title: Нестор литописец

text:
Нестор Літописець - "батько української історії та словесності"
Хто не знає свого минулого,
Той не вартий майбутнього.
Хто не відає про славу своїх предків,
Той сам не вартий пошани…
              Максим Рильський

 Нестор-літописець    -святий, письменник, літописець  Києво-Печерського монастиря.

Народився близько  1056 року  в  Києві,
мабуть, в багатій родині, бо був освіченим, знав іноземні мови.

У  1073 році   поступив послушником до Печерського монастиря, але монахом став
не одразу. Згідно з церковними правилами, ті, хто готував себе служінню Богу в монастирі, підлягав обов’язковому трирічному випробуванню. Випробування  Нестор  витримав  і був удостоєний дияконського сану.
У Києво-Печерській обителі було багато чоловіків високого розуму, які були взірцем духовного вдосконалення. Тут панували повага і злагода. Старші допомагали молодшим, наставляли їх, укріплювали їх віру. Цей час не пройшов марно для Нестора
Преподобний Нестор належав до найосвіченіших людей Київської Русі кінця XI — початку XII століття

 Окрім богословських знань, мав виняткові здібності до історії та літератури, досконало володів грецькою мовою.

З його праць збереглися життєписи святих князів   Бориса і Гліба, преподобного Феодосія, перших святих  Печерської Лаври

Коли Нестору  було
40 літ, а саме у 1110 році, він  взявся за написання літописного звіту, щоб розповісти нащадкам,  “откуда єсть пошла русская земля, кто въ Киевъ нача первъє княжити…” .

Для цього 1097 року
 вирушив до Володимир-
Волинського та Зимненського
 монастирів.

Там він знайшов Волинський літопис. Познайомився з руськими  літописними зведеннями  і  сказаннями, монастирськими  записами, візантійськими  хроніками.
Записав Нестор цікаві
 розповіді старців, воїнів,
мандрівників, свідків багатьох
подій

 Результатом такої 20-річної важкої праці Нестора Літописця стала „Повість минулих літ”.
  У ній автор використовував  численні праці своїх попередників (Василя, Федора, Никона Великого), а також усні народні перекази, свідоцтва очевидців, власні спостереження, вставки з Біблії,
 переклади з  грецької та болгарської літератури.

Відомий скульптор Антокольський  відобразив Нестора з пером у руці,   схиленим над розкритою книгою

Книга — це невичерпне джерело знань,  - писав Нестор, - відомостей про десятки і сотні подій, явищ, людей. У ній немає нічого другорядного. Тут усе надважливе. Вчитаймося в кожне слово, і воно наситить наш розум, душу, уяву одвічною загальнолюдською мудрістю, випробуваним часом, золотом чистої правди “
У монастирській бібліотеці було знайдено опис зовнішності Нестора:
   „Нестор-литописец подобием сед, брада не раздвоилась, на плечах клобук, в правой руке перо, а в левой – чётки…”.
Преподобний Нестір заповідав печерським ченцям-літописцям продовжувати розпочату ним справу -  літописання

Помер біля 1114 року, похований у Ближній печері Києво-Печерської лаври
 У 1985 році російський   експерт-криміналист  С.А.Нікітін   відомий відновленням  скульптурних  портретів за черепом створив зображення Нестора Літописця

9 листопада - за традицією
 покладають квіти до пам’ятника Несторові   Літописцю, відзначають найкращі здобутки просвітителів та мовознавців у сфері мови та культури України, заохочують видавництва, які випускають літературу українською мовою.

  Автори – скульптор Ф.Согоян,
 архітектор М.Кислий.
Загальна  висота  - 2,75 м.

Азбука духовної премудрості:
  — Подяку повинна містити
в собі кожна наша молитва
  — Дякувати в труднощах —
 заслуга більша, аніж подавати
 милостиню    — Вдячність повинна бути
 початком і кінцем наших дій і бесід    — Корисне для себе ми знайдемо
тоді, коли будемо шукати користі
 ближньому


title: "Павличко Дмитро Васильович"

text:
Павличко Дмитро Васильович«Два кольори»
Презентація
З української літератури
На тему:
Дмитро́ Васи́льович Павли́чко — український поет, перекладач, літературний критик, громадсько-політичний діяч.
Народився 28 вересня 1929 р. в селянській родині. Початкову освіту здобув у польській школі в с. Яблунів, продовжив навчання в Коломийській гімназії, а далі — в радянській десятирічці.
Від осені 1945 p. по літо 1946 р. був ув'язнений за сфабрикованим сталінськими каральними органами звинуваченням у належності до УПА. 1953 р. закінчив філологічний факультет Львівського університету.
Завідував відділом поезії редакції журналу «Жовтень» (нині — «Дзвін»), після переїзду до Києва працював у секретаріаті СПУ. Протягом 1971–1978 pp. Д. Павличко редагував журнал «Всесвіт».
Біографія
Перша збірка поезій «Любов і ненависть» з'явилася у 1953 р. Пізніше побачили світ поетичні книги «Моя земля» (1955), «Чорна нитка» (1958),«Правда кличе» (1958), — вісімнадцятитисячний тираж книжки було знищено за вказівкою партійних цензорів. У 1968 р. вийшла збірка «Гранослов», згодом «Сонети подільської осені»(1973), «Таємниця твого обличчя» (1974), «Спіраль» (1984), «Поеми й притчі» (1986), «Покаянні псалми» (1994). Д. Павличко уклав антологію перекладів «Світовий сонет» (1983). Літературно-критичні праці зібрані в книжках «Магістралями слова» (1978), «Над глибинами» (1984), «Біля мужнього слова» (1988).
Дмитро Павличко на святі 500-ліття Запорозького козацтва. С. Капулівка, 1990 р.
Д. Павличко — один з організаторів Народного Руху України, Демократичної партії України, перший голова Товариства української мови імені Т. Г. Шевченка. У 1990–1999 роках — Народний депутат України. З 21 жовтня 2005 року — знову обраний народним депутатом України (фракція Української Народної Партії). На IV Всесвітньому Форумі Українців, що відбувся в Києві 18-20 серпня 2006 р., Павличка Дмитра Васильовича було обрано Головою Української Всесвітньої Координаційної Ради.

Однією з принципових особливостей української культури XX століття є визначальна роль політичного чинника. При цьому переважав не еволюційний характер динаміки, а різкі зміни, які чітко розмежовують основні етапи розвитку української культури. Поворотне значення мали Перша світова війна, Лютнева і Жовтнева революції, боротьба за українську державність 1917—1920 рр., створення СРСР, Друга світова війна, криза соціалізму і розпад радянської системи, отримання Україною незалежності. У радянський період, який зайняв більшу частину сторіччя, українська культура пройшла складний шлях, який поєднує
Оглядові події
досягнення і втрати, духовні злети і трагедії: національне піднесення 20-х років, трагедію у роки сталінської диктатури, хрущовську «відлигу», брежнєвський «застій», горбачовську перебудову. Внаслідок одержавлення всіх сторін життя суспільства, його бюрократизації, централізації влади провідну роль відігравала особа першого керівника комуністичної партії і, відповідно, всієї держави.
Говорячи про роль геополітичного чинника у розвитку української культури, необхідно підкреслити, що до середини сторіччя територія України входила до складу різних держав: СРСР, Польщі, Румунії, Чехословаччини. Лише після Другої світової війни сталося об'єднання українських земель. У 1954 р. до складу Української РСР було включено Крим.
Неприйняття більшовизму, радянської влади викликали у 20-і роки значну еміграцію діячів науки, літератури і мистецтва. Їх творчість продовжувалася, але залишалася невідомою на батьківщині. 40-ві і 70-ті роки відмічені новими хвилями еміграції. Тому характерними для української культури є два потоки розвитку — в Україні і в діаспорі. В діаспорі було утворено ряд інституцій (державні — Українська Національна Рада на чолі з Президентом УНР, Уряд УНР; наукові — Вільна академія наук, ряд наукових товариств, зокрема в діаспорі діяло Наукове Товариство імені Шевченка, товариство українських інженерів, лікарів тощо; церковні — православна та греко-католицька гілки української церкви; мистецькі, наприклад, капела бандуристів у США і Канаді, численні народні хори у ряді країн світу; книгозбірні, видавництва, система національних недільних шкіл та ін.). Сьогодні завдяки політичним змінам відновлено єдиний культурний потік, повернено багато імен.

Участь інтелігенції в політичному житті країни особливо активною була в переломні моменти. Досить пригадати імена визначного українського історика, Голови Центральної Ради М.Грушевського, талановитого письменника, Голову Генерального секретаріату В. Винниченка, учасників дисидентського руху І. Світличного, В. Симоненка, В. Стуса, сучасних політиків-поетів І. Драча, Д. Павличка, письменника В. Яворівського.
Літературне угрупування«шістдесятники»
Українські митці-шістдесятники своїми творами і активною громадською діяльністю намагалися відроджувати національну свідомість, боролися за збереження української мови та культури, сприяли демократизації суспільно-політичного життя в республіці.
Усвідомлення українською творчою молоддю злочинної суті комуністичної системи сприяло її звільненню з-під впливу ідеологічних догм «соціалістичного реалізму», підвищувало статус загальнолюдських цінностей та ідеалів. Формування світогляду Шістдесятників відбувалося під впливом гуманістичної культури Заходу, ознайомлення з якою сприяло зростанню зацікавлення до надбань власної культури, історії та традицій українського народу. Шістдесятники у своїх творах намагалися говорити про реальні проблеми життя, болючі питання, замовчувані у часи сталінізму і які хвилювали тогочасне українське суспільство.
Найвідомішими представниками Шістдесятництва були поети і прозаїки Микола Вінграновський, В.Голобородько, Євген Гуцало, Дмитро Павличко, Іван Драч, Роман Іваничук, Ірина та Ігор Калинці, Г.Кириченко, Ліна Костенко, Борис Мамайсур, Юрій Мушкетик, Микола Руденко, Євген Сверстюк, Іван Світличний, Василь Симоненко, Григір Тютюнник, Валерій Шевчук; художники Алла Горська, Опанас Заливаха, Борис Плаксій, Віктор Зарецький, В.Кушнір, Галина Севрук, Людмила Семикіна, Стефанія Шабатура; режисери Сергій Параджанов, Юрій Іллєнко, Леонід Осика, Лесь Танюк; перекладачі Григорій Кочур та Микола Лукаш.
На початку 1960 років діяли клуби творчої молоді — київський «Супутник» (голова — Лесь Танюк) і львівський «Пролісок» (голова — Михайло Косів), які стали центрами громадської діяльності шістдесятників. У клубах відбувалися літературні зустрічі, вечори пам'яті, театральні постановки, де молоді митці формували власний світогляд та світобачення своїх слухачів і читачів.
Із 1963 розпочалася хвиля ідеологічних звинувачень на адресу Шістдесятників, насамперед у націоналізмі. Влада розгорнула кампанію цькування Шістдесятників у пресі, на засіданнях спілок та різноманітних зібраннях. Партійні та карні органи забороняли, а потім і розганяли літературно-мистецькі зустрічі та творчі вечори Шістдесятників, закривали клуби творчої молоді. Поступово більшість Шістдесятників була позбавлена можливості видавати свої твори, їх звільняли з роботи, проти них влаштовувалися провокації.
Деякі шістдесятники під тиском влади пристосувалися до нових умов і перейшли на офіційні позиції. Проте більшість Шістдесятників не змирилася і мужньо відстоювала свої переконання, їхні твори продовжували з'являтися у самвидаві, та вже замість суто культурологічних проблем усе частіше аналізувалися питання суспільно-політичного життя, зокрема колоніального становища республіки у складі СРСР та необхідності створення організованого визвольного руху.
Із середини 1960-х шістдесятники розпочали формування політичної опозиції комуністичному режиму і незабаром стали активними учасниками дисидентського руху в Україні, зокрема як члени Української гельсінської групи.
жанр твору - ліричний вірш;
вид лірики - особиста;
провідний мотив - доля людини й материнська любов;
віршовий розмір - ямб;
тип римування – перехресне;
ідея - показати,що материнська любов, завжди поряд з дитиною,і вона її завжди оберігає.

