві) дав ляпаса керівникові генерал-губернаторської канцелярії хабарникові М. Е. Писареву, за що був покараний каторгою. У поемі цей епізод пов'язується із особою генерал-губернатора — Бібікова. Поет вважає цей вчинок похвальним і навіть геройським. ...Найшовсь-таки один козакІз міліона свинопасів,Що царство все оголосив —Сатрапа в морду затопив.А ви — юродиві — тим часом,Поки нездужає капрал,Ви огласили юродивимСвятого лицаря...

«Молитва» (1860)
Поезія належить до нелегальних творів Т. Шевченка. У ній поєднуються два протилежні мотиви цареборства і народолюбства. Складається твір з чотирьох частин, написаних у різні дні наприкінці травня 1860 р.Звертаючись до Бога, поет просить покарання для катів («і пута кутії пошли»), допомоги для трудового люду («свою ти силу ниспошли»), «любов, сердечний рай, і більш нічого» для себе. Для тих, хто чистий серцем, «постав ангели свої».Головна думка поезії міститься в рядках;А всім нам вкупі на землі Єдиномисліє подай І братолюбіє пошли.Тільки там, де є злагода і мир, є майбутнє.

Триптих “Муза”,”Доля” і “Слава” (1858)
Унікальний за своєю суттю триптих “Доля”, “Муза”, “Слава”.За визначенням автора: “Три, или лучше сказать, одно в трех лицах тоже новорожденное чадо”, писав він до Аксакова.В різних вимірах і підходах виокреслює своє поетичне призначення, якому ніколи не зраджував. Про це призначення він уже говорив під час заслання, називаючи його проклятим. Тепер Шевченко говорить, що бути поетом – це доля, що наділяє талантом, який  вимагає чесного служіння Музі, тому вона протягом життя не покинула поета, за що він їй надзвичайно вдячний, і врешті, саме таким є шлях до визнання.Триптих представляє собою поетично-філософський синтез усієї творчості поета, який охопив тут єдиним етично-філософським поглядом своє життя і творчість, свою долю людини й поета. Звертаючись до долі поет говорить про свою вірність їй, таланту, який не лукавив, тому й не вийшов “в люди”, не став імперським поетом, як більшість поетів доби, зокрема Пушкін. Його талант “вбогий, нелукавий” став “другом, братом і сестрою сіромі”, тому автор робить підсумок: “У нас немає зерна неправди за собою”. Муза поета – “Пречистая, святая” – натяк на збереженні в собі справжнього мистецтва, справжньої краси, що очищує, в цьому її святість.Навіть у найкритичнічий момент життя поета, вона не покинула його, а зберегла в ньому творця. Творчість – велика таїна, що“живущою водою душу кропить”. Тому муза для Шевченка є втіленням матері, що оберігає поета від скверни, навчаючи “неложними устами казати правду”. Цікаве судження щодо слави. У перших двох віршах поет говорив, що прагне слави, навіть посмертної слави. Він вказав, що він ніколи не грівся в “лучах” слави, тієї “п’яної шинкарки”, що супроводжує військові кампанії, зокрема Наполеона та Миколи І. Це слава-зрадниця. Він просить слави спокійної, виваженої .Тепер він не називає славу злою, він підносить її до образу прекрасної крилатої жінки, до античної статуї Ніки, що укриває його під своїм материнським крилом.

“Марія”(1859)
Марія – ліро-епічна філософська поема. Написана на основі біблійної історії про народження дівою Марією Ісуса Христа.   Поема «Марія» стала вершинним втіленням наскрізної для творчості Шевченка теми материнства, особливо материнства зневаженого. Ідеєю поеми є  засудження тоталітарного режиму, який нівечив і гнобив люд (Ірод); возвеличення Ісуса за його прагнення присвятити своє життя на благо народу. Експозиція твору це своєрідний пролог ,в якому поет зазначає про святість матері і визначає власну місію у відтворенні поневоленого життя простого люду»; Зав’язка -  вагітність Марії, її вінчання з Йосипом, народження дитини (Ісуса). Розвязку можна охарактеризувати такою цитатою з поеми:«…а ти… / Мов золото в тому горнилі, / В людській душі возобновилась, / В душі невольничій, малій, / В душі скорбящей і убогій»

Переклади
 Шевченко в останні роки свого не легкого  життя відзначився також як талановитий перекладач. Наприкінці життя Шевченко почав перекладати «Слово о полку Ігоревім» (1860), та встиг перекласти лише два уривки — «Плач Ярославни» (дві редакції) і «З передсвіта до вечора»

Картини останнього періоду життя Шевченка


title: "Відомий і невідомий Іван Франко"

text:
Відомий і невідомий Іван Франко
Підготувала:
Голуб Маргарита
Краснопільська гімназія
Ім'я літературного генія
		Як насправді звали Івана Франка? Дивне, скажете, запитання? Зовсім ні, тому що насправді прізвище Франко звучало з наголосом на першому складі, але через співзвучність його з прізвищем фашиського диктатора Іспанії Баамонде Франко  було прийняте «мудре» рішення компартійними босами перенести наголос у прізвищі Івана Франка  на останній склад і тільки таким дозволити вживати його в радянській літературі. З тої самої причини відбулось доволі унікальне перейменування м. Станіславів та кількох сел на комбіновану назву з імені і прізвища героя увічнення: Івано-Франківськ.Стосовно імені письменника, то навіть дослідники-франкознавці не всі знають, що насправді вдома і в рідному селі Нагуєвичах Франка звали зовсім не Іваном чи Івасиком, а Мироном. Відоме оповідання «Малий Мирон» є повністю автобіографічним.
Пісня від матері
		Іван Франко був добрим співаком і знавцем народної пісні. За оцінками сучасників, голос мав не сильний - трохи сипкуватий баритон, але виразний. Тексти пісень від нього записував Михайло Павлик, а мелодії - Микола Лисенко. Деякі з пісень з його голосу перейняла Леся Українка, коли вони відпочивали у карпатському селі Буркуті. Франко як фольклорист мав чималий доробок із 400 записаних пісень і 1800 коломийок. А першою зародила цю любов до пісні Франкова мати - Марія Кульчицька. Вона любила співати, знала багато пісень. Івась, маючи унікальну пам'ять, легко їх запам'ятовував. Із десяти років він почав їх записувати і в зошит.

ЖІНКИ ІВАНА ФРАНКА
		”Більш, ніж меч, і огонь, і стріла, і коса. Небезпечне оружжя — жіноча краса. Ані мудрість, наука, ні старші літа не дають проти неї міцного щита”, — писав Іван Франко. І хоч великий Каменяр стверджував, що в його житті “тричі являлася любов”, дослідники його творчості і життя знають, що значно більше поет “потерпав” від жіночої вроди. Та й сам Франко не приховував: ”Значний вплив на моє життя, а значить, також на мою літературу мали мої зносини з жіноцтвом”          Юрій ЖУК

