Презентаціяз української літературина тему:“Життєвий і творчий шлях Григорія Сковороди”

Сковорода Григорій Савич

 (22 листопада (3 грудня) 1722, —
                                   † 29 жовтня  (9  листопада) 1794)

      — український просвітитель-гуманіст, філософ, поет, педагог.
   Народився в сотенному містечку Чорнухи Лубенського полку, що нині на Полтавщині, у небагатій козацькій родині. Після здобуття початкової освіти в сільській школі, з 1734 року (Григорію 12) навчався у Києво-Могилянській академії.
 Його навчання в Академії, з перервами, тривало до 1753-го. Її бібліотека стала для нього джерелом знань. У навчанні був перший, і всі найкращі похвали належали йому. Протягом навчання в Академії вивчив латинську, грецьку,
церковнослов'янську, польську, німецьку й інші мови, ознайомився з творами багатьох філософів та письменників, від античних до йому сучасних.
                                        Смерть митця
Важко повірити, але великий філософ передбачив свою смерть. У 72 роки він пішки пройшов триста верств аж до Орловщини, де жив його учень і приятель Михайло Ковалинський, щоб передати йому рукописи своїх творів. Радісною була зустріч щирих друзів. Непомітно проминув час у задушевних розмовах. Останні слова, обійми, стискання рук — і Григорій Савич рушив додому. Зупинився в селі Іванівці. З цієї нагоди господар запросив гостей; серед своїх прихильників Сковорода був веселий, балакучіший, згодом вийшов у сад і край дороги став копати яму. «Що це ви робите, Григорію?» — запитали здивовані друзі. «Та копаю собі могилу, бо прийшов мій час»,— наче про щось буденне, відповів той. Коли ж гості роз'їхалися, Сковорода помився, переодягнувся в чисту білизну, ліг на лаві й... заснув навіки. Сталося це 9 листопада 1794 р. Помер великий мудрець так просто, як і жив.
Байки Г. Сковороди мають такі особливості:
• прозова форма;
• імена алегоричних образів звірів і птахів часто не українські, а запозичені з античної літератури чи Біблії (Тітир, Левкон, Фірідан);
• мораль автор називає «силою», підкреслюючи цим словом суть і повчальність байки;
• часто «сила» більша за обсягом, аніж основна частина байки (фабула), і нагадує уривок із філософського трактату.
Байку Г. Сковорода називав «передусім мудрою іграшкою, яка приховує в собі внутрішню силу».
Байка — невелике (віршоване або прозове) алегоричне оповідання, що має повчальний зміст. Цей літературний жанр належить до ліро-епосу.
Байка «Бджола та Шершень»

   Тема: розкриття важливої ролі праці за покликанням.   Ідея: уславлення улюбленої праці, яка є стимулом життя; засудження паразитичного способу існування.    Головні герої: Бджола (образ працьовитої, мудрої, досвідченої людини); Шершень (образ людини лінивої, яка звикла користуватися результатами чужої праці).     Жанр: літературна байка.     Ідейний зміст байки у афоризмі: «Роби те, до чого народжений, будь справедпивий і миролюбний громадянин, i досить iз тебе».
Байка «Собака і Вовк»
   Тема: зображення єдності уподобань, які є важливою передумовою дружби.    Ідея: уславлення найкращих рис характеру: великодушності, милосердя, дружелюбності, справедливості, розсудливості; засудження заздрощів та лукавства.    Головні герої: собаки Левкон та Фирiдам (образи людей, які знають ціну дружбі); Вовк (образ людини лицемірної та хитрої).    Жанр: літературна байка.
З творчої спадщини Григорія Сковороди залишились збірка ліричних поезій «Сад божественних пісень», книга «Байки харківські», філософські трактати й притчі. Особливість творів Сковороди полягає в тому, що в ліричних поезіях він — філософ, а в філософських працях — лірик. Роздуми про людське щастя є провідною темою і байок Григорія Сковороди. Більшість із них увійшла до збірки «Байки Харківські» — першої збірки байок в українській літературі. «Байки Харківські» складаються з тридцяти творів сатиричного спрямування. У них Сковорода засуджує суспільні вади, самодурство панів, жадобу до наживи, кар'єризм, лінощі тощо. Він підносить культ людського розуму й гідності. Важливе місце в цих творах посідає тема «сродної праці». «Сродна праця» за Сковородою — це праця, яка приносить людині задоволення, є потребою душі. Ця праця повинна приносити користь і суспільству. Ідею «сродної праці» письменник розкриває в байці «Бджола та Шершень.

Збірка «Байки харківські» (1774р.) - перша в українській літературі збірка байок, яка включає 30 творів.
Тематика збірки «Байки харківські»:
1) необхідність праці для оновлення людей і їхнього життя («Змія і Буфон») 2)оспівування наполегливості, сили волі, працелюбності, засудження лінощів («Верблюд і Олень»). 3) необхідність праці за природними нахилами («Бджола та Шершень»).4) висміювання розумової обмеженості  (“Жайворонки”).5) засудження чванства й самодурства панства (“Голова і тулуб”).6) відтворення істини й висловлення критичного ставлення до суспільних явищ («Олениця і кабан”).7) протиставлення простоти  і розуму пихатості й глухості (“Чиж і Щиглик”).8) уславлення дружби, засудження лицемірства та хитрощів («Собака і Вовк»).

       Тематика поетичної збірки «Сад  божественних  пісень»:
 гостра сатира верхівки феодального світу («Всякому місту – звичай і права»);
 возвеличення найкращих рис характеру людини: розуму, совісті, працьовитості, піднесення життя, близького до природи («Ой пташино жовтобока»);
 уславлення свободи людини як найвищої суспільної цінності («De libertate»);
 мрія письменника про красу вільної творчої праці як основу чесного, справедливого, корисного людям життя, уславлення миру між народами, гнівний осуд загарбницьких воєн (“Кто сердцем чист й душею”)
 вихваляння та уславлення  найкращих людських рис характеру («Похвала бідності) тощо.
Улюблена книга Сковороди — Біблія. А «із зерен Священного писання» виріс і його «Сад божественних пісень» (1753-1785).
Пісня «Всякому місту – звичай і права»
   Тема: зображення паразитичного життя багатіїв та бюрократів, які ведуть неправильний спосіб життя, наживаючись на простих людях, протиставлення їм ліричного героя, що уособлює чесних людей, яким не властиві ці вади.   Ідея: засудження здирників і бюрократів, розпусників і пияків, ледарів і підлабузників, які уособлюють моральні вади тогочасного життя.   Жанр лірики: сатиричний вірш.   Вид лірики: філософська.
Сатиричний вірш «Всякому городу нрав і права» (десята пісня збірки «Сад божественних пісень») спрямований проти свавілля поміщиків і козацької старшини, зажерливості купців-лихварів, несправедливості суду, кар'єризму, розбещеності, пияцтва. У ньому викриваються найрізноманітніші пороки дійсності другої половини XVIII століття.
              Пісня «De libertate» («Про свободу»)Тема: зображення волі як найбільшого багатства людини.Ідея: оспівування Богдана Хмельницького, борця за свободу рідного народу, яка є найбільшим багатством людини.Жанр лірики: вірш.Вид лірики: громадянська.
Необхідною умовою людського щастя поет-філософ вважав свободу. Цьому присвячена його поезія «De libertate».
Сковорода-філософ
«Вступні двері до християнської добронравності»
   До найвідоміших філософських праць Г. Сковороди належать такі: «Розмова, звана Алфавіт, чи Буквар світу», «Кільце», «Вдячний Еродій», «Убогий Жайворонок» і «Вступні двері до християнської добронравності».
Філософія — наука про найзагальніші закони розвитку природи, суспільства та мислення. За Г. Сковородою, «філософія, або любов до мудрості, скеровує усе коло діл своїх до тієї мети, щоб дати життя духу нашому, благородство серцю, світлість думкам, яко голові всього. Коли дух людини веселий, думки спокійні, серце мирне, — то й усе світле, щасливе, блаженне. Оце і є філософія».

У 1766 р. Г. Сковорода написав курс лекцій з християнської етики «Вступні двері до християнської добронравності».
Філософ Сковорода по-своєму пояснює ключове значення поняття Бога й Божої премудрості, показує, у чому полягає щастя людини, істинна віра, відмінність між благочестям і церковними церемоніями, пристрастями й гріхами, любов'ю та щиросердечністю, яку порівнює з чудовим садом, що «повний тихих вітрів, солодко-духмяних квітів і втіхи, у якому процвітає дерево життя».
1. Філософія серця й любові. Пізнати себе й Бога людина може лише через серце: «Царство Боже всередині нас. Щастя в серці, серце в любові, любов же — у законі вічного». Філософ радить людині перемагати згубні пристрасті, приборкувати інстинкти, саме тоді вона буде щасливою, а пізнання людського серця й наповнення його людяністю — це і є шлях до загального щастя.

2. Двоїстість буття. За Г. Сковородою, буття — двоїсте, воно поєднує зміст (дух, Бог) і форму (матерію), «весь світ складається з двох натур: одна видима, друга — невидима. Ця невидима натура, чи Бог, усю твар прозирає й утримує; скрізь завжди був, є і буде. Наприклад, тіло людське видно, але презирливого й утримуючого його розуму не видно».

3. Філософія щастя через самопізнання. Узагалі, Г. Сковорода вважав, що світ складається із трьох світів: Всесвіту (макрокосмосу), людини (мікрокосмосу) й Біблії (світу символів). Саме через символи Біблія «невидиме робить видимим». Григорій Сковорода вважав людину найвищим і найпрекраснішим Божим створінням, вона має пізнати себе, що й буде для неї щастя: «Численні тілесні необхідності чекають тебе, і не там щастя, а для серця твого єдине є на потребу, і саме там Бог і щастя — недалеко воно. Близько воно. У серці і в душі твоїй».
        У трактаті «Вступні двері до християнської добронравності» Г. Сковорода не радить шукати щастя «в Америці, чи на Канарських островах, чи в азійському Єрусалимі, чи в царських палацах», для цього не треба їздити за моря, адже щастя «завжди і всюди з тобою».

Наскрізною ідеєю філософії й художньої творчості Сковороди є пошук людського щастя. Мислитель прагнув пізнати сенс людського життя і вбачав його не в тому, щоб здобути багатства, почесті, високі чини, а в постійному прагненні людини до самовдосконалення: «пізнай себе, поглянь у себе», — любив повторювати філософ. Він розумів щастя як життєву мудрість, гармонійне єднання людини з природою, оточуючим світом.
Декілька прикладів афоризмів Григорія Сковороди:
***
Хто думає про науку, той любить її, а хто її любить, той ніколи не перестає вчитися, хоча б зовні він і здавався бездіяльним.
***
Ні про що не турбуватись, ні за чим не турбуватись — значить, не жити, а бути мертвим, адже турбота — рух душі, а життя — се рух.
***
Що може бути солодше за те, коли любить і прагне до тебе добра душа?
***
Надмір породжує пересит, пересит — нудьгу, нудьга ж — душевну тугу, а хто хворіє на се, того не назвеш здоровим.
***
Любов виникає з любові; коли хочу, щоб мене любили, я сам перший люблю.
***
Хіба розумно чинить той, хто, починаючи довгий шлях, в ході не дотримує міри?
***
Більше думай і тоді вирішуй.
***
Скільки зла таїться всередині за гарною подобою: гадюка ховається в траві.
***
Хто добре запалився, той добре почав, а добре почати — це наполовину завершити.
***
О, коли б змога писати так само багато, як і мислити!