«Два кольори»
Дмитро Павличко — надзвичайний майстер виразного й самобутнього, багатого на барви й почуття, щирого українського слова, яке лине дзвінко по всій країні. Цим животворним словом, що спонукає людину до нових звершень, підносить у помислах і ділах, робить благороднішою і чистішою, Дмитру Павличкові судилося долею нести вогнище свого таланту людям та вдовж червоно-чорної стежини його життя йдуть поруч із ним два довічні супутники нашого буття — Любов і Журба.


title: Музей Т.Г.Шевченка

text:
Музей Т.Г.Шевченка в Каневі
 	Для мільйонів людей усього світу місто Канів назавжди поєдналося з ім'ям великого сина українського народу Тараса Шевченка, місцем його вічного спочинку - Чернечою горою.
 	З того часу, як було виконано заповітну волю Тараса Шевченка поховати його на Вкраїні милій, Чернеча гора, перейменована на Т арасову, стала Св ятинею  для всіх поколінь українців, одним із національних центрів єднання українців навколо ідеї створення Української Соборної Держави. Люди, які йдуть на Чернечу гору в Каневі з часу навічного повернення Кобзаря в Україну, плекають у собі чуття національної приналежності до української родини, а об'єднує їх у цьому Тарас Шевченко.
386 сходів на Чернечу гору

1884 року за народні кошти на Чернечій (Тарасовій) горі було збудовано хату для хранителя могили - «Тарасову світлицю» - перший народний музей Кобзаря, і встановлено монументальний чавунний пам'ятник-хрест, який вінчав Шевченкову усипальницю до 1923 року.
Тарасова світлиця
	Іван Олексійович Ядловський ( 1846- 1933) майже півстоліття вірно охороняв Шевченкову могилу. Ще підлітком йому пощастило зустріти тут Шевченка. Пізніше він брав у похованні поета на Чернечій горі. А потім, коли троюрідний брат Тараса Шевченка Варфоломій Григорович Шевченко  запропонував Івану Олексійовичу стати доглядачем Кобзаревої могили, він відразу погодився.

	Сучасного вигляду Шевченківський меморіал набув влітку 1939 року із встановленням на могилі Кобзаря бронзового пам'ятника (скульптор М.Манізер, архітектор Є.Левінсон) і спорудженням літературно-меморіального музею (архітектори В.Кричевський, і П.Костирко). Музейний ансамбль органічно доповнив гранітний  комплекс сходження (1977 р.) і відтворена 1991 року «Тарасова світлиця» - перший народний музей Тараса Шевченка.

Виконала Гаврилюк Вікторія МихайлівнаСЗШ№294 Деснянського р-ну м.Києва


title: Пригодницька повість Всеволода Нестайка Тореадори з Васюківки

text:
Пригодницька повість Всеволода Нестайка
“Тореадори з Васюківки”
Епіграф уроку:
Дружба! Велике це слово – дружба!
Може, найбільше з усіх слів
людських!
                        В. Нестайко
Завдання уроку:
продовжити роботу з повістю                              В. Нестайка;
удосконалювати вміння характеризувати героїв літературних творів;
розвивати увагу, спостережливість;
виховувати повагу до дружби, почуття пошани до творчості В. Нестайка.
Відповіді до літературного диктанту:
1. Пригодницька повість.
2. “Ревізор” М. Гоголя.
3. Хвилювання, страх.
4. Галина Сидорівна, вчителька літератури.
5. Майже вся школа.
6. Геть однаковісінькі – Добчинського та Бобчинського.
7. Усе село.
8. Ні.
9. Чайка.
10. Е!
11. Провалом, невдачею.
12. Сором, ніяковість, сум.
ПОМІРКУЙМО!
Що ви порадили б хлопцям,
аби не сталося провалу
вистави?
Хто швидше?
Чи потрібні, на вашу думку,
ілюстрації до дитячих
художніх творів?
Чому?
Домашнє завдання:
Дочитати повість до кінця (до с. 190)
+ написати відгук на творчість В. Нестайка
(за зразком на с. 190-191)
М О Л О Д Ц І ! ! !


title: "Стефаник Василь Семенович "

text:
Стефа́ник Васи́ль Семе́нович

Стефа́ник Васи́ль Семе́нович (*14 травня 1871, Русів (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) — †7 грудня 1936) —український письменник, видатний майстер експресіоністичної новели, громадський діяч, політик. Посол (депутат) Австрійського парламенту від Галичини.

Дитинство

Народився 14 травня 1871 року в селі Русів (тепер Снятинського району Івано-Франківської області) в сім'ї заможного селянина. У 1880 р. батько віддав його до другого класу початкової школи в Снятині.

Стефаник писав в автобіографії 1926 року — «Я почув велику погорду для мене. Тут зачали мене бити». Ще гостріше відчув на собі, будучи хлопцем, соціальний і національний гніт, коли у 1883 р. вступив до Коломийської польської гімназії.

Батько письменника — Семен Стефаник (1846–1920)

Навчався у Снятинській міській школі, потім у польських гімназіях у Коломиї та Дрогобича. Був виключений з Коломийської гімназії через участь у «Покутській трійці» — таємному творчому об'єднанні духовно близьких митців-земляків, до складу якої входили також Лесь Мартович та Марко Черемшина. По закінченні Дрогобицької гімназії вступив до медичного факультету Краківського Університету (1892). Багато працюючи над своєю загальною освітою і, знайомлячись з сучасною йому західно-європейською літературою, Стефаник поступово втрачав зацікавлення медициною і зрештою у 1900 покинув університет.
Одним з студентських товаришів був Й.Шміґер, до якого в с.Розношинці приїжджав у 1894, 1896, 1898 та 1903 рр. Йому присвятив новелу «Палій».

 1900 - повертається в Галичину. Починає громадську діяльність: засновує читальні «Просвіти», як член Радикальної партії агітує на виборах, виголошує палкі промови на вічах.
 1904 р. - одружився на дочці священика Ользі Гаморак (дружина померла в лютому 1914 р.), оселився в с. Стецеві на господарстві тестя К. Гаморака.
Мав трьох синів (Семена, Кирила, Юрія).

Літературна діяльність
На відкритті пам'ятника Івану Котляревському в Полтаві, 1903рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник,Олена Пчілка, Леся Українка,Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко.

Перші літературні спроби Стефаника припадають на роки навчання в гімназії; 1897 в чернівецькій газеті «Праця» було надруковано кілька його новел з життя покутського села («Виводили з села», «Лист», «Побожна», «У корчмі», «Стратився», «Синя книжечка», «Сама-саміська»), у 1899, теж у Чернівцях, з'явилася перша збірка прози Стефаника «Синя книжечка» . Наступні збірки новел Стефаника: «Камінний хрест» (1900), «Дорога» (1901), «Моє слово» (1905).

На перші роки 20 століття твори Стефаника були вже відомі в перекладах польською, німецькою, російською, італійською та іншими мовами, але з 1901 у творчості Стефаника залягла довготривала перерва.

У 1916 Стефаник повертається до літературної творчості (новели «Дитяча пригода» і «Марія»), яка триває до 1933. Усього за другий період він написав 23 новели і кілька автобіографічних спогадів. Частина новел увійшла в останню збірку «Земля» (1926), а решта його доробку, друкованого по журналах, з'явилася в ювілейному виданні «Твори» (1933). Крім того, Стефаник залишив величезне листування, яке має не менше літературного значення, ніж новели («Моя література, — писав він, — в моїх листах»).

 Герої новел Стефаника — селяни, яких нужда жене за океан шукати кращої долі («Камінний хрест»); ті, що з розпуки пропивають останнє («Лесева фамілія», «У корчмі»), щоб іти в найми («Синя книжечка»), проводжають, як на смерть, рекрутів («Виводили з села»), які часом у війську й накладали на себе руку («Стратився»); Гриць Летючий з новели «Новина», який у розпачі не бачить іншого виходу, як утопити в річці своїх дітей; нужденні й немічні баби, що самотньо вмирають у холодній хаті («Сама-саміська») тощо. Але його творчість мала багато глибше значення: черпаючи тематичний матеріал з добре знаного йому села, Стефаник не бачив суті своєї творчості в описах сіл, побуту чи порушенні соціальних питань. Для нього головним в показі «мужицької розпуки» були не побутові й не політичні, а універсальні аспекти людського життя.

Твори

MORITURI
Амбіції
Ангел
Басараби
Вечірня година
Вістуни
Вовчиця
Воєнні школи
Вона — земля
Городчик до бога ридав
Гріх
Давнина
Давня мелодія
Дід Гриць
Діти
Діточа пригода
Дорога
Дурні баби
З міста йдучи
Засідання
Злодій
Камінний хрест
Катруся
Кленові листки
Лан
Лесева фамілія
Май
Майстер
Мамин синок
Марія
Межа
Моє слово
Нитка
Новина
Озимина
Осінь
Палій
Підпис
Пістунка
Побожна
Портрет
Похорон
Раненько чесала волосся
Сама-саміська

Санчата
Сини
Синя книжечка
Скін
Славайсу
Сон
Стратився
Суд
Такий панок
У корчмі
У нас все свято
Червоний вексель
Шкільник
Шкода

Дякую за увагу!


title: Пісня життя Христі Алчевської

text:
Виконала учениця 10 класу
Єгорова Карина та
Учитель світової літератури Харченко Д.М.
«Пісня життя  Христі Алчевської»
До 130-річчя від дня народження Христини Олексіївни Алчевської (1882‒1931), української
                       письменниці, поетеси, педагога, перекладача
2013 рік

Сто тридцять років тому, 16 березня 1882-го, у Харкові   в родині  Алчевських  народилася  донька, яку  нарекли  іменем святої
Христини
на честь матері, що
також носила це ім’я.