ПЕРША ЛЮБОВ: ОЛЬГА РОШКЕВИЧ
		   Першим сильним почуттям юного Франка було його кохання до попівни Ольги Рошкевич. Вона добре володіла німецькою і французькою мовами, захоплювалась збиранням етнографічних матеріалів, мала друковані праці. На початках юнак із бідної сім’ї Франків, який уперше зіткнувся з жінкою із інших сфер, навіть не знав, як з Ольгою поводитися. Не вмів сидіти за столом, між першою і другою стравами зривався, не вмів танцювати. До того ж думав, що дівчина, в яку закохався, має говорити якось незвично, а тому перші листи до неї писав німецькою мовою.       Попри заборону зустрічатись батьків  дівчини, Іван та Ольга ще протягом десяти років через друзів листувалися, їй він присвятив IX поезію у ”Зів’ялому листі”: ”Розвійтеся з вітром, листочки зів’ялі, незгоєні рани, невтішні жалі...” Ольга Рошкевич теж кохала Франка. Її останнім проханням було, щоб листи від поета поклали їй у труну, під голову — як найдорожчий скарб її життя.
   НОВІ ТРИ ЗАХОПЛЕННЯ ПОЕТА
     	Після розриву з Ольгою Рошкевич у долі Франка майже одночасно з’явилися письменниця Уляна Кравченко, молода вчителька Климентія Попович та представниця відомого роду Білинських Ольга. Однак коли Уляна Кравченко зранку давала згоду йти заміж, то вже ввечері забирала свої слова назад. Пояснювала, що замилування творчістю — це одне, а коли уявила, що Франко буде цілий день перед очима, то не захотіла. Потім, уже вийшовши заміж за польського шовініста, не раз говорила, що тому заміж за Франка не пішла, аби зберегти його для української культури. Мовляв, її нинішній чоловік тоді погрожував: якщо вона вибере Франка, то він його вб’є. Цікаво, що серйозно збиралася за Франка заміж Ольга Білинська і навіть плаття собі пошила. Але повторилася історія, як з Ольгою Рошкевич: Франко уявив її нужденну, з малими діточками на роздоріжжі, коли він буде відбувати ув’язнення — і зник з її горизонту.
ДРУЖИНА: ОЛЬГА ХОРУЖИНСЬКА
     Минуло майже десятиліття, перш ніж уже тридцятирічний Франко написав іншій жінці, своїй майбутній дружині, яку зустрів “за кордоном” — у Києві: ”повіяло свіжим вітром” і ”починається нова доба в моїм житті”. Ольга Хорунжинська закінчила Харківський інститут шляхетних дівиць, отримала диплом учителя, володіла французькою, німецькою і англійською мовами, чудово грала на фортепіано. Ця освічена жінка була йому вірною дружиною, народила трьох синів і дочку, писала статті, видавала журнал ”Життя і слово”, багато допомагала чоловікові у написанні та виданні творів, переживала з ним радість і горе. Саме вона спонукала Франка записатися до Чернівецького університету — і він здобув вищу освіту. А невдовзі за кошти дружини Іван Якович поїхав до Відня, де написав та захистив дисертацію і отримав диплом доктора філософії.      Про їхній шлюб говорили, що це сокровенна мрія українського народу, розділеного кордоном, про возз’єднання Заходу і Сходу України. (Цікаво, що під час весілля наречений на викрик “Гірко” не знав що робити, адже в Галичині тоді ще такої традиції не було). Але Іван Франко у листі своєму другові Агатангелу Кримському зізнався: ”З теперішньою моєю жінкою я одружився без любові, а з доктрини, що треба оженитися з українкою (себто наддніпрянкою), і то більш освіченою курсисткою... Но то дарма. Судженої і конем не об’їдеш”.
     ДРУГЕ КОХАННЯ: ЮЗЕФА ДЗВОНКОВСЬКА
		  Про красу Юзефи Дзвонковської, її начитаність він уперше почув від своїх польських друзів, а коли побачив Юзю, то відразу й закохався. У Юзиній сім’ї — хоча і дуже збіднілій — був культ ”голубої крові”, і дівчина дивилася на Франка згори вниз. Хоч що б він робив — навіть спеціально організував кооператив, аби Юзя та її мама (батька дівчини на той час уже не стало) мали якусь копійку — це не допомогло: Юзя Івана Франка не захотіла. Уже потім, щоб якось ту ситуацію виправдати, Франко писав, що Юзя тому не пішла за нього заміж, що знала про свою хворобу — туберкульоз — і що за кілька років відійшла з життя народною вчителькою.
ТРЕТЯ ЛЮБОВ: ЦЕЛІНА ЖУРОВСЬКА
		Одна з найромантичніших історій із життя Івана Франка — це його кохання до шляхтянки Целіни Журавської. Прекрасну дівчину з голівкою грецької богині він уперше побачив і закохався в неї за прозаїчних обставин — вона сиділа за касовим віконцем, бо служила на пошті у Львові. Щоб бачити її знов і знов, поет неодноразово писав сам до себе листи і сам їх відбирав.      Але гордовита красуня не могла покохати ”русина” з рудим волоссям у вишиваній сорочці і простими манерами. Оця нерозділена любов мучила поета багато років. Благоговійно схиляючись перед своїм ідеалом, Іван Якович писав: ”Я не тебе люблю, о, ні, люблю я власну мрію!”     Цікаво, що, будучи цілковито байдужою до Франка і згодом до пам’яті про нього, вона намагалася його приязнь до себе та його ім’я усіляко використати за кожної ліпшої нагоди. Сина виганяють з гімназії — Франко допоможе, матеріальна скрута — він грошей дасть. Однак є кілька фактів, які цю жінку дуже підносять. Один з них: коли самотній письменник помирав від важкої хвороби (дружина Ольга Хоружинська на той час була у божевільні), вона прийшла у його помешкання і доглядала за ним...
 Як складалися долі тих жінок згодом, коли із Франком їхні життєві стежки розходилися?
		 Супертрагічно. Жодна жінка, яка мала стосунки з Франком, потім не була щаслива. Трагічною є й пам’ять про них. Внучка Ольги Рошкевич Марія, яка нині уже покійна, ірозповідала, що бабця до кінця свого життя дуже шкодувала за Франком, не любила свого чоловіка і вважала себе дуже нещасливою. Вона дуже рано овдовіла — у 1912 році, а померла у 1935-му, доживаючи віку при родині сестри Михайлини, повністю відкинулася від світу — ні до кого не ходила, не хотіла нікого в себе приймати, а тільки сиділа і перечитувала листи Франка, що їх просила рідних покласти, коли помре, їй у домовину. Попри те, що Уляна Кравченко вийшла заміж, її творчість постійно пов’язана з Франком і подекуди має фатальні риси. Жахливо склалася доля Климентії Попович, яка теж вийшла заміж, але її чоловіку постійно здавалося, що вона недодає йому уваги, тож він страшенно з неї знущався — Климентія зійшла з розуму, коли її чоловіка просто так, як попа, розстріляли в неї на очах. Надягнувши ковдру на голову, вона пішла блукати селами і померла в Новосілках, де була похоронена як приблуда. Ольга Білинська так і не вийшла заміж, хоча мала гарні варіанти, і сьогодні навіть не знаємо, де її могила. Швидко зійшла зі сцени життя Юзефа Дзвонковська, так нічого й не лишивши по собі, навіть фотографії, аби прийдешні могли побачити, якою вона була.
		Целіна Журовська була звичайна міщанка, ефектна, красива, що сиділа у віконечку на пошті і яку не проймали писані їй під псевдонімом «Стефан Маєвський» листи Франка, ні його залицяння, ні його увага. Вона була вихована у твердому шовіністичному дусі, дуже меркантильна і зі своїм уявленням про те, якого чоловіка слід шукати. Такого знайшла — високого, дуже симпатичного брюнета з голубими очима, при дуже доброму становищі (працював суддею) і хороших характеристиках. Але одне було погано: дуже пив. Якось восени напившись, провалявся в болоті на вулиці, застудився і помер. Целіна лишилася на маленьку пенсію з двома дітьми.


title: Творчість В.Стефаника

text:
Стефаник – один з найцікавіших
і глибоких українських письменників ХХ століття …
Він, як і Хемінгуей, залишається недосяжним взірцем для сучасних новелістів…
                                        Іван Драч
Творчість Василя Стефаника
       Перший період творчості (1897 – 1900)
Чернівці 1899 – збірка «Синя книжечка» -
«малесенька трагедія усіх хлопів на світі»
Львів 1900 – збірка «Камінний хрест»
Львів 1901 – збірка «Дорога»
              Львів 1905 – збірка «Моє слово»
                          Другий період творчості (1916 – 1933)
                                       1925 – збірка «Земля»
                                 Творчий спадок – 72 новели

   Творчість володаря дум селянських, великого майстра новели  В.Стефаника – одна з чарівних перлин нашої культури, наша гордість і слава .                                                                                В. Лесин
                        Це один з найхарактерніших зразків
                    української соціально-психологічної новели стефанківського типу, головними якостями якої є :
драматично-трагічна загостреність конфлікту;
психологізм у розкритті внутрішнього світу людини;
лірична схвильованість;
акцентування характерної деталі;
надзвичайна стислість зображення.
Нетипова композиція : розв'язка (“У селі сталася новина, що Гриць Летючий утопив у річці свою дівчинку…”) – зав'язка (усвідомлення Грицем, що діти гинуть від голоду) – кульмінація (сцена злочину)
  «Новина»
       Як коротко, сильно і страшно пише ця людина.                                                                                М.Горький
У творчості В.Стефаника відчуваються риси нової творчої манери, напряму – модернізму, зокрема експресіонізму.
Експресіоністи висували перед собою завдання проникнути не в реальний світ речей і явищ, а у світ незримий, духовний.
Основні ознаки експресіонізму:
увага до простих характерів;
прагнення віднайти першовитоки, корені
     зла в людському суспільстві;
заглиблення у проблему вини і кари;
дослідження сенсу страждання і смерті людини;
висвітлення протилежних понять «прекрасне – потворне»;
захоплення ідеєю всезагального взаємозв'язку всього сущого.

     Буду світ різьбити, як камінь …                                                 Василь Стефаник
Жанр : психологічна центрогеройна новела (студія)
Тема: еміграція за океан галицького
селянства на межі ХІХ й ХХ ст.
      (прощання хлібороба Івана Дідуха
   із сусідами у зв'язку з виїздом до Канади)
        «Камінний хрест» (1900)
                     Людський біль цідиться крізь моє серце,
                    як крізь сито, і ранить до крові.
                                                                                В.Стефаник
Ідея: єдність селянина з рідною землею;
оптимістична віра автора в стоїцизм,
духовну велич народу.
Сюжет як таковий відсутній,
                твір складається з 7 розділів.
Герої твору: Іван Дідух, його дружина Катерина,
        їхні діти, кум Михайло, селяни.
Новела «Камінний хрест»
Експозиція  Розповідь про повернення Івана Дідуха з 10 років служби у війську, про горб, що залишився йому у спадок.
Тяжка праця на горбі.
Зав’язка  Прихід гостей до хати Івана. Прощання з односельцями. Зізнання Івана у тому, що самому тоскно на душі.
Екскурс в минуле  Розповідь Івана про те, як сини дійшли до думки про виїзд."Два pоки нічого в хаті не говоpилось, лише Канада та й Канада...". Він дуже жалкує, що молодь не хоче триматися землі своїх пращурів.
Розвиток дії  Гості пригощаються, ведуть розмови.
Іван з Михайлом співають, як у молоді літа.
Кульмінація  Син нагадує батькові, що пора виходити.
Люди плачуть.Іван з дружиною пускаються в танок.
Сини силоміць виносять обох з хати.
Розв’язка Односельці проводжають сім’ю Дідухів.
Іван іде танцюючи. Уся процесія зупиняється біля хреста, що Іван поставив на горбі.Чоловік каже жінці, щоб знала, що там викарбувані їхні імена.

  Композиція новели «Камінний хрест»
   Головний образ твору
     Образ Івана Дідуха – це образ
цілого народу, який хоче власним
трудом заробити собі і своїй родині
добробут.
                       Це образ, що уособлює душевну
                      красу, прибиту бідність, «сльози
                      і криваві крики народу».
                             Трагедія Івана Дідуха – це
                             трагедія всього краю, що
                              несе камінний хрест
                              нестатків і відчаю.
Хрест Івана Дідуха –
надмогильний пам'ятник його долі, крові й поту, що пролиті на цій землі, на цьому горбі. Хрест стає підсумком його багатостраждального життя.
Образ-символ камінного хреста
Чужина для Івана – символ смерті, тому-то таким болючим є прощання з рідною хатою, односельцями, рідною землею, на якій не можна прогодуватися, вижити.

