title: Мойсей

text:
Проблематика «Мойсея» за І. Я. Франком
«Ми мусимо навчитися чути себе українцями — не галицькими, не буковинськими українцями, а українцями без офіціальних кордонів…» - І. Я. Франко
Франко Іван
(1875 р.)
	Іван Якович Франко - геній української нації, великий майстер українського слова, творчість якого становить цілу епоху в розвитку національної культури кінця XIX - початку XX ст. За величиною й багатством творчої спадщини Іван Франко не має рівних собі в історії української культури, літератури.
	Він – поет, прозаїк, драматург, фольклорист, літературознавець, мовознавець, філософ, історик, економіст, журналіст, публіцист, бібліограф, перекладач, педагог.

Іван Франко
Іван Франко
	За життя Франком написано понад 6 тисяч художніх творів та наукових праць. Це означає, що протягом 40 років письменник у середньому за кожні три дні писав один твір. Не випадково Івана Франка називають велетнем, титаном думки і праці. А ще Каменярем – за його завзятість у боротьбі за свої ідеали і нашим національним Пророком.
	 Іван Франко безмежно любив свій народ, вірив в його національне визволення і гідне місце серед інших народів.
Вплив Івана Франка на формування національної свідомості в Україні — одна з найважливіших особливостей його творчості.

Дослідження критиками поеми «Мойсей»
Творчість І. Франка досліджували багато вчених: А. Брагінець, М. Зеров, Н. Калениченко,
І. Білинкевич, А. Каспрук, П. Тичина, О. Білецький.
Монографічне дослідження Андрія Скоця «Поеми Івана Франка» (Львів, 2002. - 253 с.) - результат понад сорокарічної праці автора над масивом Франкового доробку.
	Над проблемою висвітлення наукової біографії письменника працюють і співавтори серії «Іван Франко» Роман Горак та Ярослав Гнатів. У книзі «Роки страждань» вони аналізують поему «Мойсей» та висвітлюють труднощі, з якими зіткнувся письменник при її створенні.
М. Зеров
П. Тичина
О. Білецький
Роман Горак та Ярослав Гнатів
Проблематика «Мойсея»
 Працюючи над поемою, Франко використав історико-культурний матеріал з життя древніх євреїв, досконально вивчив їх міфологію, релігію, історію, географію.
 Поема «Мойсей» написано в річищі неоромантичної стильової течії. Франко по-новому трактує проблему волі і рабства, яка набуває філософського виміру. Розповідач переконливо зображує, що духовне поневолення набагато страшніше за фізичне рабство.
Робота над поемою йшла досить швидко, так як біблейська тема осмислювалась і опрацьовувалась до національної культури, історії і психології рідного народу.
Іван Франко творить образ Мойсея - національного Провідника, який веде народ до «обітованої землі», вкладаючи у свою художню візію символічний зміст,  говорить своїм сучасникам і майбутнім поколінням читачів, що власна держава («обітована земля») є Господнім покликом, який мусять виконати Провідник і з ним увесь народ.
Поема «Мойсей» порушувала важливі проблеми, якими жило українське громадянство в часи революційного піднесення: зростання свідомості трудящих мас та їх історична роль, віддане служіння народові, суспільна роль слова; мобілізуюче значення смерті героя; поступ народу. Твір пробуджував у народі моральні сили, політичну свідомість, революційний дух.
Проблематика «Мойсея»
Проблема вождя й народа
У поемі «Мойсей» розв’язується складна та важлива проблема взаємин вождя і народу. Усім ходом подій, що розгортаються в творі, Франко утверджує, що вести народ уперед можуть лише ті, хто твердо вірить у перемогу.
Щоб посилити сумніви Мойсея в правильності обраного шляху, Азазель нашіптує йому стародавній міф про сліпого велетня Оріона. Згадуючи цей міф, запозичений з грецької міфології, Франко вказує на те, що будь-який шлях до щастя надзвичайно важкий, але не означає, що треба йти цим шляхом, бо мети досягне лише той, хто крок за кроком, незважаючи на труднощі, впевнено йде до неї.
Проблема вождя й народа
Поема починається з того, що виведений Мойсеєм з неволі народ «сорок літ проблукавши… по арабській пустині», наблизився вже до землі обітованої. Та саме у той час, коли треба було зробити останній рішучий крок, народ зневірився та пов’яз у буденщині.
Боротьба з цією невірою, сумніви в душі самого Мойсея, і становлять лейтмотив поеми «Мойсей». В образі Мойсея втілено найкращі риси людини, яка самовіддано любить свій народ і всі свої сили, все своє життя присвячує боротьбі за його щастя.
Глибокого драматизму сповнена прощальна промова вигнаного Мойсея. У ній знайшла своє відбиття глибока любов героя до народу, з яким пов’язані всі найкращі його почуття, мрії, всі ті високі ідеали, які назавжди залишаться в серці, в душі людей.
Проблема вождя й народа
Така доля пророка, поводиря нації — бути зневаженим, побитим камінням власним народом, хоч все життя було присвячене його поступу до світла і волі. Такою була і доля Франка, поета, що будив і оберігав національну гідність і честь українців, достойно представляючи їх у колі європейських народів.
По смерті пророка стала рельєфно окреслена важка втрата, і безмежна туга охопила народ. Народ переродився. Із «намазів лінивих» він став готовим на героїчні вчинки. Новий вождь Єгошуа, виходець із народу, став продовжувачем справи пророка.
Висновки:
Отже, Іван Якович Франко – геніальний майстер художнього слова, мислитель, глибоко ерудований вчений, справжній патріот України. У поемі «Мойсей» порушував важливі проблеми українського громадянства, намагався пробудити в українцях моральні сили, політичну свідомість, революційний дух. Франко наголошував, що шлях до мети не менш важливий, ніж сама мета, бо він не дає народові виродитися та позбутися духовних скарбів. І можна бути впевненим, що такий народ неодмінно переможе всі труднощі, якщо в цій боротьбі його завжди будуть підтримувати надія та віра в перемогу.


title: “Празька школа” українських поетів

text:
“Празька школа” українських поетів

Мета:

 вияснити роль і місце поетів ,,празької  школи” в  українському літературному процесі

познайомитися з окремими представниками ,,празької школи”

         Празька школа — група українських поетів та письменників, які після Громадянської війни 1920-х років опинилися за кордоном, переважно у Європі, і тривалий час мали свій культурно-організаційний центр - Прагу. "Празька школа" охоплює творчість Юрія Липи, Юрія Клена, Євгена Маланюка, Оксани Лятуринської, Галини Мазуренко, Олега Ольжича, Олени Теліги, Леоніда Мосендза,Юрія Дарагана,Олекси Стефановича. Проза письменників, яких В.Державин назвав
     “Празькою школою”,
     вагома змістом, цікава
     формою.

Євген Маланюк (1897—1968)— видатний поет української еміграції, культуролог, літературний критик. Народився 1897 р. у Ново-Архангельському на Херсонщині, у родині українського активіста-просвітянина. У Єлисаветграді закінчив реальну школу (навчався разом із Юрієм Яновським), був студентом Петербурзького політехнічного інституту. Після другої світової війни входить до МУРу (Мистецький Український Рух) і деякий час мешкає у Німеччині, викладає математику в Українській гімназії в м. Реґенсбурґ. Помер 1968 р. і похований в «українському пантеоні» у Баунд Бруку.Його перу належать 10 поетичних збірок — «Стилет і стилос» (1925), «Гербарій» (1926), «Земля й залізо» (1930), «Зем¬на Мадонна» (1934), «Перстень Полікрата» (1939), «Влада» (1951), «П'ята симфонія» (1954), «Остання весна» (1954), «Серпень» (1959), «Перстень і посох» (1972, видана після смерті), а також «Книга спостережень» у 2-х томах.

 Леонід Мосендз (1897—1948) — поет, прозаїк, публіцист. Народився у Могилеві-Подільському, в сім'ї чиновника. У 1915 р. закінчив у Вінниці семінарію вчителів.     У 1922 р. переїздить до Чехословаччини, де 1923—1924 рр. закінчив курс гімназії.У 1931 р. отримує докторат технічних наук у м. Брно. Зближається з Юрієм Кленом (Освальдом Бурггардом) і під спільним псевдонімом Порфирій Горопак видає збірку пародій «Дияволічні параболи» (1947).    Хворіючи на сухоти, 1948 р. поет помирає в м. Бльонав (Швейцарія) у пансіоні Моттекс над Женевським озером.    Його надрукована творчість налічує поетичну збірку «Зодіак» (1941), три поеми — «Вічний корабель» (1940), «Коніт-ферштан» (1945), «Волинський рік» (1948), три книги новелістики — «Засів» (1936), «Людина покірна» (1937), «Відплата» (1939), роман про християн-неофітів «Пророк» (1960, виданий посмертно), дві книги публіцистики — «Штайн — ідея і характер» (1935), «Хвильовий — легенда і дійсність» (1948).

   Олег Ольжич [О. Кандиба] (1907—1944)— поет, археолог, політичний діяч. Народився 1907 р. у Житомирі в сім'ї поета Олександра Олеся (Кандиби). Дитинство пройшло у Пущі-Водиці біля Києва.    1928—1929 рр. навчався в Кардовому університеті в Празі, після чого отримав докторат з філософії. Працював археологом у чеському Національному музеї, перебував на розкопках у різних країнах. Як активний учасник ОУН-М (полковника Мельника) брав участь у політичному русі Закарпаття, де був заарештований угорською поліцією.     У травні 1944 р. був арештований нацистами і вивезений у концтабір Заксенгаузен, де був закатований.    Його перу належать поетичні збірки «Рінь» (1935), «Вежі» (1940), «Шдзамча» (1946, видана посмертно), а також низка ґрунтовних досліджень із археології, надрукованих українською, чеською, німецькою та англійською мовами.

   Олекса Стефанович (1899—1970)— поет, літературний критик. Народився 1899 р. у с. Милявці Острозького повіту на Волині, в сім'ї православного священика. 1914 р. закінчив духовну школу в Клевані (Рівненщина), 1919 р.— духовну семінарію в Житомирі. З 1922 — по 1944 рр. мешкав у Празі, де навчався на філософському факультеті Карлового університету (1922—1928), по закінченню якого отримав докторат з філософії . У 1944—1949 рр. мешкав у Німеччині, а з 1949 р.— у м. Буффало (США).    Помер 1970 р. у пансіоні для людей похилого віку.    Вийшли друком такі книги поета— «Поезії» (1927), «Stefanos I» (1938), «Зібрані твори» (1975, посмертно), які включають поетичні збірки «Stefanos II», «Кінецьсвітнє», «Фрагменти» і статті про О. Близька та О. Ольжича.

   Олена Теліга (1907—1942)— поет, публіцист, політичний діяч. Народилася в 1907 р. в Петербурзі в сім'ї професора політехніки І. Шовгенова. 1924 р. закінчила матеріальні курси, у 1925 р. вступила на історико-філологічний факультет Українського високого педагогічного інституту ім. М. Драгоманова в Празі. Працює учителем, манекенщицею.     З 1932 р. співпрацює з «Вісником» Д. Донцова. У вересні 1941 р. разом з похідними групами ОУН перебирається в Рівне, а 22 жовтня — у Київ, де починає редагувати літературний часопис «Літаври».     У лютому 1942 р. її арештовує гестапо і невдовзі разом із її чоловіком, журналістом Іваном Рогачем та поетом Іваном Ірлявським розстрілює в Бабиному Яру.    Посмертно вийшли книги «Душа на сторожі» (1946), «Прапори духа» (1947), «Полум'яні межі» (1977), а також загальне видання «О. Тєліга. Збірник» (1977).

   Оксана Лятуринська (1902—1970)— поет, новеліст, скульптор. Народилася 1902 р. біля Вишневця (що і пояснює ще один її псевдонім — Роксана Вишневецька) на Волині.    На еміграцію до Чехословаччини виїхала 1924 р. Навчалася на філософському факультеті Кардового університету та в Українській студії пластичного мистецтва в Празі. Працювала за фахом скульптора та муляра. З 1924 р. активно друкується в часописах ЛНВ (Літературно-науковий вісник), «Вісник», «Пробоєм».    Померла 1970 р. у м. Міннеаполісі у СІІІА.    Побачили світ такі книги письменниці: поетичні збірки «Гусла» (1938), «Княжа емаль» (1941, 1955), «Веселка» (1956), дитячі вірші «Бедрик» (1956) і збірка новел «Материнки» (1946). У 1983 р. посмертно вийшло видання «Оксана Лятуринська. Зібрані твори».

Юрій Липа (1900—1944) — поет, прозаїк, перекладач, лікар. Народився 1900 р. у м. Одесі в сім'ї Івана Львовича Липи .Навчався в Новоросійському (Одеському) університеті.
1940 р. у Варшаві Липа створює Український Чорноморський Інститут.Науковий та політичний авторитет Ю. Липи . У 1944 р. Ю. Липу, коли він вибув на лікування одного з поранених вояків УПА, було жорстоко закатовано енкаведистами. Його перу належать брошури «Союз Визволення України», «Королівство Київське по проекту Бісмарка», «Гетьман Іван Мазепа», які побачили світ у роки національно-визвольних змагань 1917—1920 рр., «Українська доба», «Українська раса» (1936), поетичні збірки «Світлість» (1925), «Суворість» (1931), «Чорноморська доктрина» (1940), «Розподіл Росії» (1941), роман «Козаки в Московії» (1934), трьохтомник новел «Нотатник» (1936).