Самітня
	Золотисті квіти днів моїх  осінніх –
		Пісень здобутих спомини мої,
	Химерний сон під листя тихий шепіт
		І меду дух, як вмерли вже гаї!
Журливий спів в осіннім тужнім серці,
Хмарок рожевих танучий привіт –
Останній знак колишнього спокою,
Останній згук з пісень минулих літ...
		І я сама! Сама в широкім світі!
		Де ясний день і сонце де моє?!
	Це вечір мій...Вже сутінь ночі близько,
		Моє життя поволі розтає!...
						(02.08.1920.)
Родина Алчевських
Олексі́й Кири́лович Алче́вський
 (*1835, Суми — †7 травня 1901, Санкт-Петербург) — український промисловець, банкір, громадський діяч, меценат.
Христи́на Дани́лівна Алче́вська (4 (16) квітня 1841, Борзна — 27 жовтня 1920, Харків) — український педагог, організатор народної освіти
мати
батько
Григо́рій Олексі́йович Алче́вський (*1866—†1920) — український композитор, педагог-вокаліст, піаніст.
Алчевський Іван Олексійович (*1876, Харків — †1917, Баку) — український співак (ліричний тенор), громадський діяч; організатор, голова українського літературно-мистецького товариства «Кобзар» (Москва).
брати
поетеса і педагог
Христина Олексіївна Алчевська
Олексій Кирилович Алчевський —
       (народився у м. Суми 1835 р., помер 07.05.1901 р. у
         Санкт-Петербурзі).
Відомий український промисловець, банкір, засновник металургійних заводів, благодійник, меценат. У 1868 р. заснував Харківський торговий банк, 1871 р. — Харківський земельний банк, (головою правління якого був понад 30 років)банк субсидував зі своїх прибутків школу глухонімих, Благодійне товариство, у закладах якого виховувалося 200 сиріт, утримувалося 80 літніх людей, діяло 19 дільничних піклувальних організацій про бідних; надавав фінансову підтримку різним закладам і церквам, за його участі влаштовувалися сільськогосподарські виставки, народні читання з агрономії, створювалися дослідні поля. На його кошти було відкрито  недільну школу у Харкові, школи для сільських дітей. Серед його друзів були відомі українські письменники, вчені, театральні діячі.  Людина честі і совісті, він покінчив життя самогубством, бо не зміг врятувати  своїх робітників від безробіття під час криз в  кінці ХХст.(кинувся під потяг). Похований у Харкові (могила не збереглася).

Батько
Христина Данилівна Алчевська народилася 4(16).ІV.1841 р. в місті Борзна Чернігівської обл., померла 15.08.1920 р. у Харкові, де й похована. Відомий український педагог, письменниця. з 18 річного віку була кореспондентом «Колокола» Герцена, брала участь у роботі гуртка «Громада», була президентом Всесвітньої ліги освіти. У 1862 р. заснувала харківську жіночу недільну школу, де й викладала; 1870 р. домоглася офіційного дозволу відкриття школи для дорослих, у якій за 57 років навчалося понад 17 тис. Зустрічалася й листувалася з І. Франком, М. Павликом, Л. Толстим, Ф. Достоєвським, І. Тургенєвим, А. Чеховим, В. Короленком. Удостоєна високих міжнародних літературних і педагогічних нагород за поширення в народі письменності.
Мати
В цьому будинку, в талановитому українському роді виросли ще двоє старших братів Христі, які склали славу українській культурі.
Тут в атмосфері любові до рідного слова, української пісні, звичаїв  та обрядів формувалися естетичні смаки дівчинки, що й визначило її  подальшу життєву путь.
 Христя розпочала свою освіту в першій харківській гімназії.
Ще змалку дівчинка починає віршувати. Разом зі своїми шкільними подругами видає рукописний дитячий журнал «Товариш» (їй тоді усього 10 років), де вміщуються і її перші поезії, й  оповідання.

У 1901 році помирає батько, і родину утримує брат Іван Олексійович.
За його матеріальної підтримки Христя має змогу навчатися на  вчительських курсах у Франції (1902 рік).
Тут, у Сорбонні, вона захоплюється історією Паризької комуни, вивчає її архівні матеріали.
Повернувшись на батьківщину закінчує Харківську художню школу, викладає українську та французьку мови у вищих та середніх навчальних закладах рідного міста.
На  урочистому відкритті в 1903 році в Полтаві пам’ятника Івану Котляревському —   зустрілася з видатними українськими діячами культури: Михайлом  Коцюбинським, Лесею Українкою, Василем Стефаником, Михайлом Старицьким.
У 1904-у знайомиться з Ольгою Кобилянською, і це знайомство  переходить у теплу і сердечну дружбу на довгі роки.
«До   Кобилянської»
Лебеді білі над морем летіли,
Над морем безкраїм до теплих країв;
Лебеді з сонцем єднатись хотіли,
Кричати про волю, про любих братів;
Срібнії хвилі на морі здіймались,
Бажали піднятись у ясну блакить,
З променем сонця палким обіймались,
Світилися радістю, щастям в ту мить…
Люди тих лебедів всіх постріляли,
Надії закинули в хвилі життя,
Мрії і думи мої осміяли,
До сонця спинили нове вороття…

Ольга Кобилянська та
Христя Алчевська
Як і О. Кобилянська , Христя  активно займалася і громадською роботою, зокрема у жіночих організаціях,  ведучи серед народу активну просвітянську та культурологічну пропаганду української мови і культури, що відображено у її численних статтях та листах до відомих її сучасників І. Франка, О. Олеся, Н. Кобринської та інших.
У 1907 році виходить перша збірка поезій Христі Алчевської «Туга за сонцем», вона активно друкується у багатьох тогочасних українських альманахах і часописах: «Українська Муза», «Літературно-науковий вісник», «Рідний край», «Хлібороб», «Українська хата», «Громадська думка» тощо. Основний пафос її творів цього періоду —життєдайні  мотиви, заклики до волі, свободи, братерства. Особливістю творчої манери Христі Алчевської є те, що тонкий ліризм її поезії може поєднуватися з громадянським пафосом, а її пейзажні     замальовки пронизують суспільні мотиви

Події 1905—1907 рр. стали для Христини Олексіївни поштовхом для створення поезій, пройнятих громадянським пафосом, виразно публіцистичних за стилем. Піднесено привітавши революцію, письменниця згодом тяжко переживала наступ реакції. Тривога і смуток, роздуми про майбутнє оволоділи нею.
Кращі вірші цього періоду — «Воля», «Угорі яро сяють зорі», «Хвиля» та інші — своєрідне звернення до народу, який уособлюється в «людському морі», а його боротьба уявляється як змагання хвиль з ніччю, як грандіозна буря. У них — надія на духовне розкріпачення людини, на щасливе майбутнє рідного краю.
Я прозріла давно! І для нас бачу я,
Що за хмарами сонце не згасло,
Вже зібралась докупи народна сім’я,
Залунало відродження гасло!

1912 року світ побачила велика збірка ліричних поезій «Вишневий цвіт», у якій поетка опублікувала вірш, присвячений 50-й річниці з дня смерті Тараса Шевченка «Співець великий, син  народу».
1914  вийшли збірки «Пісні серця і просторів» та «Моєму краю»,які сповнені алегоричними образами, в основі яких — реальна дійсність і реальні дійові особи. Типовим їх образом-символом стає образ сонця як джерела духовної енергії, символу жаданої волі, очікуваного щасливого майбутнього народу, злету його творчої думки у багатьох поезіях.
Потім виходять «Туга за сонцем», «Встань, Сонце!»,
        «Сонце з-за хмар». Лірична поезія Христі Алчевської
        надзвичайно мелодійна(низкаїї віршів стали піснями).

Душа — се конвалія ніжна,
Сокрита у темному лісі;
В ній мрія таїться кохана…
Для неї вона й розцвітає
                Нікому незнана...
Душа — се безсилая квітка,
Що пахощі ллє, але гине,
Що з тихого смутку зав’яне…
          І в лісі ніхто в оту пору
                  На неї не гляне…

Ярослав Гнатюк – «Душа се конвалія ніжна»
У перші пожовтневі роки Христя Алчевська переживає один удар долі за іншим: у 1917-у не стає брата Івана, у 1920-у помирають мати і брат Григорій. Деякий час вона нічого не може писати.
Але згодом публікує  збірку «Clematis» (1922), а через кілька років з-під її пера виходить  драматична поема «Луїза Мішель», яку вона написала 1926-го (опублікована у 1930-у) — твір про паризьку комунарку, побудований на історичному матеріалі, з використанням реальних персонажів (недарма ж колись так ретельно вивчала архіви Паризької комуни). Цим твором Христя Алчевська розпочала у своїй творчості розробку революційно-історичної тематики.
У 1927 році Христя Алчевська знайомиться з Анрі Барбюсом — відомим французьким
                           письменником, автором знаменитих на той час романів про Першу світову
                           війну «Вогонь», «Правдиві історії», «Ясність». Під впливом цих творів
                             Барбюса пише драматичну        поему   про подвиг 26  бакинських
                              комісарів «Загибель                                                    юнака» (1931), яку
                           присвячує своєму                                                         французькому другові.
Христя Алчевська збагатила світову культуру і як перекладач творів українських письменників на російську мову і навпаки — з російської та французької на українську. Хоча значна частина цих перекладів залишилася, на жаль, у рукописах, але світ побачили такі її переклади, як збірка «З галицької і нашої літератури» (1915) російською мовою.
Вона  переклала на російську ліричні вірші та поему І. Франка «Мойсей». Українською мовою переклала вірші О. Пушкіна, І. Нікітіна, О.К. Толстого, Я. Полонського, М. Огарьова, уривок з поеми К. Рилєєва «Наливайко».
 Високо оцінені її переклади українською романів Віктора Гюго «Бюг-Жаргаль» (1928), «93 рік» (1929), «Трудівники моря» (1931), а також поезій Вольтера та П. Корнеля. Вона також переклала французькою мовою поезії Тараса Шевченка, Івана Франка, Павла Тичини.
«Пісня життя»
Се сонцю всміхатись, боротись зі злом,
Се серцеві й думам не дати заснути,
Се здирству й неволі не бити чолом.
Мертві й бездушні, що з благом не в згоді,
Ви злі і нікчемні, ви всі хробаки,
Ви смерті і темряві тільки в пригоді,
Ви гасите світло, життя і думки.
Жити — се з моря глибинного пити,
Гірке коштувати, пить щастя до дна,
То серцем до сонця палкого стреміти,
Кайдани скидати, не відати сна.
Христя  Алчевська
Слово.

Померла Х.О. Алчевська 27 жовтня 1931 р. в Харкові.
Христина Алчевська невтомно втілювала все нові й нові задуми до останніх днів життя, друкувалася у харківських газетах і журналах, була членом Українського товариства драматургів і композиторів, готувала двотомне видання творів, яке після її смерті з різних причин не побачило світ. Вона залишила величезну рукописну спадщину (близько 4 тисяч творів), значна частина якої зберігається у відділі рукописів Інституту літератури НАН України та у Національній бібліотеці ім. В. Вернадського.