Образ хреста – це символ титанічної праці і поховання людини заживо.
Умовна назва об'єднання українських письменників із Покуття, до якої належав В.Стефаник - …
До якого літ-го напряму відносять творчість Стефаника ?
Василь Стефаник прославився в українській літературі як майстер …
Події в новелі “ Камінний хрест ” відбуваються …
Центральним персонажем новели є …
Скільки років Іван відслужив у цісарській армії ?
Яка портретна деталь у характеристиці героя вказує на те, що він колишній наймит ?
Що для головного персонажа новели “ Камінний хрест “ було найдорожчим місцем, якого “ взєв з собою у світ “ ?
З якою худобиною порівнює автор Івана у портретній характеристиці ?
Який образ у новелі символізує пам’ять про людину на землі ?
Кульмінацією новели “ Камінний хрест ” є …
Темою новели В.Стефаника “ Камінний хрест “ є …
Літературний диктант
Загальноосвітня І-ІІІ ступенів школа № 6
м. Дружківки  Донецької обл.

Презентація підготовлена вчителемукраїнської мови та літературиБордюговою Н.В.


title: Майстер-клас «Цумами канзаші – японська квітка з шовкових стрічок»

text:
Цумами канзаші – японська квітка з шовкових стрічок.

Історія і символіка цумами канзаши
Мистецтво цумами канзаши своїми
 коренями сходить до 17 століття,
 до другої половини періоду Едо,
коли японки почали створювати
складні зачіски, щедро прикрашені
всілякими шпильками і гребенями.
У перекладі з японського " канзаши" –
 шпилька. Саме шпилька для волосся
дала назву новому   оригінальному
виду декоративно-прикладного
мистецтва, яке живе і  є здоровим до
цього дня,   придбаваючи все більше
прихильників по всьому світу.
Традиційні канзаши створюють з
деревини самшиту, сакуры, павловнії,
магнолії; золота, срібла, черепахового
 панцира, нефриту, коралів, агата. В
давнину найдорожчі екземпляри
виготовляли з кістки журавля.

Історія і символіка цумами канзаши
Канзаши були дуже важливим
 аксесуаром костюма японки.
Японський жіночий
традиційний костюм не
допускає наручних прикрас і
намист, тому прикраси зачісок
були головною красою і полем для
 самовираження - а так само
демонстрації смаку і товщини
гаманця власниці. На гравюрах
можна бачити - якщо придивитися
- як японки запросто навішували
 на своє волосся до двадцяти
дорогих канзаши.

Близько 400 років тому у японок з'явилася мода на складні зачіски, що вимагали використання різних шпильок, гребенів, спеціальних паличок. Зрозуміло, жодна жінка не захоче обмежуватися простим дерев'яним або кістяним гребенем, а побажає по змозі його прикрасити. І тому з примітивного утилітарного предмета гребінь у волоссі японок перетворився на фантастичний аксесуар, одночасно розкішний і вишуканий.
ІНСТРУМЕНТИ ТА МАТЕРІАЛИ
Атласна стрічка шириною 2.5-5 см двох кольорів.
 Для першого разу рекомендую узяти 5-ти см стрічку і спробувати зробити квітку одношарову.
Запальничка.
Клей гель-момент.
Ножиці.
Тонкий пінцет
Прикраса для серединки квітки.
Останнім часом елементи канзаши використовуються також для прикраси шпильок.
ПРИКРАСИ    НА ЗАЧІСКУ
ЗВОРОТНЯ СТОРОНА КАНЗАШІ
Техніка виготовлення цумами канзаши
1. Берем квадрат  з тканиНИ :
 2.СклаДАЄМО по діагоналі:
 3.Потім щЕ раз:
 4. і щЕ раз:
 5. Зрізаємо кут.         6. Кінчики обпалюємо запальничкою
 7.обрізуємо
 кінчик знизу і так само обпалюємо.

Зробивши необхідну кількість пелюсток, збираємо їх на нитку і стягуємо в кільце:
Виготовляємо основу для квітки, яку наклеюємо знизу на квітку
Замаскуйте серединку пайеткой або чашкою для намистини, або намистиною - і квітка готова.
ПРИКРАСИ СВОЇМИ РУКАМИ


title: "Пам’ятники Тарасові Шевченку В Україні"

text:
   Пам’ятники
Тарасові Шевченку
     В Україні
 Київ
Пам'ятник Т. Г. Шевченку в Києві в Шевченківському парку.
Пам'ятник Шевченку посередині Андріївського узвозу. Автор — відомий український скульптор І. П. Кавалерідзе.
Пам'ятник на подвір'ї будинку-музею Тараса Шевкенка.

Канів
Моги́ла Тара́са Шевче́нка — поховання визначного українського поета Тараса Шевченка в місті Канів (Черкаська область) на Чернечій горі, над яким з 1939 року височіє бронзовий пам'ятник. Скульптор - Матвій Манізер.

Моги́ла Тара́са Шевче́нка

Черкаси
Па́м'ятник Тара́сові Шевче́нку українському поету і мислителю, встановлений в 1964 році.На 150-річчя до дня народження великого поета.
Архітектор: В.Г. Гнєзділов.

Ромни
Монументальный пам'ятник Шевченку — один із перших у світi (1918).
Автор пам’ятника – відомий український стульптор і культурний діяч І.П. Кавалерідзе.

Харків
Пам'ятник Шевченку (1935) є одним із символів міста, визначною міською монументальною пам'яткою.
Цей монумент вважається одним з кращих пам'ятників Тарасові Шевченку в світі.
Архітектор: Й. Г. Лангбард

Донецьк
Пам'ятник розташований у Ворошиловському районі міста Донецька на розі бульвара Шевченка і вулиці Артема.
Споруджений у 1955 році за проектом архітектора — В.О. Шарапенка.
Скульптори — М.К. Вронський та О.П. Олійник.

Дніпропетровськ
Пам'ятник розташований у парку імені Т.Г.Шевченка.
   Пам'ятник Т. Г. Шевченку встановлений у 1959 році.
Архітектор:  Л.Р. Ветвицький.

Миколаїв
Пам'ятник було створено у 1958 році скульптором І.Дибою.
Пам'ятник розташований у центрі однойменного скверу.

Львів
Па́м'ятник Тара́сові Шевче́нку у Львові — стоїть напроспекті Свободи в центрі міста.Ліворуч фігури поета стоїть «Хвиля національного відродження» — 12-метрова символічна стела з фігурними барельєфами. Пам'ятник відкрито 24 серпня 1992 року.
.

Івано-Франківськ
2011 року в день 150-тої річниці перепоховання Тараса Шевченка відкрили пам'ятник Кобзареві.
Архітектор: Лео Мола.
Дякую за увагу.


title: "Творчість Володимира Винниченка"

text:
Презентація
“Творчість Володимира Винниченка”
Володимир Кирилович Винниченко
Прозаїк і драматург,
визначний політик,
керівник першого
українського уряду,
 автор 14 романів,
 близько 100 оповідань.
Літературний дебют
Літературний дебют Винниченка відбувся в 1902 році на сторінках “Киевской старины”, коли він подав на конкурс цього часопису оповідання “Сила і краса”. Це був справжній вибух у літературі, настільки сильний, що його порівнюють з появою “Кобзаря” Тараса Шевченка! Цей дебют міг би і не відбутися, якби не фінансова допомога мецената й патріота Євгена Чикаленка.

Леся Українка у статті про ранню прозу Винниченка, зупинившись на оповіданнях “Краса і сила”, “Голота”, “Біля машини”, “Голод”, підкреслила, що письменник підніс українську літературу до рівня західноєвропейської, розвиваючи літературний напрям неоромантизму. Твори молодого прозаїка викликали великий резонанс і серед громадськості. Вони стали справжніми бестселерами нової епохи.

Творчість Винниченка розпадається на два періоди: перший охоплює більшу частину його творів «малої форми» (нариси, оповідання), написаних (із 1902) до наступу реакції після революції 1905 . До другого періоду відносяться оповідання,п'єси і романи, які з'явилися після революції 1905 року.
Перший період
Живлячись настроями бідняцько-батрацьких мас в епоху наростання революції (селянські рухи 1902) і революційними прагненнями відомої частини української інтелігенції, Винниченко уже з перших кроків своєї творчості почав розповідати нове і по-новому («Біля машини», «Контрасти», «Голота», «На пристані», «Раб краси», «Хто ворог?», «Голод», «Салдатики», «Кузь та Грицунь», «Босяк», «Терень»). Всі ці твори майже повністю позбавлені народницького підходу і забарвлення; без ідеалізації, художньо показані в боротьбі батраки, селяни і їх вороги.

Автор гаряче, майже публіцистично виявляє своє ставлення до цієї боротьби, наповнюючи оповідання революційністю, художньо втілюючи класову солідарність. Саме оформлення цих творів («мала форма» — стисло, коротко, популярно) розраховане на масове споживання, на революційну функціональність. Недарма деякі з оповідань випускалися як агітброшури. Але виявляючи революційну потенцію і безперспективність батраків, селян-бідняків, Винниченко кличе до них не міський пролетаріат, який був зрусифікований і відірваний від села, а «революційну» інтелігенцію.