Щасливий, хто мав змогу знайти щасливе життя. Але щасливіший той, хто вміє ним користуватись..
***
Не досить, щоб сяяло світло денного сонця, коли світло голови твоєї затьмарене.
***
Похибки друзів ми повинні вміти виправляти або зносити, коли вони несерйозні.
Значення творчості Григорія Сковороди

     Григорій Сковорода першим в українській літературі почав зближувати фольклор і художнє письменство, саме через вислови народної мудрості — прислів'я та приказки — він трактував проблеми тодішнього суспільства.
Сковорода першим з українських митців і вчених здобув усесвітню славу. Він став першим поетом-ліри-ком і байкарем у нашій літературі, саме його науково-педагогічна діяльність сприяла відкриттю Харківського університету (першого в Україні!). Григорія Сковороду вважають одним із найвидатніших людей України.
Село Іванівку Золочівського району, що на Харківщині, перейменовано на Сковородинівку, тут відкрито меморіальний музей письменника. Недалеко від нього й могила, на якій викарбувано відомий вислів Г. Сковороди «Світ ловив мене, та не спіймав».


title: Життя і творчість М. Коцюбинського

text:
“Все життя моє – в літературі “
М. Коцюбинський
Михайло Коцюбинський народився 17 вересня 1864 р. уВінниці. Батько Михайло Матвійович працював дрібним службовцем, пив, через що часто міняв роботу. Мати, Гликерія Максимівна Абаз, дуже любила сина, вкладала в нього всю душу.
Навчаючись у Барській початковій школі (1875-1876 рр.) та Шаргородському духовному училищі (1876-1880) М.Коцюбинський виділявся серед своїх однокласників умінням писати цікаві, оригінальні твори.По закінченні духовного училища через нестатки не зміг далі вчитися.(Після смерті батька  в 1886 році на нього лягли родинні турботи).Упродовж десяти років (1882 - 1892) Коцюбинський займається репетиторством у сім'ях чиновників у Вінниці та в навколишніх селах, зокрема в с. Лопатинці Ямпільського повіту.
Навчання та праця
 З 16 років  був у складі Одеської філоксерної комісії, яка боролася зі шкідником  винограду — філоксерою. Працює  в Бесарабії і Криму.
Праця
Робота в селах Бессарабії дала йому матеріал для написання циклу молдавських оповідань: «Для загального добра», «Пе-Коптьор», «Дорогою ціною».
В кінці листопада 1897 року М.Коцюбинський переїхав до Житомира і протягом кількох місяців працював у редакції газети “Волинь”.
Навесні 1898 року М. Коцюбинський повернувся до Чернігова. Тринадцять років працював він тут в губернському земстві діловодом, якийсь час завідував столом народної освіти, був редактором “Земського сборника”.
Літературна кар'єра Михайла почалася з повного провалу. У 1884 р. він написав оповідання «Андрій Соловко, або Вченіє світ, а невченіє тьма». Цю першу спробу молодого автора було оцінено вельми скептично. Один із критиків радив початківцеві залишити цю справу. Проте присуд критиків не спинив творчого запалу Коцюбинського, він пише й далі, але твори до друку не подає. Коцюбинський почав друкуватися в 1890 р. —львівський дитячий журнал «Дзвінок» опублікував його вірш «Наша хатка».
Початок  літературної кар`єри
Творчість
 На початку 1891 р. він їде в с. Лопатинці на Вінниччині, де поєднує роботу домашнього вчителя в родині місцевого службовця (бухгалтера цукрозаводу) з поглибленим вивченням життя села, народної мови, культури і розпочинає серйозну літературну працю. За один 1891 рік з-під його пера виходять оповідання «Харитя», «Ялинка», «П'ятизлотник», повість «На віру», віршована казка «Завидющий брат». Твори привернули увагу літературної громадськості, засвідчили, що в українську прозу прийшов талановитий письменник.
На початку 90-х рр. частина молодої української інтелігенції, перейнятої ліберально-просвітительськими ідеями, утворює організацію «Братство тарасівців», з учасниками якої Коцюбинський деякий час підтримував зв'язок. Цей зв'язок відбився на його творчості. У казці «Хо» (1894) Коцюбинський підносить значення ліберально-просвітительської діяльності.

У 1906 - 1912 рр. крім другої частини «Fata morgana» М. Коцюбинський створює новели «Сміх», «Він іде» (1906), «Невідомий», «Intermezzo», «В дорозі» (1907), «Persona grata», «Як ми їздили до Криниці» (1908), «Дебют» (1909), «Сон», «Лист» (1911), «Подарунок на іменини», «Коні не винні», образки-етюди «Хвала життю!», «На острові» (1912), а також повість «Тіні забутих предків» (1911).
Творчість
Важливим моментом світоглядно-письменницької еволюції Коцюбинського було оповідання «Лялечка» (1901). У «Лялечці» Коцюбинський постає визначним майстром психологічного аналізу. Зосередження уваги на психологічних колізіях стає визначальною рисою творчості Коцюбинського.
Творчість
Творчість
У п'ятиліття перед революцією 1905 -1907 рр. Коцюбинський написав і опублікував оповідання «Fata Morgana» (Киевская старина, 1904), в якому вловив ті головні зрушення у свідомості селянства і нові тенденції в еволюції соціальної психології села, які на повну силу виявилися під час революції. Революція остаточно відкрила світові нове село, а Коцюбинський без будь-якого втручання в текст оповідання продовжив його як другу частину повісті. Друга частина повісті «Fata morgana» (опублікована в квітневому номері «Літературно-наукового вісника» за 1910 р.) належить до найвизначніших творчих досягнень Коцюбинського, пов'язаних з подіями першої російської революції (1905–1907).
Творчість
В основу повісті “Тіні забутих предків”ліг мандрівний сюжет про закоханих із ворогуючих родів,подібний до фабули трагедії “Ромео і Джульєта” Вільяма Шекспіра.Автор ставив за мету змалювати не с`воїх сучасників ,а давніх горян,які жили років п`ятсот тому і складали міфи і легенди, здфйснювали певні обряди,щоб побороти страх перед незнаними силами природи.На основі фольклорного матеріалу автор повісті показав дотримання гуцулами звичаїв та обрядів під час різнихсвят,описав ворожіння й ритуали,що нібито допомогали у боротьбі зі злими духами,які могли зашкодити господарству чи здоров `ю гуцулів.

“ Тіні забутих предків “
Творчість
Твори для дітей:
- ” Ялинка ”
-” Маленький грішник ”
-“ Харитя”
“ Харитя “
“ Ялинка “
“ Маленький Грішник “
За мотивами творів письменника зняли фільми: «Навздогін за долею» М.Терещенка(1927), «Фата моргана» Б.Тягна (1937), «Кривавий світанок» О.Швачка (1956), «Пе -коптьор» В.Карасьова (1956), «Коні не винні» С.Комара(1956), «Дорогою ціною» М.Донського(1957), «Тіні забутих предків» С.Параджанова(1964), «Тіні забутих предків» Ю.Суярка (1990). «Подарунок на іменини» Л.Осики(1991), «Тіні забутих предків» К.Костюкова (1990).
Помер письменник 25 квітня в Чернігові.  Останніми словами вмираючого були : “Я жити хочу!” Було тоді Михайлові Михайловичу лише 48 років. Похований на Болдиній горі в гаю Троїцького монастиря.

Життю письменника присвячено стрічку «Родина Коцюбинських» Т.Левчука (1970, образ Коцюбинського відтворив О.Гай).

Михайла Коцюбинського показано у фільмі  «Правда» (1957 р., його зіграв В.Черняк) та в науково-популярній стрічці  « Михайло Коцюбинський» (1958), «Дурочки»(1958).
Письменник і вчений Валерій Шевчук зазначив : “ Творчість Коцюбинського увійшла у золотий фонд української літератури,а коли говорити про літературу ХХ століття,то саме він був однією із найяскравіших зірок,які її утверджували. “

На відкритті пам’ятника І.Котляревському  у Полтаві(1903)
Михайло Коцюбинський і його дружина Віра Устимівна Дейша
Будинок Є.Чикаленка в Кононівці,де відпочивав письменник


Світ фантазії та мудрості


title: "Рання творчість Тараса Григоровича Шевченка (1837 — 1843)"

text:
Рання творчість Тараса Григоровича Шевченка (1837 — 1843)
	Рання творчість Т. Г. Шевченка представлена незрівнянними зразками ліричної поезії, баладами, соціально-побутовими та історичними поемами і драматичними творами.
Тарас Шевченко вже в ранній свої творчості був вірний гострим соціальним темам. Перша тема: сирітство, бідність, обдирання багатими бідних, соціальна нерівність.
	Також дуже актуальна для поета трагічна доля жінки-покритки і розбещеність панів («Катерина», «Мар'яна-черниця»), яку він буде розвивати і надалі.
	Дуже цікавив Тараса Шевченка український фольклор. Шевченко-поет починається з написання балад за народними сюжетами та з народною поетикою: «Причинна», «Тополя», «Русалка», «Утоплена», «Лілея».
	Тема героїчного минулого України, особливо козаччини, з самого початку творчості нестримно цікавила поета. Вона займає центральне місце в його ранніх творах - «Іван Підкова», «До Основ'яненка», «Тарасова ніч», «Гайдамаки».
	Ще одна тема творчості - роль поета в суспільному житті (вірш «Думи мої...»).
	Захоплюючись театром Шевченко пробував свої сили і в драматургії. В 1842 році з'явився уривок з п'єси "Никита Гайдай", написаної російською мовою та була написана поема "Слепая". У 1843 році Шевченко завершив драму "Назар Стодоля". В 1844 році в Петербурзі окремим виданням вийшла поема "Гамалія”.
 	Він був сином мужика — і став володарем в царстві Духа.Він був кріпаком — і став велетнем у царстві людської культури							Іван Франко

	Народ знає Тараса, любить Тараса, співає його пісні, пересилає з уст в уста оповіді про нього, як про живого сучасника і учасника нашої дійсності.						Максим Рильський

	Я радий, що можу додати свій голос до тих, що вшановують великого українського поета Тараса Шевченка. Ми вшановуємо його за великий вкладу культуру не тільки України, яку він дуже любив і так промовисто описував, а й культуру світу. Його творчість є благородною частиною нашої історичної спадщини.						Джон Ф. Кеннеді


title: Театр Березіль

text:
Березіль театр
Підготувала
Учениця 11Б класу
Кунтиш Олександра
Український театр. Заснований 31 березня 1922 Л.Курбасом, як мистецьке об’єднання «Березіль» навколо групи акторів колишнього «Молодого театру» (створений в 1918). Назва походить від першого місяця весни - березня. Працював 1922-26 у Києві, а в 1926-33 - у Харкові.
Створюючи «Березіль», Л.Курбас виходив з засади, що театр повинен не відтворювати, а формувати життєві принципи людей у суспільстві. Творча практика «Березілю» зазнавала впливу емпресіонізму і конструктивізму.
Від заснування театру в ньому діяла режисерська лабораторія (режлаб), яку очолював Л. Курбас. До неї входили молоді режисери й актори, серед яких були…
В.Чистякова
В.Василько
Б.Балабан
 М.Крушельницький
Б. Тягно
Протягом 1923–1924 рр. у режлабі обговорювалися принципи роботи митців, що представляли сучасний на той час німецький експресіонізм. Про це свідчить й тогочасна практика театру. Крім вистав за п’єсами Г.Кайзера («Газ»), Е.Толлера («Машиноборці», «Людина-маса») рисами експресіонізму були позначені також постановки Л. Курбаса «Джіммі Хіггінс» за Е. Сінклером, «Гайдамаки» за Т.Шевченком, «Диктатура» І. Микитенка та інші.
"Маклена Граса". Сцена з вистави, театр "Березіль".
"Маклена Граса", Маклена - Н.Ужвій, Падур - М.Крушельницький. Сцена з вистави, театр "Березіль"
"Маклена Граса", Анеля - В.Чистякова. Сцена з вистави, театр "Березіль"
На початку 1926 року Народний комісаріат освіти України вирішив перевести «Березіль» як кращий театр республіки до тодішньої столиці - Харкова. Йшлося про театр «Березіль», хоч повною назвою дітища Л. Курбаса було Мистецьке об’єднання «Березіль», яке містило в собі філіали або творчі майстерні (у Борисполі, Білій Церкві, Умані, Одесі) з центром у Києві. Кожна майстерня крім постійно діючого репертуару мала своє особливе завдання, виконуючи пошукову роботу в різних галузях театрального мистецтва.
Лесь Курбас. Обкладинка журналу "Сучасний театр". 1928
Лесь Степанович Курбас (Олександр Зенон) народився в родині українських акторів С. і В. Яновичів. Дитинство і юнацькі роки пройшли в с. Старий Скалат (тепер Тернопільщина).
Навчався на філософському факультеті Віденського (1907 р. - 1908 р., 1911 р.) та у Львівському (1908 р. - 1910 р.) університетах. Викладав у Київському (1922 р. - 1926 р.) та Харківському (1926 р. - 1933 р.) музично-драматичних інститутах.
Лесь Курбас є засновником театральних труп, серед яких "Молодий театр" у Києві (1916 р. - 1919 р.), Київський драматичний театр (1920 р. - 1921 р.) та театр "Березіль" (1922 р.) у Харкові, керівником якого був до свого арешту (1933 р.) З 1935 р. - це Харківський український драматичний театр ім. Т. Шевченка.


title: Тарас Григорович Шевченко українська птаха

text:
(9.03.1814р. – 10.03.1861 р.)
Тарас Григорович Шевченко
Зоре моя!
Мій друже єдиний!
І хто знає, що діється
В нас на Україні?
Кобзар
Як умру, то поховайте Мене на могилі, Серед степу широкого, На Вкраїні милій, Щоб лани широкополі, І Дніпро, і кручі Було видно, було чути, Як реве ревучий.
Харків
Львів
Луганськ
Донецьк


Українська література


Ю. Яновський. Вершники


title: Тарас Шевченко - Розповідь про письменника, його дитинство

text:
Дитинство
Тараса Грироговича Шевченка
Дитячі роки Т.Г.Шевченка
1814 - 1830
Народився 25 лютого (9 березня н. ст.) 1814 р. в с Моринці Звенигородського повіту Київської губернії (тепер Звенигородський р-н Черкаської обл.).
Батько — Григорій Іванович Шевченко, по-вуличному Грушівський  (1781 — 1825) — родом з с. Кирилівка ,
мати — Катерина Якимівна Бойко (1783 — 1823) — з с. Моринці.
В сім»ї кріпаків:
 Вони були кріпаками великого магната, нащадка ліфляндських баронів, генерал-аншефа, згодом дійсного статського радника, сенатора                        В. Енгельгардта. Йому належали маєтки в різних частинах Російської імперії, в яких нараховувалося близько 160 тис. десятин землі і понад 50 тис. кріпаків, з них 18 тисяч чоловічої статі. Тільки на Київщині він мав понад 8 тисяч душ . До володінь Енгельгарда  належали також села Моринці і Кирилівка.