 Юрій Клен [Освальд Бурггард] (1891 —1947) — поет, літературознавець, літературний критик, перекладач. Народився 1891 р. у с. Сербинці на Поділлі в сім'ї німецького колоніста. Під час першої світової війни його разом із сім'єю було депортовано до Архангельської губернії. У 1918 р. повертається до Києва, де поринає в літературне життя і починає писати художні твори українською мовою (до того — російською).    У 1920 р. закінчує Київський університет, а в 1923 р. аспірантуру при Українській Академії Наук і отримує диплом першого ступеня.Викладав в університетах Німеччини, Чехословаччини, Австрії.    Помер 1947 р. в німецькому м. Авсбурґ.   Перу Ю. Клена належить поема «Прокляті роки» (1937), поетична збірка «Каравели» (1943), збірка містифікацій «Дияволічні параболи» (1947)— надрукована під псевдонімом Порфирій Горотак (спільно з Л. Мосендзом), епопея «Попіл імперій» (1943—1947), есе «Спогади про неокласиків» (1946).

    Юрій Дараган (1894—1926) - поет. Народився 1894 р. в Єлисаветграді на Херсонщині, у сім'ї чиновника. Навчався у Тираспільській реальній школі. Після падіння УНР знаходився у польських таборах інтернованих (у Каліші, а згодом у Шипьорно).    У таборі долучається до літературної праці і друкується у журналі «Веселка», котрий видають Є.Маланюк і М.Селегій. У 1922 році переїздить до Праги і навчається в Українському високому педагогічному інституті ім. М. Драгоманова.     У 1925 р. виходить єдина збірка поета «Сагайдак», яка тематично та ідейно постала передвісницею художньої платформи майбутньої празької школи української поезії.    Юрій Дараган помер 1926 р. у туберкульозному санаторії «На Плеше» поблизу Прага. Повністю творчість поета ще не зібрана.
       Поезія «Празької школи» мала широкий резонанс на еміграції, а з початком демократичних віянь в Україні – отримала численних шанувальників на Батьківщині. Поза сумнівом, представники цього літературного феномену гідно поповнили ряд української літературної класики.

Ім’я сучасного - ми,
Ім’я будучини - чин,
Хто спинився - той служить тьмі,
Хто в поході - звитяжний він,
Він підлетить, як орел,
Він зіллє все,
Що з глибини джерел
День нам несе.
(Ю.Липа ,,Щоденний бій”)


title: Ліплення з пластиліну. Їжачок

text:
Поробки із природного
матеріалу
(для уроків трудового навчання в 1 – 4 класах)
Скороднянська С. М., вчитель початкових класів

Природа дарує нам величезну кількість матеріалів для цікавих виробів.
Весело проводячи час у лісі, в парку або на березі річки, можна зібрати незліченні скарби —гілочки, черепашки, камінчики,
а потім створити з них справжні шедеври.
Що нам потрібно
 для уроку?
Шишки та хвоя
Горіхи та каштани

Жолуді
Гілки та коріння
Шипшина,  горобина
Листя
Насіння
Інструменти
Додаткові матеріали

Які поробки
 можна зробити
із природних
матеріалів
Гусеничка
Бабка
Метелики
Киця
Чапля
Олень
Павлин
Конячка
Собачка
Рыбалка
Музика
Лісовичок
Подружки
Пінгвини
Факір
Зразки дитячих
 поробок
Букет троянд з
кленового листя —
майстер-клас

Перед вами дуже простий урок по створенню чудового букета, для якого знадобляться лише кленові листки і нитки.
Порядок роботи:

Робимо серцевину квітки. Для цього звертаємо в рулончик складений навпіл аркуш, як показано на схемі.
Далі обертаємо серцевину  іншим складеним навпіл листком таким чином, щоб край «пелюстки» височів над її верхньою частиною. Цей виступаючий край відгинаємо назовні. Згин при цьому не розгладжуємо.
Таким же чином обертаємо навколо отриманого бутона наступний лист. Після цього обв’язуємо підставу квітки нитками. За такою ж схемою виготовляємо ще 4 квітки і отримуємо розкішний букет троянд.
Вмикайте фантазію,
проявіть уяву –
і до роботи.
Творчих успіхів!


title: М. Вінграновський "Сеньйорито акаціє, добрий вечір..."

text:
Микола
Вінграновський
«Сеньйорито акаціє, добрий вечір…»

Прізвище від народження: Вінграновський Микола Степанович
Дата народження:	7 листопада 1936
Місце народження:	Первомайськ, УСРР
Дата смерті:	26 травня 2004 (67 років)
Місце смерті:	Київ, Україна
Національність:   українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	письменник, режисер, актор
Портфоліо письменника:

     Вінграновський входив у поезію з гордою поставою, сильним голосом і «сто- думною думою» про народ, про добу, про життя… Творчість його вже всіма визнана як одна із окрас нашої літератури, найяскравіших її здобутків.
                        І.Дзюба

Вінграновський – це висота. Чарівник слова, великий талант.
                  •	В.Бойченко

Вражаюча пластика образів, зумовлена прагненням поета сягти ідеальних художніх форм і значень, абсолютність слуху.
              Гр. Тютюнник

Про кохання М. Вінграновський писав завжди, а своєрідна антологія інтимної лірики письменника 1990 року «Цю жінку я люблю», до якої ввійшли твори більш як тридцятилітнього відрізка творчості, безсумнівно, одна з найкращих в українському письменстві книжок про Любов.

Відкривається збірка віршем «Сеньйорито акаціє, добрий вечір…».
Збірка інтимної лірики «Цю жінку я люблю»

«Сеньйорито акаціє, добрий вечір»
Сеньйорито акаціє, добрий вечір.
Я забув, що забув був вас,
Але осінь зійшла по плечі,
Осінь, ви і осінній час,
Коли стало любити важче,
І солодше любити знов…
Сеньйорито, колюче щастя,
Хто воно за таке любов?
Вже б, здавалося, відболіло,
Прогоріло у тім вогні,
Ступцювало і душу й тіло,
Вже б, здалося, нащо мені?
У годину суху та вологу
Відходились усі мости
І сказав я — вже слава богу,
І, нарешті, перехрестивсь —
Коли ж — здрастуйте, добрий вечір.
Ви з якої дороги, пожежо моя?..

Сеньйорита  -  ввічливе називання, звертання до дівчини в Іспанії та деяких інших країнах; молода дівчина, панна.

Тема: розповідь про зустріч ліричного героя з колишньою коханою, відтворення  почуттів, які спалахнули на схилі літ.
Ідея: уславлення відчуттів давно забутого  забутого кохання, яке приносило більше муки від нерозділених почуттів, ніж радості;   розкриття глибинної суті почуття любові, які не можуть стерти ні час, ні віддаль, ні вік.
Літературний рід: лірика
Вид лірики: інтимна
Жанр: ліричний вірш
 Римування: перехресне

Епітети: осінній час; колюче щастя; суха, волога година; осінній я;
Метафори: осінь зійшла на плечі; відходились усі мости;
Риторичні запитання: "Хто воно за таке любов?", "Вже б, здалося, нащо мені?", "Ви з якої дороги, пожежо моя?.."
Риторичні звертання: синьйорито акаціє;  синьйорито; пожежо моя;
Оксиморон: колюче щастя
Оксиморонна гра слів: «Я забув, що забув був Вас».
Гіпербола : вогонь по плечі
Алітерація на «с», що символізує осінній посвист вітру, шелест листя, звуки пожежі (повторюється цей звук 23 рази).
Замовчування (апосіопези):
Коли ж – здрастуйте, добрий вечір…
Ви з якої дороги, пожежо моя?..

Ліричний герой:
Ліричний герой веде розмову з акацією, коли «осінь зійшла на плечі», - він уже не юнак, а досвідчений чоловік, котрий багато чого бачив у житті. Пройшов чимало доріг, «відходились усі мости», відведені долею. І ось одного вечора зустрічає знайому акацію, яка нагадала про давнє почуття.
Він шанобливо звертається до особи давно призабутого кохання, яке приносило більше страждання від нерозділених почуттів, ніж радості. Здавалося б, усе минулося. Але ні. Загорілася в душі пожежа. І якщо на початку вірша «осінь зійшла на плечі», то тепер – «вогонь по плечі». Коханню підкоряється будь-хто.

Почуття, що  домінують у вірші:
Поезія
М. Вінграновського «Сеньйорито акаціє, добрий вечір» сумовито-іронічна й сокровенно-лірична.

Головна й домінантна ознака лірики Миколи Вінграновського — оптимістичність і емоційність світобачення ліричного героя. Його переживання завжди напружені й драматичні.
Поет осмислює любов у трьох основних вимірах. У суто особистісному (кохання як глибинна, нерозгадана таємниця серця), суспільному (любов до рідної землі, до України, до народу й просто — до людини, близької й далекої, знайомої й незнайомої) і, нарешті, у глобальних, космічних масштабах як один із законів Всесвіту, основа жаданої гармонії, джерело єдності всіх творчих, життєспраглих сил.
Про що б не писав Микола Вінграновський, він пише не з гніву й тим більше не з ненависті, а з любові. І навіть найгостріші речі зігріті якимось непотьмареним внутрішнім світом, зворушливою людяністю й добротою.

Збірки віршів:
Атомні прелюди (1962)
Сто поезій (1967)
Поезії (1971)
На срібнім березі (1978)
Київ (1982)
Губами теплими і оком золотим (1984)
Цю жінку я люблю (1990)
З обійнятих тобою днів (1993)
Любове, ні! не прощавай! (1996)

Повісті:
Роман:
Світ без війни (1958)
Президент (1960)
Первінка (1971)
Сіроманець (1977)
У глибині дощів (1979)
Літо на Десні (1983)
Кінь на вечірній зорі (1986)
Чотирнадцять столиць України (1997, історичний нарис)
Манюня (2003)
Северин Наливайко (1996)

Неподалік села Яблунівка у Білоцерківському районі стоїть пам'ятник Вінграновському
Могила Миколи Вінграновського

Тестові завдання:
1. М.Вінграновський належить до
А) поетів-шістдесятників; Б) поетів «Празької школи»; В) поетів Нью-Йоркської групи; Г) поетів «розстріляного відродження».
2.У якому із віршів М.Вінграновського постає образ колючого щастя?
А) «У синьому небі я висіяв ліс»; Б) «Прилетіли коні – ударили в скроні»; В) «Синьйорито акаціє,добрий вечір»; Г) «Чорна райдуга».
3.У якій із збірок подано і поетичні, і прозові твори?
А) «Вибране»; Б) «Атомні прелюди»; В) «Губами теплими і оком золотим»; Г) «На срібнім березі».

4.М.Вінграновський є автором історичного роману:
А) «Чорна рада»; Б) «Наливайко»; В) «Маруся Чурай»; Г)»Диво».
5.М.Вінграновський  НЕ був
А) режисером; Б) актором; В) поетом:
Г) скульптором.
6.Перу М.Вінграновського належить збірка
А) «Соняшник»; Б)  «Атомні  прелюди»;
 В) «Проміння землі»; Г) «Любов і ненависть».

7. З якого вірша взяті наступні рядки:
Вже б, здавалося, відболіло,
Прогоріло у тім вогні,
Ступцювало і душу й тіло,
Вже б, здалося, нащо мені?
А) «У синьому небі я висіяв ліс»; Б) «Прилетіли коні – ударили в скроні»; В) «Синьйорито акаціє,добрий вечір»; Г) «Чорна райдуга».
8. Який із творів має присвяту?
А) «У синьому небі я висіяв ліс»;  Б) «Синьйорито акаціє, добрий вечір»; В) «Прилетіли коні – ударили в скроні»; Г) «Чорна райдуга».
9.У якому творі важливе смислове навантаження має образ осені?
А) «У синьому небі я висіяв ліс»;  Б) «Синьйорито акаціє, добрий вечір»; В) «Прилетіли коні – ударили в скроні»; Г) «Чорна райдуга».

10. Установіть відповідність між поетичними рядками та назвами збірок, з яких вони взяті:

1. У синьому морі я висіяв сни...                            А) «Полетіли коні...»
2. Отакі-то коні – сльози на долоні                    Б) «Сеньйорито акаціє...»
3. Ви з якої дороги, пожежо моя?                         В) «У синьому небі я висіяв ліс»
4. Хто ж дасть мені хоч ніч із тих ночей?         Г) «Чорна райдуга»
                                                                                Ґ) «Балада про соняшник»


title: Прикметник

text:
17---
18 -,
15
3
5
16
2
4
3
8
14
7
9
7
11
16
12
18
3
1
16
12
10
2
17
13
6
15
6


Ліплення з пластиліну та інших мастин


title: Обряди

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Сюжетний ланцюжок до твору письменниці О.Кобилянської “Земля”


title: щоденник олександра довженка

text:
«Щоденник» О. Довженка – важливий історико- літературний документ епохи
ЩОДЕННИК – різновид мемуарної літератури, записи про переживання, думки й події в житті якоїсь людини, зроблені нею самою у хронологічній послідовності. (Такими є «Журнал» Т. Шевченка, «Записки студента» Є. Гребінки) Мемуари ( з фр. спогади) – твори, в яких автор розповідає про події з особистого та суспільного життя.
Теорія літератури
«Щоденник» О. Довженка – це приклад мемуарної літератури, де письменник занотував свої переживання, думки, події власного життя та життя  суспільства, у якому жив. «Щоденник» написаний у публіцистичному стилі.