«Мене не викреслите при всьому бажанні з історії ніяк...», — писала Христя Алчевська на схилі своїх літ, добре розуміючи ціну здобутого, дбаючи про багатство духовного потенціалу свого народу. І справді, «пісня життя» Х. Алчевської не змовкла, не загубилась у плині часу, як залишилася живою і нетлінною краща частина її літературної спадщини, як завжди лишаються для
         вічності найкоштовніші витвори
                    людського духу.
Використані джерела та посилання:
Енциклопедія сучасної України. — К., 2001. т. I. — С.402—403.;
Матеріали Людмили ТАРНАШИНСЬКОЇ, старшого наукового співробітника Інституту літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України, члена оргкомітету ХХ Міжнародних Шмельовських читань;
Сохань, А. Люди и судьбы: Алчевские [Текст] / А. Сохань // ВЕЧЕРНИЙ ЛУГАНСК . - 2010 . - 12-18 июля (№ 28). - С. 19.
Грузинская Л. М. Украинская писательница Христя Алчевская и русская литература [Текст] / Л. М. Грузинская // Огни. - 1996.- 31 янв., 7 фев.
•     Костенко В. В. Христя Алчевська. «Радянське літературознавство», 1982, № 3
Тетяна АНАНЧЕНКО, стаття «Пісня життя»;
інтернет-джерела


title: "Мойсей"

text:
Іван ФранкоПроблематика поеми «Мойсей»
Підготувала
учениця 10-Б класу
Сопільник Інна
(1856 - 1916)
«Я син народу, що вгору йде»
Іван Франко
Як "Мойсей" Мікеланджело - один з найвидатніших творів світового мистецтва, так і однойменна поема І.  Франка - унікальне явище не лише в українській, а й світовій літературі.
Написаний у період піднесення революційного руху в Росії й в Україні "Мойсей" став визначною віхою у творчості Каменяра, розкрив нові грані його поетичного генія, з великою силою засвідчив глибоку віру Франка у невичерпні сили народу, і світле майбутнє своєї вітчизни.
Поема "Мойсей" порушувала важливі проблеми, якими жило українське громадянство в часи революційного піднесення: зростання свідомості трудящих мас та їх історична роль, віддане служіння народові, суспільна роль слова; мобілізуюче значення смерті героя; поступ народу. Твір пробуджував у народі моральні сили, політичну свідомість, революційний дух.
Лебединою пiснею великого Iвана Франка, пройнятою високою патетикою почуттiв,
сповненою складних i глибоких роздумiв поета про долю свого народу, про роль
пророка i вождя, про своє життя i слово, посiяне в душах людей, стала поема
"Мойсей".
Це ж про нас, про наш народ i Украïну вiщує великий пророк. Вiн ставить перед
нами болючi правдивi запитання:
Невже тобi лиш не судилось дiло.
Що б виявило сил твоïх безмiрнiсть?
Такими самими гiркими й правдивими були слова Мойсея, коли вiн звертається до
єврейського народу, що зневiрився у своïх силах. Цей великий пророк погрожує
i плаче, ненавидить i безмiрно любить тих, хто виганяє його геть. Одвiчна трагедiя
неприйняття i нерозумiння народом свого вождя. I серце його рветься вiд караючого
грому проклять, моторошного жалю, вiд величезноï невимовноï любовi до
Iзраïлю.
Коли  Мойсей на мить втрачає вiру в правильнiсть своïх вчинкiв, настає його смерть  як вождя i Божа кара: нога Мойсея так i не ступить не землю Палестини, вiн тiльки  побачить ïï здалеку. Але смерть його пробудить тi великi сили, що дрiмали в душi народу. Втративши  пророка, люди вiдчувають страшне духовне сирiтство. Обiцяний народовi край  - то не "скарби землi", а "скарби духу", якi з "нелюдiв лiнивих" створять  "людей героïв". I тепер з маси народноï, породжений ïï духом,  з'являється новий вождь Єгошуа, який i поведе народ по цьому шляху. Так творив Франко могутнiй образ пророка. Народ постає в поемi як маса, як образ з  єдиним лицем (за винятком Авiрона та Датана). Смерть вождя стає початком руху  вперед.
Зневіра й хитання, роздуми і відчай Мойсея напередодні нового життя не можуть втримати його осторонь переможного руху, якого нікому не спинити, бо народ є творцем історії. Саме тому народ і виступає головним героєм твору. Хоч Мойсей і залишив табір, народ обирає з свого трудового середовища нового вождя Єгошуа, "князя конюхів", здатного підвести маси для переможного бою. Могутнім акордом народної революції завершує поему І.  Франко:
   А Єгошуа зично кричить:
   "До походу! До зброї!"
У поемі ми бачимо пророка у різних обставинах, які допомагають багатогранному розкриттю його образу. Ось він, впевнений у своїй святій місії, говорить: «Так з низин тих, мрячних і лячних я хотів їх підвести». А ось він у самотності та гіркоті від нерозуміння та відсутності підтримки тих, кому він так тяжко добуває свободу. Мойсей постає перед нами не суворим відлюдником, а надзвичайно доброю й милосердною людиною, головне багатство якої — мудра голова, безкорислива любов до свого народу та щирі молитви. Я думаю, що саме таким і повинен бути справжній лідер, поводир нації. Тільки за ним народ може крокувати до щасливого буття спокійно і впевнено, спираючись на його правду.
Письменник вибудував  струнку концепцію свого ставлення до народу, достойного пишатися «у красоті, свободі і здоров'ю», народу волелюбного, талановитого, у слові якого іскриться і сила й м'якість, дотеп, і потуга, і все, чим може вгору дух піднятися народу, в пісні якого дзвенить краса і сила, «надій і втіхи світляная смуга...». Недарма,  Франка  називають українським Мойсеєм, який своє життя віддав невтомній боротьбі.
Наполегливість - запорука успіху!


Стефаник «Камінний хрест»


Павличко Дмитро


Музей


Презентація "Улас Самчук"


Роздуми про сенс життя, добро і зло в повісті Бориса Харчука "Планетник", в сучасному світі


Микола Вороний та його твір «Євшан-зілля»


Презентації до 200-ччя дня народження Шевченка


«Він більше працював, ніж жив…»


title: Теорія літератури. Віршові розміри

text:
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1


Олександр Довженко Зачарована Десна


title: “Невмируща поезія Лесі Українки”

text:
8.
7.
6.
5.
4.
3.
2.
1.


Римарук Ігор Миколайович


презентація


Олена Теліга


Презентация шевченка


title: обряди гуцульщини

text:
Гуцули,  побут, звичаї, обряди
Підготувала учениця
10-го класу
Колісник Інна
Проводи на полонину
Великим святом для місцевих жителів є проводи гуцульських пастухів на віддалені гірські пасовища- полонини для випасу худоби. Найбільш яскраво його відзначають на Микуличині.
Характеризуючі речі Гуцулів
Три речі які характеризують  життя гуцулів- це бринза, трембіта, ватра.
Під полонинські наспіви ватаг  запалює вогнище-ватру, а парубки танцюють гуцульський ритуальний чоловічий танець ’’Аркан’’ з маленькими топірцями в руках. Вівчарі пригощають усіх бажаючих  будзом і вурдою. Завершуються  проводи святковим концертом.
Гуцульське весілля
Гуцульське весілля, як казка. Навіть в теперішній  час гуцули дотримуються своїх традицій. Вони й досі вдягаються в національний одяг, прикрашають своїх коней  В день весілля  нареченого і наречену супроводжують бояри дружби, дружки, світилки свати, старости. Весілля повне веселих і жалібних пісень танців, ігор, забав, жартів,дотепів.
Різдво на Гуцульщині
Приготування до Різдва на Гуцульщині починається за здалегіть. За  давньою традицією із обжинкових снопів виплітають деревце- ’’Дідуха’’, в якому за повір’ям  замешкували  душі дідів-прадідів, опікунів дому. Господині вранці 6 січня запалюють ‘’Живий вогонь ’’  в печі з дванадцяти полін і готують дванадцять ритуальних пісних страв.
Серед страв Святої Вечері на першому місці стоїть кутя- це варена пшениця з медом, маком та горіхами. Деякі дослідники народних звичаїв вважають, що кутя- це відголосок


title: "Старик и море"

text:
«Старик и море» Эрнест Хемингуэй
«Мне просто не везет. Однако кто знает? Может, сегодня счастье мне улыбнется. День на день не приходится. Конечно, хорошо, когда человеку везет. Но я предпочитаю быть точным в моем деле. А когда счастье придет, я буду к нему готов».
А ведь эти темы необычайно важны в жизни каждого человека. Гениальность писателя состоит в том, что он показывает эти темы, как две стороны одной медали, и ключевой смысл повести заключается в том, что Хемингуэй позволяет читателю самостоятельно выбрать то, на какую из сторон смотреть. Именно это и можно назвать творческой философией Хемингуэя – противоречивость и двойственность его произведений. А «Старик и море» называют самым яркой и потрясающей повестью писателя.
Повесть Эрнеста Хемингуэя была написана в 1952 году, и с тех пор вызывает постоянные споры по поводу толкования основного смысла произведения. Сложность толкования заключается в том, что в повести одинаковое внимание уделяется мотивам страдания и одиночества человека и победа героического начала в нем.

Образы повести «Старик и море»
Главный образ в повести – это старик Сантьяго, который терпит постоянные неудачи на протяжении всего повествования. Парус его лодки старый и недееспособный, а сам герой - это изнеможенный жизнью старик с веселыми глазами. Глазами человека, который не сдается. В этом и заключается философский символизм повести. Когда читатель наблюдает за тем, как старик борется с рыбой, в действиях и словах главного героя он видит фатализм извечной борьбы человека. Сантьяго напрягает все свои силы и несмотря ни на что продолжает поединок, в конце которого он побеждает. Именно в этом моменте раскрывается одно из основных философских задумок произведения, которая заключается в том, что «человека можно уничтожить, но его нельзя победить».

Поединком старого Сантьяго и большой рыбы Хемингуэй обращает наше внимание на истинную натуру человеческой души и смысл человеческой жизни. Символическая борьба личности Сантьяго продолжается тогда, когда акулы нападают на его рыбу. Герой не отчаивается, не сдается, и несмотря на усталость и изнеможенность, продолжает бороться, защищать то, что он добыл таким большим трудом. Ни раны на его руках, ни поломанный нож не мешает ему в этом. И в момент, когда становится очевидно, что Сантьяго не смог спасти рыбу, раскрывается ключевой символ философии писателя. Герой не сберег рыбу, но герой не проиграл, потому что – он боролся до последнего.

Обессиленный и ослабевший герой все-таки возвращается в порт, где его дожидается мальчик. Хемингуэй показывает нам старика, как победителя и раскрывает силу его характера. Ведь образ Сантьяго вобрал в себя черты настоящего героя, человека, который никогда не изменяет самому себя и своим принципам. Задумкой писателя было показать философскую сторону принципов человеческого существования, и он делает это на примере единственного персонажа и его отношении к жизни.