Перші вісім років після одруження батьки Шевченка жили в Кирилівці у хаті діда Івана. Тут народилися старші сестри Тараса — Катерина (1804 — бл. 1848) і Марія (1808 — 1810). Родина була велика: в тісній оселі жили тринадцять чоловік.
 Хата батьків Т. Г. Шевченка в с. Кирилівці. Олівець. [Кирилівка].
                                                                1843 р.
                                       Село Кирилівка розкинулося в мальовничому куточку
                                       України.
                                       Відвідавши Кирилівку, Шевченко намалював в альбомі
                                       олівцем хату, в якій провів своє дитинство, а в повісті «Княгиня», написаній на засланні, дав докладний опис садиби: «И вот стоит передо мною наша бедная, старая белая хата, с потемневшею соломенною крышею и черным дымарем, а около хаты на прычилку яблуня с краснобокими яблоками, а вокруг яблуни цветник, любимец моей незабвенной сестры, моей терпеливой, моей нежной няньки! А у ворот стоит старая развесис- тая верба с засохшею верхушкою, а за вербою стоит клуня, окруженная стогами жита, пшеницы и разного, всякого хлеба; а за клунею, по косогору, пойдет уже сад. Да какой сад!.. густой, темный, тихий... А за садом левада, а за левадою долина, а в долине тихий, едва журчащий ручей, уставленный вербами и кали -ною и окутанный широколиственными, темными, зелеными лопухами...»
Спогади ці відносяться, мабуть, до п’яти-шестиліт -нього віку Шевченка. Дивно тільки, що він не говорить тут нічого про свою матір, яка тоді ще була жива.
                                                    1810 р.
 Григорій Шевченко з сім’єю переїжджає у с. Моринці, де оселяється в садибі засланого у Сибір кріпака Колесника, прозваного за бунтарство Копієм. У Моринцях народився старший брат Тараса Микита (1811 — бл. 1870) і майже через три роки — Тарас. Хата ця не збереглася.
 Наприкінці 1815 р. з сибірського заслання повернувся власник хати, Шевченки змушені були переїхати до Кирилівки. Оскільки в хаті діда жити було дуже тісно, куплено хату в селянина Тетерюка, де й оселилася сім’я Григорія Шевченка.
Тут народилися молодші сестри Тараса: Ярина (1816 — 1865), Марія (1819 — 1846), яка в три роки осліпла від трахоми, і брат Йосип (1821 — бл. 1878).
Очі маленького хлопчика звикали до розмаїтих краєвидів. Уже тоді в його душі зароджувалася любов до природи рідного краю. Пізніше у своїх творах митець дасть неповторні художні образи української природи, в основі яких лежали враження дитячих і ранніх юнацьких літ.
Ще в дитинстві виявилася незвичайна допитливість Тараса, намагання розширити свій кругозір. У тій же повісті «Княгиня» письменник створив автобіографічний образ селянського «кубічного білявого хлопчика», який починає мислити і запитувати:

                                   «А что же там за горою? Там должны быть
                                   железные столбы, что поддерживают небо! А что
                                   если бы пойти да посмотреть, как это они его там
                                   подпирают? Пойду да посмотрю, ведь это недалеко»
Допитливий хлопчик
Перша спроба вийти за межі села була невдалою. Тарас заблукав і тільки надвечір зустрів валку чумаків, які, розпитавши хлопця, привезли його до Кирилівки. Інший варіант цієї пригоди розповів пізніше родич поета Варфоломій Шевченко .
Батьки тяжко працювали на панщині, а малих дітей доглядали їх старші брати та сестри. На все життя збереглися у Шевченка  теплі спогади про ніжну, терплячу няню — Катерину. У згаданому епізоді першої мандрівки Тараса за межі села видно особливу її турботу про свого вихованця. Коли чумаки підвезли його до садиби, вся сім’я вечеряла на подвір’ї. Не вечеряла тільки Катерина. Зажурена, вона стояла біля дверей і ніби поглядала на перелаз. «Когда я высунул голову из-за перелаза, то она вскрикнула: Прыйшов! прыйшов! — и, подбежав ко мне, схватила меня на руки, понесла через двор и посадила в кружок вечерять, сказавши — Сидай вечерять, приблудо!» .
Тарасові не було дев’яти років, коли Катерина вийшла заміж за кріпака
     Антона Красицького в сусіднє
                    с. Зелену Діброву.
В умовах напівнатурального господарства батько змушений був чумакувати, а також возити панську пшеницю до Одеси, Києва та інших міст. Коли Тарас трохи підріс, батько брав його з собою. Про одну з таких мандрівок Шевченко згадав пізніше в автобіографічному відступі в повісті «Наймичка», назвавши ті міста й села, що залишили слід у його пам’яті: Гуляйполе (Златопіль), Новомиргород, Дев’ята рота, Дідова Балка, Грузівка, Єлисаветград (тепер Кіровоград). Ці подорожі також значно розширювали кругозір допитливого хлопця.
...Як побачу
Малого хлопчика в селі,
Мов одірвалось од гіллі,
Одно-однісіньке, під тином,
Сидить собі в старій ряднині, —
Мені здається, що се я,
Що це ж та молодість моя...
                                                         Т. Шевченко

Перші дитячі роки Тараса Григоровича минули непомітно. В його сім’ї
зберігся переказ, що малий Шевченко дуже любив їсти землю: бувало, не
доглянуть його — животик у Тараса і здується, ніби від якоїсь хвороби;
розпитають, і виявиться, що він землі об’ївся.
Селяни-кріпаки в масі своїй були неписьменні. Як виняток поодинокі селянські діти вчилися в примітивних дяківських школах. Письменним був і батько Тараса. У поемі «Гайдамаки» згадано, як по неділях він читав у сім’ї вголос Чєтьї-Мінеї (щомісячні читання) — збірки церковно-релігійного змісту, де на кожний день тижня припадало житіє «святого» або опис пам’ятної події.
                                       Осінь 1822 р.
 Тараса віддали в науку до молодого кирилівського дяка Павла Рубана, якого прозивали в селі Совгирем. Хата дяка збереглася до наших днів; у 1960 р. над нею зроблено будинок-накриття.
Дяки вчили дітей по церковнослов’янських книжках. В автобіографії Шевченко писав: «По мно[го]тяжком двухлетнем испытании, прошел он Граматку, Час[ос]ловец и наконец Псалтырь»  Чому «многотяжком»? Пояснення цьому знаходимо у тій же автобіографії: в дяківській школі Тарас був «в виде школяра-попыхача», інакше кажучи, в роді хатнього робітника.
Своєю першою опанованою книжкою поет назвав згодом «Граматку», тобто церковнослов’янський буквар. Другою книжкою був «Часослов» — збірник молитов і пісень для церковної відправи. Оскільки цей характер відправи звався «часами», звідси й назва: «Часослов». Третя книжка, освоєна Шевченком, — «Псалтир», або  книга псалмів. Це була частина Старого завіту Біблії, що тоді часто видавалася окремо й правила на Русі за підручник для читання.Псалми — своєрідні поетичні твори, побудовані на метричній організації мови і синтаксичних паралелізмах. Нам важливо підкреслити, що саме з цієї книжки починається знайомство Шевченка з друкованою поезією. Пізніше він не раз вдавався до переспівів псалмів.У тій же автобіографії читаємо: «Дьячок, убедившись в досужестве своего школяра-попыхача, посылал его вместо себя читать Псалтырь по усопших крепостных душах, за что и платил ему десятую копейку яко поощрение»
Через рік після вступу до школи померла його мати. На засланні поет пригадував:

                                    Там матір добрую мою,
                                    Ще молодую — у могилу
                                    Нужда та праця положила.

Мати Шевченка померла 20 серпня 1823 р., коли їй було лише сорок років.

До смерті матері Шевченко, живучи під її опікою, не знав горя.
 Але після її смерті (1823 р.) у нього почалися ті життєві знегоди, які переслідували поета до самої могили.
Після смерті дружини у Шевченка-батька зосталося п’ятеро дітей: Микита, Катерина, Тарас, Ярина та Йосип. Останньому було десь півтора року. У селянському побуті вдівцю з такою сім’єю жити важко; потрібна жінка, яка б і по хазяйству поралась, і дітей доглянула. Тому природно, що невдовзі по смерті матері в сім’ю Шевченків увійшла мачуха. За народними поняттями, образ мачухи завжди пов’язується з чимось недобрим, егоїстичним: не добро внесла мачуха і в хату Шевченків...
Лишившись з малими дітьми (Катерина тоді вже вийшла заміж), батько Тараса змушений був одружитися з вдовою Оксаною Терещенко, яка мала трьох своїх дітей. Незабаром, коли Тарасові ледве сповнилося одинадцять років, 21 березня 1825 р. помер батько.

У мачухи були діти від першого шлюбу, і саме від них маленькі Шевченки натерпілися особливо батато горя; найбільше перепадало непоступливому Тарасові, який завжди з ними сварився. «Кто видел хоть издали мачеху, — говорить сам Тарас Григорович у тому ж оповіданні „Княгиня“, — и так называемых сведенных детей, тот, значит, видел ад в самом отвратительном его торжестве. Не проходило часа без слез и драки между нами, детьми, и не проходило часа без ссоры и брани между отцом и мачехой. Мачеха особенно ненавидела меня, вероятно, за то, что я часто тузил ее тщедушного Степанка...» Сварки ці з боку Тараса скоро обернулись ненавистю, і ось з якого приводу: один із зведених братів украв у постояльця-солдата три злотих: той огледівся і почав їх шукати. Мачуха запідозрила свого пасинка Тараса: той божився, що він невинний, але мачуха стояла на своєму: «Гроші украв Тарас». Він і далі відмовлявся: тоді йому зв’язали руки і ноги й думали примусити зізнатися різками, які щедро посипалися з рук йото дядька... Від болю
 Шевченко взяв злочин на себе, та коли його розв’язали і спитали, куди ж він подів
украдені гроші, маленький мученик відповів, що закопав їх отам у саду; коли йому звеліли вказати місце точніше, Шевченко відмовився знов, і катування почалося спочатку... нічого більше не добилися, і бідного пасинка кинули мало не мертвого. Тим часом солдату треба було віддати гроші, для чого й продали юпку покійної матері. Справжній злодій відкрився вже набагато пізніше