Підсумуємо
	Тема Другої Світової війни і
                           доля    України у цій війні;
	Тема вождів – «сильних світу сього»;
	Тема жінки, матері, дружини;
	Тема майбутнього;
	Тема історичної спадщини, храмів
                             і Бога в душі людини;
	Місце і роль митця в суспільстві;
	Сни як віддзеркалення дійсності.

Проблеми твору
Цитати:
 15. ІІІ. 1942
 Війна стала великою, як життя, як смерть. Воює все людство. Ніби земна куля влетіла в якусь криваву божевільну туманність.  Війна стала життям людства. І тема війни, отже, на довгі роки буде основною темою мистецтва…
6. VІ. 1942
Німці нас не завоюють. Нас не можна завоювати. Нас і до революції ніхто не міг завоювати .
21. VІ. 1942
…Народ мій український чесний, тихий і роботящий, що ніколи в світі не зазіхав на чуже, потерпає і гине, спантеличений, обездолений в арійській катівні. Болить у мене серце день і ніч.
2. VІІ.1942
Україна наша – вічна вдова. Ми – удовині діти.

Тема Другої Світової війни і доля України у цій війні
17. ІV. 1942
Два вороги покалічили мені життя. Перший – Гітлер, що одняв у мене народ…, другий – Б., що вигнав з роботи мою жінку, зав΄язав мені творчість і пригріває у себе моїх убивць. Він же знищить, очевидно, і моє ім΄я.
31.ХІІ. 1943
…хвилями у вічному океані приходять і відходять уряди.
3. VІІІ.1945
  Чому криводухість хитренького Хрущова в'ялить мою душу і терзає її гнівом образи і обурення?  Я не Хрущову належу. Я не його прикріплений. І не Україні одній я належу. Я належу людству як художник і йому я служу.
23. VІІІ.1945
 Я почуваю себе на грані катастрофи… Позбавлений роботи, ізольований од народу, од життя. Кара, яку придумали великі люде в малості своїй, жорстокіша за розстріл…

Тема вождів – «сильних світу сього»
2. ІV. 1942
Ми одягнемо тебе в найкращу одежу і будемо цілувати тобі руки.  …Щоб краса твоя сіяла,  …що лежить в твоїй природі.
14. ХІ. 1952
Я так люблю мою Юлю, як ніби не любив ще ніколи за 25 років родинного з нею життя. Я безупинно говорю їй найніжніші слова. Милуюсь нею, весь переповнений до неї глибокою ніжністю.
… Хто послав мені любов?
11. ХІІ. 1943
 Сьогодні записав од матері десять чудесних колядок і п΄ять нових старих пісень. Так було приємно записувати. Просто сльози наверталися од радості чи зворушення…

Тема жінки, матері, дружини
5. VІІІ. 1945
Придбавши крила, людина уподібнилась не ангелу, а дияволу. Сьогодні диявол приторкнувся своїм нечистим перстом до того, з чого Бог створив Всесвіт.
 Перше, що людина зробила з божественним атомом, - бомбу для загибелі…
 Осатаніло людство.
 Новодикунська ера принесе катастрофу.
15. VІІІ. 1945
Народи почнуть зализувати рани і ставити пам΄ятники…
15. VІІІ. 1945
Закінчилась світова війна… Мир…
В крові і трупному смороді завершило людство свою трагедію винаходом атомної бомби. Атом розірвано, всесвітній гріх учинено. Бомбу кинуто…

Тема майбутнього
3. ХІІ.1943
За моїх часів у Києві зникли такі пам'ятники культури:
    Михайлівський монастир з церквою дванадцятого віку. Верхівка Ірининськиї церкви одинадцятого віку.
    Нікопольський собор, збудований Мазепою — надзвичайної краси церква в стилі українського барокко.
    Київський братський монастир на Подолі. Знамените братство з Академією, звідки вийшли перші просвітителі Росії, де вчився Ломоносов. Дзвіниця одинадцятого віку Кирилівського монастиря. Пам'ятник часів магдебурзького права на Подолі. Самсон, що роздирає лева. Києво-Печерська Лавра — Успенський собор, геніальна по красі церква, рівної якій, може, ніде немає.
    Межигірський Запорозький спас — монастир колишніх запорозьких козаків. Чимала кількість других церков старовинних на Подолі.
    Десятинна церква. Трьохсвятительська старовинна красива …

Тема історичної спадщини, храмів і Бога в душі людини
26. Х. 1943
Сьогодні я знову в Москві. Привіз з Києва стареньку свою матір. Сьогодні ж узнав од Большакова і тяжку новину: моя повість «Україна в огні» не вподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки.

Що його робити, ще не знаю. Тяжко на душі і тоскне. І не тому тяжко, що пропало марно більше року роботи, і не тому, що возрадуються вразі і дрібні чиновники перелякаються мене і стануть зневажати. Мені важко од свідомості, що «Україна в огні» — це правда. Прикрита і замкнена моя правда про народ і його лихо.

Значить, нікому, отже, вона не потрібна і ніщо, видно, не потрібно, крім панегірика.
31. І. 1945
Я народився і жив для добра і любові.
12.ХІ. 1955
Писати тільки правду, не зраджувати її ні за яких обставин. Піднести її високо і нести біля самого серця.

Місце і роль митця в суспільстві
21. ХІІ. 1943
Мене пригноблюють тяжкі передчуття, і мучать по ночах не менш тяжкі сни.
14. ІХ. 1945
Сьогодні снилося мені, що є на світі бог. Що покликав він мене до себе і повелів ангелам своїм випалити з моєї душі й вирубати огненним мечем пригноблення, смуток і страх за матір отчизну свою, і за все, що я люблю, чому служу, на що молюсь; за долю народу, за мистецтво. І ангели здерли з мене окривавлену шкіру і кинули її в огонь. Потім по його святому повелінню вони вирубали з мене талант мій і дали мені новий…15. І. 1946
Сьогодні мені снився страшний сон. Неначе в мене  були одрубані обидві руки по самі лікті. Як дивно: чому такий – от сон приснитися може людині. А вчора мені снилося, неначе мене обіймав і цілував Станіславський – небіжчик, з яким я персонально не був знайомий за його життя…
19. ХІ. 1952
… Сьогодні сон мені послала доля такий ніжний і хороший…
Сни як віддзеркалення дійсності
    «Щоденник»  О. Довженка – це документ доби, свідчення про потворну природу тоталітаризму, трагічну долю українського народу, України та її видатних синів.
Підсумок


Творча спадщина Панаса Мирного


title: Тарас Шевченко. Варіант 7

text:
          Робота  учня групи №32 ВПУ №7

                                                                        КОРОЛЯ РОМАНА
                                                                                Шкіра Н.З.

 ВПУ-7/2013р
                               …про Батьківщину та патріотизм,   про рідну мову, українську пісню, долю…
“ Свою Україну любіть. Любіть її... во врем'я люте.
“ А на москалiв не вважайте, нехай вони собi пишуть по-своєму, а ми по-своєму. У ïх народ i слово, i у нас народ i слово. А чиє краще, нехай судять люди ”

   Тарас Шевченко. “Передмова до нeздiйсненного видання “Кобзаря”, березень 1847 р.
 В остатню, тяжкую мінуту За неї Господа моліть»
                                                                                “В своїй хаті своя й правда, і сила, і воля”

  А ти, моя Україно,
   Безталанна вдово,
   я до тебе літатиму з хмари на розмову.
   На розмову тихосумну,
   На раду з тобою;
   Опівночі падатиму
   Рясною росою.

 «Сон» липень 1844 р./Петербург
 Добридень же, новий годе,
  В торішній свитині!
  Що ти несеш в Україну
  В латаній торбині?

“Три літа” грудень 1845 р./Вюніща

Ну що б, здавалося, слова...
       Слова та голос — більш нічого.
       А серце б'ється - ожива,
       Як їх почує! ..  Знать от бога

“Ну що б, здавалося, слова…”1848 р./ Косарал

…хто матір забуває,
                                                Того Бог карає
І возвеличимо на диво
                                І розум наш, і наш язик...

“Подражаніє 11 псалму” лютий 1859 р./Петербург
 Учитеся, брати мої,
  Думайте, читайте,
  І чужому научайтеь
  Свого не цурайтесь

“І мертвим, і живим…”1845 р.

 Нема на світі України,
  Немає другого Дніпра,
  А ви претеся на чужину
  Шукати доброго добра,
  Добра святого. Волі! волі!
 Дітей ваших... і не буде
  Кому помагати.
  Одцурається брат брата
  Та дитини мати.
І оживе добра слава,
                                                Слава України,
“І мертвим, і живим…”1845 р.
http://www.youtube.com/watch?v=r2SLnEY4b_8
http://www.youtube.com/watch?v=ev_qbejuJBA

         Якби ви вчились, так, як треба,
             То й мудрість би була своя.
             А то залізете на небо:
            “І ми не ми, і я не я,
             І все те бачив, і все знаю,
             Нема ні пекла, ані раю
             Немає бога, тілько я!...

“І мертвим, і живим…”1845 р.
І на оновленій землі
    Врага не буде, супостата,
    А буде син, і буде мати,
    І будуть люди на землі

«І Архімед, і Галілей» 1860 р.
Зажурилась Україна - така її доля
!
 А ми дивились, та мовчали
Та мовчки чухали чуби.
Німії, подлії раби

“Юродливий”1857 р./Нижній Новгород

А всім нам вкупі на землі
Єдиномисліє подайІ
І братолюбіє пошли

“Молитва” 1860 р./Петербург

                         “Тарасова ніч”1838 р./Петербург
Масло,1842 р.
Т. Г. Шевченко - художник
               Наша дума, наша пісня                 Не вмре, не загине
                          Не забудьте пом'янути                                 Незлим тихим словом
Встане Україна.
І розвіє тьму неволі
   Без золота, без каменю,                                                                 Без хитрої мови,А голосна і правдива,Мов Господа слово.

        СЛАВА УКРАЇНІ!
“До Основ`яненка”1839 р./Петербург
Тарас Шевченко
             1814-1861рр


title: "Марiя Заньковецька"

text:
Марiя Заньковецька
Під керівництвом Марка Кропивницького невтомно працювала над удосконаленням своєї акторської майстерності
"для мене і моїх сучасниць театр перш за все і після всього - храм… Я не можу грати те, чого не розуміє серце…"
Не стало генія української сцени 4 жовтня 1934 року.
 "Вогнем, жагою, пориванням Вона серця палила всім; Страждання граючи, стражданням  Сама була вона живим. І руки Чехова й Толстого  Благословляли їй дорогу, І Мирний голову клонив Благоговійно перед нею,  І Лисенко її любив  Співучо-ніжною душею…"М.Рильський
Дякую за увагу!


title: "Стефаник Василь Семенович"