Водночас в інших своїх творах Винниченко гостро, яскраво і влучно висміює міщанські захоплення, життєві «ідеали» («Заручини»), боягузливе українофільство і шалений націоналізм («забирайтеся, кацапи, із наших українських в'язниць!» — в оповіданні «Уміркований та щирий»), національне «народництво» і «культурництво» («Антрепреньор Гаркун Задунайський», пізніше — комедії: «Молода кров», «Співочі товариства»), розкриває зміст ліберальності «рідних» поміщиків і буржуазії («Малорос-європеєць»), псевдореволюційність деяких елементів інтелігенції. До революційних творів Винниченка потрібно віднести також його яскраві нариси і оповідання із вояцького життя («Боротьба», «Мнімий господін», «Темна сила»), а також із життя дітей («Кумедія з Костем», «Федько-халамидник»). Згодом Винниченко пише низку оповідань про революційну інтелігенцію і про інтелігенцію взагалі («Промінь сонця», «Талісман», «Студент», «Зіна», а також — «Чудний епізод», «Історія Якимового будинку», «Дрібниця», «Тайна»).
В оповіданнях Винниченко виявив високу майстерність — уміння живо, вільно, захоплюючи розповідати і яскраво, художньо показувати.
Другий період
Свій другий етап Винниченко починає драмами: «Дисгармонія», «Великий Молох», «Щаблі життя». За ними йдуть: «Memento», «Базар», «Брехня», «Чорна Пантера і Білий Медвідь». Попри те, що в деяких із них революційна дійсність знаходить відоме відображення (наприклад, «Дисгармонія»), вони все ж об'єктивно-занепадницькі, нереволюційні. Також нереволюційні, занепадницькі і його романи («Рівновага», «Чесність з собою», «Записки Кирпатого Мефістофеля», «Посвій», «Божки», «Хочу!»). Винниченко тут уже звертається винятково до охопленої реакцією української інтелігенції. Це пояснюється поразкою революції і національного руху. Письменник-політик не бачив виходу для бідняцьких, напівпролетарських категорій села. І Винниченко, не звертаючись до пролетаріату, починає боротьбу із негативними якостями інтелігентської категорії «роду людського», хоче перевиховати її і без болю вилікувати. Тому Винниченко намагається художньо розв'язувати хворобливі для інтелігента проблеми моралі, норм поведінки, проповідуючи «социалістичну» реформу. Цим пояснюється і перехід до жанру драми, а згодом і роману.

На літературну творчість В. Винниченка цього періоду вплинули філософські концепції Ф. Ніцше.
Він передусім нещадно розкриває гнійники і критикує. У цій критиці він жорстокий і відвертий, але і поверховий, частково публіцистичний. Тут Винниченко у більшості випадків займає позицію індивідуального удосконалення. Протестуючи проти бруду, Винниченко виводить «позитивних» реформаторів, які сповідують свободу особистості по відношенню до колективу, «чесність із собою» тощо.

 Винниченко розвиває і свій стиль, почавши із удосконаленого новими формальними елементами і мотивами реалізму перших оповідань; далі він дедалі більше переходить до імпресіоністичного стилю, яке у бездоганному вигляді можна побачити в творах і малої («Промінь сонця», «Зіна») і великої форми («Записки кирпатого Мефістофеля»). Психологічний реалізм як перехідний етап панує в перших романах і більшості драм, які вирізняються сценічністю, гостротою і цікавістю інтриги, яка побудована на контрастах.

Найкращі твори Винниченка відзначаються великою майстерністю. Імпресіонізм його характерно вирізняється, наприклад, фіксацією дієвих, переважно зорових деталей, а також тонких і водночас гостро діючих психологічних рухів-рефлексів. Сюжет, часто банальний і нескладний, Винниченко завжди загострює антитезами, а також несподіваними зовнішніми ефектами, насичуючи свої твори актуальними проблемами.
Володимир Винниченко — письменник світового рівня. В роки радянської влади його було викреслено з української літератури. Однак нині важливим є берегти його заповіт: «Стійте всіма силами за Україну…»

В еміграції Винниченко активно береться до літературної роботи з 1925 року. Його п'єси «Брехня», «Чорна Пантера і Білий Медвідь», «Закон», «Гріх» перекладаються на німецьку мову і з'являються в театрах Німеччини та інших європейських країн. Друкуються і перекладаються його романи «Чесність з собою», «Записки Кирпатого Мефістофеля»… На екранах Німеччини в 1922 році демонструється фільм «Чорна Пантера» (нім. «Die schwarze Pantherin»)[2]. Не забувають про Винниченка і в Україні. Київський державний драматичний театр імені Івана Франка здійснює постановку п'єси «Над». Проблеми сценічного втілення п'єс обговорювали з драматургом Костянтин Станіславський і Володимир Немирович-Данченко, Микола Садовський і Гнат Юра. Лесь Курбас у своєму«Молодому театрі» поставив «Чорну Пантеру і Білого Медведя» за участю режисера-постановника Гната Юри.

Збірки Володимира Винниченка
Збірка “Краса і сила”
Збірка “Краса і сила” написана у 1906 році. До неї увійшло сім оповідань: «Заручини», «Контрасти», «Антрепреньор Гаркун-Задунайський», «Голота», «Біля машини», «Мнімий господін» й однойменне оповідання, яке дало назву збірці.
  Збірка “Дрібні оповідання. Книга ІІ”
До збірки “Дрібні оповідання. Книга ІІ”  увійшли твори “Дим”, “Темна сила”, “Хто ворог?”,  “На пристані”,  “Уміркований та щирий”, “Раб краси”, “Малорос-європеєць”, “Голод”, “Честь”, “Ланцюг”.
“Третя книжка оповідань”
До “Третьої книжки оповідань” митець включив твори “Момент”, “Глум”, “Рабині справжнього”, “Записна книжка”, “Купля”, “Кумедія з Костем”, “Щось  більше за нас” “Зіна”.
Збірка “Твори. Книга ІV”
Збірка “Твори. Книга ІV” містила твори “Дрібниця”, “Студент”, “Кузь та Грицунь”, “Таємна пригода”, “Чудний епізод”, “Тайна”.
Збірка “Твори. Книга V ”
До збірки “Твори. Книга V ” увійшли “Історія Якимового будинку”, “Промінь сонця”, “Федько-халамидник”, “Маленька рисочка”, “Чекання”, “Таємність”, “Виривок зі споминів”.
Новела “Момент”
Новела “Момент” була написана у 1910 році. Фахівці визнали її справжньою перлиною творчості Винниченка. Автор порушує в ній проблеми, які споконвіку хвилювали людей.
У центрі твору – історія випадкової зустрічі революціонера-підпільника, від імені якого ведеться розповідь, та панни Мусі.
У новелі два мотиви – життя й смерті – сплетені у нерозривну єдність.
“Сонячна машина”
“Сонячна машина” – перший в Україні науково-фантастичний роман-утопія, в якому письменник створив оригінальну модель майбутнього суспільства.

Науково-фантастичний роман – це великий епічний твір, дія в якому відбувається в майбутньому щодо часу його написання.
Драматичні твори Володимира Винниченка
“Дисгармонія”
“Брехня”
“Закон”
“Щаблі життя”
“Гріх”
“Дочка жандарма”
“Молода кров”
“Пригводжені”
“Великий Молох”
“Чорна Пантера і Білий Ведмідь”

Володимир Винниченко прагув якнайглибше проникнути в різні аспекти проблеми  людського буття. Це зумовило органічний синтезнеореалізму та імпресіонізму в його прозі. Принцип такого синтезу письменник пояснив в одному з оповідань:
“Людина – це рух переживання, це думка, радість, печаль, мрія, страждання, надія. Техніка? Форма? Давайте її сюди, давайте найкращу, найдосконалішу форму: імпресіонізм, примітивізм, натуралізм, все, що може найкраще окреслити людину, давайте все сюдщи!”
Презентацію виконали
учні 10 класу
Васілєвський Роман
та
Шутка Христина

Дякуємо за увагу!


Письменники


title: "Вшанування пам’яті Панаса Мирного"

text:
Презентація
 на тему:
Вшанування пам’яті
Панаса Мирного
МЕМОРІАЛЬНИЙ БУДИНОК-МУЗЕЙ ПАНАСА МИРНОГО

Тут були створені соціальний роман «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», повісті «Голодна воля», «Лихі люди». Вершиною критичного реалізму письменника є соціально-психологічний роман “Повія”, також написаний у Полтаві.

У будинку-музеї зібрані документи, фотознімки та картини, які висвітлюють зв'язки письменника з передовими діячами української культури. Гостями письменника були Леся Українка, М. Коцюбинський, В. Стефаник, М. Старицький, І. Карпенко-Карий, М. Садовський, М. Заньковецька. Панас Мирний приймав їх у цьому будинку

В будинку-музеї показано, як вшановується пам'ять письменника в наші дні. Широко представлені матеріалі про святкування 100-річчя та 125-річчя з дня його народження, видання творів Панаса Мирного мовами народів СНГ і народів світу.

У 1951 році в Полтаві урочисто відкрито пам'ятник письменникові — бронзовий бюст письменника на гранітному постаменті. Автори пам'ятника — скульптори М. Вронський і О. Олійник.

Ювілейна монета "Панас Мирний" присвячена 150-річчю від дня народження видатного письменника-демократа Панаса Мирного


title: Шевченко

text:
Тарас Шевченко
Художня діяльність
Розробила:
Вчитель вищої категорії, вчитель-методист
Гайдук Ірина Володимирівна
	Тарас Григорович Шевченко народився в селі Моринці Звенигородського повіту. Рано втратив матір та батька. З 14 років виконував обов’язки слуги-козачка у поміщика Енгельгардта. Разом з ним в 1829 році виїхав у Вільно, а в 1831 приїхав до Петербурга. Тут у Шевченка розквітнув талант художника.
	У 1838 році Шевченка викупили з кріпацтва. Незабаром він став студентом Петербурзької академії мистецтв, а пізніше — улюбленим учнем Карла Брюллова. Упродовж навчання Шевченко опанував мистецтво гравюри й виявив видатні здібності як графік та ілюстратор. 23 червня 1838 року за рисунок з гіпсових фігур Шевченкові виставлено тринадцятий номер (перший номер – найкраща робота, далі оцінки йшли по низхідній). Закінчивши Академію Мистецтв в 1845 році, він отримав звання некласного художника.
	Шевченко повернувся на Україну. Тут він став одним з основоположників критичного реалізму. Демократична реалістична спрямованість його творчості проявилася вже в ранніх роботах. Шевченко багато працював як гравер, вбачаючи в гравюрі могутній засіб поширення мистецтва в народі. В 1860 році Шевченко отримав звання академіка з гравірування на міді.
	Шевченко помер у Петербурзі. Похований поблизу міста Канів.
Автопортрети Тараса Шевченка
Укріплення Раїм, 1848
Форт Кара-Бутак, 1848 —1850
Пожежа в степу, 1848
Катерина, 1842
Місячна ніч на Косаралі, 1849
Почаївська Лавра з півдня, 1846
Селянська родина, 1843
Циганка-ворожка, 1841
Костел у Києві, 1846
Смерть Богдана Хмельницького, 1836 – 1837
Смерть Олега, князя древлянського, 1836
Козацький бенкет, 1838