Невдовзі після цієї пригоди батько віддав Тараса Григоровича на виучку до міщанина Губського.
 Грамота йому далася: буквар Шевченко вивчив дуже швидко; тільки Губський ніяк не міг справитися із своїм учнем-пустуном. Шевченко раз у раз тікав од свого вчителя і завжди, бувало, щось витворить при цьому. Батько теж даремно намагався угамувати його... І вмираючи (1825 p.), висловив, між іншим, знаменне пророцтво щодо майбутності сина: «Синові Тарасу із мого хазяйства нічого не треба, він не буде абияким чоловіком: з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо; для його мов наслідство або нічого не буде значить, або нічого не поможе». Слова ці надто пророчі, щоб бачити в них тільки випадковість; шкода лише, що пам’ять рідних Тараса Григоровича не зберегла даних, які привели батька до такого висновку.
Зовнішній вигляд Тараса-школяра можна уявити з автобіографічної згадки у повісті «Княгиня»: «...ходил я постоянно в серенькой дирявой свитке и в вечно грязной бессменной рубашке, а о шапке и сапогах помину не было, ни летом, ни зимою. Однажды дал мне какой-то мужик за прочтение псалтыря на пришвы ременю, да и то от меня учитель отобрал, как свою собственность.
Після смерті батька Шевченка віддали в школу до сільського дяка Бугорського, де він вивчив часослов і псалтир. Згодом він перейшов до священика Нестеровського, в якого навчився писати і потім чомусь знов повернувся до Бугорського. Мабуть, про цього наставника згадує Шевченко і в своєму «Письме» до редактора «Народного чтения», і в оповіданні «Княгиня».
У Бугорського, як і в Губського, Шевченко, за переказами, вчився добре, але вчитель ніяк не міг примиритися з його непосидючістю, хоча сам викликав її своєю надмірною до нього суворістю.
 Тарас дуже часто кидав школу і цей час завжди тинявся по всіляких пустирях. Улюбленим його притулком тоді був сад односельчанина Шевченків — Жениха. Тут, у калинових кущах, втікач-школяр влаштував собі затишну схованку від шкільних різок; очистивши площинку й посипавши її піском, він склав собі з дерну щось подібне до ліжка й усамітнювався, коли вже не мав сил терпіти шкільні
 муки . У цій схованці Шевченко лишався іноді по кілька днів, завдяки допомозі своїх сестер, які приносили йому харчі й узагалі покривали витівки брата, щоб врятувати його від зайвих стусанів дяка й мачухи .
Зрештою Тарас змушений був залишити домівку. Деякий час він жив у свого дядька Павла, який після смерті поетового батька став опікуном сиріт. Павло був до дітей надто суворий. У розмові з біографом поета М. Чалим Ярина характеризувала дядька як «великого катюгу». Тарас пас свині, працював разом із наймитом у господарстві, але кінець кінцем не витримав тяжких умов життя й оселився у нового кирилівського дяка Петра Богорського. І тут життя було нелегким — обов’язкові «субітки», коли учнів поспіль карали різками. І звідси хлопець не раз тікав у бур’яни, про які згадував пізніше в Петербурзі у листі до брата Микити: «...ті бур’яни, що колись ховався од школи» (VI, 10). У калинових кущах сусіда на прізвисько Жених він мав затишок — постіль, зроблену з дерну, їсти йому приносили сестри Ярина й сліпа Маруся.
Про те, як Шевченко проводив час у Жениха в калині, зберігся в нього спогад у «Посланні до А. О. Козачковського»:
Давно те діялось. Ще в школі,
Таки в учителя-дяка,
Гарненько вкраду п’ятака
(Бо я було трохи не голе —
Таке убоге) та й куплю
Паперу аркуш; і зроблю
Маленьку книжечку, — хрестами
І візерунками з квітками
Кругом листочки обведу
Та й списую Сковороду…
До сестер Тарас Григорович почував особливу любов: вони були єдиними друзями дитинства; з товаришами своїми Шевченко, за переказами, не любив водитися й до жодного з них не прив’язувався, як буває в дітей, навіть з братами-дітьми він був досить стриманий. Уся його дитяча прихильність зосереджувалася на сестрах. Старша з них, Катерина Григорівна, була нянькою поета і заміняла йому, як могла, покійну матір. Вона померла під час першої епідемії холери (1830). Найніжніше ставлення до меншої сестри, Ярини Григорівни, Шевченко зберіг до самої смерті. Приїжджаючи на батьківщину, він звичайно зупинявся у неї ї завжди любив бесідувати з нею, як він її викупить, як вона з дітьми будуть вільними, як він влаштує її життя. Особливо багато на цю тему говорив Шевченко в останній свій приїзд у рідний край, 1859 року; але смерть не дала здійснити йому задушевні його бажання.
У Лисянці Шевченко знайшов собі вчителя малювання в особі диякона — «тоже спартанца» . Наука була короткою: «Терпеливо бродяга-школяр носил из Тикича три дня ведрами воду и растирал медянку на железном листе и на четвертый день бежал» . Утік він у с. Тарасівку «к дьячку-маляру, славившемуся в околотке изображением великомученика Никиты и Ивана-воина; у последнего для большего эффекта рисовал он на левом рукаве две солдатские нашивки. К сему то Апеллесу обратился школяр-бродяга с твердым намерением перенести все испытания, только бы хоть малость научиться его великому искусству. Но увы! Апеллес посмотрел внимательно на левую ладонь бродяги, отказал ему наотрез,  не находя в нем таланта не только к малярству или к шевству, ниже к бондарству»
Тарас змушений був повернутися до Кирилівки, де пас громадську череду. Пізніше в автобіографічному вірші «N. N.» («Мені тринадцятий минало») він тепло й зворушливо згадав подругу свого дитинства Оксану Коваленко.
Тоді ж Шевченко кинув стригтися, почав носити волосся кружальцем, як у дорослих;
 сам пошив собі шапку, на зразок конфедератки, і всіма цими «дивацтвами» звертав   на себе увагу не тільки своїх товаришів, а й старших...

Подібними ж дивацтвами, можливо, викликав Шевченко в батька і той його передсмертний присуд, який наведено вище.
Микита Григорович, старший брат поета, спробував було привчати його до господарства, але всі  намагання були даремні: Тарасу Григоровичу скоро надокучали ці заняття, і він, не задумуючись,  кидав у полі волів і йшов собі блукати на волі.
Розповіді батька й діда, безсумнівно, дуже вплинули на розвиток творчого обдаровання нашого поета й не могли не відбитися згодом на його творах. В епізоді до «Гайдамаків» про це говорить сам поет:
Бувало, в неділю, закривши мінею,
По чарці з сусідом випивши тієї,
Батько діда просить, щоб той розказав
Про Коліївщину, як колись бувало,
Як Залізняк, Гонта ляхів покарав.
Столітнії очі, як зорі, сіяли,
А слово за словом сміялось, лилось:
Як ляхи конали, як Сміла горіла,
Сусіди од страху, од жалю німіли.
І мені, малому, не раз довелось
За титаря плакать. І ніхто не бачив,
Що мала дитина у куточку плаче.
Спасибі, дідусю, що ти заховав
В голові столітній ту славу козачу;
Я її онукам тепер розказав...
Крім розповідей діда, на створення «Гайдамаків» вплинула, гадаємо, й подорож маленького Шевченка до Мотронинського монастиря. Про цю подорож покійний поет розповідав Івану Максимовичу Сошенку.
В Мотронинський монастир Шевченко ходив із сестрами на прощу. Монастир цей примітний тим, що на цвинтарі його поховано багато коліїв, про що говорять кам’яні плити на деяких могилах. Маленький Шевченко, тоді вже грамотний, читав могильні написи, задовольняючи тим цікавість як свою особисту, так і інших богомольців; серед останніх чимало було таких, які добре пам’ятали покійників Мотронинського цвинтаря, і вони тут же доповнювали лаконічні написи своїми спогадами про коліїв.
 Ці розповіді Шевченко слухав так уважно, що його пам’ять зберегла їх надовго .
З дитячих  років у Тараса Григоровича особливо була помітна пристрасть до малювання: де тільки можна було, на стінах, дверях, воротях, Шевченко завжди малював вуглиною чи крейдою. У школі, коли він уже міг придбати папір і олівець, ця пристрасть розвинулася в ньому ще більше. Підтримуваний цією пристрастю і водночас втративши всяке терпіння зносити далі шкільне життя, Шевченко втік у Лисянку до диякона-маляра, але й тут йому важко було ужитися, як видно з автобіографічного листа до редактора «Народного чтения». У цьому ж листі
Шевченко говорить, що з Лисянки він перейшов у Тарасівну, де сподівався знайти пристанище в іншого маляра-дячка; той визнав Шевченка нездатним до малярства і тим самим примусив його повернутися додому в Кирилівку.
Пристрасть до малювання
Вугликом
Крейдою

Стіни
Двері
Ворота
Дорога
Комора
Стайня
Коней,москалів,півнів, людей, церкву,  київську дзвіницю .
Втративши будь-яку надію стати маляром, Шевченко повертається до Кирилівки і пасе громадську череду. Познайомився з Оксаною Коваленко. Хата її батьків стояла поблизу Шевченкової. Оксану поет пізніше згадує в поезії «N.N.»(«Мені тринадцятий минало»).Їй присвятив поему «Мар»яна-черниця» , вірш «Ми в купочці колись росли…»
Варфоломій Шевченко, брат поета у третіх, а згодом його свояк, який вчився у дяка після Тараса, довідався від Василя Крицького (останній учився разом із Тарасом) про його малюнки, що збереглися в їх спільного товариша по школі Тараса Гончаренка: «Незабаром я зайшов до Гончаренка і побачив поприліплювані у хаті на стінах малюнки Тараса Грушівського: то були коні і москалі (солдати. — Ред.), мальовані на грубому сірому папері» .Ф. Лобода (Ф. Лебединцев), згадуючи наймитування Тараса в              Гр. Кошиця, писав: «...в досужие часы рисовал углем на коморе и стайне петухов, людей, церковь, даже и киевскую дзвиныцю» .

Так розповідав сам Тарас Григорович; проте сестра його, Ярина Григорівна, переказала нам подробиці цієї втечі дещо інакше: знудившись шкільним життям і водночас відчуваючи потяг до малювання, Шевченко втік од Бугорського в с. Хлебнівку, яка славилася своїми малярами. В одного з них Тарас Григорович і оселився, і прожив тут тижнів зо два, поки до нього придивлялися. Хлебнівський  маляр побачив його здібності до свого ремесла, однак, побоюючись відповідаль- ності за те, що тримає поміщицького хлопчика без посвідки, порадив Шевченку виклопотати спочатку потрібне свідоцтво на проживання, а тоді вже оселитися в нього на вчення.

Тарас Григорович пішов у м. Вільшану, де мешкав Енгельгардтів управитель Дмитренко, і почав просити посвідку на проживання у хлебнівського маляра. Дмитренко, розговорившись із хлопчиком і помітивши його меткість, замість того, щоб видати посвідку, узяв Тараса Григоровича собі в прислуги.
Незабаром приїхав на батьківщину сам поміщик, і доля поета була вирішена: він був переведений до пана у кімнатні козачки. Це було в 1829 році. Цією подією закінчився перший період життя Шевченка.

Так минуло дитинство Тараса Григоровича. Ми бачимо, що маленький Шевченко багато з чим не мирився в середовищі, яке його оточувало, й помітно вирізнявся з-поміж своїх однолітків, все це треба віднести за рахунок особливої вразливості його натури, яка не зраджувала його до самої смерті.
 Уже з дитячих років Тарас Григорович виявляв надзвичайну допитливість розуму; особливо уважно прислухався він, коли, бувало, дід чи батько його на якесь свято починали розповідати про минувшину.
 Батько Тараса Григоровича був грамотний і для свого середовища досить начитаний; розповідь його відзначалась релігійним характером; він любив переказувати житія святих і всіляких подвижників благочестя. Інший характер мала розповідь діда, живого свідка Коліївщини; всі герої цього кривавого епізоду української історії були йому добре відомі, і саме про них він любив святковими вечорами оповідати дітям і онукам.
(Дід Тараса Григоровича помер у 40-х роках, маючи десь 115 років.)
З ранніх років Шевченко цікавився народною творчістю.Він любив слухати чумацькі ліричні пісні про народну недолю, які співали батько, мати і сестра.
Тарас у дяків навчився читати й писати,захопився художньою літературою.
Твори, ярі справили велике враження на розвиток творчості Шевченка.
Г.Сковорода
вірші-пісні козака Семена Климовського
І.Котляревський
М.Цертелєв
М.Максимович


Володимир Винниченко


title: "Українська література на початку ХХ століття"

text:
Українська література на початку ХХ століття
Створення численних літературно-мистецьких груп
Активний пошук нових стилів і створення течій
На зміну традиційного індивідуалізму прийшов колективізм
Ідеї боротьби проти «буржуазного індивідуалізму» знайшли своїх прихильників

Особливості літератури
Поет, журналіст, публіцист
Редактор урядової газети «Вісті ВУЦВК»
Один з засновників першої пролетарської літературної групи «Боротьба»
Один з керівників боротьбистів
Василь Блакитний
1920 рік-опублікування
«Удари молота» були співзвучні з «ударами серця» молодого поета, щирого прихильника соціалістичних ідей.
«Удари молота і серця»
Удари  молота  і  серця  -І  перебої...  і  провал...Але  ізнову  розіллєтьсяВогнем  гартований  хорал.Муром  затято  обрій  -  Вдарте  з  розгону:  р-раз...Ми  -  тільки  перші  хоробрі,Мільйони  підпирає  нас.Ми  -  тільки  крешемо  іскри,Спалахують  мільярди  "Ми",Розпанахають  ковзані  вістряСтару  запону  пітьми.
Був розстріляний денікінцями в Києві (1919р)
Збірка «Заспів» (видана після смерті)
Багато оповідань; етюд «Пролісок» (тема впливу Лютневої революції на гімназистів)
Василь чумак
Поет перехідної епохи-від української класики до авангарду
Перший вірш - «Моя кобза», надрукований у газеті «Рада» (1907р)
Співпраця з журналом «Українська хата»
1909-1913рр: «Огнецвіт», «Метеор», «Білий гарт», поема «Лицар-Сам»