Рядом со старым рыбаком автор изображает маленького мальчика, который учится, перенимает опыт у старика. Само присутствие мальчика, мысли о нём неизменно согревают старика; означает, что герой Хемингуэя не один.
«Старик научил мальчика рыбачить, и мальчик его любил. » «Если мне нельзя с тобой рыбачить, я хочу помочь тебе хоть чем-нибудь. » «Покуда я жив, я не дам тебе ловить рыбу не евши»  (Ухаживает за ним. ) В конце: «Ты должен поскорее поправиться, потому что я ещё многому должен у тебя научиться, а ты можешь научить меня многому ».

Смысл человеческой жизни в повести
В этой повести отсутствует трагическая концовка, финал можно назвать полностью открытым для воображения читателей. В этом и заключена сокрушительная сила философии Хемингуэя, он предоставляет нам возможность самостоятельно подвести моральный итог повести. Личность Сантьяго – это символ силы героического начала в человеке и символ настоящей человеческой победы, которая не зависит от обстоятельств и событий. Используя этот образ, писатель раскрывает смысл человеческой жизни, которую можно назвать борьбой. Главный герой несокрушим, благодаря силе своего характера, духа и жизненных позиций, именно эти внутренние качества помогают ему побеждать, несмотря на старость, убыток физических сил и неблагоприятные обстоятельства.


title: Презентація Т.Г.Шевченко в нумізматиці

text:
Т.Г. Шевченко в нумізматиці
Вчитель вищої категоріїКЗ Сторчівський НВКЯщук Світлана Іванівна
Номінал – 5 гривень, 2009 рік
До 60 – річчя Національного музею

В обігу  з 7  березня  2014 року
Номінал  - 5 гривень, тираж – 30 000
В обігу з 7 березня 2014 року
Номінал – 50 гривень, тираж – 1 000
Номінал – 5 гривень, 2011 рік
До 50-річчя Національної премії України імені Т.Г.Шевченка

До 190 – річниці з дня народження
Номінал – 20 грн., випуск – 2004 рік
До 150 – річчя з дня смерті
 В обігу з 29 квітня 2011 року

Золота монета, номінал – 200 грн.
 випуск – 1996 рік

Монети Росії, номінал – 1 рубль
Випуск – 1989 рік ,
до 175 – річчя з дня народження


title: Римарук

text:
Римарук Ігор Миколайович
 ( 4 липня 1958, —  3 жовтня 2008)
Народився 4 липня 1958 року в селі М'якоти  Хмельницької області
 Закінчив факультет журналістики Київського університету імені Тараса Шевченка. Працював у пресі та видавництвах.
Багаторічний головний редактор журналу «Сучасність», завідувач редакції сучасної української літератури видавництва «Дніпро».
Особливості поезії
У поезіях Римарука відчутний перманентний протест проти «легітимації», охрестоматійнення неомодерних способів творення, спроба революційного формотворення в межах НМ-дискурсу. Римарук — вічний і відданий неофіт модернізму, один із безперечних предтеч ПМД-80, який уособив фаховість та ерудовану інтелігентність «вісімдесятників».
Восени 2008 року на одній із вулиць Львова поета збила автівка. Через кілька днів він помер. Похований 6 жовтня на Личаківському цвинтарі.
«Бермудський трикутник» (2007)
«Божественний вітер: останні вірші»(2012)
«Діва Обида» (2000, 2002)
«Сльоза Богородиці» (2009)
Інші збірки
«Висока вода» (1984)
«Упродовж снігопаду» (1988)
«Нічні голоси» (1991)
«Goldener Regen» («Золотий дощ», 1996, видавництво «Brodina», німецькою та українською мовами)
«Доброе время Твое» («Твій добрий час», (2011), у російських перекладах Наталії Бельченко та Володимира Ільїна та в картинах Сергія Слєпухіна).

Дякую за увагу!
Роботу виконала
учениця 11-Б класу
Харківської гімназії № 55
Горячкіна Дар’я


Образ України В Історичному романі у віршах Ліни Костенко «Маруся Чурай»
Україна―Історія
Історичні події, зображені в романі:

Зародження козацтва на теренах України;
Повстання С.Наливайка, І.Сулими та П.Павлюка;
Батько Марусі, козацький урядник Гордій Чурай 1637 р. був страчений у Варшаві;
Пожежа в Полтаві 1658 року;
Національно-визвольна війна 1648-1657 рр. під проводом Богдана Хмельницького;
Битви під Жовтими Водами;
Битви під Берестечкром, Зборовим,Пилявою , під Дубно.
Також зображена історія античної Греції та Давньго Риму.
УКРАЇНА―ЛЮДИ
Історичні особи, що зображені в романі:

Богдан Хмельницький ― гетьман України,визначний український політичний і державний діяч, полководець, організатор Національно-визвольної війни;
Польский магнат Ярема Вишневецький “страшний руйнатор України”;
Лтовький князь Януш Радзивілл;
Полковник Мартин Пушкар
Северин Наливайко,Яків Остряниця;
Запорожці Іван Іскра, Лесько Черкес,
Семен Горбань
На перший погляд, у романi Лiни Костенко "Маруся Чурай" описується життя дiвчини-пiснярки. Але, вчитуючись у нього, ми бачимо, як органiчно ïï доля переплiтається з долеюУкраїни.Марусиними очима дивимося ми на тогочасну Украïну i сприймаємо ïï через слова дiвчини:
«…Стара моя Полтавонько, Олтаво!
Щоразу по загладі молода.
Ох, скільки дзвонів тих одколотало,
Коли тебе пустошила орда!
І як літали стріли пловецькі,
І клекотіли степові орли!Минулих літ великодні мертвецькі
Тебе густим мовчанням облягли»

А на тлi цiєï краси розвивається чимало подiй з життя украïнського народу перiоду визвольноï вiйни пiд проводом Богдана Хмельницького. Багато уваги Лiна Костенко придiлила зображенню знiвеченоï польським панством Украïни, зокрема славного мiста Лубни, де лютував Ярема Вишневецький.
“Там жив Ярема, син Раїни,
Страшний руйнатор України.
І тільки хмари, хмари пурпурові…
І при дорозі ― мальви і терни…
І на губах, як вічний присмак крові, ―
Столиця Вишневецького.Лубни”
УКРАЇНА―ПРИРОДА
Ліна Костенко у змалюванні природи України застосувала ефективний прийом, витворюючи бачення природи у колообігу:
літо-осінь-зима-весна.
ЛІТО
Чураївну судили влітку. Страта мала відбутися в ще по-літньому зарошеному саду.Перед Марусиними очима промайнуло все її життя, розповідь про яке вона довірила природі, яка ніколи її не зрадить:

“І сонце, сонце ― як жива істота,
єдина, що всміхається мені!
Я завтра сонце, буду умирати.Я перейшла вже смертницьку межу.
Спасибі, сонце, ти пройшло крізь грати.
Я лиш тобі всю правду розкажу”

ОСІНЬ
«Буває часом сліпну від краси.Спинюсь, не тямлю, що воно задиво,-оці степи, це небо, ці ліси,усе так гарно,чисто,незрадливо,усе як є – дорога, явори,усе моє, все зветься – Україна.Така краса, висока і нетлінна,що хоч спинись і з Богом говори»
За кілька тижнів після помилування та смерті матері, Маруся вирушила на прощу до Києва. Була рання осінь і перед нею постала її природа в усій своїй красі, що викликало у чутливої до краси дівчини сплеск великої любові до рідної землі:
ЗИМА
Ласкавість ранньої осені змінювалась на незатишність пізньої- дощової і холодної.І немовби в унісон із цією зміною у природі, Маруся Чурай відкривала з іншого боку― на тлі прекрасної природи вона бачить страхітливе страждання свого народу, бідноту, убогість життя українського селянства та спустошеність внаслідок чергових боїв :
“Дзвіниця ― мертва.Обгорілі крони.
І все німе ―і гори, і Поділ.
Оце мій Київ, це моя вітчтзна.
Залиті кров’ю київські вали.Ой люди, люди, Божа подобизна,
До чого ж ви цю землю довели?!”
“Було містечко…А підходиш ближче ―
Нема нічого.Тиша.Попелище.Лиш ходить смерть з кривавою косою…
А я прийшла молитися Сисою”
ВЕСНА
Зовсім не випадково поетеса завершує роман “весняним” розділом.На перший погляд, це не відповідає настрою ― треба, щоб природа” плакала, бо Маруся доживає останні дні, а не розцвітала.Так, Маруся помирає від сухот, а точніше ві пережит страждань.Але у цьму світі назавжди залишаються її пісні…
“Прийшла весна.Скасовано угоду.Вся Україна знову у вогні.Цвіте земля, задивлена в свободу.
Аж навіть жити хочеться мені.”
“Спасибі, земле, за твої щедроти!
За білий цвіт, за те, що довші дні.Прийшла весна.Сухоти є сухоти.
Все гуршає і гіршає мені.”


title: Презентація "Тютюнник Григір Михайлович"

text:
Тютюнник Григір Михайлович
5 грудня 1931, Шилівка, Полтавська область — 6 березня 1980) — український письменник-прозаїк.
Біографія
Народився в родині селян — Тютюнника Михайла Васильовича і Тютюнник (до заміжжя Сивокінь) Ганни Михайлівни, які працювали в колгоспі — батько плотникував, косив, пиляв, і, що цікаво, то вже в свої немолоді роки не полишав надії вступити в виш і почати вчителювати, а мати працювала на різних роботах — полола, в'язала, поливала і подавала снопи в барабан.
У 1937 році його батька було заарештовано органами НКВС з політичних мотивів, і пущено по сибірських етапах. Після того, як батька забрали в тюрму, письменника до себе на Донбас взяв батьків брат Филимон Васильович Тютюнник. Він і його дружина, Наталя Іванівна Рябовецька, з хутора Троянівка, вчили й виховували малого Григора.
Важкі умови дитинства стали основою багатьох тем та сюжетів майбутніх творів. На формування світосприймання вплинули рання втрата батька, життя вдалині від матері, завдані війною моральні й матеріальні втрати.
У 1938 р. дядько зі своєю дружиною віддали Григора до школи в український перший клас, який нараховував сім учнів, а тому через деякий час був розформований, і хлопця перевели в російський клас. З того часу і до 1962 р. як зазначав сам Тютюнник, він розмовляв, писав листи виключно російською.
У 1946 р. після закінчення п'ятого класу пішов в Зіньківське ремісниче училище, де одержав спеціальність слюсаря. Закінчивши його працював на Харківському заводі ім. Малишева, але захворів на легені, повернувся до Шилівки. Не відпрацювавши належних трьох років, за що відсидів 4 місяці в колонії. Як вийшов, повернувся у Донбас, будував Миронгрес, слюсарював, працював в колгоспі, на відбудові шахт у Донбасі.
У 1951 р. Тютюнник пішов до армії, служив у морфлоті радистом на Далекому Сході. Після демобілізації закінчив вечірню школу, працював токарем. У 1957–1962 pp. майбутній письменник навчався в Харківському університеті на філологічному факультеті. Саме тут він захопився літературною працею і самоосвітою. Після служби вперше пробує писати (російською мовою). Значний вплив на формування його літературних смаків, на ставлення до літературної праці справив його брат — письменник Григорій Тютюнник. Першу новелу «В сумерки» написав російською мовою і за підписом «Григорий Тютюнник-Ташанский» надрукував її в журналі «Крестьянка» у 1961 р. Після смерті старшого брата Григорія Тютюнника (автора роману «Вир») переклав свої «Сумерки» українською мовою і з того часу писав лише нею.