Урок- конференція(інтегрований з історією України):Тарас Шевченко «Стоїть в селі Суботові…»


title: Урок навчання грамоти. Післябукварний період. Г. Малик "У лісі" (за читанкою Науменко)

text:
Зустріч із звірятами
 лісової школи

ЦІКАВІ ЗАВДАННЯ
МОВЛЕННЄВА РОЗМИНКА
Я - розумниця Сова,
Мудра в мене голова.
Хочу швидше вже дізнатись,
Чи навчилися малята
Гарно й правильно читати.
Артикуляційна гімнастика

 вдих і видих через ніс;
вдих через ніс, видих через рот;
 вдих через рот, видих через ніс;
«Задування свічечки»;
 Загинання язика на верхню губу, зуби
 Язик вправо — вліво (маятник)
Згинання язика в трубочку.
 »Конячка».
СКОРОМОВКА
         Будували дім бобри
         Замість дому дві діри.
         Видра вдерлася у дім,
         Буде жити видра в нім.
ЧИСТОМОВКА
       Вітерець у лісі – ш-ш-ш,
       Повзе вуж у траві – с-с-с,
       Прилетів жук – ж-ж-ж,
       Заспівав комарик – з-з-з,
      Чайник пару випускає – к-к-к.

ЗАГАДКИ

Г. Малик «У лісі»
Гра «Так чи ні?»
1. Під горою стояла хатка.
2. Навколо ріс густий ліс.
3. Хатка стояла на галявині.
4. У хатці жив хлопчик Йой.
5. Його звали так тому, що він любив йойкати.
6. Господарство у вуйка Йоя було велике.

СЛОВНИКОВА РОБОТА
Вуйко — дядько.
Ґанок — прибудова перед входом до будинку, сходи.
Дзумчать — дзижчать.
Носа задирає — зазнається.
ГРА «БДЖІЛКИ»

МОЛОДЦІ


title: Щедрий на добро внутрішній світ героя. Федько як особистість. Твір Володимира Винниченка »Федько-халамидник»

text:
Тема. Щедрий на добро внутрішній світ героя.
Федько як особистість

Ім’я уроку : «Життя дане на добрі справи»
Мета: продовжити роботу щодо аналізування твору Володимира Винниченка »Федько-халамидник», характеристики щедрого на добро головного героя твору як особистості; розвивати навички виразного читання,логічне та образне мислення, висловлювати своє ставлення до зображуваного ;виховувати високі моральні якості та духовні цінності.
Епіграф
Коли ти маєш вчинити щось погане ,сім раз
 подумай-і не вчини, а добро роби не думаючи.
М.Рильський
Я хочу дізнатися…              зрозуміти…
     відчути…
Асоціативний диктант
Записати слова у два стовпчики. В перший ті, що асоціюються з Федьком, а в другий – із Толею.
Покірний, спритний, чесний, черствий, безсердечний, бешкетливий, грубий, делікатний, підлий, правдивий, справедливий, бездушний, пихатий, вірний у дружбі, боягузливий, мужній, сміливий, відчайдушний, милосердний, брехливий, терплячий, старанний, кмітливий, веселий, необачний, плаксивий, неслухняний, славолюбний, гордий.
Федько
Спритний
Чесний
Бешкетливий
Правдивий
Сраведливий
Вірний у дружбі
Мужній
Сміливий
Відчайдушний
Милосердний
Терплячий
Старанний
Кмітливий
Веселий
Необачний
Гордий
 Толя
   Покірний
    Черствий
    Безсердечний
    Грубий
    Делікатний
    Підлий
    Бездушний
     Пихатий
     Боягузливий
     Брехливий
     Плаксивий
     Неслухняний
     Славолюбний
Метод «2-4-всі разом»

1.Чи важко розпізнати людину, дізнатися, що в ній справжнє, а що удаване?
Так                                                                                Ні
Аргументи                                                                    Аргументи
2.Чи можна було б уникнути трагедії у творі?
Домашнє завдання
Обов'язкове: написати твір-мініатюру «Моє ставлення до Федька і Толі»
За бажанням: В.Винниченко. Збірка «Намисто». Прочитати 1-2 оповідання, знайти спільне та відмінне з оповіданням «Федько-халамидник».


Панас Мирний


title: Совість у людини - головне. Василь Сухомлинський "Горбатенька дівчинка"

text:
УРОК-
РОЗДУМ

Людина починається з добра
Дусик Зоя  Миколаївна
Горбатеньтенька дівчинка
2 клас
Заплавка 2014
В.О.Сухомлинский
Мовна розминка
Слухняний язичок
Наварили смакоти
Будем їсти я і ти
А сороки і ворони будуть їсти макарони.
Коли все у  тебе гарно,Коли день пройшов не марно,Наче квітка розквітаєш,На обличчі її маєш.Посміхаються вуста.Що це? Відповідь  проста.
Загадка
Усмішка
У

надиЛю
  чипонасяєть
            з брадо
Людина починається
з добра
ОВАПОДІНЯН
ОПОВІДАННЯ
Літературна вікторина
☻ Яринка сплеснула руками від подиву:
- А чи довго ж я була
                          маленька?
☻ Пташка швидко літала до гнізда, щоразу приносила по волосинці.
☻ Вона не сказала ні слова, а взяла кошеня й понесла додому.
«Як же це все
було без мене?»
«По волосинці»
«Покинуте кошеня»
Василь Олександрович
Сухомлинський
ТЕСТ
1. Ким був
         В.О.Сухомлинський?
☻ Видатним художником
☻ Видатним педагогом та
             письменником
2. Де народився
        В.О.Сухомлинський?
☻В селі Павлиш
      Кіровоградської області
☻В Києві
3. Які твори
    для дітей  писав
         В.О.Сухомлинський?
☻ Казки та оповідання
☻ Вірші
4. Скільки років  працював
 в школі  Сухомлинський?
☻ 35
☻ Понад10
ФІЗКУЛЬТХВИЛИНКА
Горбатенька
дівчинка
Словникова
робота
Чорноокий
горбатенька
пустотливих
насмішки
цікавість
здалеку
полегшено
Затамував  подих -
     завмер, причаївся ;
Живенько – швидко ;
Благав – просив ;
Очі  впились -  уважно ,
            пильно  дивитись ;
Іспит – екзамен ,
                       перевірка ;
Перевів  подих –
заспокоївся , полегшено
          зітхнув
Допомагати слабким, маленьким, хворим, старим, тим, хто потрапив у біду.

 * — Кого ми називаємо добрим?

Прощати помилки іншим.
Не бути жадібним.
Не заздрити.
Жаліти інших.

Правила доброти.

Правила доброти.

- Живи, добро
                  звершай!
Та нагород
за це – не вимагай!
Лише в добро і
  вищу правду віра
Сказав мудрець:
 Людину відрізняє від
      мавпи і від звіра .
      Хай оживає
     істина проста –
      Людина
          починається
               з  добра !
Домашнє
завдання:
1. Виразно читати і
         переказувати текст.
2. Завдання на вибір:
- Підібрати прислів'я,
      яке виражає головну
              думку оповідання.
- Намалювати
          ілюстрацію до твору.
Придумати свою
              кінцівку оповідання.


title: Василь Симоненко "я"

text:
Малюкіної Валерії
Художній аналіз

Він дивився на мене тупоОчицями, повними блекоти:— Дарма ти себе уявляєш пупом,На світі безліч таких, як ти.Він гримів одержимо і люто,І кривилося гнівом лице рябе,Він ладен був мене розіпнутиЗа те, що я поважаю себе.Не стала навколішки гордість моя.Ліниво тяглася отара хвилин...На світі безліч таких, як я,Та я, їй-Богу, один.У кожного «Я» є своє ім'я,На всіх не нагримаєш грізно,Ми — не безліч стандартних «я»,А безліч всесвітів різних.Ми — це народу одвічне лоно,Ми — океанна вселюдська сім'я.І тільки тих поважають мільйони,Хто поважає мільйони «я».
Назва: «Я»

Автор:Василь Симоненко

Тема: Заклик до сприйняття людської гідності, неповторності кожної особистості.
Iдея: Довести читачевi, що кожна людина неповторна. Ідея людської гідності, гордості за того, "що ти - людина", доповнюється тут мотивом уселюдської спільноти яскраво вираженим протестом проти диктату сили, авторитарності".

Мотиви: справедливiсть, життєздатність, самоповажання. Через цi мотиви автор яскраво передав образи свого власного «я», народу, влади.

Епiтети: «Очицями, повними блекоти», «Він гримів одержимо і люто», «лице рябе».

Протиставлення: «Ми — це народу одвічне лоно, ми — океанна вселюдська сім'я.»

Вірш «Я...» В. Симоненка — лірична сповідь поета про своє «я» — горде, безкомпромісне, гідне звання людини. Бездушне чиновництво намагалося зробити з народу «сіру слухняну масу», бездумного «гвинтика» великої машини, що їде в якесь міфічне «світле майбутнє». Кращі представники нації протестували проти цього, боролися, бо кожна людина — неповторна, і «ми — не безліч стандартних «я», а безліч всесвітів різних». Тож треба навчитися поважати себе, тому що «тільки тих поважають мільйони, хто поважає мільйони «я». Людина — це цілий світ. «На світі безліч таких, як я, але я, їй-богу, один»


Пчілка


title: ВАДИМ СКОМАРОВСЬКИЙ ЩИГЛИК

text:
ЩИГЛИК
ВАДИМ СКОМАРОВСЬКИЙ

Народився Вадим Скомаровський
1 червня 1937 року.
 Його рідне село Балико-Щучинка
(Кагарлицький район на Київщині)
лежить на покраяному ярами
правому березі Дніпра,
довкола ліси, а в лісах – озера.
ЧИТАННЯ «ДОЩИКОМ»

Зелен-зелен льон у полі
Буде лялі з льону льоля
Білим, білим білована
Мов лілея, мальована

ГРА «ХТО БІЛЬШЕ?»
ЗИМА
СНІГ
ЯЛИНКА
СИНИЧКА
ВІТЕР
ЛИСИЦЯ


Юрій Яновський - Творча біографія митця. «Вершники»


Українські народні загадки


title: Жіноча доля- вишитий рушник, де кожна нитка особистість

text:
Жіноча доля -
Вишитий рушник, де кожна нитка –  особистість

Чи велика роль жінки в культурі нашого народу?