Григорій чупринка
Перша збірка «Сонячні кларнети» (1918р)
У збірці поєднано досвід європейських літературних шкіл з національними традиціями
1918р-входить до складу київської «Білої студії»
Збірка «Замість сонетів і октав»(1920)

Павло тичина
Устиг побувати членом робітничої дружини Лисичанську, козаком петлюрівських військ, потрапити в полон до денікінців; був розстріляний, але вижив; засуджений червоним ревтрибуналом; перехворів на тиф
Перша збірка «Червона зима» (1921р), в якій поєднуються світлі спогади дитинства поета та спогади про жорстку повстанську боротьбу, сум втрат

Володимир сосюра
Осередок «Фламінго» - перша група панфутуристів, згодом-Асоціацію панфутуристів, яка славить комуністичне мистецтво, пропагує міську культуру, руйнує усталені традиції і загальноприйняту мову
Поетичний цикл «П’єро мертвопетлює» (1918р)- через вигадану карнавальну маску, зображує українську дійсність
Михайло семенко
Митці Західної України прагнули до утворення єдиного національно-культурного простору з однодумцями із Наддніпрянщини. Література Західної України, крім Стефаника, представлена й такими іменами, як Ольга Кобилянська, Петро Карманський, Василь Пачовський, Михайло Яцків, Богдан Лепкий та інші. Письменники розділились на два типи: орієнтовні на радянську Україну і на січове стрілецтво та визвольну боротьбу.
Ті, що орієнтувались на УСРР, прагнули звільнити літературу від суспільних і громадських потреб. Вони вважали, що література – це «чисте мистецтво», яке не повинно бути засобом пропаганди.Інші запам’ятались як автори стрілецької пісні та поезії. Їх пісні були як героїчно-урочистими, так і гумористичними.
Бере активну участь у так званому феміністичному русі, який зачепив чимало наболілих питань, над якими замислювалися представники передової інтелігенції. Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки «середньої верстви», активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за її право на гідне людини життя.
Ольга кобилянська
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці треба було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше усвідомлювала й з кінця 1880-х років наполегливо вивчала культурну спадщину свого народу, виявляла дедалі більший інтерес до його життя.
Вона замислювалася над долею народу, пов'язуючи проникнення в його життя з опануванням соціалістичних ідей. В новелі «Жебрачка» (1895) письменниця вперше показала людину з народу, яка опинилася без засобів до існування, живе з милостині.


title: Числівник. Котра година?

text:
  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15

  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15

  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15

  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15

  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15

  06.45
  03.45
  02.15
  05.15
  11.45
  12.15
  17.15


title: Числівник. Практичні вправи

text:
1. У кожному рядку підкресли зайве слово.
  Білий, квадратний, перший, дерев'яний.
  Три, двісті, сімнадцять, п'ятий.
   Весело, спокійно, сто, легко.
    Другий, шостий, останній,
сімнадцятий.
2. Зміни числівники з кількісного на порядковий за зразком.
Зразок: сім - сьомий
Дев'ять -    ____________________
Тридцять вісім - __________________
Шістдесят два - _________________
П'ятдесят один -________________
Сто двадцять три - ______________
Сорок сім - ________________
3. Зроби звуко - буквений аналіз числівників.
Шістнадцять –
Двадцять -
Чотирнадцять -
П'ятдесят -
Трьохсотий -
4. Провідмінюй числівники.
два	      п'ять		сорок
2
5
40
5. Поділи числівники для переносу.
Дванадцять, двадцять, сімнадцять, п'ятдесят, сім, дев'яносто, сто, п'ятсот.
6. Запиши числа словами.
Кількісні числівники:
7, 11, 15, 1000, 16, 19.
Порядкові числівники:
2, 9, 10, 100, 14, 7.
7. Підкресли числівники. Один з них розбери як частину мови.
  У бджіл немає дитинства. Уже на третій день після свого народження вони починають працювати: чистять вулики. З четвертого дня годують личинок медом і квітковим пилком. У віці дванадцяти-вісімнадцяти днів виконують найпочеснішу роботу: збирають нектар і пилок. Живе робоча бджілка тридцять п'ять – шістдесят п'ять днів. Причина такого короткого життя бджоли - важка робота. Люди шанують маленьку трудівницю.
8. Використовуючи числівники, розгадай ребуси. Запиши слова.
100вбур, ті100, пі2л, 100рінка, 3котаж, 3тон, 3вога, При5, 40а, 3кутник, 100вп, 100лиця, ци3на.
9. Переклади українською мовою уривки з казок народів світу. Підкресли  числівники.
   На поляне горел большой костер, а вокруг него сидели двенадцать месяцев.
 У одного мельника было три сына, а в хозяйстве была  мельница, ослик и кот.
  Далеко отсюда, там куда улетают ласточки, жил король. У него было одиннадцать сыновей и одна дочь Эльза.
10. Поєднай числівники з іменниками. Запиши утворені словосполучення.

2 (дівчина), 15 (гриб), 9 (вівця), 7 (олівець), 5 (вечір), 11 (курча), 4 (океан), 3 (морква), 16 (корова), 10 (яйце), 33 (казка), 57 (цукерка).
НАВЧАЙТЕСЯ ВІДМІННО!


Справжній співець природи Павло Тичина


Панас Мирний – симфоніст української прози (О.Гончар)


Творчий шлях А. І. Григорука


title: День рідної мови

text:
21 ЛЮТОГО
МІЖНАРОДНИЙ ДЕНЬ
РІДНОЇ МОВИ

Мовний конкурс

Конкурс  “Антижаргонний”
І команда
Кайф –
Хавати –
Облом –
Братан –
Прикол –
Прикинь –
Прикид –
Фейс –
Оджати –
Кльово -
ІІ команда
Галімо –
Косиш –
Бабки –
Шара –
Фіолєтово –
Лох –
Задовбав –
Тіпа –
Наїзд –
Шарити –

Пригадай!
Перед вами — п'ять слів:
Знак м’якшення.
Присудок.
Морфема.
Синонім.
5. 	Термін.
Доберіть  потрібний  термін  для кожного з визначень:
А    Єдина буква алфавіту, яка не позначає на письмі ніякого звука.
Б Слова,  близькі за значенням, мають при цьому різне відтінкове забарвлення у своїй семантиці.
В   Частина слова.
Перед вами — п'ять слів:
Прикладка.
Морфологія.
Антоніми.
Пунктуація.
5. 	Апостроф.
Доберіть  потрібний  термін  для кожного з визначень:
А   Слова однієї і тієї ж частини мови, різні за звучанням і написанням і мають протилежне лексичне значення.
Б Це розділ мовознавства про використання та вживання на письмі розділових знаків.
В  Спеціальний надрядковий знак, який уживається на письмі, щоб показати, що попередній звук твердий.
І таке буває!
Українці кажуть: «Ловити гав (ворон)»,
а французи – «Ловити ластівок».
Українці «купують кота в мішку»,
 а чехи – «зайця».
А от поляки кажуть: «Хто лиса в мішку купує, знаходить пса або кота».
Коли йде злива, ми кажемо: «Дощ ллє як із відра».
Американці: «Дощ іде вилами».
Скажи одним словом
І. Яке-небудь захоплення, улюблене заняття.
2.Позбавлення права участі у змаганнях.
3.Музичний супровід .
4.Льодова гора, що плаває  в морі.
5.Слова , що мають  протилежне  значення.
6. Сукупність усіх видів тварин.
7.Певний режим  харчування.
8.Відступ у першому рядку тексту.
9.Прохід,  прокладений під  землею.
10. Жорстка, самовладна людина.

1. Окрема категорія телефонів, які мають більше оперативної пам’яті.
2. Людина, що ставить  над усе особисті інтереси.
3. Місце знаходження, проживання.
4. Слова,  різні за звучанням,   але близькі за значенням.
5.Сукупність усіх видів рослин, рослинний світ узагалі.
6. Той, хто любить свою батьківщину.
7.Документ, який дає право на постійне відвідування чогось.
8. Пристосування  живих організмів  до кліматичних  умов.
9. Старовинне слово, що вийшло з ужитку.
10. Особа, яка  виїжджає за кордон на постійне місце проживання.

Скоромовки
Варка варила вареника,Василь взяв вареника.Варка Василя варехою.Василь Варку вареником.
Ішов Прокіп, кипів окріп, прийшов Прокіп — кипить окріп, як при
    Прокопі, так і при
    Прокописі і при Прокопенятах.
Я знаю! Установіть відповідність між словом і його тлумаченням

1  трагічний
2  прозаїчний
3  прозовий
4  трагедійний

А напружений, динамічний
Б страшний, сумний, нещасний
В буденний, звичайний
Г властивий прозі
Д властивий трагедії

1 комплекс
2 адресат
3 адресант
4 комплект

А вибір
Б одержувач
В набір
Г сукупність
Д відправник

Орфоепічний диктант
Відредагуйте текст

І команда
	Столова в нашій установі починає працювати з дев’яти годин. Без п’ятнадцяти десять можна уже купити вкусну булочку. А піца продається на протязі всього дня. Закривається столова в чотири години.
ІІ команда
	У нашому ліцеї є басейн. У ньому постоянно займаються учні. Навчитися плавати можна після двох годин дня. А записуватися потрібно тільки у вісім годин рана.
Відповіді
	Їдальня в нашій установі розпочинає працювати о дев’ятій годині. За п’ятнадцять десята можна вже купити смачну булочку. А піца продається  протягом дня. Зачиняється їдальня о четвертій годині.

Відповіді
	У нашому ліцеї є басейн. У ньому постійно займаються учні. Навчитися плавати можна після другої години. А записуватися потрібно тільки о восьмій годині вранці.
Конкурс «Хто більше?»
(із запропонованого  слова скласти якнайбільше слів)
 АБРИКОСИ
Відповіді
СИР, РАБИ, КОСИ, КОСАР, РИС, СОКИРА, ОСА, БАР,ОСКАР,БОРИС,БРАК
РОКИ, РИК, РИБА, РОСА,

Цікаво знати !
  В американського письменника Ернеста           Вінсента Райта є роман «Гедсбі», який складається з з більш ніж 50 000 слів. При цьому в творі немає жодної букви е

  Запис слова метро по-японськи складається із трьох ієрогліфів, що означають «низ», «грунт», «залізо»

У китайському письмі понад 40 000 символів,а у гавайському алфавіті лише 12 букв
Орфографічний тренажер

І команда
Нажаль,  духмяний, всього-навсього, доречі, пів’Європи, по турецьки, каміньчик, воз’єднання, морквяний, пів-Києва.
ІІ команда
Пів’яблука, віч-навіч, обїхати, президент, піцца, тона, пів-Ялти, по ужгородськи, день у день, надобраніч.
Запам’ятай!
І команда
На жаль,  духмяний, всього-на-всього, до речі, пів-Європи, по -турецьки, камінчик, возз’єднання, морквяний, пів-Києва.