text:
Стефаник Василь Семенович
Сухарська Ольга
Рахімова Алла
10-Б
Стефа́ник Васи́ль Семе́нович (*14 травня 1871, Русів (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) — †7 грудня 1936) — український письменник, майстер експресіоністичної новели, громадський діяч, політик. Посол (депутат) Австрійського парламенту від Галичини. Зять священика УГКЦ, посла Галицького сейму Кирила Гаморака.
Дитинство
Народився 14 травня 1871 року в селі Русів на Станіславщині (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) в сім'ї заможного селянина. Змалку був дуже прив'язаний до матері, цю любов проніс через усе життя. Батько був працьовитим, але мав непростий, інколи авторитарний характер. На освіту сина грошей не шкодував, але долю того спланував сам, не питаючи його думки. Дитячі роки пройшли в атмосфері прадавніх традицій і звичаїв Покуття, тоді ж пізнав таємничий світ народних пісень, казок, легенд, переказів, познайомився з селянським побутом. Змалечку пас овець, їздив з батьком у поле. Мав двох рідних братів (Володимира і Юрія) та двох сестер (старшу Марію і молодшу).
Освіта, участь у громадсько-політичному русі
Навчався у Русівській початковій школі (з 1878), Снятинській міській школі (з 1880), потім у польских гімназіях у Коломиї (з 1883 року) та Дрогобича (з 1891). Там зазнав чимало знущань і принижень. 1883р. Стефаник вступає до польської гімназії в Коломиї. Зі своїх перших творів Стефаник опублікував без підпису лише один вірш. У співавторстві з Мартовичем написав два оповідання: “Нечитальник” (1888) та “Лумера” (1889). У 1890р. Стефаник у зв'язку із звинуваченням в нелегальній громадсько-культурній роботі змушений був залишити навчання в Коломиї і продовжити його в Дрогобицькій гімназії. Там він брав участь у громадському житті, став членом таємного гуртка молоді, особисто познайомився з Франком, з яким потім підтримував дружні зв'язки. Після закінчення гімназії (1892) Стефаник вступає на медичний факультет Краківського університету. Однак, за визнанням письменника, з тією медициною “вийшло діло без пуття”. Замість студіювання медицини він поринає у літературне і громадське життя Кракова. Тут існувало товариство студентів-українців “Академічна громада”. Більшість студентів, які належали до нього, тягнулися до радикальної партії. До них приєднався і Стефаник. У студентські роки він особливо багато читає, пильно стежить за сучасною літературою, зближується з польськими письменниками. Стефаник-студент бере активну участь у громадському житті рідного Покуття, розширює творчі контакти з українськими періодичними виданнями, активізує свою діяльність як публіцист.
        У роки перебування Західної України під владою Польщі Стефаник жив в с. Русів, де й писав останні твори у вільну від хліборобської праці хвилину. До самої смерті не полишало Стефаника бажання “сказати людям щось таке сильне і гарне, що такого їм ніхто не сказав ще”. І на його долю випало найбільше для художника щастя — він сказав те, що хотів, і сказав так, як хотів. В тодішніх галицьких гімназіях навчання проводилося німецькою та польською мовами, українська була під забороною, у них панувала задушлива атмосфера, насаджувалися вірнопідданські погляди. На першому курсі познайомився з відомою революціонеркою Анною Павлик — сестрою М. Павлика. Саме від неї дізнався про українську літературу й боротьбу українців за свої права. Разом з іншими гімназистами-українцями працював у прогресивних таємних гуртках молоді, брав участь у культурно-освітньому русі на селі. Був виключений з Коломийської гімназії через участь у «Покутській трійці» — таємному творчому об'єднанні духовно близьких митців-земляків, до складу якої входили також Лесь Мартович та Марко Черемшина. Освіту продовжив у Дрогобичі, де свого часу навчався Іван Франко. Тут майбутній письменник знову поринув у громадсько-культурну роботу — вже як член селянської «Українсько-руської радикальної партії», заснованої 1890 року І. Франком та М. Павликом. На формування світогляду майбутнього письменника в цей час значний вплив мали ідеї М. Драгоманова, І. Франка та М. Павлика.
    По закінченні Дрогобицької гімназії вступив до медичного факультету Ягеллонського Університету в Кракові (1892). Будучи студентом, брав участь у діяльності молодіжного товариства «Академічна громада», у польських і українських студентських гуртках і літературних об'єднаннях, співпрацював з польськими видавцями. У Кракові Стефаник на довгі роки заприязнився з польським лікарем і культурним діячем В. Морачевським. У Кракові, який був на той час центром польського модернізму, знайомиться з новітніми європейськими мистецькими течіями, що позначилося на формуванні Стефаника як митця: він розпочав свій шлях із модерністського жанру поезій у прозі. У Кракові ним були написані новели «Камінний хрест», «Вечірня година», «Дорога», «Палій» та інші твори. Стефаник бере активну участь у політичній боротьбі: виступає на селянських мітингах, викриває антинародний характер державних інституцій, за що в 1895 році його заарештовують. Попри те, Стефаник і далі продовжує політичну діяльність, зокрема, 1897 року віддає багато сил передвиборній боротьбі в Галичині, агітуючи за «мужицького посла» І. Франка, стає свідком жорстоких репресій над непокірними селянами, сам зазнає переслідувань. Активно займаючись громадсько-політичною діяльністю, а також публікуючи власні публіцистичні статті і художні твори, Стефаник поступово втрачає зацікавлення медициною і зрештою у 1900 році покидає університет.

Подальші роки
Видавши в самому кінці 1900 року збірку новел «Дорога», датовану наступним роком, Стефаник залишив навчання в університеті і виїхав із Кракова. На той час стосунки з батьком, який зовсім відмовив синові в утриманні, дуже ускладнилися. літературна робота виснажувала вкрай, а заробітки з неї були мізерними. Стефаник важко переживав смерть матері, Леся Українка, зустрівшись з ним 1901 року в Чернівцях, відзначила хворобливий настрій новеліста. Протягом трьох років письменник жив у друзів, пробував писати, але написане не задовольняло, й він його знищував. Незважаючи на життєві труднощі, Стефаник не забував про високу місію громадянина-українця. Починає громадську діяльність: засновує читальні «Просвіти», як член Радикальної партії, агітує на виборах, виголошує промови на вічах. Важливою віхою в житті В. Стефаника була подорож 1903року в Полтаву на відкриття пам'ятника І. Котляревському. Крім Полтави, відвідав також Київ, Житомир та Канів, зустрівся з М. Лисенком, Лесею Українкою, О. Пчілкою, М. Коцюбинським, Х. Алчевською, М. Старицьким,Панасом Мирним, Б. Грінченком, В. Самійленком, Г. Хоткевичем, М. Вороним, І. Стешенком та іншими, вони привітали його як одного з видатних діячів української літератури. Велике враження справило на письменника відвідання могили Т. Шевченка. З неї він «поклонився всій Україні».
На відкритті пам'ятника Івану Котляревському в Полтаві, 1903 рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник,Олена Пчілка, Леся Українка,Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко.

У 1904 одружився на дочці священика, посла Галицького сейму Кирила Гаморака Ользі  були присутні Франко Іван, Мартович Лесь, Черемшина Марко, Шухевич ВолодимирОселився в с. Стецевій поблизу Русова на господарстві тестя, займався сільським господарством. Активізує громадську діяльність: як кандидат в посли австрійського парламенту, 1908 виступає в населених пунктах округу, зокрема Заліщиках, Добрівлянах, Торському, виграє вибори. З 1910 року разом з дружиною й трьома синами (Семеном, Кирилом, Юрієм) переїхав до рідного села, у якому жив до кінця свого життя. З 1908 й до розвалу Австро-Угорщини (1918) — депутат австрійського парламенту від радикальної партії. Уся його громадсько-культурна діяльність була спрямована на піднесення самосвідомості народу західноукраїнських земель, відчуття кровної спорідненості з усім українським народом. 26 травня 1908 року виступає в рейхсраті проти свавілля цензури в Галичині, захищає Мирослава Січинського. У віденському парламенті В. Стефаник підтримував волелюбні прагнення народів, що входили до складу Австро-Угорщини. Зокрема він виступив проти анексії австрійським урядом Боснії та Герцеговини.1909 взяв участь у з'їзді УРП в Тернополі. До 1918 — посол, виступав у всіляких справах оборонцем селян, був призначений цісарем Францом Йозефом І довічним членом Палати панів  Рейхсрату.

Важким для письменника став 1914 рік: почалася Перша світова війна; воєнне лихоліття збіглося з особистою трагедією: в лютому 1914 р. померла дружина, залишивши його з 3-ма малолітніми дітьми. Більше В. Стефаник не одружувався. Попри це, громадську активність не припинив. Зокрема, брав найактивнішу участь у відзначенні 100-річчя з дня народження Т. Шевченка: виступав на мітингах, присвячених відкриттю пам'ятникам поетові, в Коломиї, у Снятині, с. Вовчківці, м. Скала-Подільська та ін. У березні 1915 року за фальшивим доносом Стефаника було заарештовано, проте завдяки клопотанням Марка Черемшини невдовзі звільнено. Якийсь час Стефаник жив у Відні, де після тривалої перерви розпочав другий період своєї творчості (1916–1933).

Уважно стежив за наростанням національно-визвольного руху в Україні, покладав великі сподівання на розбудову української державності. Після розпаду Російської імперії Стефаник гаряче вітав утворення УНР. 17 листопада 1917 року, виступаючи на велелюдному вічі в Снятині, він заявив, що в Наддніпрянщині «в найбільшій величі встає новий світ; звідти йде до нас світло для нашого розвою». Він очолював урядову делегацію (65 осіб) ЗУНР, яка приїжджала у січні 1919 року до Києва у зв'язку з проголошенням Акту Злуки обох частин України в єдину соборну державу. Під час приїзду встановив зв'язки з діячами науки і культури, які посприяли виданню його творів: з 1919 року книжки Стефаника видаються в Харкові і Києві. Після громадянської війни і поразки визвольних змагань письменник болісно переживав крах своїх сподівань. Відрадою були звістки з Харкова, Канади, де публікувалися його твори, з Праги, де вони перекладалися чеською мовою. Письменник пильно стежив за подіями в підрадянській Україні, брав участь у громадському житті: очолював місцеву «Просвіту», кооперативну спілку «Сільський господар». у 1926–1927 рр. громадськість Львова, Києва відзначає 30-річчя літературної діяльності Стефаника.

Розуміючи великі заслуги Стефаника перед українським мистецьким словом, його новаторські здобутки, радянський уряд з пропагандивною метою призначив йому в 1928 р. персональну пенсію, а в 1931 р. в Харкові відзначив 60-ліття з дня його народження. Проте Стефаник у 1933 році відмовився від персональної пенсії, коли довідався про штучно створений голод і переслідування української інтелігенції. Дізнавшись про цю ситуацію, митрополит Андрей Шептицький призначив письменникові пенсію від Української греко-католицької церкви. Стефаник попросив касира видати призначену суму дрібними монетами. З великою торбиною мідяків письменник вийшов на майдан і роздав милостиню жебракам з проханням помолитися за убієнних голодом українців. Останні роки життя письменник тяжко хворів. 7 грудня 1936 року помер, похований у рідному селі.


Ольга Кобилянська - Проблема злочину і кари у повісті «Земля»


Розстріляне Відродження


Тодось Осьмачка.


Творча спадщина письменника Панаса Мирного


Микола Степанович Вінграновський


"Тодось Осьмачка"


Ольга Кобилянська «Земля».


Мойсей


Тлумачення фразеологізмів у поезії Дмитра Білоуса


title: Олесь Досітній

text:
Творчість Олеся Досвітнього
Підготувала
Студентка 33-у групи
Скега Інна

Скрипаль-Міщенко Олександр Федорович (літ. псевдонім Олесь Досвітній) народився 8 листопада 1891 року в повітовому містечку Вовча (теперішній Вовчанськ) на Харківщині в багатодітній сім'ї дрібного крамаря.
Початкову освіту здобув у земській чотирирічній школі, екстерном закінчив гімназію, вступив на фізико-математичний факультет Петербурзького університету, звідки був виключений як активний учасник революційного руху.

У роки першої світової війни перебував рядовим на фронті. За революційну агітацію в царській армії був засуджений до страти, але втік за кодон. У Сан-Франціско став кореспондентом соціал-демократичної газети "Нова рада".
На рідну землю повернувся 1918 року. Через рік вступив до КП(б)У, працював редактором газети "Галицький комуніст". За пропагандистську роботу на Галичині потрапив до варшавської в'язниці. У березні 1920 року відбув на Велику Україну. Був політкомісаром і головним редактором літературно-агітаційного поїзда "Більшовик",, редагував газети "Хліб і залізо", "Большевик в пути", "Селянська правда" і "Зірка" (Катеринослав).
Уривки з романів, повістей, оповідання, фейлетони, літературно-критичні статті друкував в журналах "Вапліте", "Червоний шлях", "Літературний ярмарок". "УЖ", "Шквал", та ін. Належав до літературних організацій "Плуг", ВАПЛІТЕ, ВУСПП.
Автор багатьох книг публіцистики, оповідань та повістей: "Новели" (1920), "Тюнгуй" (1924), "На чужині". "Чия віра краща??" (1925). "Алай", "Гюлле" (1927), "Нотатки мандрівника" (1929), ""На той бік" (1931), "Новели" (1932), романів "Американці" (1925), "Хто?" (1927), "Нас було троє" (1929), "Кварцит" (1932). Його твори видавалися російською, англійською, німецькою та іншими мовами.

 У «Нотатках мандрівника» (1929) письменник характеризує ідейно-естетичні платформи таких відомих літературних об’єднань, як «Девєтсіл» у Чехо-Словаччині та «Клярте» у Франції, а також ліві мистецькі групи Німеччини на чолі з Й. Бехером.

Першою спробою Досвітнього в жанрі епічної прози був його політичний роман «Американці» («Герої світанку»). За формою цей твір — своєрідний сплав мемуарного й хронікально-мандрівницького жанрів. Автор прагнув показати синхронний розмах революційного руху в глобальних масштабах — в Японії, Китаї, Кореї, Індії, Афганістані і навіть на Філіппінських островах.
Роман «Хто?» (1927) — художньо досконаліший, ніж «Американці». Цікавою є його композиція: про події, які відбуваються у США і Франції, читач дізнається з листів, що ними обмінюються герої. У романі «Хто?», як і в «Героях світанку», є істотні слабини. Письменник скоріше сфотографував бачене, часом недостатньо осмислене і не узагальнене, діяльність різних соціалістичних груп і течій.
Одним з найдовершеніших творів О. Досвітнього вважається роман «Нас було троє». Цей гостросюжетний твір побудований на автобіографічному матеріалі з часів перебування письменника в більшовицькому підпіллі на Західній Україні і в Польщі. Герой-оповідач у романі зливається з автором, і цим самим письменник домагається своєрідної тональності, емоційної забарвленості і невимушеної розповіді. Читач знайде тут немало яскравих малюнків з життя різних верств буржуазної Польщі, зокрема жахливі картини життя ув’язнених.

У 1924—1929 рр. був головним редактором Всеукраїнського фотокіноуправління (Харків), одним з організаторів Ялтинської та Одеської кінофабрик.
Автор сценарію фільму «Провокатор» (1927).