Презентацію підготувала
   вчитель української мови та   літератури
Львівської гімназії « Євшан»
 Шозда Наталія Стефанівна

На землі ми жили споконвік , лише обличчя змінювали трохи
                                                       Д.Павличко

Жінка. Мати.
Берегиня домашнього вогнища. Слабка половина.
А чи справді вона така слабка?

Коли мова заходить
 про жінку,одразу спрацьовує культурологічний стереотип :
-Берегиня

-Мати

          -Продовжувачка
роду.

Анна Ярославна – королева Франції! У Франції Анна поширювала традиції Київської Русі, насамперед повагу до освіти, культури і мистецтва.

     Чи влаштовує це обмеження самих жінок?

10 найвідоміших жінок України( за кількість звертань в Інтернет)
 Соломія Крушельницька. Її голос захопив італійців
силою звуку, дзвінкістю, соковитістю, віртуозною технікою, благородним тембром, ліризмом і драматизмом. Оперні
голоси України одні з найкращих в світі. Італійцям у нас
можна багато чому повчитися.

Євгенія Мірошниченко – зірка світової опери

Матір Божа – зачинателька роду усього!

 Катерина Білокур - Зображені на її  полотнах квіти, овочі, предмети побуту осяяні      незвичайним чуттям кольору й сприймаються як    величальний гімн природі і людині.

Леся Українка-залишилася жити. Вона і зараз серед нас. Адже
людина живе стільки, скільки її пам'ятають. А її слова звучать як маніфест:    Так! я буду крізь сльози сміятись,                       Серед лиха співати пісні,                       Без надії таки сподіватись,                       Буду жити! Геть думи сумні!
Ліна Костенко - найвідоміша українська письменниця,
моральний лідер нації:  Що можеш ти, розгублене дитя,                                              зробити для вселюдського прогресу?                                             – Я можу тільки кинути життя                                               історії кривавій під колеса.
Роксолана -  три десятиліття була однією найвпливовіших
постатей не де-небудь , а у мусульманському світі!

Княгиня Ольга - що вона першою з київських можновладців
 прийняла християнство. Але навіть без цього Ольга безперечно залишилася б однією з найвизначніших правителів Київської Русі.

Юлія Тимошенко - найвідоміша жінка-політик
України.  Її ім’я не сходить зі сторінок світової
 преси

А такими нас бачать чоловіки
…У нашiм раї на землiНiчого кращого немає,Як тая мати молодая З своїм дитяточком малим…I
…Одна несміла, як лілея біла…
Вона була невинна, як дитина, Пахуча, як розцвілий свіжо гай.
…гордая княгиня, Бліда, мов місяць, тиха та сумна, Таємна й недоступна, мов святиня.

         Впивається її красою зір. То разом страх бере, душа холоне І сила розпливається в простір.

.
…Скромне  плаття,  хустка  білосніжна,Погляд  несміливий  та  ясний,Ледь  замітна  сонячна  усмішкаНа  лиці,  як  вогник  весняний.
( «Пешрокурсниця»)

…Але  вона  -  жона.  Вона  -Самозбереження  народу.І  мову,  кров  його  і  вродуЇй  доля  зберегти  дана...( « Вона була задумлива , як сад»)
…Зіниці  твої  виткані  із  подиву,в  очах  у  тебе  синьо  і  широко...Але  до  губ  твоїх  лишається  півподиху,до  губ  твоїх  лишається  півкроку…("Коли до губ твоїх лишається півподиху»)

…Любити жінку – чемно до землівклонятися і сумніву не мати.З мого двокрилля – на однім крилі:Кохана, Дівчина, Дружина, Мати…( « Любити жінку »)

Жінка  сильна, бо лише вона

- Знесилена , не боячись бути розстріляною , ішла збирати по полях колоски пшениці, щоб врятувати від голоду своїх дітей.
- Вміє чекати з війни , так і залишившись на довгі віки нареченою, вдовою.
- На рівні з чоловіками ставала і стає  до найважчих робіт.
- Залишає рідну домівку , дітей , старих батьків і їде доглядати  чужих сеньйор, щоб заробити на життя своїх сімей….
-Не зважає на жодні перешкоди , а впевнено
 йде   до мети.

Нитка до нитки, як думка до думки,
На рушниках пролягли візерунки
Хрестик до хрестика - рівний красивий
Хай їм простелиться доля щасливо.
Та сила жінки у її слабкості , у вмінні прощати , жертвувати своїми інтересами для сім’ї.
Взамін жінка хоче одного
Кохати і бути коханою !

Список використаних джерел:
1. .astra-lit.com/Articles/articles_8.htm

        3.Тарас Шевченко . Кобзар-К.,1980.

4.Іван Франко . Тричі мені являлася любов.
2. http://www.poetryclub.com.ua


title: Жінки в житті Т.Г.Шевченка. Біографія Т.Г.Шевченка

text:
    Жінки в житті Т.Г.Шевченка         Біографія Т.Г.Шевченка
                                                                                (1814 — 1861)

 Тарас Григорович Шевченко народився  9 березня 1814р. в с. Моринці Звенигородського повіту Київської губернії.

 Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки.

 1822р. батько віддав його “в науку” до кирилівського дяка. За два роки Тарас навчився читати й писати, і, можливо, засвоїв якісь знання з арифметики. Читав він дещо й крім Псалтиря. У поезії “А. О. Козачковському” Шевченко згадував, як він школярем списував у бур'янах у саморобний зошит вірші Сковороди та колядку “Три царіє со дари”.

 Після смерті у 1823р. матері і 1825р. батька Тарас залишився сиротою. Деякий час був “школярем-попихачем” у дяка Богорського. Вже в шкільні роки малим Тарасом оволоділа непереборна пристрасть до малювання. Він мріяв стати маляром і вперто шукав у навколишніх селах учителя малювання. Та після кількох невдалих спроб повернувся до Кирилівки, де пас громадську череду і майже рік наймитував у священика Григорія Кошиця.
 Шевченко-поет
Шевченко виступив як поет-новатор, приніс з собою в українську літературу «слово нове», новий світ поезії, неповторні образи, картини й барви, небачене раніше багатство й широчінь тем, ідей, мотивів, жанрових форм, вивів українську літературу на шлях реалізму й народності.
У доробку Т. Шевченка на кінець 1839 року були поеми «Катерина», «Тарасова ніч», «Іван Підкова», балада «Тополя», послання «До Основ'яненка», вірші «Перебендя», «Нащо мені чорні брови... ». Вони й склали першу його поетичну збірку - «Кобзар», яка побачила світ у 1840 році. Спеціально для неї Т. Шевченко написав вступний вірш-заспів «Думи мої, думи мої...» - програмний вірш «Кобзаря».
  Родичі Тараса
Через усю творчість Тараса Григоровича червоною ниткою пролягла любов до України та її багатостраждального народу. Та однією з центральних тем його поетичних і художніх творів є тема трагічної долі жінки - сестри, матері - у тогочасному суспільстві. І коли цей найчистіший образ, ця своєрідна ікона весь час плюндрується, весь час терпить знущання, поет не може залишатися осторонь. Жіноча доля для Шевченка - не просто одна з тем його творчості. Це справді незагоєна рана поетової душі. Образ жінки-кріпачки нерозривно поєднаний у нього з образом власної матері, яку «ще молодою - у могилу нужда та праця положила», та рідних сестер - Катрі, Ярини, Марії, які «у наймах виросли», та в яких «у наймах коси побіліли». Доля жінки у кріпосницькому суспільстві була просто нестерпною, і Шевченко був одним із перших, хто зібрав воєдино всі страждання закріпачених жінок і вголос заговорив про них, виступив на захист жіночих прав. Навіть назви творів, присвячених жінкам, - «Сова», «Наймичка», «Відьма», «Сле-пая» - свідчать про невеселе, трагічне їх життя
  Катерина
Одним із кращих творів Шевченка, присвячених жіночій долі, можна вважати поему «Катерина». У поемі відтворено одну з характерних проблем тогочасного суспільства - долю збезчещеної дівчини. Уже з перших рядків поет звертається до дівчат: «Кохайтеся, чорнобриві, та не з москалями…» Далі Шевченко розповідає про трагічну долю дівчини-покритки, майбутньої матері. Катерина виросла в селянській родині, змалку звикла працювати, а тепер їй доводиться просити милостиню, щоб хоч якось вижити. Природний сором, гордість відступають перед любов’ю до дитини. Доля зводить Катерину з коханим - батьком її дитини. Вона, боса, вибігає йому назустріч, прагне викликати почуття якщо не любові, то принаймні жалю - не до себе, до сина. Та байдуже москалеві й до Катерини, і до сина. Бідолашна ладна навіть пожертвувати власним життям, аби врятувати дитину від ганьби.
 Нещасливі долі
Жіночі образи, жіночі долі яскраво зображені не тільки в поемах. Вірш «Сон» («На панщині пшеницю жала…») розповідає всього лише про один день із життя жїнки-матері: кріпачка з немовлям на руках змушена ходити працювати на панське поле, намагаючись хоч трошки часу приділити дитині. Уві сні стомлена мати бачить свого сина дорослим, щасливим; бачить у своїх снах-мріях, що син працює не на панському лані, а на власному полі. Та дійсність не залишає місця мріям, і мати-кріпачка знову повертається до своєї тяжкої праці.