ІІ команда
Пів’яблука, віч-на-віч, обїхати, президент, піца, тонна, пів-Ялти, по- ужгородськи, день у день, на добраніч
Бажаємо успіхів у вивченні української мови!


title: Поетична фонетика. Тропи

text:
ТЕОРІЯ ЛІТЕРАТУРИ  ПОЕТИЧНА ФОНЕТИКА                    ТРОПИ                              Схеми, завдання
Реве та стогне Дніпр широкий,                    Ви знаєте, як липа шелеститьСердитий вітер завива,                                    У місячні весняні ночі?Додолу верби гне високі,                                                     (Павло Тичина)                                     Горами хвилю наверта
                               (Тарас Шевченко)

АЛІТЕРАЦІЯ – повторення однорідних приголосних задля підвищення інтонаційної виразності твору, для емоційного поглиблення його смислового зв'язку.
АСОНАНС – концентроване повторення голосних звуків у поетичному рядку чи строфі, яке витворює ефект милозвуччя
Рідна мати моя, ти ночей не доспала…         Берези в снігу занімілі
                                          (А.Малишко)                    іній на вітах слізьми
                                                                                (Василь Симоненко)

Визначити в поданих уривках випадки алітерації, асонансу
Дух, що тіло рве до бою,                                 Немає на світі України,
      Рве за поступ, щастя й волю…                      Немає другого Дніпра.
                            (Іван Франко)                                                          (Тарас Шевченко)
Повій, вітре, на Вкраїну,                                   Похилі чола, похмурі очі,
Де покинув я дівчину,                                         Розпука гола, мов свердлом точить.                         (С.Руданський)                                                                (Б.Ігор-Антонич)

Зоря у срібному інеї                                              Мати наша – сивая горлиця.Перлиною грає. Тишина.                                     Все до її серденька горнеться:Зелені сни душі моєї,                                             Золота бджола – намистиною,весни моєї далина!                                                 Небо – празниковою хустиною…
            (Володимир Сосюра)                                                                    (Борис Олійник)
ЗАВДАННЯ
ЕПІТЕТ- від грец.epiteton додаток – художнє означення, що вказує на якусь характерну ознаку предмета, явища, викликаючи у читача  певне ставлення до них; слова,  уживані у переносному значенні
ТРОПИ – від грец. tropos поворот – слова чи вирази, вжиті в переносному значенні. В основі тропів лежить зіставлення двох чи кількох явищ, чимось подібних між собою
Прикметники, дієприкметники: шовкова трава, глибокий погляд, золотий дощ, теплі очі, прив'ялі діброви, плакучі віти
Іменники: вітер-бешкетник, Дніпро-Славутич, дівчина-калина, вовки-сіроманці, щастя-доля
Прислівники: глянув холодно, усміхнувся яскраво, дивитися жадібно
Дієприслівники: біг підскакуючи, плакав підвиваючи, говорив плачучи
                                                       ПОСТІЙНІ ЕПІТЕТИ
   ДУЖЕ ЧАСТО ЗУСТРІЧАЮТЬСЯ В ПЕВНИХ СЛОВОСПОЛУЧЕННЯХ, «ПОДОРОЖУЮТЬ» ІЗ ТВОРУ В ТВІР

          ЗОЛОТА ОСІНЬ, СРІБНІ СТРУНИ, КРИШТАЛЕВА СОВІСТЬ, ОРЛИНИЙ ПОГЛЯД, ШОВКОВІ КУЧЕРІ,
                КАЛИНОВИЙ ПРОСТІР, СВИНЦЕВІ ХМАРИ, БУЙНИЙ ВІТЕР, ХИЖА ПОСМІШКА, ЯСНЕ ЧОЛО
Скласти міні-опис, використавши епітети
ЗАВДАННЯ
ДЕРЕВО                                        НЕБО
СИНИЧКА                                    ХМАРИНА
КОТИК                                          ЛИСТЯЧКО
СЕЛО                                             СПІВАТИ
ДЕКЛАМУВАТИ                         СТЕП
ВУЛИЦЯ                                        ЯЛИНА
ПОЕЗІЯ                                          ЗАПИСУВАТИ
ОЧІ                                                  ЛЮДИНА
ЧИТАТИ                                         ГОРИ
ВОГОНЬ                                        СТЕЖИНА
ЩАСТЯ                                           СУМЛІННЯ
Придумати епітети до таких слів, використавши різні частини мови
Засоби зіставлення
Сполучники: як, ніби, наче, неначе, мов, немовКруглі хмари, білі, як сніг, жваві, ворушливі, мов потік срібла
Форма орудного відмінка: горами хвилі підійма
Стверджувальна форма: дівчинонька така гарна, як зіронька на небі
Форма заперечення: ой то не зоря – то дівчина моя

«По обидва боки високі, але не круті гребені гір, неначе дві велетенські  зелені хвилі на морі піднялися разом, а далі збіглися докупи краями, злилися і тут підскочили вгору білою піною»                                                                                (І.Нечуй-Левицький)

Порівняння – запитання: образ, який порівнюється, ставиться у формі запитання.                    Що там в полі забіліло? Ой, чи гуси, чи лебеді?                       Тепер гуси не літають, а лебеді не плавають –                       То татари полон женуть…

ПОРІВНЯННЯ – зіставлення двох або кількох предметів чи епізодів, дій, між якими є якась подібність чи аналогія (предметна/смислова подібність)Неначе птахи чорні в гаї, козацтво сміливе літає
Дібрати всі можливі види порівнянь до поданих зображень
ЗАВДАННЯ
Дібрати всі можливі види порівнянь до поданих слів / словосполучень

СПІВАТИ ПІСНЮ                                              ХОДИТИ ПО КІМНАТІ
ГАЛЯВИНА                                                        ДИВИТИСЯ
САДОЧОК                                                           ПРАЦЮВАТИ
ГОЛОСНО ГОВОРИВ                                      ЗАПИСАТИ
ТЕЧІЯ РІЧКИ                                                      ГІРСЬКІ ВЕРШИНИ
ПОСМІШКА                                                        ЯГОДИ КАЛИНИ
ЯЛИНОВІ ВІТИ                                                  ПОГЛЯД   МАМИ
ДИТЯЧИЙ СМІХ                                                СТОЯТИ НА ОДНОМУ МІСЦІ
ПШЕНИЧНЕ ПОЛЕ                                            СТЕЖИНА
СНІЖИНКИ                                                         МІСЯЧНЕ СЯЙВО
ВЕРБОВЕ ГІЛЛЯ                                                 НЕПОСИДЮЧА ДИТИНА
ПОВЕДІНКА                                                        ХОРОША КНИГА
Коротка: час летить, серце співає, вітер сердиться, дощ бешкетує
Поширена або розгорнута, змальовує ширшу картину:
Нехай ще раз усміхнеться серце на чужині (Т.Шевченко)«… в хаті гризла Мелашку свекруха» (І.Нечуй-Левицький)
                       РІЗНОВИДИ МЕТАФОРИ: ПЕРСОНІФІКАЦІЯ, АЛЕГОРІЯ

МЕТАФОРА – від грец. metaphora перенесення – слово чи словосполучення, що розкриває ознаки одного предмета чи явища через перенесення на нього схожих ознак іншого , вживання слів в непрямому значенні
ПЕРСОНІФІКАЦІЯ  (уособлення)– від лат.persona обличчя, особа – неживим речам надаються ознаки живих істот
                                      Ви знаєте, як сплять гаї –
                                           Вони все бачать крізь тумани
                                                                           (Павло  Тичина)
АЛЕГОРІЯ  -  певні абстрактні поняття замінюють життєвим конкретним образом, напр. відтворення людських характерів та взаємин в образах тварин, предметів, явищ.
Дзвін  до церкви скликає, а сам в ній не буває – про людину, яка інших до чогось закликає, а сама нічого не робить
…І зроблюМаленьку книжечку. ХрестамиІ візерунками з квіткамиКругом листочки обведу,
      Та й списую Сковороду.                                                  (  Тарас Шевченко)
		На майдані метушилися, гомоніли шапки.
		Вона ходить вся у шовках та оксамитах

МЕТОНІМІЯ – перейменування, перенесення назви одного явища на інше , що перебуває  з ним у тісному зв’язку, виділяє чи підкреслює ту рису в зображуваному предметі, на яку автор  хоче звернути увагу

СИНЕКДОХА  -  вид метонімії.  Художній вислів, заснований на заміні цілого предмета назвою його частини або множини одниною

Як зайняли, то й  погнали                             Кров ляха, татарина         До пана, до хана.                                              Морем червоніла
                     («Зажурилась Україна»)                                   (Тарас Шевченк0)
                                              А на Січі мудрий німець                                              Картопельку садить…
                                                          (Тарас Шевченк0)
Ні стулю ні на хвильку очей …                                     Край твій весь политий кров‘ю…                                (Леся Українка)                                                                (Іван Франк0)
                                           Любіть Україну, всім серцем своїм
                                         і всіми своїми ділами
                                                                          (Володимир Сосюра)
ГІПЕРБОЛА – різке перебільшення зображуваного явища, дії, предмета, кількості з метою надати виняткової виразності, захоплення, враження.
ЛІТОТА - поетичний засіб, протилежний гіперболі, зменшення (применшення) зображуваного явища, дії, предмета, кількості.

«Внучечка качається по садку білим клубочком» . Її  бабуся «малесенька, ледве од землі видно»
                                                                        (Марко Вовчок)
До лісу рукою подати
Такий, що в ложці води втопить
Курці по коліно
Кішка перескочить

Малого сліду не покину                            Я буду крізь сльози сміятисьНа нашій славній Україні                           Серед лиха співати пісні,На нашій – не своїй землі.                           Без надії таки сподіватись                         (Тарас Шевченко)                                               (Леся Українка)

ОКСИМОРОН – від грец. oxymoron  дотепно-безглуздий, науково-дурнуватий - сполучення протилежностей, парадоксальний вислів, свідоме зіставлення чи поєднання контрастних понять, які логічно виключають одне одного, але дають нове уявлення
СИМВОЛ  - предмет чи слово, що умовно виражає сутність будь-якого явища, заміна назви життєвого явища, поняття чи предмета умовною назвою, знаком, що має щось спільне з ним
Символи в поемі Т.Шевченка «Сон»:
цар волі – символ безкорисливої  боротьби за справедливість, близький до образу Христаведмідь – символ грубої силичапля – символ бундючності, пихатостісова – символ мудрості й водночас глибокої туги

                                                        ПРИКЛАДИ ІНШИХ СИМВОЛІВ

ніч – символ смерті, ранок – символ початку життя, калина – символ України, голуб – символ миру, свічка  - символ краси, життя і небезпеки, сніг – символ холоду
Скласти описи – замальовки, використавши всі можливі тропи, засоби поетичної фонетики
Словесна картина, використати всі можливі тропи, засоби поетичної фонетики
Словесний етюд, використати всі можливі тропи, засоби поетичної фонетики
ВИЗНАЧИТИ ВСІ ВИДИ ТРОПІВ У ПОДАНИХ УРИВКАХ
А хмара плете і плетезелене волосся дощу, холодне волосся дощу                                                                          (Василь Голобородько)
На тім степу скрізь могилиСтоять та сумують;Питаються у буйного:«Де наші панують?Де панують, бенкетують?»
                                                     (Тарас Шевченко)
Церков – домовина Розвалиться … і з-під неїВстане Україна                                               (Тарас Шевченко)
Хай мовчать Америки й Росії,
      Коли я з тобою говорю.                                                      (Василь Симоненко)

Сріблиться дощ в тоненькому тумані,Як ниточки в прозорім полотні.
                                                      (Дмитро Павличко)

      Немов ласкаві вересневі феї    Спинили час – і всесвіт не тече…
                                                                   (Євген Плужник)
             Хай на ньому цвіте росяниста доріжка           І зелені луги, й солов'їні гаї.
                                                                  (Андрій Малишко)
             І раптом побачив сонце,           Красиве засмагле сонце           В золотих переливах кучерів.                                                                     (Іван Драч)
            У полі спить зоря під колоском           І сонно слуха думу колискову,           І сонна тиша сонним язиком           Шепоче саду сиву колискову…                                                                     (Микола Вінграновський)
           Чого звертаєш ти до мене           Чудові очі ті ясні,           сумні,           Немов криниці дно студене?
                                                                     (Іван Франко)
ВИЗНАЧИТИ ВСІ ВИДИ ТРОПІВ У ПОДАНИХ УРИВКАХ
                             Як тополя, стала в полі                   А  епітет                             При битій дорозі;                              Б   метафора                             Як роса до схід сонця,                     В  гіпербола                             Покапали сльози.                               Г  порівняння

УКАЖІТЬ ТРОП, ЯСКРАВО ВИРАЖЕНИЙ В ПОДАНИХ УРИВКАХ
Сіло сонце з-за діброви                   А   гіперболаНебо червоніє…                                Б    алегорія                                                                  В    метафора                                                                  Г    порівняння
Дощик, дощик голубий                            А   епітетКолосків не оббий                                      Б   алегоріяЗливами-переливами                                В   гіперболаХмарами-огнивами                                    Г    синекдоха
         Установіть відповідність між тропами та їх назвами
1.   Україна мовить                                                                  А   Епітет2.   У небі місяць смутний                                                    Б   Метафора3.   Тумани смутку сплять на дні проваль                     В   Персоніфікація4.   Втопитися у морі сліз                                                     Г   Метонімія5.   То не химери, а сумна реальність                             Д   Гіпербола                                                                                Е   Синекдоха                                                                                Є   Оксиморон                                                                                Ж  Порівняння
                                                          Укладено Писарюк В.А.
                                                          НВК №1
                                                          м. Єнакієве
                                                          Донецька область
                                                          Фото автора


title: Числівники у фразеологізмах

text:
Числівники  у    фразеологізмах
Підготували учні
6 - А класу
Дорожкіна Є.,
Доля М.,
Колісник В., Посмітна В.,
Рябова Л.
      Фразеологія - це засіб мови, а отже, і літератури, і публіцистики. Фразеологізм - не просто стійке сполучення слів, не просто мовний і стилістичний засіб. Фразеологізм - це вислів, у якому завжди є краплинка менталітету нації, її світосприйняття, її культури - її обличчя.
           У фразеологізмах часто вживається числівник один
В один голос,   міряти на один аршин, не один пуд солі з 'їсти, один бік медалі, один одного вартий, співати в один голос, зв'язувати в одне ціле, за одним махом, в одній упряжці, в одному ряду, бити в одну точку, стригти під одну гребінку.