Поряд з успіхами на цьому шляху були невдачі напружених творчих шукань, що неминучі в розвитку будь-якого літературного процесу. Та все краще з доробку письменника витримало випробування часом. Романи й повісті Олеся Досвітнього, овіяні грозами революції і громадянської війни, посілі належне місце в розвику української пожовтневої прози.

Дякую за увагу!


title: "Сучасні літературні угрупування"

text:
Сучасні літературні угрупування
Робота
Студентки 22 групи
Борейко Катерини
 У кінці 80-х — на початку 90-х pp. XX ст. процес оновлення української літератури набув значної сили. Зміни в суспільному житті країни, зокрема розпад СРСР, відбились і в розвитку літератури. Нове покоління письменників і поетів прагнуло подивитись на навколишню дійсність по-новому, а не під кутом методу «соцреалізму». У літературі почали з'являтись нові теми, зрештою змінився і підхід до творчості.
     Отже, говорячи про українську літературу кінця XX ст., традиційно наголошують на світоглядно-мистецькому напрямі, що в останні десятиліття прийшов на зміну модернізмові,— постмодернізму як основному художньому напряму літератури 90-х років XX ст. І хоча стосовно постмодернізму і досі не припиняються дискусії, зупинимось на тому, що більшість дослідників вважає, що український постмодернізм зародився у 1980-х pp. і пов'язаний з іменами Ю. Андруховича, О. Ірванця, В. Неборака , Ю. Позаяк, В. Недоступ; І. Лучук, Н. Гончар; І. Андрусяк.
      До визначальних рис постмодернізму слід віднести поєднання різних стильових тенденцій, часткову опозиційність до традиції, універсальність проблематики, позачасовість і позапросторовість зображення, епатажність, зміну функцій автора та героя, культ незалежної особистості, потяг до архаїки, міфу, колективного позасвідомого, прагнення поєднати істини різних націй, культур, релігій, філософій, іронічність, пародійність тощо.
«Асоціація українських письменників»
Утворена 6—8 березня 1997 р. на установчих зборах АУП (118 учасників). Організація АУП має за мету подолання структурно-ідеологічного змертвіння в письменницькому середовищі України, що виникло через неспроможність керівництва Спілки письменників України  реформувати структуру та концептуальні засади Спілки письменників до рівня відповідності вимогам сучасної ситуації (як соціальної, так і світоглядної). Президентом АУП було обрано Ю. Покальчука,  після президентом АУП було обрано Т. Федюка.
«БУ-БА-БУ»
«Бурлеск-Балаган-Буфонада». Літературне угрупування, що складається з Ю. Андруховича, В. Неборака та О. Ірванця . Літературне угрупування засноване 17 квітня 1985р. у Львові.
В 1995р. у львівському видавництві «Каменяр» вийшла книга «Бу-Ба-Бу».         Літугрупування стало втіленням карнавального необароково-го мислення, притаманного метаісторичній карнавальній культурі людства. Творчість учасників Бу-Ба-Бу в межах самого літугрупування стала ситуативно-концептуальним мистецьким відгуком на суспільну рефлексію. Бу-Ба-Бу заснувало свою Академію.
«Музейний провулок, 8»
Літературний «неокласичний гурт». Виник 1990р. з ініціативи В. Бориспольця, О. Бригинця та В. Жовнорука.
У 1992р. видано колективну збірку «Гуманітарна допомога» українською та німецькою мовами.
«Нова дегенерація»
 Поетичне літугрупування, існувало у 1991 —1994 pp., складалось з трьох літераторів, вихідців з Івано-Франківської області.

У 1992 р. літугрупування видало три перші збірки названих поетів під однією обкладинкою. Загальна назва цього проекту була також «Нова дегенерація». Передмову написав Ю. Андрухович. Тексти членів «Нової дегенерації» перебувають у дискурсивній сфері неомодерних літературних практик.
«Пропала грамота»
Літературне угрупування трьох київських поетів: Юрка Позаяка, Віктора Недоступа та Семена Либоня.
 Існувала в кінці 80-х — на початку 90-х pp. «Пропала грамота» була заявлена як авангардний проект. У 1991 р. «Пропала грамота» випустила книгу з однойменною назвою.
«Червона Фіра»
Літературна корпорація харківських поетів С. Жадана, Р. Мельникова та І. Пилипчука, створена у 1991 р. Як вважає І. Бондар-Терещенко, літугрупування постало на хвилі «антисистемного» харківського андеграунду початку 90-x.Літературною концепцією «Червоної Фіри» згідно із заявами її членів став неофутуризм. Провокативно-епатажні твори червонофірівців стали своєрідним східноукраїнським аналогом літературного карнавалу Бу-Ба-Бу.
 Поєднання пародій на публіцистичні штампи з естетикою побутової перверзизації створило своєрідний стиль «Червоної Фіри», у котрому гротеск здебільшего перемагає професійну роботу з текстом.


title: "Щоденник Тараса Шевченка"

text:
Щоденник Тараса Шевченка
Подзаголовок
Щоденник Тараса Шевченка — записи Тараса Григоровича Шевченка, які він робив протягом року після одержання звістки про можливе звільнення з заслання і до приїзду в Петербург

 12 червня 1857 року почав писати «Щоденник».

   .
У Шевченковому «Журналі» сам по собі хиткий жанр щоденника стає ще більш захитаним: цей бо текст трохи щоденник, трохи подорожній нотатник, трохи «альбом», а трохи якась антологія. Не дивно, отже, що про нього й досі говорять різно.

Нещодавно Григорій Грабович назвав щоденник «інтимним твором», а Григорій Костюк зарахував автора до тих, які пишуть свої щоденники «обдумано, з розрахунком на публікацію. У таких записах вони оминають свідомо різні особисті, побутові, часто прикрі й негативні деталі». Майже всі коментатори схиляються до визначення «Журналу» як інтимного щоденника.

Куди раніше Михайло Могилянський зайшов у цьому напрямі таки дуже далеко, твердячи, що Шевченко створив, мабуть, найчеснішу, найодвертішу книгу на світі, в якій він оповідає про кожний момент свого життя, нічого не приховуючи. А піонер наукового шевченкознавства, Сергій Єфремов, твердив: «Видко, що людина ані трохи не позувала, не рисувалась, не кокетувала перед собою, як це досить часто буває навіть у найінтимніших записках.»
 Шевченко, передовсім, передбачував принаймні двох справжніх читачів. «Михайлові Лазаревському замість листа пошлю ці два зшитки мого журналу, хай читає з Семеном Артемовським, дожидаючи мене». І справді, 12 липня 1858, Шевченко подарував рукопис «Журналу» Михайлові Лазаревському з нагоди його іменин. Лазаревський оправив рукопис у сап’ян гарного жовтуватого кольору з витисненими рамками.

Вже на перших сторінках Шевченко заявляє, що «сатана так і шепоче на вухо: «пиши, абищо бреши, скільки душі завгодно. Хто тебе буде перевіряти? І в шканечних (морських) журналах брешуть, а в такому, хатньому, і Бог велів». Коли б я свій журнал до друку лагодив, то хто зна, чи не спокусив би лукавий ворог правди, але я, як сказав поет наш,Пишу не для мгновенной славы,Для развлеченья, для забавы,Для милых искренних друзей,Для памяти минувших дней.»
 Одна з можливих причин того, що «Журнал» написаний російською мовою — це ті знайомі й незнайомі «искренние друзья». Передбачуваний читач «Журналу» тільки подекуди сходився з уже дійсними читачами Шевченкової української поезії. Ми ж знаємо, що деякі з цих останніх дуже дорікали Шевченкові  за мову цього «інтимного» тексту. А коли ми вже при мові «Журналу», то неможливо не погодитися з тими дослідниками, які твердять, що Шевченкові було природніше писати свій щоденник російською мовою, бо він жив у чужому середовищі, «де урядовою й товариською мовою була мова російська. Висловлювати нею думки стало для нього річчю звичайною».

Шевченко писав свій «Журнал» від червня 1857 до травня 1858 року, в особливо неспокійний період життя: чекання на офіційний документ звільнення з Новопетровської кріпости, довга зупинка в Нижньому Новгороді через «непорозуміння» (з боку влади — цілком навмисне) щодо дозволу жити в Петербурзі, коротка хвороба а Москві і, врешті, перші місяці життя в «рідній» столиці. Отже, текст можна умовно поділити на чотири частини, залежно від даних умов його писання: - Новопетровське;- плавба Волгою до Нижнього Новгороду; - Нижній Новгород;- Москва і Перербург.

Перша частина «Журналу» писана, — коли поетове життя проходило у бездіяльності й розпачливій нудьзі чекання — літературно найповніша й найвибагливіша. Друга частина стає подорожнім нотатником, все ще високолітературним, з живими, влучними спостереженнями міст, краєвиду й людей та метафоричними перевтіленнями цих спостережень у світ мови
Записи, отже, проходять в оберненій пропорції до різноманітности щоденних подій; і коли поет зовсім поринає у життя Петербургу, особливо коли починає займатися вимріяною «акватінтою», щоденник раптом обривається. Можливо, що текст нарешті ковтають не тільки обіди, але щось куди важливіше — поезія. Адже вона таки повертається до поета: народжуються могутні твори його пізньої доби, які остаточно перемагають спокусу. Запис поезії «Сон» («На панщині пшеницю жала»), що її Шевченко переписав у «Журнал», коли рукопис уже був у Лазаревського, себто два місяці після останнього «щоденникарського» запису — можна вважати, з цього погляду, за символічний.


title: "Т.Г.Шевченко"

text:
Презентація на тему: Т.Г.Шевченко
Підготував
 л-ст Голик Б.С.
Тарас Григорович Шевченко
(1814 - 1861)

Тарас Григорович Шевченко народився 25 лютого 1814р. в с. Моринці Звенигородського повіту Київської губернії.
Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки.
1822р. батько віддав його “в науку” до кирилівського дяка. За два роки Тарас навчився читати й писати, і, можливо, засвоїв якісь знання з арифметики.
    Після смерті у 1823р. матері і 1825р. батька Тарас залишився сиротою. Деякий час був “школярем-попихачем” у дяка Богорського. Вже в шкільні роки малим Тарасом оволоділа непереборна пристрасть до малювання.
Літературна та художня діяльність

Творчість Шевченка — багатогранна, як його талант. Літературна спадщина Шевченка обіймає велику збірку поетичних творів («Кобзар»), драму «Назар Стодоля» і 2 уривки з інших п'єс; 9 повістей, щоденник та автобіографію, написані російською мовою, записки історично-археологічного характеру («Археологічні нотатки»), 4 статті та понад 250 листів. З мистецької спадщини Шевченка збереглося 835 творів живопису і графіки, що дійшли до нас в оригіналах і частково у гравюрах та копіях. Її доповнюють дані про понад 270 втрачених і досі не знайдених мистецьких творів.
Рання творчість
 До ранньої творчості Шевченка належать балади «Причинна» (1837), «Тополя» (1839) й «Утоплена» (1841), що мають виразне романтичне забарвлення. Поетичним вступом до «Кобзаря» (1840) був вірш «Думи мої, думи мої», у якому, висловлюючи свої погляди на відношення поезії до дійсності, Шевченко підкреслив нерозривну єдність поета зі своїм народом. Із цим віршем тематично споріднена поезія «Перебендя», у якій відобразилися думки молодого Шевченка про місце поета в суспільстві. Особливе місце серед ранніх творів Шевченка посідає соціально-побутова поема «Катерина» — хвилююча розповідь про трагічну долю української дівчини, яку знеславив московський офіцер.
Т. Шевченко. «Катерина». 1842
Творчість останніх років життя
Десятирічне заслання вимучило Шевченка фізично, але не зломило його морально. Після повернення поета на волю починається останній етап його творчості (1857 — 1861). Розпочинає його поема «Неофіти», написана в грудні 1857. Незакінчена поема «Юродивий» (1857) Оглянувши пройдений доти життєвий шлях, Шевченко написав ліричний триптих «Доля», «Муза» «Слава» (1858). Тема циклу — самоусвідомлення поетом своєї творчості
Наприкінці життя Шевченко почав перекладати «Слово о полку Ігоревім» (1860), та встиг перекласти лише два уривки — «Плач Ярославни» і «З передсвіта до вечора». Свій останній поетичний твір, вірш «Чи не покинуть нам, небого», Шевченко закінчив за 10 днів до смерті.
«І мертвим, і живим,
 і ненародженим…»
Історія написання

Твір написаний Т. Шевченком 1845 р. у В’юнищі, його автограф міститься в альбомі «Три літа». На відміну від усіх відомих послань, цей твір вражає всеохоплюючими масштабами адресатів: це й усі минулі покоління українців («мертві»), і Шевченкові сучасники («живі»), і далекі нащадки («ненарожденні»), українці, що мешкають у своїй землі, і ті, кого доля завела в далекі краї — до кожного звернене слово поета-пророка. Характер послання сам автор визначив як «дружнєє», хоча лунають у ньому гострі, палкі слова, звернені до тих, кому дано можливість вершити долю України.
Головна проблема твору — це обов’язок інтелігенції перед народом.У творі органічно поєднується гостра критика ліберального панства із закликом до передової дворянської інтелігенції брататися з народом. У посланні зафіксовано такі, тоді ще далеко не усвідомлені суспільною думкою, риси лібералів, як демагогія, фальшивий патріотизм і народолюбство. Гострою критикою тавроване плазування доморощених лібералів перед іноземщиною, бездумне бажання перенести «великих слів велику силу» з «чужого поля» на рідну землю.
Твір піднімає широкий спектр проблем: походження українців, правдиве прочитання історії України, мова як один із засобів національної самоідентифікації, стосунки між суспільними верствами, умови створення та шляхи розвитку гармонійного українського суспільства.
Твір починається вступом, який перегукується філософською думкою з віршем Г. Сковороди «Всякому місту — звичай і права»:

Т. Шевченко Г. Сковорода
І смеркає, і світає, Всякому городу нрав и права;
День Божий минає, Всяка имеет свой ум голова;
І знову люд потомлений Всякому сердцу своя есть любовь,
І все спочиває. Всякому горлу свой есть вкус каков,
Тілько я, мов окаянний, А мне одна только в свете дума,
І день і ніч плачу А мне одно только не йдет с ума.
На розпуттях велелюдних…
Поет любить свою Україну, бажає їй добра, розуміє, що правда з «чужого поля» не зросте на нашій землі, бо «в своїй хаті своя й правда, і сила, і воля». Дворянство, розпещене й примхливе, вивчене в чужих землях, повинно нарешті усвідомити свій нерозривний зв’язок з Україною, адже рідну землю, Дніпро, гори, які є найбільшим багатством кожного українця, не купиш, не забереш
 із собою закордон.
Поет виражає складну гаму почуттів до таких «патріотів»: він то вибухає гнівом, то проникливо просить усвідомити необхідність об’єднатися всім суспільним верствам для майбутнього блага України.