Долі дівчат, які потерпали від нещасного кохання, болем відгукувалися в серці Кобзаря й знайшли відображення у віршах і баладах «Причинна», «Тополя», «Лілея», «Утоплена», «Русалка»… Образи жінок і дівчат у творчості поета не тільки трагічні, їм притаманні найкращі риси людського характеру: чуйність, щирість, самопожертва, доброта. І заслуга Шевченка в тому, що він підняв образ жінки-матері, жінки-кріпачки на п’єдестал чистоти почуттів, моральної краси й материнської величі. Жінка з дитиною на руках завжди була для Шевченка уособленням мадонни, світлим і щирим образом, символом чистоти й святості:
Нічого кращого немає
Як тая мати молодая
З своїм дитяточком малим.

Невмирущі Шевченкові рядки: «І на оновленій землі Врага не буде супостата, А буде син, і буде мати, І будуть люде на землі» стали своєрідним символом віри для багатьох поколінь справжніх, щирих українців. І дай Боже, щоб вони стали дійсно пророчими.
 Музи Т.Г.Шевченка
Знедолена жінка-рабиня стала постійним супутником Шевченкової поетичної музи. Оповиту ніжною любов'ю і ласкою, він проніс її, страдницю, крізь усе своє творче життя, віддав їй величезну наснагу свого таланту, підніс до високих художніх узагальнень.
Вже в ранній творчості Кобзаря чітко помітна еволюція образу жінки-страдниці: тема нещасного дівочого кохання і зображення його трагічних наслідків глибше і ширше розкривається вже в жанрі соціально-побутової поеми.

Перше кохання Т.Г.Шевченка
Першим коханням молодого Шевченка була молода дівчина, одноліток Тараса — Оксана. Родичі та знайомі закоханих були впевнені, що молоді одружаться, щойно досягнуть старшого віку. Але надії були марними — Тарас у валці свого пана Павла Енгельгардта мусив поїхати до Вільна (тепер — Вільнюс). Розлука була несподівана і довга. Усе своє подальше життя Шевченко буде з ніжністю згадувати ту дівчину, яку колись кохав.
 Тарас знову закохується
Наступною жінкою, яку він нагородив своїм коханням, була польська швачка Дзюня Гусіковська.

У 1843 році Шевченко їде в Україну і там зустрічає Ганну Закревську, якій згодом присвятив вірш «Г. З.»

Наступними жінками, що займали місце в серці Кобзаря, були Варвара Рєпніна, сільська дівчина Глафіра та Агата Рускова, 16-річна актриса Катерина Піунова, яка, напевно, просто не наважилася пов'язати своє життя з модним, але скандально відомим художником, який майже на тридцять років був старшим від неї. Останнім коханням поета була 19-річна дівчина Лукерія Полусмак, яка наймитувала в Петербурзі. Простакувату дівчину Тарас зваблював дорогими подарунками, але вона не захотіла залишати столичного життя і переїжджати в Україну, щоб жити в селі, й покинула поета, вийшла заміж за перукаря Яковлєва.
Страждання
"Такого полум'яного культу материнства, — писав М.Рильський, — такого апофеозу жіночого кохання і жіночої муки не знайти, мабуть, ні в одного з поетів світу. Нещасний в особистому житті, Шевченко найвищу і на-чистішу красу світу бачив у жінці, в матері". І коли цю кохану чи матір, цю святиню топчуть, знущаються з неї ожирілі пани і підпанки, чесна людина, а тим більше поет-трибун, мовчати не може. Тому Шевченко на весь голос заговорив про жінку.
  Смерть Т.Г.Шевченка
10 березня 1861 р. Тарас Григорович Шевченко помер.
 На похорон Шевченка зібралося багато людей. Біль, невимовна туга огорнули друзів та шанувальників поета. Надгробні промови виголошувалися українською, російською та польською мовами. Труну з тілом Великого Кобзаря несли студенти з церкви аж на Смоленське кладовище.
 У травні цього ж року тіло Великого Кобзаря було перевезене в Україну й поховане на Чернечій горі біля Канева.


Тіні забутих предків


title: Павло Загребельний - Роман «Диво»

text:
Роман «Диво»(перший історичний твір П.Загребельного)
С коленей встань, забвением унижена,
 Оплот славянства - Киевская Русь!
 За силу духа подвигом возвышена!
 Народ в веках прославлен будет пусть!
Історія написання
Задум написати роман про історію Київської Русі виник у П. Загребельного в 1961 році, ще під час роботи над «Днем для прийдешнього». Як зазначав сам автор: «… я хотів у цю книжку, суто сучасну, сказати б, гостро сучасну, вставити кілька розділів про Київ найдавніший, щоб поєднати духом історії будови минулого з сьогоднішнім…»

Роман вийшов у світ 1968 року. Загалом, як згадував автор, роман був сприйнятий прихильно. Загребельний про свій роман писав так:

«Ясна річ,простіше було б написати відшліфовано-узвичаєний роман, не відступаючи від канонів, яківже склалися в нас у цьому жанрі, вибудувати таку-сяку кількапланову споруду з ритмічними й урівноваженими відповідно розділами про князів, смердів, воїнів, іноземців, додавши потрібну дозу кохання і наділивши всіх державних мужів державними роздумами, висловлюваннями й почуваннями, пильнуючи послідовно, щоб ніде не вийшли зі своєї високої ролі й не змаловажили таким чином свого історичного призначення».
Романи Павла Загребельного на історичні теми відтворюють нам те тло епохи, в якій відбуваються події. Читаючи «Диво», ми ніби переносимося у часи тисячолітньої давності — Київську Русь. Отже, твір — про далеку історію, коли на зміну язичництву приходить інша віра — християнство. Ми стаємо свідками цього конфлікту. Автор подав ідею, яка була колись, яка віками формувалася.
Твір «Диво» написано за науковими джерелами, як завжди у Загребельного, докладно дослідженими. Але це передусім художня творчість, бо найдавніші державні, соціальні, культурні події відображені в загальних картинах і в індивідуальних долях та характерах людей, в їх прагненнях і пристрастях. Є багато достовірних і художніх описів міст, передмість, споруд, картин природи.
Роман має оригінальну композицію. Історичне минуле в ньому не просто спроектоване на сучасність. Воно існує поряд із цією сучасністю. У творі поєднано кілька часових площин: період Київської Русі (X—XI ст.), другої світової війни і 60-х рр. XX ст.
Об'єднавчим центром цих періодів виступає реальний образ Софії Київської —дивовижної пам'ятки архітектури часів князювання Ярослава Мудрого, збудованої, за художньою версією П. Загребельного, талановитим майстром Сивооком.
Великою мірою це і символічний образ. Так він сприймається передусім через те, що довкола нього розгортаються всі події, зображені в романі, на них постійно ніби падає тінь від Софійського собору.

Софія, як художній символ і як реальна історична пам'ятка, сконцентрувала в собі весь волелюбний, сильний дух народу, його невмирущість, нескореність, увібрала у свої фрески та мозаїки все його світоглядне наповнення, стала своєрідним самовираженням внутрішньої суті цього народу, його культури, історії, моралі, власне, втілює в собі його духовність.
П. Загребельний ніби ставить читачеві запитання: яка ж вона є? Чому ми, нащадки Сивоока, Ярослава Мудрого, мусимо її зберегти в собі та понести у майбутнє?
Сюжет
Життєві шляхи героїв — зодчого Сивоока та князя Ярослава — перехрестилися на майдані, де підіймався величний та дивовижний храм. Софія Київська з'єднала долі талановитого майстра і мудрого правителя. Дві людські драми розгортаються на сторінках роману. Сивоок, для якого будівництво храму стає головною справою життя, трагічно гине і його ховають під плитами собору. Ярослав Мудрий вінчається в Софії на кесаря землі Руської. Але і він дійшов цього ціною великих душевних втрат, зрікшись заради влади єдиного в своєму житті справжнього кохання.

І сюжетна площина -події сорокарічних поневірянь героя: Сивоок розпочинає свою
    подорож із пущі (життя у діда Родима й у Ситника), потім прямує до Києва, Радогості, потрапляє в Болгарське царство, у Константинополь, на острів Пелагос, після чого знову опининяється в Київській Русі, а саме в Києві. Тут
    сюжетна лінія Сивоока
      переплітається з лінією
                   Ярослава.

ІІ сюжетна площина - події другої часової площини розгортаються в Києві. У цій площині лише одна сюжетна лінія: Гордія Отави — професора Шнурре

Дія третьої сюжетної площини розпочинається в надмор’ї, розгортається в Києві через зображення подорожей Бориса Отави до Західніої Німеччини, Москви, а завершується в Києві.
Один з головних героїв Ярослав Мудрий несе в собі якість внутрішній конфлікт, це підкреслює його неоднозначність натури. За часів цього князя не було передбачено смертної казні, бо людське життя цінувалося. Пройшли тисячі років, а змінилося мало що.
Реальною подією є і будівництво храму — Софії Київської.
Тому робимо висновок, що Сивок — вигаданий герой, вся його історія мандрів — свідомо введений автором пригодницький елемент: «Вся ця історія вигадана. Пустивши Сизоока в мандри, я дав читачеві поживу, розширив «географію», залучив до сюжету деякі реальні історичні події. Скажімо, осмислення тисячі болгар — це факт, записаний у хроніках»
Як бачимо, письменник дає ім'я невідомому самородок, майстру — генію і цьому образі показує велич творіння людських рук, бо іменам їхнім судилося забуття.
Автор роману переконливо доводить, що культура Київської Русі тісно пов'язана з первісним язичницьким віруванням українського народу, а не лише з християнством. Він багато уваги приділяє болючій проблемі насильницького впровадження християнства на давньоруських землях князем Володимиром. Бо просто і швидко можна було знищити атрибути язичницьких обрядів, скульптури давніх богів, але неможливо заперечити і перекреслити вікові народні уявлення про світ, природу, людей.
Ця частина народного світогляду органічно переходила в нові християнські духовні та матеріальні скарби Русі, приживалася там, потім переходила в нові часи. Символічний епізод, витворений, звісно ж, розкутою авторською уявою; переслідувана позашлюбна дочка Ярослава Мудрого народила сина від Сивоока. «І син його —серед нас. Завжди з його талантом і горінням душі. І диво це ніколи не кінчається і не переводиться», — таким узагальнюючим акордом завершує Павло Загребельний свій роман.