Після закінчення Харківського університету (1962) Гр. Тютюнник учителював у вечірній школі на Донбасі. В 1963 р. Григір Тютюнник переїхав до Києва, редакції газети «Літературна Україна», публікує в ній кілька нарисів на різні теми та перші оповідання: «Дивак», «Рожевий морок», «Кленовий пагін», «Сито, сито…». Зацікавившись кінематографом, Гр. Тютюнник працює у сценарній майстерні Київської кіностудії ім. О. Довженка, — створює літературний сценарій за романом Григорія Тютюнника «Вир». Переходить на редакторсько-видавничу роботу, а згодом повністю віддається літературній творчості.
1966 p. вийшла перша його книжка «Зав'язь» (вид-во «Молодь»).
Журнал «Дружба народов» відзначив оповідання Гр. Тютюнника як кращі в своїх публікаціях 1967 р.
У 1968 р. «Літературна газета» оголосила всесоюзний конкурс на краще оповідання. Григору Тютюннику було присуджено премію за оповідання «Деревій». Твір дав назву збірці (1969), до якої увійшли повість «Облога» та кілька оповідань.
 Журнал «Сельская молодежь» у 1979 р. (№ 1) повідомляє, що його нагороджено медаллю «Золоте перо» — за багаторічне творче співробітництво. Виходять друком збірки «Батьківські пороги», «Крайнебо» (Київ, 1972, 1975), «Отчие пороги» (Москва, 1975), «Коріння» (Київ, 1978).
Тютюнник перекладав українською мовою твори В. Шукшина: 1978 р. у видавництві «Молодь» вийшла збірка оповідань та кіноповістей «Калина червона»; він перекладав і твори М. Горького («Серце Данко»), І. Соколова-Микитова («Рік у лісі»).
На початку 1970-х років Гр. Тютюнник працював у видавництві «Веселка». Пише він і сам твори для дітей, видає збірки оповідань «Ласочка» (1970), казок «Степова казка» (1973), які по-новому розкрили талант письменника. За книги «Климко» (1976) і «Вогник далеко в степу» (1979) Григорові Тютюннику присуджено республіканську літературну премію ім. Лесі Українки 1980 p.
В останні місяці життя письменник працював над повістю «Житіє Артема Безвіконного».

Не будучи в змозі в усій повноті реалізувати свій талант в атмосфері чиновницького диктату над літературою, 6 березня 1980 р. Григір Тютюнник покінчив життя самогубством. Поховано письменника на Байковому кладовищі в Києві.
1989 р. його творчість була посмертно відзначена Державною премією ім. Т. Г. Шевченка.
Твори
Вогник далеко в степу
Климко
Лісова сторожка
На згарищі
Зав'язь (1966)
Син приїхав
Три зозулі з поклоном
Дивак
Облога
Цікаві факти
Повість «Климко» має автобіографічний характер. В 1942 році через голод та дослухавшись поради знайомих, письменник у віці 11 років пішов до матері на Полтавщину пішки.
Згодом в автобіографії письменник згадував:
Порадили мені чкурнути до матері на Полтавщину, щоб легше стало всьому сімейству, — голод як-не-як. Я так і зробив. Йшов пішки, маючи за плечима 11 років, три класи освіти і порожню торбинку, в котрій з початку подорожі було дев'ять сухарів, перепічка і банка меду — земляки дали на дорогу. Потім харчі вийшли. Почав старцювати. Перший раз просити було неймовірно важко, соромно, одбирало язик і в грудях терпло, тоді трохи привик. Ішов рівно два тижні. Через Слов'янськ, Краматорськ, Павлоград (чи Конград), Полтаву, Диканьку, Опішню.
Пам'ять
Письменнику присвячено одну з вітрин Музею однієї вулиці. В середині 1960-х років він мешкав на Андріївському узвозі. В музеї виставлені автографи Григора Тютюнника, листи до друга, колекція оригінальних світлин.

Екранізації
За мотивами його оповідання «Син приїхав» створено фільм «Скляне щастя» (1981), за однойменною повістю автора й творами «Дід Северин» і «Вогник в степу» — кінокартину «Климко» (1983), 1993 р. екранізовано його твір «Три плачі над Степаном».


title: Презентація до 200-ччя дня народження Шевченка

text:
ФОТОГРАФІЇ ТарасаГригоровичаШЕВЧЕНКА
Першу його фотографію на прохання М. Дорохової зроблено 30 березня 1858 у А. Деньєра. На знімку — поет з бородою, в шапці й кожусі. З цього фото 1860 він виконав автопортрет.
Другий знімок зроблено у фотоательє І. Досса 1858. На ньому Шевченко без головного убору, в білій сорочці і темному піджаку. За цією ж фотографієюІ. Рєпін 1888 написав портрет для світлиці в хаті, збудованій на Чернечій горі для сторожа могили Шевченка.
Третій знімок — в смушковій шапці й кожусі, з поголеною бородою — зроблено в квітні 1859 у того ж А. Деньєра. З цього фото Л. Жемчужников замовив у Парижі літографський портрет (його майстерно виконав літограф А. Муйєрон) і привіз до Петербурга. З цього ж фото І. Крамськой на замовлення П. Третьякова — засновника Третьяковської картинної галереї — 1871 виконав один з найкращих портретів Шевченка.
В 1859 поет ще раз фотографувався у А. Деньєра — разом з своїми друзями Г. Честахівським, братами О. та М. Лазаревськими і П. Якушкіним. Лейпцігський майстер Ф. Брокгауз викадрував з цієї групи постать Шевченка і вигравірував її на сталі; пізніше і російські майстри робили з цього фото гравюри на металі, дереві.
До 1859 належить ще одна фотографія Шевченка. На ній поет зображений на весь зріст, у смушковій шапці, кожусі і з палицею. Це невелике за розміром (9 × 12 см) фото дуже рідкісне. Виконав його, очевидно, теж А. Деньєр.
Під час перебування у Києві 1859 поет тричі фотографувався у І. Гудовського. На першому знімку він сидить на стільці у білій сорочці з темною краваткою і темному піджаку (за цією фотографією художник Г. Цисс 1929 виконав портрет олією).
На другому — сидить на стільці біля столу в білому полотняному костюмі з палицею в руках.
На третьому фото (погрудне) поет теж у білому костюмі з нахиленою вліво головою. З цього знімка Шевченко 1860 виконав офортний автопортрет.
Цю фотографію Шевченко використав при роботі над офортним автопортретом 1860. Оригінал фото не зберігся.
До 1858—59 належить фотографія поета у темному костюмі, з якої 1859 М. Микешин зробив малюнок-портрет, репродукований ксилографією
Є. Гогенфельдена у «Кобзарі» 1860,
виданому коштом П. Симиренка.
Два останні знімки поета — в чорному костюмі, в білій сорочці з чорною краваткою
і другий — разом з Г. Честахівським виконані невідомим фотографом в кін. 1860 або на поч. 1861.


title: "Образ троянди в усній народній творчості"

text:
Виконали: Вакуленко Надія
Кошина Анна
Тихонюк Альона
Писарцова Марина

Образ троянди
в усній народній творчості
Символіка троянди
		Троянда - символ небесної досконалості та земних пристрастей; часу і вічності, життя та смерті; плодючості; краси; цнотливості; мовчання і таємниці; у християнстві - символ раю, Діви Марії, небесного блаженства і водночас страждання. Спочатку у християнському мистецтві троянду прославляли як райську квітку, символ чистоти і святості.
Образ троянди в християнстві
		Пізніше вона стає символом Богородиці, яку уявляли сидячою в раю серед трояндових квітів. За легендою, архангел Гавриїл зробив для Богородиці три вінки: із білих, жовтих і червоних троянд. Вінок із білих троянд символізував її радість, із червоних - страждання, а із жовтих - славу. Червона троянда стала символом крові Христа, що страждав.
		У світовій символіці золота троянда означала досконалість, червона - бажання, пристрасть, красу, довершеність. Біла - невинність, голуба - недосяжність і неможливість. В алхімії троянда символізувала мудрість, духовне відродження.

Давньоруські перекази про троянду

		Як розповідає одна з легенд, у безводній пустелі вмирав від голоду й спраги мандрівник. Раптом перед його зором з гарячого марева виринули дві юні дівчини, тримаючись за руки. Перша запашним цілунком повернула силу страднику, зросивши його сухі спраглі губи живильною росою, а друга, що мала непоказне, хоч і миле обличчя, простягла йому їстівні зерна, вилучивши їх зі своїх золотавих кіс.
Врятований мандрівник перший склав величальну пісню на честь двох сестер – Троянди і Пшениці, Краси і Добра, однаково потрібих на Землі.
		Найперші відомості про троянду зустрічаємо в давньоруських переказах, згідно з якими вона зажила в тодішній Індії такої поваги, що навіть існував закон, котрий дозволяв кожному, хто приносив цареві троянду просити у нього всього, чого тільки зажадає.

Нею прикрашали храми, нею вистеляли шлях, по якому під час урочистостей несли богів, нею заквітчували палати вельмож, сплачували данину й царські податі. Зі слів одного з поетів, троянда була подарунком самого Аллаха.
		До нього одного разу з'явилися всі діти Флори з проханням призначити над ними нового володаря, замість сонливого Лотоса, котрий, хоча й був дивовижно гарний, та забував серед ночі про свої обов'язки правителя. Тоді Аллах, уважно вислухавши їх, призначив правителькою квітів білу непорочну Троянду з гострими шипами, що оберігають її.
Лотос
		Коли соловейко побачив цю чарівну нову царицю квітів, то був заворожений її красою, що в захопленні притис троянду до своїх грудей... Але гострі шипи, мов кинджали, вп'ялись йому в серце, і яскраво-червона кров бризнула з грудей нещасного й зросила собою ніжні пелюстки дивовижної квітки. Ось чому, стверджують перські перекази, безліч пелюсток троянди і досі зберігають рожевий відтінок.
Буває, що і на палі рожа виростає.

У кожній троянді є колючки.

Рожа і межи кропивою рожею зістане.