У кінці поеми-послання поет благає:
                               «Обніміте ж, брати мої,
                                Найменшого брата»,
бо в основі української душі є любов до людини, заповідана Ісусом
Cон
Поема «Сон» — перша політично-сатирична поема у творчості поета.
 Поему "Сон" Тарас Шевченко написав після повернення з України, вражений стражданнями земляків. У цьому творі автор найповніше виразив політичні вимоги покріпаченого селянства. «Сон» написаний від першої особи у формі розповіді. Це дало авторові змогу виразити власне ставлення до зображуваних подій. Художній прийом сну, обраний Шевченком, допомагає і розкриттю ідейно-тематичного змісту поеми, і жанровим особливостям, бо життя, змальоване у творі, дійсно нагадує сон, оскільки суперечите усім реаліям.
Образ оповідача в поемі наближений до автора і є виразником його думок, його ставлення до подій, відтворених у поемі. Оповідач ніби пролітає у сні над безмежними просторами України і Росії, де спостерігає страшні картини життя народу, знущання поміщиків, чиновників, царя. Ці картини начебто витвір сонної уяви (таке сниться лише юродивим та п'яницям). Як самостійний персонаж оповідач бере безпосередню участь у всіх подіях, про які розповідає.
 У першій частиш оповідач прощається з «безталанною вдовою» Україною, яку спочатку змальовано як земний рай, оповитий красою, а потім як пекло, у якому панують жорстокість і деспотизм:

Латану свитину з каліки знімають,
З шкурою знімають, бо нічим обуть
Княжат недорослих; а он розпинають -
Вдову за подушне, а сина кують,
Єдиного сива, єдину дитину,
Єдину надію! в військо оддають!
Бо його, бач, трохи! а онде під тином
Опухла дитина — голоднее мре,
А мати пшеницю на панщині жне.
Епіграф розкриває бажання автора розказати людям правду про суспільство зла і насильства.

Картини страждання гноблених протиставляються зображенню мізерності царського палацу, його підданих. Царське подружжя змальовується як потворні непривабливі істоти.

Засобами сатири у поемі є гротеск, сарказм та іронія.

Поема "Сон" — перший в українській літературі твір політичної сатири, Форма сну не тільки не затіняє викривального змісту, а наче підкреслює нереальність такого жахливого існування людини.
Заслання підірвало здоров'я Шевченка. На початку 1861р. він тяжко захворів і 10 березня помер. Незадовго до смерті написав останній вірш — “Чи не покинуть нам, небого”.
     Похований був на Смоленському кладовищі. Через два місяці, виконуючи заповіт поета, друзі перевезли його прах на Україну і поховали на Чернечій (тепер Тарасова) горі біля Канева.
Дякую за увагу!


ОЛЕГ ЧОРНОГУЗ. КНИГА ВЕСЕЛИХ ПОРАД


СКЛАДНІСТЬ І СУПЕРЕЧЛИВІСТЬ ХАРАКТЕРУ ЧІПКИ — ГОЛОВНОГО ГЕРОЯ РОМАНУ, ЙОГО ЕВОЛЮЦІЯ ВІД ПРАВДОШУКАЧА ДО РОЗБІЙНИКА. ТИПОВЕ Й ЕКСТРЕМАЛЬНЕ В ДОЛІ ГЕРОЯ


Микола Хвильовий - Новела «Я (Романтика)»


Ольга Кобилянська повість "Людина"


Празька школа українських поетів


Про затвердження Концепції літературної освіти


title: Олександр Довженко

text:
ОлександрДовженко
(1894-1956)

Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 року в селянській родині на Чернігівщині, у мальовничому містечку Сосниця. Дитинство його проходило серед казкової природи Придесення, колоритних постатей, житейських трагедій і свят своїх земляків.
Сім’я, в якій народився Олександр Довженко, – найяскравіша ілюстрація тяжкого становища українського села кінця 19-о – початку 20 століття. З 14-и дітей у сім’ї вижили тільки він і сестра Поліна. Четверо братів – Іван, Сергій, Лаврентій, Василь – померли в один день.

У 1923 р. повернувся до Харкова й незабаром став відомим як художник-ілюстратор «Вістей», автор політичних карикатур, який підписувався псевдонімом «Сашко». О. Довженко належав до літературних організацій «Гарт» та «ВАПЛІТЕ».
Протягом 1926—1933 pp. він працював на Одеській кінофабриці та Київській студії художніх фільмів.

У 1930р. О. Довженко зняв картину «Земля», яка вивела українське мистецтво на широкі міжнародні терени й принесла митцю світову славу.

Цього ж року разом зі своєю дружиною і надалі режисером усіх його фільмів Ю. Солнцєвою митець виїжджає в тривале закордонне відрядження.

Чарлі Чаплін зазначав: «Слов'янство поки що дало світові в кінематографії одного великого митця, мислителя і поета — Олександра Довженка».

Довженко та знімальна група під час роботи над фільмом «Земля»
У 1957р. з'явилася друком збірка повістей митця «Зачарована Десна», від якої фактично почався «відлік» письменницької слави.
 За своє творче життя О. Довженко поставив 14 ігрових і документальних фільмів, написав 15 літературних сценаріїв і кіноповістей, дві п'єси, автобіографічну повість, понад 20 оповідань і новел, ряд публіцистичних статей і теоретичних праць, присвячених питанням кіномистецтва.
Його кінопоеми «Звенигора» 11928) та «Арсенал» (1929), кіноповість «Земля» (1930) були визнані світовою кінокритикою шедеврами світового кінематографа, а Довженко — першим поетом кіно.
Низку кіноповістей О. Довженка було екранізовано після його смерті: «Повість полум'яних літ» (1944, 1961), «Поема про море» (1956, 1958), «Зачарована Десна» (1956, 1957).


Скоромовки та чистомовки


title: "Розвиток літератури другої половину ХVІІ ст. першоі половини 18ст"

text:
Розвиток літератури. Другої половину ХVІІ ст. першоі половини 18ст.
Поширення грамотності серед населення сприяло розвитку книгодрукування. Найбільшою друкарнею в Україні з 13 існуючих була Києво-Печерська. Серед випущених нею книг відома, зокрема, «Іфіка ієрополітика» (1712 р.), у якій пояснювалися норми поведінки. Видавалися релігійні трактати, букварі та інші книги.
На західноукраїнських землях продовжувала діяти Львівська братська друкарня. Вона видавала букварі та інші книжки. Значний внесок у розвиток книгодрукування зробили Почаївська та унівська друкарні.
Прикметною рисою книгодрукування, попри заборони Синоду російської православної церкви, стало зростання друку світської літератури. А запроваджений за Петра І гражданський шрифт зробив книжки більш доступними для широкого кола читачів.

Із другої половини ХVІІ ст. розпочався період піднесення літературної творчості. Для літератури цього періоду характерними були такі риси:
— зберігався зв’язок літератури з релігійним світоглядом;
— мистецтво слова поступово ставало самостійною галуззю творчості;
— усе виразніше виявлялися світські й естетичні функції літератури, вироблялися нові форми і способи художньо-словесного зображення;
— головна увага письменників зосереджувалася на людині, а також її зв’язку з Богом, утверджувалися нові жанри художньої літератури.
Друга половина ХVІІ ст. — це період розквіту української літератури стилю бароко.
Найбільш яскраво барокові риси проявляються у поезії. Поетичні твори цієї доби різноманітні: він громадсько-політичних до ліричних.
Громадськополітична поезія пов’язана з Національновизвольної війною під проводом Б. Хмельницького та Руїною. У цих творах змальовуються історичні події, дається їх аналіз, висловлюються різноманітні точки зору. Відомі такі твори: «Висипався хміль із міха», «Похвала віршами Хмельницькому от народа малоросійського», «Чигирин» тощо.
Творцями релігійнофілософської поезії були представники духівництва — Л. Баранович, В. Ясинський, Д. Туптало, С. Яворський, Ф. Прокопович та інші. У творах цих авторів порушувалися морально-етичні проблеми. У поезії цього напряму найбільше проявляється стиль бароко — символіка, алегорія, гра слів, ускладнені асоціації, натуралістичність деталей. Найбільшу поему (23 тис. рядків) на релігійну тематику склав І. Максимович «Богородице Діво».
Д.Туптало
У руслі бароко розвивалася і панегірична поезія. Найвідомішими її представниками були І. Величковський, Л. Баранович.
Великою популярністю користувалися епіграми. Серед найкращих епіграфістів були Л. Баранович, І. Величковський, Д. Братковський, К. Зіновіїв. В епіграмах часто перепліталися релігійнофілософські та побутові сюжети.
Найкращі вірші ліричної поезії написані С. Климковським, І. Бачинським, Д. Левицьким, І. Мазепою, Л. Барановичем. Жанрово ця поезія дуже різноманітна — це і опис соціальнопобутових явищ, і опис природи, і любовні елегії. Вона наповнена народними образами та символами. Любовна поезія тісно пов’язана з піснею.
Значної популярності набула й сатирична віршована література. У рукописних збірках поширювалися вірші К. Зінов’єва (370 віршів) та І. Некрашевича («Ярмарок», Сповідь»). У них відтворювалися колоритні побутові сцени, висміювалися вади суспільства, прославлялася чесна праця хлібороба і ремісника.
Л.Баранович
Серед прозової літератури найбільше значення залишається за полемічною богословською. Серед найвидатніших полемічних творів можна виділити «Фундаменти», «Бесіда» І. Галятовського, «Нова міра старої віри» Л. Барановича, «Навіти» анонімного автора.
До богословської літератури належать і проповіді. Їх автори використовують багато художніх прийомів, вдаються до порівняння, алегорій, метафор тощо. У своїх проповідях вони викривають хворі місця суспільства, засуджують аморальні вчинки, дають настанови щодо правильного життя. Так, вони схвалювали вірність православ’ю, прагнення до миру, злагоди та спокою, засуджували заздрість, підступність, зрадливість, лицемірство, невдячність, жадобу, моральну розпусту. Найвизначнішими його творами були «В істинній вірі», «Мир з богом людині» І. Гізеля. Також збірки проповідей видав і Л. Баранович «Меч духовний» і «Труби словес проповідних». Крім того, проповідями уславилися Д. Туптало, С. Яворський, Ф. Прокопович та інші.

Продовжує розвиватися й агіографічний жанр (опис житій святих). Переробляються житія популярних святих, виникають оригінальні бароковські переробки житій князів, використовуються давні легенди «Києво-Печерського патерика». Найвидатнішою пам’яткою цього жанру є чотиритомна збірка житій святих Д. Туптала.
Від середини ХVІІ ст. у літературі набув поширення жанр езопівської байки. Її вивчали в школах, розповсюджували в рукописних збірках. Згодом ці байки сприяли формуванню нової української літератури.
Великий пласт літературного доробку складає історична література. Серед неї слід виділити «Синопсис» — короткий нарис історії України та Московії від найдавніших часів до останньої чверті ХVІІ ст. (автор невідомий).
У ХVІІІ ст. в українському суспільстві існував великий інтерес до подій Національновизвольної війни. У 1702 р. з’явився перший такий твір — «Літопис Самовидця», створений одним із діячів часів Руїни Р. Ракушка-Романовським. Найпопулярнішими творами стали праці С. Величка і Г. Грабянки. У ХІХ ст. їх твори називали літописами, хоча насправді це були типові історичні твори ХVІІІ ст., написані у барочному стилі. У своїх творах «Сказання про козацьку війну з поляками» та «Повість літописна про малоросійські та частково інші події» С. Величко докладно описав події української історії з 1648 до 1700 р.