               Числівник 2
Два боки однієї медалі,
за два кроки,
не раз і не два,
 як дві краплі води, палиця з двома кінцями,
між двох вогнів,
у двох словах.
              Числівник три
У стійкий висловах (фразеологізмах) цей числівник може позначати:
 міцність (у три мотузки);
 величину (у третє царство);
швидкість (алюр три хрести);
жорстокі утиски (у три дуги зігнути);
запобігання (в три погибелі згинатися);
вигнання далеко (гнати в три шиї, під три чорти);
 експлуатування (драти по три шкури);
покірність, улесливість (зігнутися в три погибелі);
наближення смерті (три чисниці до смерті) тощо.
 Сім часто уживається в стійких висловах, позначаючи:
 далеку відстань (аж за сьомим морем,     до сьомого коліна);
 виваженість перед виконання дії (сім разів     відміряй, а один раз відріж);
 виснажливу, надривну працю (до сьомого               поту);   замріяність, наївність (на сьомому небі);
  неповноту розуму (без сьомої клепки);
 нісенітницю (сім мішків гречаної вовни);
  безвідповідальність, непостійність (сім п’ятниць на тиждень);
  покарання (сім шкур спустити) тощо.
   Згідно із Біблією, Господь сотворив світ за шість днів, а сьомого дня спочив і день цей освятив. Сім днів у  тижні,  веселка має  сім  кольорів.  За  слов’янськими  звичаями  родину  треба  знати  і шанувати до сьомого коліна. Музична  гама також має сім  звуків. Сім – божественне число  Всесвіту.  Воно  складається  із трійки  як  символу  неба  й  душі  та  четвірки  як символу  землі  і  тіла.
Аналіз  змісту фразеологічних зворотів підтверджує, що числа у складі виразів використовуються у реальному та типічному (умовному) значенні, але не символічному. Цікаво, що у чисел, які вважаються “містичними” і “з магічною функцією”, таких як 3,7,9, наприклад, окрім актуального умовного значення, може з'явитись реальне кількісне значення.


Тарас Григорович Шевченко – великий народний поет


title: Числівник 2 клас

text:
   2 клас
Числівник.
Навчаюся визначати слова,
які називають числа.
Вправа “Незакінчене речення”
- Я очікую від уроку…
-Я хочу навчитися…
- Я прагну повторити…

Дай відповідь:
2. Які бувають іменники?
     Наведіть приклад.
1. Що таке іменник?
3. Які іменники ми пишемо з великої літери?
4. Що таке прикметник?
5. Якого роду бувають прикметники?
6. Що таке дієслово?

Каліграфічна хвилинка

Сс  см  яр  мі  пр  ощ  сім’я

Розберіть вірш за частинами мови.
Облітав журавель  сто доріг, сто земель,
Облітав, обходив, крила й ноги натрудив.

Яке слово ви не розібрали?

Запам’ятай
В українській мові є слова –
 назви чисел (кількості предметів),
які відповідають на питання
Скільки?

Це числівники
Числівник

Кількісні
Скільки?
Порядкові
Котрий ?

Випишіть слова – назви чисел.
На яке питання вони відповідають?
Число числівник називає,
і кожен з нас це добре знає,
Один, два, три, чотири, п’ять –
учімось , друзі, рахувать!
п’ять

4 зв.,
4 б.,
1 скл.
Кілька яблучок червонихПринесла в гніздо ворона.Два дала вороненяті,Два великих – його тату,А чотири – заховала.Ви, мабуть, порахували,Скільки яблук вона мала?
Знайдіть числівники

Складіть речення. Запишіть.
колючий
вісім
знайшов
смачних
їжачок
яблук
колючий
їжачок
знайшов
вісім
смачних
яблук
Назвіть всі частини мови.
Гра “Впіймай числівник”

Як ви попрацювали?
Було легко
Не все вдалося
Було важко


title: "Зачарована Десна"

text:
Зачарована Десна
Зачарована Десна (1956 р.) — автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.
Над кіноповістю «Зачарована Десна» О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорнових матеріалах, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р. письменник сповістить:
«Пишу одну повість про діда і батька, матір і про все, одне слово, сосницьке життя, що коли я був маленьким, мамо, у Вас щасливим, коли дід ще казав мені: «Цить, Сашко, не плач, поїдем на сінокіс, да накосимо сіна, да наберемо ягід, да наловимо риби, да наваримо каші». Про всяке такеот старовиння, що щезло вже, минуло давно і ніколи не вернеться, як не вертаються літа ще хочу написати. Чомусь я часто, коли не щодня, згадую про вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий, і день мій вечоріє вже, і хоч не гнеться ще спина, і ходжу ще рівно, я, як дід Семен, зглядуватись став назад, почав визирати в холодне (чужеє) вікно: а чи не пливуть до мене в гості молоді літа весняною водою на дубах? Ні, не пливуть».
У щоденнику 7 грудня 1945 р. з’являється запис про бажання створити таку картину — книжку, яка б «принесла людям успіху, відпочинок, добру пораду і розуміння жити».
ЗО березня 1948 р. письменник уже чітко заявляє про свій намір написати докладно й абсолютно одверто, як труд цілого фактичного життя, з великими екскурсами в біографію, у дитинство, у родину, у природу, пригадати всі чинники, які створювали й визначали смак, тонкість сприймання. Проте «Зачарована Десна» з’явилася лише в 1955 р., за рік до його смерті.
У кіноповісті автор змальовує свої перші кроки пізнання життя, «перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих…», віруючого в Бога діда-чумака і прабабу, яка все і всіх проклинала, матір і батька, коваля діда Захарка, дядька Самійла — неперевершеного косаря, сільського священика і зустріч селянами Великодня на дахах під час весняного розливу Десни.
Спогади ці час від часу переростають у короткі авторські роздуми — про «тяжкі кайдани неписьменності і несвободи», інші лиха й страждання селян України і разом з тим — багатство їхніх душ, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до «найвищого і тонкого», про війну й спалене фашистами село, про ставлення до минулого: відомий авторський монолог, який починається словами: «Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм. Коли ж обертаюсь я часом до криниці, з якої пив колись воду…» і в якому висловлено знамениту формулу: «Сучасне завжди на дорозі з минулого в майбутнє».
Торкається автор і питання віри в Бога. На прикладах конкретних людей він показує, наскільки навіть у дореволюційні часи різнилися в кожного уявлення про Всевишнього та рівень релігійної освіти. Найяскравішим моментом можна назвати суперечку батька автора зі священиком про «сповідання віри», яка відбувається в човнах посеред затопленого Десною села.
І хоча автор пише про все з гумором, але відчувається біль його душі. Змальовані в творі люди — не ідеальні, вони мають у собі як добрі риси, так і погані, і автор цього не приховує. Проте, на його думку, не від хорошого життя зло переважає в людині добро.
Екранізації
В 1964 році екранізована Юлією Солнцевою
(Див. Зачарована Десна (фільм)).
У 2009 році харківською арт-групою Fumble Fall Dedalus Group була знята молодіжна комедія ZACHAROVANA  DESNA за мотивами твору.
Презентацію виконала
Учениця 11-А класу
ЗОШ№32
Шавурська Марія


Творчій і життєвий шлях Івана Франка


Василь Сухомлинський


Віртуальний музей П. Тичини


title: "Реалізм"

text:
Реалізм

   Реалізм—літературномистецький напрям, який полягає у всебічному відображенні взаємин людини і середовища соціально-історичних обставин на формування особистості.
   Своїх класичних форм реалізм набуває у Франції у 30-х рр. ХІХ ст., а згодом завойовує інші країни. Термін “реалізм” з’явився значно пізніше, ніж саме явище, вперше його застосували маловідомі французькі письменники Жан Шанфльорі та Л.-Е.-Е. Дюранті. Які виступили з утворенням принципів реалізму у збірці “Реалізм” (1857р.) та в однойменному журналі(1850-1857). Теоритичне обгрунтування нового напряму міститься в працях Стендаля(“Трактат”) та Бальзака(передмова до “Людської комедії”).
   Реалізм, як літературний напрям(особливо в прозі) набув найбільшого розвитку в середині ХІХ ст.
Видатні представники реалізму:
У Франції:
Стендаль
Оноре де Бальзак
Проспер Меріме
Гюстав Флобер
Гі де Мопассан
Еміль Золя

В Англії:
Чарльз Діккенс
Уільям Теккерель
Шарлотта Бронте

В Росії:
Гончаров
Тургеньев
Лєсков
Михайло Салтиков-Щедрін
Достаєвський
Лев Толстой
Чехов
Особливості реалізму:
Детальне зображення реального життя та дослідження закономірностей його розвитку.
Логічність, раціаналізм і майже науковий аналіз зображеного.
Принцип життєподібностей, аналіз суспільних, економічних аспектів і їх роль у розвитку суспільства і особистості.
Історизм(чітке усвідомлення плинності і мінливості життя).
Увага до проблем сучасності.
Естетичне узагальнене раніше не з естетичних тем, образів і мотивів(описи буденої праці, жахливих умов, кращих прошарків суспільства…………….

7. Домінування пізнавальної і виховної функції мистецтва.
8. Типовий характер, у типових обставинах.
9. Герой—це людина конкретної професії, яка займається своєю буденною роботою(селянин, робітник, чиновник, лихвар, слідчий).
10. Героєм є складна суперечлива особистість, яка постійно змінюється(“діалектика душі”).
11. Життя персонажа описане надзвичайно детально.
12. Взаємодія людини і суспільства.
13. Зображення добре знайомої читачам сучасності.
14. Перевага епічних жанрів(проза), найпопулярніший соціально……..


ВАЛЕРІЙ КИКОТЬ


буква Щ


title: 20 ст

text:
Українська  література  другої  половини  ХХ – початку ХХІ ст.

                                Урок-семінар
                         ПЛАН
Українське  “шістдесятництво”.
Нью-Йоркська  група українських письменників.
Провідна історична тематика в прозі 70-80-х років  ХХ століття.
Українська “химерна проза”.
Постмодернізм.
       Українське  “шістдесятництво”.              Світоглядні  засади:
Лібералізм ( культ  свободи ).
Гуманізм та антропоцентризм (культ людської особистості – центру Всесвіту ).
Духовний демократизм.
Духовний аристократизм.
Моралізм та етичний максималізм.
Космізм.
Активний патріотизм і національна самосвідомість.
Культурництво.
        Естетичні  засади                 “шістдесятників”
Критика  інакшістю – заперечення соцреалізму власною творчістю.
Естетична незалежність, відстоювання свободи митця.
Єдність традицій та новаторства.
Індивідуалізація (посилення  особистого начала).
Інтелектуалізм, естетизм, елітарність.
   проблемно-тематичні обшири              “шістдесятників”
Природа.
Вітчизна.
Історична пам’ять.
Людина у всьому багатстві її проявів.
Підкорення  космосу.
Етична правомірність.
Стандартизація особистості в умовах новітнього міщанства.
              представники
В. Симоненко
І. Драч
М. Вінграновський
Л. Костенко
Д. Павличко
Б. Олійник
В. Коротич
В. Коломієць
Р. Лубківський
В. Голобородько
П. Мовчан
В. Забаштанський
С.Тельнюк
В. Стус
            Епоха «шістдесятництва»            в українському мистецтві
Показувати можна тільки зрячим.Співати пісню - тільки тим, хто чує.Даруй себе тому, хто буде вдячним,Хто розуміє, любить і цінує.
                                                  Омар Хайям
А́лла Олекса́ндрівна Го́рська — українська художнниця-                              шістдесятник

Параджанов Сергій Йосипович — визначний вірменський і український кінорежисер, народний артист УРСР (з 1990), лауреат Державної премії України ім. Т.Шевченка (1991, посмертно).
Володи́мир Миха́йлович Івасю́к - український композитор і поет, Герой України (2009, посмертно).
             Нью – Йоркська група         українських  письменників
Група декларувала:
антитрадиціоналізм;
письменник мусить відповідати своєму природному покликанню;
основний предмет посиленої критичної уваги – національний характер;
краса – основний шлях спілкування нашого народу з довкіллям, хоч би куди його закинула доля.
                представники
 Б. Бойчук,
 Б. Рубчак,
 Ю. Тарнавський,
 Женя Васильківська,
 Патріція Килина,
 Емма Андієвська,
 Віра Вовк,
Ю. Коломиєць,
М. Царинник,
 Р. Бабовал,
 Марія Ревакович.
            Історична тематика прози           70 – 80-х років ХХ століття
Особливості історичних романів і повістей:
переплетення різних часових пластів;
змалювання епохи через долю видатної особистості, патріотичний і моральний аспект її діяльності;
аналітично-психологічний коментар історичних фактів і постатей.
        Українська  “химерна проза”
Химерна проза — письмо, насичене міфологічністю, філософськими роздумами, художньою умовністю;різновид  філософського  роману.
Особливості:
Вседисущий, іронічний, всезнаючий оповідач.
Хронологічна непослідовність у викладі матеріалу.
Зміна тональностей – від комізму до глибокої лірики і драматизму.
Загальна романтична піднесеність.
Композиційна розкутість.
Вільні комбінації з часом, власне часові маніпуляції.