Рожа червона і та блідне.
приказки про троянду
Дякуємо за увагу!


title: Стефаник

text:
Василь Стефаник

Відновіть за датами основні події з життя письменника
14 травня 1871
1880
1883
1892
1897
1899
1900
1901-1916
1903
1904
1908-1918
1910
1914
1928
1933
7 грудня 1936

Та хіба ж Стефаник малює саму нужду селянську? .. Ні, ті трагедії й драми, які малює Стефаник , мають не багато спільного з економічною нуждою; се трагедії душі, конфлікти та драми, що можуть повторитися в душі кожного чоловіка, і власне в тім лежить їх велика суґестивна сила, їх потрясаючий вплив на душу читача.Іван Франко
У музеї видатного письменника розповідають, що прапрадід Стефаника Лука приїхав зі своїм сином Теодором з містечка Келія біля Дунаю. Тут він побудував хату, що нагадувала нагадувала запорізький зимівник. Теодор одружився з Марією Григоращук. У нього народилося вісім доньок, які були напрочуд добрими вершницями. Але козакові хотілося сина. І коли нарешті з’явився довгожданий хлопець Лука, мати, боячись аби він не помер, за давніми звичаями, продає його через двері мандрівним молдаванам, і знову викупляє через вікно за одного вола. З того часу рід Стефаників по сільському називали Продановими. У Луки було п’ятеро синів і донька. Наймолодший син Семен — батько знаного письменника. Мати - Оксана Кейван із села Карлів (тепер Прутівка).

Родина жила заможно. Хоча під час пожежі у великодню п’ятницю 1911 року в родини згоріла хата. Проте мати винесла подушку, в якій були зашиті гроші. Так рід Стефаників знову залишився багатим. Семен натомість побудував ще більший будинок, який стоїть і донині. Зараз там знаходиться меморіальна частина музею.

З дитинства Василь, хоча й був багацьким сином, але пас овець. У сім років батько віддав його до сільської початкової школи, згодом у Снятин до четвертої виділової школи. Після закінчення школи в Снятині батько віддає свого сина до коломийської гімназії. Пізніше Стефаник згадуватиме про своє поступлення в гімназію так: “Одного разу батько покликав мене з поля від волів та наказав збиратися, якби я відав якою гіркою буде ота наука”

Але батько, довідавшись, що син не студіює медицину, перестає його фінансувати. Окрім фінансової скрути 1 січня 1900 року помирає мати письменника. Невдовзі Семен Стефаник одружується, після чого син довго не приїжджав додому.

Одружився письменник з Ольгою Гаморак, дочкою священика із сусіднього села Стецева. Ольга була довго просто приятелькою новеліста, бо він у той час закохався у її сестру Євгенію Калитовську, яка була одружена та мала трьох дітей. Аби не зазнати осуду та не змарнувати своє життя й спокій Стефаника, Євгенія відмовляє, чуючи палкі слова зізнання. Згодом щиро радіє за сестру.

У Русові Василь Стефаник з дружиною побудував будинок та жив там із трьома синами: Семеном, Кирилом та Юрієм. Ольга Гаморак померла у 1914 році. Василь переживе її надовго. 8 січня 1930 року Стефаника розбиває параліч. Він не може писати, тому диктує новели та листи синові Юрієві. 7 грудня 1936 року Василь Стефаник помирає. Похорон був настільки великий, що такого Русів з всю свою історію не пам’ятав.

Доля синів новеліста також розкидала. Семен був заступником голови ради міністрів. Пізніше головою львівського облвиконкому та директором музею Івана Франка, Кирило працював директором хати-музею батька у Русові, Юрій виїхав до Канади. Працював адвокатом. Був головою об’єднання українських письменників в Канаді. Після смерті нащадки прочитали його заповіт, аби перевезти його прах на рідну покутську землю.

Русів – родинне гніздо Стефаників. У цьому селі народився письменник, господарював довший час, відійшов у вічність і похований на сільському цвинтарі. Тут пройшло дитинство синів Василя Стефаника: Семена, Кирила і Юрія. Усе життя прожив у селі Кирило, хоча закінчив Торговельну школу у Львові, допомагав по господарству батькові, який в останні роки тяжко хворів, а пізніше, коли в батьківській садибі було створено музей, він був його директором впродовж 46 років.
Семен і Юрій Стефаники закінчили Львівський університет. За фахом були юристами. Після ІІ Світової війни Семена Стефаника неодноразово обирали до Верховної Ради СРСР, деякий час він займав посаду заступника голови Ради міністрів УРСР, багато років очолював Львівський облвиконком, в останні роки працював директором Львівського меморіального музею Івана Франка.

Юрко Стефаник - єдиний із синів Стефаника, який успадкував від батька літературний хист. Не знайшовши роботи у тодішній Польщі, в травні 1936 року емігрував до Канади, де працював журналістом. Не зміг провести в останню дорогу батька. Згодом повернувся до Львова, впорядкував батьківський архів. У роки війни підготував і видав його твори зі вступною статтею, яку підписав псевдонімом Юрій Гаморак (дівоче прізвище матері). Був членом ОУН. В кінці війни повторно емігрував до Канади. Досліджував і популяризував творчість батька. Його старанням виходили твори Стефаника українською і англійською мовами. Видав працю “Моїм синам, моїм приятелям”, присвячену дослідженню творчості батька і українських письменників 1930-х років. Його видання були заборонені в Україні. Згідно із заповітом, дружина Юрія Стефаника Олена перевезла його прах до Русова, де і поховали сина поруч з батьком. У Канаді залишилися сини Юрія Василь і Корнелій.

У 1990-х не стало синів Василя Стефаника. А трохи пізніше і внуків Романа і Юрія - синів Семена і Кирила. В Україні, у Львові, живуть нащадки письменника, внуки Кирила: Василь і Олеся з дітьми Андрієм, Остапом і Дарієм. Берегинею дому Стефаників у Львові є невістка Кирила Стефаника Мотря. Помешкання, що колись належало Семенові Стефанику, перейшло до її сім’ї.

Новела “Камінний хрест”


title: тарас шевченко

text:
Тарас Григорович Шевченко
(1814 - 1861)

Тарас Шевченко народився
9 березня 1814 р. в селі Моринці
Звенигородського повіту Київської губернії
(нині Черкаська область) у кріпацькій родині.

Тарас народився четвертою дитиною в сім’ї. Його батьки, що були кріпаками багатого поміщика В. В. Енгельгардта, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки. У цьому обійсті й прошли перші найсвітліші роки Шевченкового життя.

 		Малий Тарас, рано втративши матір, а потім і батька, з дитинства зазнав багато горя і знущань. Працюючи і навчаючись у дяків, Шевченко ознайомився з деякими творами української літератури, а відчуваючи великий потяг до малювання, уже тоді робив перші спроби розпочати навчання у маляра.
           Коли Шевченкові минуло 14 років, його зробили дворовим слугою поміщика
	П. Енгельгарда в маєтку Вільшані.
           З осені 1828 року до початку 1831 року Шевченко побував зі своїм паном у Вільні (тепер Вільнюс).
	Згодом відбувається знайомство Шевченка з К. Брюлловим і В. Жуковським. Вражені гіркою долею талановитого юнака, вони 1838р. викупляють його з кріпацтва.

К.Брюллов
В.Жуковський
Тарас Григорович - портретист

Катерина

Воздвиженський монастир в Полтаві
Олександрівський
костьол в Києві
Шхуни біля форта
Кос-Арал
Почаївська лавра
з заходу
Тарас Григорович – пейзажист
	Спілкувався з селянами, познайомився з численними представниками української інтелігенції й освіченими поміщиками.
Перша подорож Шевченка на Україну продовжувалася близько восьми місяців. Виїхавши з Петербурга у травні 1843р., поет відвідав десятки міст і сіл України (рідну Кирилівку, Київ, Полтавщину, Хортицю, Чигирин тощо).
Т.Г.Шевченко. Собор святого Олександра в Києві
8 червня 1847 року . Шевченка привезли до Оренбурга, звідти до Орської кріпості, де він мав відбувати солдатську службу. В Орську він порушив царську заборону писати. Свої нові твори він потай записував до саморобних “захалявних” зошитків. Наприкінці 1849 — на початку 1850р. він переписав ці “невільницькі” поезії в саморобну книжечку, яка згодом дістала назву “Мала книжка”. В Орській кріпості поет написав 21 твір.
Ще відомі роботи того періоду: “Портрет Катерини Абази”(1837), “Портрет дівчини з собакою”(1838), “Портрет невідомого”(1837; акварелі)

10 березня 1861 року поета не стало.

Похований він був на Смоленському кладовищі у Санкт-Петербурзі.
	Заслання підірвало здоров'я Шевченка. На початку 1861р. він тяжко захворів і 10 березня помер. Незадовго до смерті написав останній вірш — “Чи не покинуть нам, небого”.
	Похований був на Смоленському кладовищі. Через два місяці, виконуючи заповіт поета, друзі перевезли його прах на Україну і поховали на Чернечій (тепер Тарасова) горі біля Канева.


title: Ліплення з пластилину овочів на площині

text:
Виготовлення плоских форм овочів з пластиліну.1 клас
Вчитель: Круппа Наталія Георгіївна
ЗОШ №24  Хмельницький
Всі сідайте тихо, діти,
домовляймось не шуміти,
на уроці не дрімати,
а старанно працювати.

У пластиліновій країні різні речі є чарівніскульптор дошку підкладає,яка дивну силу має,бо всі зліпки на уроці
оживають на тій дошці.
Глина
Віск
Фарба

Відгадайте загадку
Довгі вуха, куций хвіст,
Невеличкий сам на зріст.
На городі побував  -
Нам капусту попсував.

Для роботи на уроці нам знадобляться:
Пластилін.
Дощечка.
Стеки
Під час ліплення пам’ятайте:
Не розмахуйте стеками, щоб не поранити себе чи інших.

Ліпити тільки на прикладній дошці.

Не залишати шматочки пластиліну на парті, не кидати їх на підлогу.

Після роботи витерти руки салфеткою і добре помити.
Дослід 1
Візьміть грудку
і розімніть в пальцях
М’який
Дослід 2
Змочіть пластилін водою
водонепроникний
Дослід 3
Зкатайте з пластиліну кульки
пластичний
Загадки
В темній хто живе коморі,
І чия коса надворі?
Пломениста, як жарина,
діти звуть  її …

Повний він томатним соком
І смачний, з блискучим боком .
Всі знайомі із «сеньйором»
Із червоним …
На городі він росте,
Має листячко густе,
Хвостик схожий на шнурок.
Це – зелений …
Сьогодні на уроці ми з вами самі спробуємо створити чудо – перетворити звичайнісінький шматочок пластиліну у справжнісінький огірок чи помідору.
Прийоми ліплення
1. Відрізування заготовки спеціальним пристроєм.

2. Скачування кульки між долонями   рук.
 Всі нерівності загладжуються    вказівним пальцем.
3. Розкачування качалочок.
Між долонями розкачують качалочку, а потім пальцем вирівнюють бічні поверхні.