Він наголошував на справедливості Національновизвольної війни, гостро засуджував чвари і міжусобиці, що мали місце в роки Руїни.
У 1710 р. Г. Граб’янка написав твір «Дійствія презільної брані» («Події визначної війни»), у якому основну увагу приділив висвітленню подій Національновизвольної війни. Він мав велику популярність серед козацької старшини і поширювався у рукописних списках. Г. Граб’янка наголошував на винятковості козацького стану і доводив історичність права на власну державність.

Рукописна сторінка «Літопису Самовидця»
Публіцистично-богословські твори
Українська літописна та історична проза
Найвідоміші пам'ятки
Козацькі літописи
Найвідомішим явищем історичної літератури першої половини XVIII ст.

Літопис Самовидця
Автором вважають Романа Ракушку-Романовського, військового та політичного діяча часів Руїни.
Найдавніший з-поміж великих козацьких літописів. У ньому описуються події від 1648 р. по 1702 р. Твір написаний українською мовою, близькою до народної (ймовірно, 1702 р.). Поширювався у списках.
Джерелами були різні документи, книги й літописи, свідчення сучасників та очевидців подій.
Автор позитивно ставиться до Визвольної війни, подає хрестоматійну картину її причин, однак не схильний ідеалізувати цю війну та її вождів. Самовидець не сприймав союзу Б.Хмельницького з Іслам-Ґіреєм ІІІ, був пригнічений тяжкими жертвами і спустошеннями України часів Руїни. Чимало уваги він приділяє і запорозькому козацтву, насамперед І.Сірку, але його ставлення до запорожців є стриманим.
Літопис Григорія Граб'янки
Створено в Гадячі 1710 р. Другий з-поміж великих козацьких літописів. Написаний церковнослов'янською мовою. Розповідає про події від найдавніших часів до 1709 р. - поразки Івана Мазепи та обрання гетьманом Івана Скоропадського. Головна увага приділена перебігові Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького. Автор, творячи літопис, простудіював велику кількість документів і найрізноманітніших історичних праць своїх сучасників та попередників, покладався також на народні перекази. Можливо, цим пояснюється надзвичайна популярність Граб'янкової книги, свідченням чого є десятки списків, у яких, власне, й поширювався літопис.
Літопис Самійла Величка
Твір Величка є найвизначнішим явищем козацького літописання. Мова літопису - книжна українська. Літопис складався з двох частин: опису подій від 1648 р. по 1660 р. та від 1660 р. по 1700 р. Дійшов до нас пошкоджений, без закінчення і з прогалинами, особливо в першій частині. Рукопис Самійла Величка супроводжено десятьма портретами гетьманів, містить безліч документів, поетичних текстів.
Титульний аркуш літопису Самійла Величка
"Музична граматика" М. Дилецького. 1723 р.
Титульний аркуш книжки Й. Галятовського "Ключ розуміння"
Дякую за увагу…
Підготувала Федик Ірина
Тернопіль 2013


title: Марійка Підгірянка

text:
Марійка Підгірянка
“Співанка про  місяці”.
” Що я люблю”.
 “Діти й ластівка”.
Читання 3 клас
Презентацію підготувала
вчитель  І категорії
Макіївської ЗОШ 3№ 5
Славгородська К.О.
Фонетична розминка.

О-о-о -Яєчко одно Знесла курочка чорненька. Знайшла дівчинка одненька -О-о-о -Яєчко одно.
Фонетична розминка.

А-а-а,А яблучка два, Два яблучка червоненькі Несе донечка для неньки,А-а-а,Аж яблучка два.
Гра “ Встав букви”.

- е - о
- і - - а
- а - а
о - о- о
 о - о - а
 а - - а
Прочитати речення відповідно до знаків.

Оля читає маленькій сестричці цікаві вірші Марійки Підгірянки
(. ? ! )
Гра “ Скоротіть речення”.

Оля читає маленькій сестричці цікаві вірші Марійки Підгірянки.
Повідомлення теми уроку.

Ходить,

Скажи мені,

Скажу,
мати,

діти,

ходить
де йде

зима

вам

казку.

сонце спати.

гаєм.
Марійка Підгірянка1881-1963

Народилась поетеса у с. Білі Ослави на Івано - Франківщині у сім’ї лісничого. Марійка закінчила лише двокласну школу ( у сім’ї не було грошей) та зайнялась самоосвітою. У 15 років склала іспит за восьмикласну жіночу школу, а в 19 років за жіночу вчительську семінарію. 40 років працювала вчителькою. Підписувалась під своїми віршами “ бабця Клапця”.
Марійка Підгірянка“ Що я люблю”.

Словникова робота.
несу
пасу
бачу
люблю
матуся
батько
вчитель
земля
Аналіз змісту вірша.

- Кого дитина любить вдома?
- Що ще любить поза домівкою?
- Чому дитина все це любить?
- Як ви розумієте вислів “ повні добра і краси”?
- Як автор називає землю?
- Що любите ви у житті? А у своєму краї?
- Яка головна думка вірша?
Відгадайте загадку.

Стоїть дуб, на ньому 12 гілок, а на кожній гілці по 4 гілочки, а на них по – 7 жолудів.
З’єднай слова.

Зима -

Літо -

Весна -

Осінь -

ясний день.

час жнив.

свято природи.

холодна, неприємна пора.

Прочитай “переплутані” слова.

жовтопад              листень

 грусень               вередень

лютень                березий
М.Підгірянка “ Співанка про місяці”.

- Які характерні ознаки кожного місяця описала поетеса у творі?
 - У якому значенні вжито вирази: прямому чи переносному?
- Опис якого місяця вам сподобався найбільш?
Відгадайте загадку

Я побачив уві сні
Хатку пташу на стіні.
Хто скоріше відгадає,
Птах який цю хатку має?
Аналіз змісту.

 Якою була ластівка?
 Чого боялась пташка?
 З чого видно, що діти раділи прильоту пташки?
 Як вони переконували ластівку?


Дмитро Луценко


Шевчук


Олег Чорногуз. «Як поводитися в кіно».


Осип Турянський . "Поза межами болю"


title: Складання тексту-розповіді з елементами опису.Краса осіннього саду

text:
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru
http://aida.ucoz.ru


Шевчук Валерій Олександро вич


Микола Вороний та його поема «Євшан-зілля»


Пам'ятники Тарасові Шевченку


Що значить для сучасного українця «Кобзар» Т.Г.Шевченка
План роботи
«Кобзар» – духовна Біблія  України.
Видання «Кобзаря» в Україні.
Особистість поета в «Кобзарі».
«Кобзар» в житті українців.
«Кобзар» Т.Г.Шевченка – духовний заповіт молоді.
Мета презентації
З'ясувати значення «Кобзаря» в українській літературі.
Поглибити знання про різні видання книги.
З'ясувати особистість поета в «Кобзарі».
Визначити роль «Кобзаря» в житті українців.
Актуальність духовної Біблії для молоді.
«Кобзар» – духовна Біблія  україни
"Кобзар" - книга, що врятувала націю"
«Коли б мені прийшлося одним словом схарактеризувати поезію Шевченка, то я сказав би: се поезія бажання життя. Свобідного життя, всесторонній, нічим не опутаний розвій одиниці і цілої суспільності, цілого народу, – се ідеал Шевченка, котрому він був вірним ціле життя».
І.Я.Франко
Видання «Кобзаря» в Україні
Яких тільки нема "Кобзарів". Від півтораметрового до найменшого за форматом - 6 на 5 см. При житті Шевченка їх вийшло три.

Видання «Кобзаря» в Україні
Уперше «Кобзар» видано 1840 у Санкт-Петербурзі за сприяння Євгена Гребінки. У збірку ввійшло всього вісім творів.

Вихід«Кобзаря», навіть урізаного царською цензурою, — подія величезного літературного й національного значення. З першого виступу в літературі Шевченко визначив своєю творчістю шляхи подальшого розвитку української мови та літератури.
Особистість поета в «Кобзарі»
Дивовижна доля цієї книги. Поезії, що входять до неї, складались на тернистих дорогах поетового життя, писались то в мандрах, то в казематах, мережились при світлі білих ночей Півночі і в пісках закаспійських пустель, під самотнім сонцем вигнання. Хоча більшість поезій написані поза межами рідного краю, наскрізно струменить у них світлий образ Дніпра і мріє синя далеч українських степів.

«Кобзар» в житті українців
Книга від початку і до кінця перейнята вогнем, може найсильнішого поетового почуття:
Я так її, я так люблю
Мою Україну убогу,
Що проклену святого Бога,
За нею душу погублю!

Особистість поета в «Кобзарі»
У "Кобзарі" поет висловив  насамперед самого себе, свою особистість. Від першого й до останнього рядка книга виповнена індивідуальним поетовим почуттям. Тут його, Шевченка, щира й беззахисна у своїй відкритості душа. Тут думки - ним вистраждані, кривди - ним пережиті, тут картини саме його, Тарасового, дитинства. І мова його, і тільки йому властивий тембр голосу.

«Кобзар» в житті українців
І досі ця Велика книга промовляє до нас, кличе до активного життя, не думати тільки про "шмат ковбаси", бо ж:
Страшно впасти у кайдани
Умирать в неволі,
А ще гірше - спати, спати
І спати на волі.
«Кобзар» в житті українців
Власне, найголовніше значення книжки, що автор не дав і не дає своєму народові заснути духовно. Він кличе нас згадати свою історію, часи долі, послідовно відстоює ідею державної самостійності України.
То що ж це за книга "Кобзар"?
У ньому зупинено час
Безцінний минулого дар
Що житиме вічно для нас!

«Кобзар» в житті українців
Кожен, хто відкривши цей томик "Кобзаря" з чудовими ілюстраціями народного художника Василя Касіяна, вживеться в багатющий світ його образ і всягне в його розпечені надра, відчує, що книгу цю написала людина, яка воістину вистраждала свої відкриття, людина, яка по крутизнах життя піднеслась до вершин мудрості, на верхогір’я людського духу.
«Кобзар» в житті українців
В "Кобзарі" мовби акумулювався духовний набуток поколінь, в ньому, крізь людський біль, крізь індивідуальне, раз ураз проступає вселюдське, біблейська далеч історії тут мудро гомонить із сьогоденням. У цьому розумінні "Кобзар" - книга невичерпна, книга - на віки. Нові прийдущі покоління знаходитимуть в ній синтез народного і вселюдського досвіду, як ми знаходимо його у книгах древніх, що вік їхній вимірюється тисячоліттями.

 Кобзарю, тебе своїм сучасником звемо
Кобзарю! Знов до тебе я приходжу,
бо ти для мене совість і закон ...
Кобзарю мій! Поете мій високий!
А як же ти поезії писав? –
„Я не писав. Я плакав і сміявся.
Благословив і проклинав
Сказати правду, мало турбувався,
як я при цьому збоку виглядав".
Ліна Костенко
«Кобзар» Т.Г.Шевченка – духовний заповіт молоді.
Сьогодні «Кобзар» Тараса Григоровича Шевченка – дуже актуальний і сучасний співрозмовник молодих. Наче до теперішніх юнаків і дівчат звертався він, закликаючи до пізнання історичних коренів, моральних естетичних криниць народу. Наче нам, молодим, адресовані слова: «Якби ви вчились так, як треба, то й мудрість би була своя».


title: Олександр Довженко - відомий у світі кінорежисер, засновник поетичного кіно

text:
1934
1941
-
1949
1949
1949
-
1959
1959
-


ПАМ´ЯТНИКИ КНИЗІ


Розвиток літератури у 20-30 роки


title: Степан Васильченко. Турбота письменника про українських дітей. Оповідання «У темряві»

text:
Степан Васильченко.  Доброзичливий гумор у творах про дітей і для дітей. Оповідання «Свекор». Атмосфера в українській родині – світ добра, любові, взаємоповаги й турботи
Мета уроку
ознайомити учнів з життєвим і творчим шляхом С. Васильченка; розвивати вміння виразно читати та переказувати оповідання, визначати його ідейно-тематичне спрямування, характеризувати образ головного героя; виділяти основну думку в творі, грамотно висловлювати власні спостереження, дискутувати, відстоювати власну точку зору; формувати кругозір, світогляд; виховувати почуття пошани до творчості С. Васильченка; любові, взаємоповаги в родині; прищеплювати учням риси доброти, чуйності, турботливого ставлення до людей.
Епіграф до уроку
Добрі діти — батькам вінець, а злі діти — кінець
Народне прислів’я

04.05.2014
3
Проблемне питання
Чи повинні ми вказувати на недоліки батьків?

04.05.2014
4
Степан Васильченко (Панасенко)
Народився 8 січня 1879 року в м. Ічня на Чернігівщині.
Чимала родина Панасенків — усіх було восьмеро —тулилася в старій, скособоченій хаті. Батько був чоботарем. В хаті Панасенків любили Шевченкового «Кобзаря» і Гоголевого «Тараса Бульбу». Часом тут лунали пісні — «Ой, наступала та чорна хмара», «За Сибіром сонце сходить»
	П’ять років ходив Степан до початкової школи в Ічні. І закінчив її найкращим учнем. Шістнадцятилітній Степан їде вчитися до Коротишівської учительської семінарії.
	Осінь 1898 року. Село Потоки під Каневом. Тут по закінченні семінарії опинився молодий учитель.
	Для дорослих молодий учитель організував вечірні класи. А згодом утворив аматорський драматичний гурток. У 1904 році Степан Васильович вступає до Глухівського учительського інституту, який не закінчив.