title: "Україна в огні"

text:
«Україна в огні»

Дякуємо за увагу!
Готували:
Макаренко Галина
                         та
Гнатюк Людмила


Василь Слапчук


title: "Шевченко"

text:
Гравюри і сепії
Т. Шевченка

Сепії
Сепії Т.Г. Шевченка – малюнки, що їх виконав Шевченко фарбою сіро-коричневого
кольору, відомою під назвою сепії (виготовляється з так званої чорнильної залози
морських каракатиць). До сепії Шевченко звертався дуже часто, особливо в період
заслання у Казахстані, і створив чудові зразки своєрідного монохромного живопису,
віртуозно використовуючи прозорість фарби, найтонші градації коричневого кольору.
В цій техніці він досяг виняткової майстерності відтворення простору, світлотіньового
моделювання предметного оточення, психологічної його характеристики. Сепію
художник використовував у роботі над ілюстраціями, для виконання підготовчих
малюнків до гравірування, в пейзажних замальовках і особливо успішно – в портретах
 і сюжетних малюнках, що мають самостійне мистецьке значення. Він настільки
призвичаївся до цієї фарби, що, коли не було під рукою сепії, розробляв до тону її бістр.
 Бістр – чорно-біла фарба, яку виготовляють із сажі букового дерева.

 У 1847 р. Шевченка заслали в Казахстан,
де він мав можливість познайомитися
 з місцевим тюркомовним населенням,
 що сповідувало іслам. Це населення він
іменував киргизами. Шевченко демон-
стрував непідробний інтерес до цього
народу.

Казахська тема зайняла помітне місце в
живописі Шевченка. Під час подорожі до
Раїма й перебування в Приаральї він створив
 близько двох десятків малюнків, зокрема
сепій, де зображене життя казахів та інших
 народів цього регіону – «Казахи в юрті»,
«Казахська стоянка на Косаралі», «Казахський
 хлопчик розпалює грубку», «Пастух на коні»
 та інші. Цікавим є шевченків «Автопортрет з
байгушами». Цей твір є свідченням того, що
автор не лише спостерігав життя «чужого»
йому народу, а й певним чином прагнув
вписати себе в контекст життя казахів.
Гравюри
«Из всех изящных искусств мне теперь более всего нравится гравюра. Быть
хорошим гравером значит быть распространителем прекрасного и
поучительного в обществе. Значит – быть распространителем света истины.
Значит – быть полезным людям», – напише Тарас Шевченко, працюючи у 40-х
рр. XIX ст. над відомими офортами із серії «Живописна Україна».

Нагадаймо, що гравюра, на відміну від творів малярства, являє собою не
безпосередньо виконане, а спрацьоване у зворотному вигляді на твердому
матеріалі, а потім відтиснуте графічне зображення. Про переваги техніки
та способи її використання більш детально довідуємося у Д. Антоновича:
«Вигода виготовляти зображення у такий спосіб є в тому, що оригінал
малярського твору завжди буває один, а коли майстер повторить декілька
разів свій твір, то це вже будуть повторення або й копії творів
малярського мистецтва, тоді як гравюру можливо відтискувати у великому
числі примірників, і всі відтиски однаково будуть оригіналами.

За три роки впертої праці він досяг у майстерності творення
офортів високої майстерності, справедливо діставши славу першого офортиста Росії і одного з видатних офортистів світу. Художники та друзі називали Шевченка «російським
Рембрандтом», а імператорська
Академія мистецтв змушена була
присвоїти Шевченкові почесне
звання академіка гравюри
Ось деякі з його робіт
У 1843 р. Т.Шевченко, тоді ще учень Петербурзької художньої академії,задумав художнє видання «Живописна Україна»,присвячене історичному минулому, народному побуту та мальовничій природі України. Незважаючи на те, що Шевченку не вдалося повністю здійснити свій задум, наприкінці 1844 р. вийшли лише перші два випуски видання, які містили офорти: «Дари в Чигрині 1649 р.», «Старости», «Судня рада», «Казка», «У Києві» та «Видубицький монастир у Києві». Вже ці офорти відкрили нову яскраву cторінку історії української культури. Однак, зіткнувшись із труднощами,
особливо матеріальними (адже таке видання вимагало значних коштів),Шевченко змушений був відкласти на певний час випуск «Живописної України».
Про Тараса Шевченка  як художника,  зокрема гравера-офортиста, написано багато, але це не означає, що вже сказано і повністю досліджено. І саме в  цій  глибокій, проникливій, хоч і невеликій  за обсягом праці, яку в повній мірі можна назвати  монографією,  що починається епіграфом з «Щоденника» --  поетичними  словами, сказаними на засланні про гравюру і її значення для поширення знань і освіти серед народу, зроблено спробу подати нові факти  і розкрити велике значення  цього доробку Шевченка.  Працювати в гравюрі, так  вважає Шевченко, - «це бути корисним  людям і угодним Богові». Жоден з художників-граверів, з  тих, хто навіть по-справжньому любив свою справу, не сказав таких піднесених слів:  «Прекрасне, божественне покликання гравера!»
Дякую за перегляд

Білошицької -2013


title: "Повоєнна література в Україні"

text:
Повоєнна література в україні
Перші повоєнні роки
Військові події забрали мільйони людських життів, були знищені цінні пам'ятки культури, розграбовані музейні та приватні колекції. Тисячі музейних експонатів були вивезені за кордон і не повернуті після закінчення війни. Але війна стала причиною написання багатьох художніх творів
Діячі української культури всі сили присвячували боротьбі з ворогом. В евакуації продовжували працювати вищі навчальні заклади, інститути Академії наук України, творчі спілки. У творчості письменників переважала патріотична тематика ("Слово про рідну матір" М.Рильського, "Клятва" М.Бажана, "Любіть Україну" В.Сосюри, "Весна", "Голос матері" П.Тичини, "Україна в огні", "Ніч перед боєм" О.Довженка, "Ярослав Мудрий" І.Кочерги, "Зенітка" Остапа Вишні).
Героїко-патріотична тематика переважала у творчості українських театрів, які в евакуації ставили п'єси О.Корнійчука, І.Кочерги, Л.Леонова, К.Симонова, виступали з концертами і виставами перед бійцями військових частин на фронті і в тилу. Українські кінематографісти в час війни працюють над створенням хронікально-документальних та художніх фільмів ("Битва за нашу Радянську Україну", реж. О.Довженко; "Як гартувалася сталь", "Райдуга", реж. М.Донськой).
Тривало адміністративне втручання у сферу художньої творчості. У 1946-1948 рр. приймаються постанови ЦК ВКП (б) "Про журнали "Звезда" і "Ленинград", "Про кінофільм "Велике життя", "Про оперу "Велика дружба" В.Мураделі" та інші, що грубо і некомпетентно втручалися в творчий процес, не залишали місця свободі творчості митця. У перші повоєнні роки було безпідставно розкритиковано і звинувачено в буржуазному націоналізмові наукові праці "Короткий курс історії України", "Нарис історії України", твори М.Рильського, В.Сосюри, М.Бажана, Ю.Смолича, К.Данькевича.
Після перемоги у війні в суспільстві з'явилися надії на демократизацію життя, на утвердження поваги до особистості, її людських та політичних прав і свобод. Натомість влада намагалася зміцнити тоталітарний режими. Були повторно репресовані люди, які вже вийшли з місць позбавлення волі, військові, що потрапили до німецького полону.
У перше повоєнне десятиліття тривав ідеологічний диктат та тиск на митців. Тема війни залишалася домінуючою, але акцент робився на переможному, завершальному етапі війни, причини поразок і тяжких втрат у літературних творах не висвітлювалися. Після смерті И.Сталіна ряд письменників засудили прояви безконфліктності, тенденцій прикрашання дійсності й ілюстративності, хоча процеси оновлення в літературі й мистецтві були незначними.

Тиск влади
Шістдесятники
У 60-х рр. відбувається певна нормалізація суспільно-політичної ситуації в країні, що дало можливість з'явитися молодій генерації обдарованих митців, так званих "шістдесятників" насамперед письменників, які своєю творчістю боролися за справжні українські культурні цінності, національну свободу і людську гідність (Л.Костенко, В.Симоненко, В.Стус, І.Драч, Д.Павличко, Б.Олійник, Є.Гуцало, М.Вінграновський, І.Світличний, І.Дзюба, Є.Сверстюк, В.Чорновіл, В.Зарецький, А.Горська та інші). З самого початку твори їх критикувалися, заборонялася їх публікація, деяких митців було безпідставно ув'язнено.
У 70-80-х рр. українська мова продовжувала витіснятися з різних сфер суспільного життя, поглиблювася русифікація та денаціоналізація, набували широкого вжитку поняття "радянський народ", "єдина загальнорадянська культура", "злиття націй і народностей".
Тривало адміністративно-командне керівництво культурою, штучно обмежувалася свобода творчості митця вузькими рамками принципу партійності та методу соціалістичного реалізму. Все, що не вкладалося в соціалістичні канони, не публікувалося, переслідувалося.
У середовищі передової інтелігенції поширюється національно-демократичний рух, що намагався відстоювати права людини, у тому числі і на рідну мову. У 70-х рр. українські правозахисники створили Українську Гельсінську спілку (В.Чорновіл, А.Пашко, І.Дзюба, В.Мороз), що активно виступала проти русифікації, репресій, нищення пам'яток української культури. Сміливим виступом проти існуючої системи була книга І.Дзюби "Інтернаціоналізм чи русифікація".

Поети-шістдесятники


60-ті