             представники
Володимир Дрозд
 Валерій Шевчук

                 Постмодернізм
Визначальні риси постмодернізму: - культ незалежної особистості; - потяг до архаїки, міфу, колективного позасвідомого; - прагнення поєднати, взаємодоповнити істини (часом полярно протилежні) багатьох людей, націй, культур, релігій, філософій; - бачення повсякденного реального життя як театру абсурду, апокаліптичного карнавалу; - використання підкреслено ігрового стилю, щоб акцентувати на ненормальності, несправжності, протиприродності панівного в реальності способу життя;

   - зумисне химерне переплетення різних стилів оповіді;- суміш багатьох традиційних жанрових різновидів; - сюжети творів — це легко замасковані алюзії (натяки) на відомі сюжети літератури попередніх епох; - запозичення, перегуки спостерігаються не лише на сюжетно-композиційному, а й на образному, мовному рівнях; - як правило, у постмодерністському творі присутній образ оповідача; - іронічність та пародійність.
                 представники
Ю.Андрухович,
 Ю. Іздрик,
 О. Ульяненко,
 С. Прощока,
В. Медведь,
О. Забужко.


title: "Українська Література початку XIX ст"

text:
Українська Література початку XIX ст.

Особливості:

 На початку XX ст. плідно працювали в галузі красного письменства видатні українські письменники І. Франко, Панас Мирний, М. Коцюбинський, Леся Українка та ін. Ставши свідками революційних подій 1905-1907 pp. і наступної після них столипінської політичної реакції, вони у своїх творах таврували царизм і всю систему тогочасної державної влади як ворогів простого народу, об'єктивно й правдиво показували боротьбу трудящих за свободу й волю.Помітним явищем в історії вітчизняної культури цієї доби став літературний доробок письменників нового покоління, як-от: А. Тесленка, Степана Васильченка, Г. Хоткевича та ін. Вони зуміли показати весь драматизм людського існування в умовах загострення соціальної та національної боротьби на початку XX ст.У цей період в українську літературу впевнено ввійшов талановитий поет Олександр Олесь. Протягом 1907-1917 pp. з'явилося п'ять книг його поезій. У двох перших письменник з радістю зустрічає революційні події 1905-1907 pp., закликає до боротьби за волю, справедливість, оспівує рідну українську природу.У цей період розпочинається активна літературна діяльність Володимира Винниченка, який у своїх ранніх творах 1902-1906 pp. реалістично зображував життя бідноти, показував тодішні соціальні контрасти, різко критикував ліберальних панів, котрі удавали з себе щирих народолюбців.
Найвидатніші діячі доби:
І. Франко, П. Мирний, М. Коцюбинський, Л. Українка, П. Махиня, О. Чижик, С. Дальня, А. Тесленко, С. Васильченко, Г. Хоткевич, О. Олесь, В. Винниченко
Іван Франко
      Усебічно обдарований, енциклопедично освічений і надзвичайно працьовитий, Франко виявив себе на багатьох ділянках української культури. Він був поетом, прозаїком, драматургом, критиком й істориком літератури, перекладачем і видавцем. Сюжети для своїх творів Франко черпав з життя і боротьби рідного народу, але також з першоджерел людської культури — зі Сходу, античної доби й Ренесансу. Він був «золотим мостом» між українською і світовими літературами.
      Нерідко Івана Франка називають титаном праці. Євген Маланюк свого часу писав: «Свідомо чи несвідомо, з власного пересвідчення чи ж чужого голосу, але кожен, почувши ім'я Франка, здіймає шапку незалежно від свого місця народження. Тут діє інстинкт величі». Іванові Франку належить ініціатива ширшого вживання в Галичині назви «українці» замість «русини» — так традиційно називали себе корінні галичани. В «Одвертому листі до галицької української молодежі» (1905) Франко писав: «Ми мусимо навчитися чути себе українцями — не галицькими, не буковинськими, а українцями без соціальних кордонів…»
Михайло Коцюбинський
     Коцюбинський був і залишається одним з найоригінальніших українських прозаїків.                 М. Коцюбинський одним із перших в українській літературі усвідомив потребу її реформаторства в напрямі модерної європейської прози. Його творчість завжди була предметом суперечок літературних критиків. Ще і дотепер деякі дослідники про модернізм М. Коцюбинського говорять обережно, називаючи його імпресіоністом у літературі. Сучасник письменника, критик С. Єфремов так сказав про нього: «Людина культурна, до найменших подробиць, європеєць з голови до п'ят … був справжнім аристократом Духа без жодного силування з свого боку…». Був дуже акуратний, благородний, внутрішньо дисциплінований.
     Знав дев'ять іноземних мов, серед яких грецька, кримська, циганська. Його називали Сонцепоклонником і Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей. Служив звичайним клерком у статистичному відділі Чернігівської управи, на роботу ходив з неодмінною квіткою у бутоньєрці. У своїх відомих на весь світ творах він оспівував цвіт яблуні, жайворонкову пісню, дитячі очі, малював словом людську біду і красу.
      Коцюбинський почав пробувати свої сили в літературі рано, брався за поезію, переклади, нариси, та швидко головним полем його письменницької діяльності, справжнім покликанням стає художня проза. З перших спроб Коцюбинського-прозаїка до нас дійшли оповідання «Андрій Соловійко, або Вченіє світ, а невченіє тьма» (1884), «21-го грудня, на введеніє» (1885), «Дядько та тітка» (1885).

Пам'ятник Михайлу Коцюбинському у Вінниці
Олександр Олесь
      За 1907–1918 рр. поет створив шість книг: «З журбою радість обнялась» (1907). Становлення поета припадає на часи революційного піднесення визвольного руху. За сприяння відомого історика Олександри Єфименко, яка високо оцінила вірші молодого автора, на кошти українського громадського діяча Петра Стебницького у 1907 р. виходить його збірка поезій «З журбою радість обнялась» під псевдонімом Олександр Олесь. Творами талановитого поета-лірика захопилася освічена громадськість, з нетерпінням очікуючи нових видань. книжка «Драматичні етюди» (Кн. IV, 1914).
       1909 року вийшла друком збірка «Будь мечем моїм!..» (1909, авторська назва була знята цензурою, тому книжка вийшла під заголовком «Поезії. Кн. ІІ»). 1911-го — третя збірка «Книжка третя».
       Подорож Гуцульщиною у 1912 р. збагатила поета незабутніми враженнями. Описуючи храмове свято в с. Криворівня, він із захватом згадує барвистий одяг верховинців, які спускалися з гір у долину. «Неначе квітки, що ростуть на горах, ожили і сходять до Черемошу, щоб напитися студеної води. Зачервоніло незабаром усе біля церкви.., наче розцвів нагло квітник або хто розкидав червоне, як мак, багаття... Я стояв, дивився і не міг надивитися на сей прекрасний народ, що не зазнав панщини, що зберіг вільну душу, мову і старосвітські звичаї, повні краси». Зустріч з Гуцульщиною знайшла втілення у поемі «На зелених горах» (1915): в ній «країна див» асоціюється з вільним духом українського народу. Тоді ж, 1912 року, О. Олесь познайомився та провів кілька днів у Карпатах з І. Франком (який справив на нього «надзвичайно файне враження»), з В. Гнатюком, О. Кобилянською, М. Коцюбинським.
       У 1913 р. Олександр Олесь побував в Італії, написав низку віршів («Мов келих срібного вина», «Італійська ніч підкралась», «В долині тихий сон летить»), які збагачують українську мариністичну лірику, тобто пов'язану із зображенням морських пейзажів. Поет радісно зустрів повалення самодержавства. Він, як і всі прогресивні діячі, гостро відчував національне поневолення народу. В «Юнацькій пісні» (1915), присвяченій синові Олегові, що згодом стане відомим поетом під ім'ям Олег Ольжич, Олександр Олесь передбачав крах імперії, адже сини України піднімалися у кожну епоху на священну боротьбу:

Ольга Кобилянська
     У деяких творів («Гортенза», «Вона вийшла заміж» та ін.), змальовуючи духовний світ своїх героїнь, письменниця робила наголос на їхніх пошуках особистого щастя. В «Людині» (а ще більше в «Царівні») особисте щастя героїнь Кобилянської більш чи менш пов'язується з соціальними проблемами, активною позицією людини в житті, з необхідністю боротися з несприятливими обставинами.
      Продовжуючи проблематику «Людини», повість «Царівна» (1895) свідчила про розширення світобачення письменниці, поглиблення її реалістичної манери, засобів психологічного аналізу. Повість має складну творчу історію. Її творення й доопрацювання було тривалим (1888—1893), первісний текст був німецький, пізніший — український. Надруковали повість у газеті «Буковина» (1895) і того ж року вона вийшла в Чернівцях окремим виданням.
      Книга «Природа», видання 1897
     Торкнувшись морально-етичних проблем життя інтелігенції в новелах, як «Аристократка» (1896), «Impromptu phantasie», Кобилянська продовжила розробляти їх у наступних творах і створила три цілісних образи жінок-інтелігенток в оповіданні «Valse melancolique» (1898). Згодом вона повернулася до цієї теми в повістях «Ніоба» (1905), «Через кладку», «За ситуаціями» (1913).


title: Буква «ь»(м’який знак).

text:
Буква «ь»(м’який знак).
Позначення  м’яким знакоми  м’якості приголосних.
Назви букву та звуки, які вона позначає.
Відгадайте  загадки, а відгадки надрукуйте  на  планшетах.
 Білий камінь у воді тане.
  Тоненьке, кругленьке,
   Серце чорненьке,
  Хто на його слід погляне,
   Думку його взнає.
 Влітку медом ласував,
 Досхочу малини мав,
 А як впав глибокий сніг,
 Позіхнув і спати ліг.
 Бачив чи не бачив сни,
 А проспав аж до весни.
Чому ми не  змогли правильно надрукувати відгадки?
Послухайте казку про героя нашого уроку.
У головному місті Абетка, країни Мова жили собі 33 українських літери. Серед них був і Знак М’якшення. Цей знак і буква "И" відчували себе нещасними, бо не могли стояти першими у бодай одному слові. Ці двоє дуже сумували через свою "непочатковість". Інші 31 літера зневажали цих двох. А Знака М’якшення особливо. Образився тоді цей знак і пішов геть з Абетки. Зітхнули з полегшенням літери цього міста. Та дарма...
	Раптом у мовному місті все пішло шкереберть, бо у багатьох слів Знак М’якшення є важливим і необхідним. По-перше, всім прийшлося ходити пішки, бо зник автомобілЬ. Зникли майже всі місяці, рік без Знака М’якшення це лише Лютий і Листопад. Всі інші місяці пішли геть, слідом за своїм знаком. Так і жили абетківці: то дощ, то сніг, то мороз, то вітер, бо восени та взимку лише така погода. Зникли всі свята, бо вони святкуютЬся у місяцях із Знаком М’якшення. Все, що було близЬко, стало дуже далеким. Зник лЬон і жителям не було у що одягтисЬ. І ще багато чого змінилось у гірший бік...
	Тоді літери визнали свою помилку і провину. ВибачившисЬ, покликали вони Знак М’якшення назад. Тоді і місті Абетка знову все стало правилЬно.
Казка про Знак М’якшення

Знайомтесь!
Хто абетку з вас вивчав,
Різні букви зустрічав.
Кожна з них-від А до Я-
Промовля своє ім’я.
Лиш одна із них німа,
В неї голосу нема.
Здогадався, певно,всяк!
Звуть цю букву…
Чарівне  перетворення
В    Н   М   П   Р   С   Т
Ь
день    сіль     нуль
пень    роль    тінь
Прочитай і порівняй
син-синь
рис-рись
лан-лань
низько
вузько
вільно
сильно
Прочитай

Фізхвилинка
В ліс по
Ми ходили в ліс по       . Ось пень. За ним опеньки. А  ось
         . Такий  красень!
Попрацюйте за букварем
стор.106-107
Гра «Багато-один»
карасі         лосі
дні              олені
ведмеді      тіні
 Автор: Трегуб Н.М.
natusa-2012@mail.ru


Шевченко - художник


"Вшанування пам'яті Тараса Шевченка"