Письменник давно мріяв потрапити в робітниче середовище. Він добивається переведення в село Щербенівку на Донбасі. Але його разом з іншими вчителями за куркульським доносом арештовують, запроторюють до бахмутської тюрми. Учителювати йому заборонили. Поїхав до матері в Ічню. Васильченко живе з приватних уроків. У перші роки вчителювання Васильченко веде щоденник — «Записки вчителя», нотуючи туди все пережите й бачене. В ньому подибуємо цікаві епізоди, які згодом письменник розгорне в новели, повісті.

04.05.2014
7
В Ічні Васильченко по-справжньому взявся до літературної творчості. Улюблений жанр письменника — оповідання.
Редакція газети «Рада» запропонувала Васильченкові постійну роботу, і 1910 року він переїздить до Києва.
Першорядне значення у творчому зростанні Васильченка мав Т. Шевченко. Пізніше він напише про нього твір «В бур'янах».
Переїздить до Києва.Спочатку він — вихователь дитячого будинку, потім (1922—1928) — учитель 61-ї трудової школи імені І. Франка в Києві.

04.05.2014
8
Твори для дітей
Напружена інтенсивна діяльність письменника позначилась на його здоров’ї. В останні роки він усе частіше скаржився на серце. І коли недуга почала дошкуляти, облишив роботу в школі. Правда, думав, що це тимчасово, бо життя свого без дітей-школярів не уявляв.
11 серпня 1932 року Степан Васильченко помер.

04.05.2014
10
Тема: зображення малого Василька — свекра, який хоче одружитися, бути господарем, але, дізнавшись про обтяжливість та відповідальність цієї справи, відразу відмовляється від власного рішення.
Ідея: висміювання Василя за намагання одружитись з Ганною, яка врятувала його з багнюки, та бажання хлопця вести безпечне і безтурботливе життя.

04.05.2014
11
Мікрофон
Сьогодні на уроці я дізнався…
Після цього уроку я зрозумів . . .

04.05.2014
12

Домашнє завдання
04.05.2014
13

Виписати художні засоби, які використав автор в оповіданні «Свекір».  Чому оповідання гумористичне? (виписати засоби гумору)

* Написати міні-твір на тему «Моя родина – світ добра, любові та поваги»підготувати презентацію про Степана Олійника

Дякую за увагу!


title: Осип Турянський. Поза межами болю

text:
Осип Турянський(1880-1933)

“ ПОЗА МЕЖАМИ   БОЛЮ “

«Поет мусить пройти найглибше пекло буття й найвищі небесні вершини людського щастя. Тоді його слово буде хвилювати».
                   О.Турянський

( Псевдонім - Іван Думка )
“Через сльози і терпіння
Шлях веде до просвітління:
Хто боровся, скутий тьмою,
Тому сонце — мрія мрій”.

Осип Туринський
Стиль повісті Осипа Турянського «Поза межами болю» належить до напрямку класичного експресіонізму в розвитку української літератури початку XX ст., у якому мистецтво тісно пов’язане з реальністю, проте вираження знаходить через дослідження глибинних психологічних і душевних процесів, що відбуваються в людині. У творі Турянського зображено загострене суб’єктивне світобачення через призму переживань та емоцій автора в екстремальній ситуації.

    Письменник засуджує потворні явища життя, жорстокість війн і кровопролить. Безумовно, світ далекий від досконалості, де «слабший мусить померти, аби сильніший вижив». Письменник воював від час першої світової війни, зазнай жахів полону, тому його твір, пропущений крізь власне серце, набуває великої значущості в скарбниці української прози.

За визначенням О. Турянського, «Поза межами болю» — повість-поема. У центрі сюжету — поневіряння військовополонених, колишніх солдатів австрійської армії, сімох друзів у нещасті: Штранцінгера, Добровського, Ніколича, Саба, Бонні, Пшилуського та Оглядівського (саме від особи останнього ведеться розповідь). У передньому слові автор зазначає, що вони стали жертвою злочину: «Це був злочин, якого люди і природа допустилися на нас і який і нас приневолив стати злочинцями супроти духа людства». Утікши від охоронців, чоловіки опиняються наодинці з дикою природою, де лише сніг, холод, голод і жодної живої душі. Найбільша небезпека для втікачів — замерзнути в лютий зимовий мороз.

   Письменник досить точно використовує оксюморон, щоб передати весь жах ситуації, в яку потрапили герої твору: «Ідуть живі трупи по трупі природи». Здається, що й природа відвертається від нещасних людей: «Чорні хмари закрили заздрісно сонце і блакить неба й повисли над ними, як велетенські чорні крила всесвітнього духа знищення». І далі ті ж хмари — «як казочні упирі». Чи не вперше в українській літературі письменник використовує природу не як тло чи опис, суголосний подіям, а як караючу ворожу силу. Лише в передсмертному маренні природа змінюється у свідомості людини: «Синє небо любо й приязно сміється…»

    У кожного з сімох учасників  до двобою зі смертю була власна життєва дорога, але безжальний вихор війни перетнув їхні долі, і тепер, коли «ніхто й нічо не відзивається на голос болю і туги їхнього серця», раптом ніби саме собою назріває страшне рішення: хтось із них мусить померти, а решта розпалить вогнище з його вбогої одежини й таким чином урятується. Добровський зауважує: «Прокляте те життя, в котрому слабкий мусить згинути, щоб дужчий міг жити».

    Біля вогнища кожен герой розповіді постає як особистість в екстремальній умові: мовчазний сліпий Штраицінгер у відчаї і з бажання віддати останнє спалює у вогнищі свою скрипку («Оця скрипка — це його очі»); Сабо рве банкноти, що їх ^підступним чином здобув на війні, і розмірковує, що то значить мати гроші; Оглядівський (оповідач) марить дружиною і синочком; Добровський (колишній організатор світських балів) біля вогнища філософськи зауважує: «Ми вже не маємо гроші і також не потребуємо грошей. Тепер ми стали людьми».
Кадри з фільму
За мотивами повісті «Поза межами болю» 1989 року знято однойменний художній фільм (режисер — Ярослав Лупій).

   Оптимістично звучать слова Добровського наприкінці твору, звернені до оповідача, а насправді до кожної людини: «Коли у тьмі і в хаосі, в якому ми мучимося, тліє іскра якої-небудь ідеї, то твоя огненна любов до життя й до його вищих цінностей переможе смерть». Тож попри трагічність зображуваних подій (живим лишився лише Оглядівський) провідна ідея перемоги духа над матерією яскраво втілена через засоби експресіонізму.
Історичний матеріал Першої світової війни став для О. Турянського предметом художнього узагальнення. Письменник показав боротьбу в людині біологічних інстинктів і духовної волі до життя, підніс загальнолюдські цінності — дружбу, вірність, гуманізм, любов до рідних та батьківщини, що єднають людські серця, звільняють і просвітлюють душу.


title: Проза

text:
Українська проза другої половини ХХ століття
Українська епіка               60-90 років                      розвивалася в силовому                   естетичному  полі                           Олександра Довженка :
Його оповідання і кіноповісті визначили характер художніх                     пошуків новелістів, повістярів,                       романістів.
Зумовила духовний потенціал образного мислення, увагу до національно виразних характерів, що несуть у собі загальнолюдські начала
У цей період функціонували такі в українській прозіхудожньо-стильові течії

1. Аналітико-реалістична стильова течія
2. Художньо-публіцистична  стильова течія
3. Химерна стильова течія
4. Лірико-романтична стильова течія
1. Аналітико-реалістична стильова течія
Базувалася на традиціях української класичної літератури ХІХ століття                                                 (І.Нечуй-Левицький, Панас Мирний, І.Франко).
До неї належали                                                                       Ірина Вільде, Петро Панч, Андрій Головко, Улас Самчук, Григорій Тютюнник, Юрій Мушкетик.
Для неї характерні:
Змалювання соціально зумовлених характерів, поєднання витонченого психологічного аналізу й уваги до суспільно-філософських узагальнень;
Акцент на об'єктивності зображення людини і світу, висвітлення етико-моральних явищ крізь призму буденно-достовірного, правдоподібного виміру;
Багатогранність змальованих характерів, розлогі описи;
Розповідь веде, як правило, наратор-усезнавець.

2. Художньо-публіцистична  стильова течія
Юрій Смолич,
Іван Багряний,
 Павло Загребельний,
 Віталій Коротич,
Докія Гуменна,
Володимир Яворівський
Прозаїки прагнули
поєднати художність з публіцистичною патетикою.
 твори відзначалися гострою сюжетністю, вільним оперуванням часо-просторовими координатами розгортання дії.
Вдавалися до різних засобів художньої умовності: гротеску, парадоксу, гіперболи, умовності й документальної правдоподібності, складної композиції.
Динамічний ритм, інтелектуальні дискусії, змішування вигадки з репортажем, синтез фантазії і вірогідності.
(“День для прийдешнього” Павло Загребельний)
3. Химерна стильова течія(започаткував Олександр Ільченко романом «Козацькому роду нема переводу, або ж Мамай і чужа молодиця»)
Базується на фольклорно-міфологічній,
умовно-алегоричній,
лірико-бурлескній,
карнавально-вертепній поетиці.
Володимир Дрозд “Ирій”;
Віктор Міняйло “На ясні зорі” “Зорі й оселедці”;
Василь Земляк “Лебедина зграя”, “Зелені млини”;
Євген Гуцало (трилогія “Позичений чоловік, або ж Хома невірний і лукавий”, “Приватне життя феномена”, “Парад планет”);
Павло Загребельний (“Левине серце”)

4. Лірико-романтична стильова течія, яку започаткували Юрій Яновський й Олександр Довженко
Михайло Стельмах,
Олесь Гончар,
Леонід Первомайський,
Євген Гуцало,                      Василь Земляк

Характерні ознаки:
Захоплення героїчними народними характерами, ідеалізація простої людини,
 підкреслення незвичайного, титанічного у вчинках простої людини,
 ліризм та експресія в змалюванні подій, емоційне переживання світу персонажами,
відтворення найбільш емоційно піднесених моментів їхнього життя,
 романтичний пафос і пильна увага до фольклорних образів і символів, метафоричність
Романний епос
Жанр роману зазнає мистецького піднесення. Характеризується тематичним розмаїттям, широтою охоплення минулого і сучасного життя народу.
Проблематика:
Суспільно-громадська;
Етико-моральна;
Екзистенційна
(“Дума про тебе”, “Чотири броди” М.Стельмах, “Хвилі” Ю.Збанацький,                              “Тронка”, “Собор” “Берег любові”О.Гончар)
Нові жанрові різновиди роману

Роман-балада   (“Дикий мед” Л.Первомайський, “Дім на горі” В.Шевчук)

Новелістичний
(“Тронка” Олесь Гончар)
Філософський
(“Циклон”, “Твоя зоря” Олесь Гончар)
Доцентровий, тобто “центроподібний”
(“Кров людська не водиця” М.Стельмах, “День для прийдешнього” П.Загребельний, “Людина живе двічі” Ю.Шовкопляса)
Суспільно-психологічний
(“Сестри Ричінські” Ірини Вільде, “Жменяки” Михайло Томчанія, “Украдені гори”, “Підземні гори” В.Міняйла, дилогія “У світ широкий”, “Великі надії” В.Гжицького)
Розвиток новелістики
Новела продемонструвала художню майстерність у змалюванні внутрішнього світу людини.
Психологізм, змалювання “діалектики душі” героїв зумовили новаторство сконденсованої форми новели, її філософське наповнення
До жанру новели зверталися
Олесь Гончар, Леонід Первомайський, Іван Сенченко, Павло Загребельний, Олександр Сизоненко, Юрій Мушкетик, Іван Чендей, Борис Харчук – досвідчені прозаїки.
Володимир Дрозд, Євген Гуцало, Григір Тютюнник, Валерій Шевчук, Василь Близнець, Юрій Щербак – молоде покоління новелістів
Оновлення жанру повісті

 збагачення тематики, образного світу,
 стильової палітри, жанрових різновидів
Жанри повісті

Аналітико-неореалістична
(“Облога”, “Климко”, “Вогник далеко в степу” Григір Тютюнник)

Екологічна проблематика
(“Журавлинка” Михайло Чабанівський, “Ковалі і карбівничі” , “Килим на три квітки” Ніни Бічуї, “Літо дощів” Богдана Сушинського, “Рудана” Наталі Кащук, “Люди на землі” Володимир Дрозд )
Лірико-романтична
(“Гуси-лебеді летять”, “Щедрий вечір” Михайло Стельмах; “Бригантина”, “Далекі вогнища” Олеся Гончара)

Підготувала вчитель
Бородянської спеціалізованої школи –                       загальноосвітнього закладу
І-ІІІ ступенів №1
Баришенко Лариса Іванівна


title: Посвята в читачі учнів 2-х класів

text:
Посвята в читачі
учнів 2-х класів
Стара-стара казка…