4. З’єднування окремих деталей.
    Виліплені деталі з’єднують,  притискаючи пальцями одну до одної.

5. Виконання заглиблення у заготовці.   Незначні заглиблення у заготовці можна зробити пальцями. Проколи і лінії виконують за допомогою стеки.
6. Витягування виробів.
Виконують пальцями способом витягування.
Практична частина
1. Ліплення огірка.

2. Ліплення помідора
Перше – це відрізуємо заготовку.
Оскільки в нас огірок, то зеленого кольору.
Відрізуємо стеком на дошці.
Розкачуємо заготовку циліндричної форми, потім з обох кінців розкачуємо на конус, створюючи овальну форму.
Пальцями і стеком доводимо поверхню виробу, подібну до огірка, та прикріплюємо плодоніжку і листочок.
Листочок ліпимо, розкачуючи пластилін і вирізуємо листок певної форми.
1. Ліплення огірка.
Відрізуємо заготовку червоного кольору стеком на дощечці.
Тепер пальчиками скачуємо кульку.
Вказівним пальцем розгладжуємо.
Тоді розкачуємо маленький шматок пластиліну зеленого кольору і робимо плодоніжку.
За допомогою стека надаємо форми листочкам.
Робимо невеличке заглиблення на червоній кульці, а тепер з’єднуємо деталі.
Ось у нас вийшов такий наливний помідор.
2. Ліплення помідора
Не забудь прибрати своє робоче місце!


title: Стефаник Василь Семенович (1871-1936)

text:
Стефаник Василь Семенович
   (1871-1936)

  Гірка, пориваюча, закривавлена поезія Ваша, котру не можна забути.
                                                О. Кобилянська
Так                                     Ні 1…                                        1… 2…                                        2…

                                        Висновок
Зображене Стефаником грубе ставлення до дружини за столом і під час танцю є недоречним?
Чи помилковим є враження, що Стефаник не зі слів знає про  еміграцію?

 Висновок
Так                                     Ні 1…                                      1… 2…                                      2…
Експресіонізм є негативним явищем у мистецтві?

                                        Висновок
Так                                     Ні 1…                                      1… 2…                                      2…
   Слово своє ламати буду на сонячні промінчики, і замочу його в кожній чічці, і пускати буду направо. Слово своє буду гострити на кремені моєї душі і, намочене в труті-зіллі, пускати буду наліво… а вишня в моїх головах возьме всі мої болі на свій цвіт.
Василь Стефаник


title: Рильський

text:
МаксимТадейович Рильський
Великий гранослов свого народу.
Д. Павличко
Дата народження:	       7 (19) березня 1895
Місце народження:	       Київ
Дата смерті:	                   24 липня 1964 (69 років)
Місце смерті:	                   Київ
Національність:	      українець
Мова творів:	                  українська
Рід діяльності:	                  поет, перекладач,
                                                       публіцист
   Роки активності:	       1907–1964
Напрямок:	                 неокласицизм, соцреалізм
«Любов’ю серце  зроджене було»
Група київських «неокласиків»
М.Зеров
М. Драй-Хмара
П. Филипович
Ю. Клен
М. Рильський
Неокла́сики — група українських поетів та письменників-модерністів початку 20 століття.

Неокласицизм (з грецької новий і зразковий) — течія в літературі та мистецтві, що з'явилась значно пізніше занепаду класицизму як літературного напряму і знайшла свій вияв у використанні античних тем і сюжетів, міфологічних образів і мотивів, проголошенні гасел «чистого» мистецтва та культу позбавленої суспільного змісту художньої форми, в оспівуванні земних насолод.

Вони відмежовувались від так званої пролетарської культури, прагнули наслідувати мистецтво минулих епох, віддавали перевагу історико-культурній та морально-психологічній проблематиці.
1910 рік  -  перша збірка поезій М.Рильського
   «На білих островах»
Клянусь тобі, веселий світе,
Клянусь тобі, моє дитя,
Що буду жити, поки жити
Мені дозволить дух життя!
«Молюсь і вірю» (1922 )
Тема: відтворення краси почуттів ліричного героя, його єдності з природою, стану закоханості у світі.
Ідея: уславлення життєрадісності, спраги жагучого серця, вишуканості почуттів, молодечого оптимізму, відчуття польоту, любові до життя.
Літературний рід: лірика.
Вид лірики: філософська.
Жанр: вірш-рефлексія.
Віршовий розмір: чотиристопний ямб.
Вид римування: перехресне.
Рима: чергування жіночої і чоловічої.

«Молюсь і вірю»
   Метафори: даль ясніє, стоїть у глибині, вітер грає.
 Епітети: тремтячі зграї, пречиста надія, синя глибина.
   Порівняння: серце б’ється , як в огні.
   Риторичні оклики:  поки жити мені дозволить дух життя! Ходім!
   Інверсія: голубів тремтячі зграї  черкають неба береги.
   Анафора: клянусь; і-і-і.
   Повтор(рефрен): черкають неба береги
   Образи-символи : голуби (символи миру, кохання), синя глибина ( небо, символ свободи, почуттів).
Тобі,  мистецтво,  у  твоїй  країні
Я  шлю  поклін  і  дружній  свій  привіт.
Твої  діла  —  вони  одні  нетлінні,
І  ти  між  квітів  —  найясніший  квіт!
«Коли усе в тумані життєвому...»(1911-1918 )
Тема: показ безсмертя і сили мистецтва у боротьбі з життєвими негараздами.
   Ідея:  уславлення вічності  мистецтва, хвала мистецтву як вічній цінності.
   Вид лірики: філософська
   Жанр : сонет
   Віршовий розмір: ямб
  Римування: перехресне
«Коли усе в тумані життєвому...»
     Епітети: небесний перелив, найясніший квіт
 Звертання : в тобі, мистецтво,у тобі одному…
    Повтори: в тобі, мистецтво,…
   Метафора: і ти між квітів найясніший квіт
   Гіпербола:       в тобі, мистецтво, — у малій
                                  картині,
                                 Що більша над увесь безмежний
                                   світ!
      Алегорія: в тумані життєвому.

   Солодкий  світ!  Простір  блакитно-білий
   І  сонце  -  золотий  небесний  квіт.
   Благословляє  дух  ширококрилий
                                                Солодкий  світ.

«Солодкий світ!» (1919)
   Тема: показ любові  до природи й людини, до всього живого; відтворення краси  навколишнього світу, вміння сприймати її.
   Ідея: уславлення радості  життя,  його неповторності; уміння  зрозуміти та відкрити для себе "солодкий світ".
   Вид лірики: філософська
   Жанр: сонет
   Віршовий розмір: ямб
   Римування: перехресне

«Солодкий світ!»
   Епітети: солодкий світ, простір блакитно-білий, дух ширококрилий
Метафора: благословляє дух ширококрилий блакитний світ
     Порівняння: твій погляд, ніби пролісок несмілий, немов трава,  що зеленить граніт, неначе спогад нерозумно-милий…
     Риторичне питання : чи янголи нам свічі засвітили по довгих муках безсердечних літ, чи ми самі прозріли й зрозуміли  солодкий світ?
     Алітерація: С, Л, Р
     Асонанс: О, И, І
Запахла  осінь  в'ялим  тютюном,
Та  яблуками,  та  тонким  туманом,
І  свіжі  айстри  над  піском  рум'яним
Зорюють  за  одчиненим  вікном.

      «Запахла осінь в’ялим тютюном»(1925)
Тема: зображання стану  природи  восени і роздуми зрілої людини про те, що ж найголовніше у житті, у чому його принада й щастя.
    Ідея: звернення до читача і заклик насолоджуватися життям, поки є така можливість.
     Вид лірики: філософська
     Жанр: сонет
     Віршовий розмір: ямб
     Римування: суміжне
«Запахла осінь в’ялим тютюном»
   Епітети: в'ялий тютюн, свіжі айстри, рум’яний пісок, мовчазна глибінь, рідний  дім, килим золотий
 Риторичні  питання: І нащо ж весна нам?
    Метафори: ми тихі та   дозрілі; вкриє мудрість голову    сріблом; медово спіють дині; вежі темної гордині; запахла    осінь тютюном та яблуками;  коник грає на скрипку
     Порівняння: у  травах коник, як зелений гном.
    Заклик:    учися чистоти і простоти
    Мотиви Святого письма про упокорення людської гордині : «І, стоптуючи килим золотий, забудь про вежі темної гордині».

Як  парость  виноградної  лози,
Плекайте  мову.  Пильно  й  ненастанно
Політь  бур'ян.  Чистіша  від  сльози
Вона  хай  буде.  Вірно  і  слухняно
Нехай  вона  щоразу  служить  вам,
Хоч  і  живе  своїм  живим  життям.

«Мова» (1956)
Яблука доспіли, яблука червоні!
Ми з тобою йдемо стежкою в саду.
Ти мене, кохана, проведеш до поля,
Я піду – і, може, більше не прийду.

«Яблука доспіли, яблука червоні...»
Ми працю любимо, що в творчість перейшла,
І музику палку, що ніжно серце тисне.
У щастя людського два рівних є крила:
Троянди й виноград, красиве і корисне.
«Троянди й виноград»
Ще молитесь, далекий брате,
Серед Звенигородських піль.
Ще не стомились карбувати
В коштовних ямбах вічний біль.
                *****
І Ви — алхімік мудрих слів.

Є.Маланюк «Сучасники»Максимові Рильському
Душа належить людству і епохам...                                    Л.Костенко
Надгробок Максима Рильського на Байковому кладовищі в Києві
Пам'ятник Максиму Рильському біля головного входу до Голосіївського парку в Києві
Пам'ятник Максиму Рильському на території музею в Голосієво
Тестові завдання:
1. Який художній прийом  М.Рильський використав у рядках:
       Твій погляд, ніби пролісок несмілий,
       Немов трава, що зеленить граніт,
        Неначе спогад нерозумно-милий...
А)порівняння; Б) метафору; В) синекдоху; Г)літоту.
2.У якому вірші М.Рильського  подано образ «пречистої надії»?
А) «Молюсь і вірю»; Б)»Мова»; В) «Яблука доспіли»; Г) «Запахла осінь в’ялим тютюном».
3.Дебютною збіркою М.Рильського є книга:
А) «Синя далечінь»; Б) «Троянди й виноград»; В)»На білих островах»; Г) «Сад над морем».
4.Який вірш М.Рильського належить до інтимної лірики?
А) «Запахла осінь в’ялим тютюном»; Б) «Яблука доспіли»; В) «Мова»; Г) «Молюсь і вірю».
5.Який вірш М.Рильського належить до пейзажно-психологічної лірики?
А) «Молюсь і вірю»; Б) «Яблука доспіли»; В) «Мова»; Г) «Запахла осінь в’ялим тютюном».
6 У якому вірші М.Рильського переживання ліричного героя тісно переплетені з однією з пір року?
      А)»Запахла осінь в’ялим тютюном»; Б) «Яблука доспіли»,                 В)»Мова»; Г)»Молюсь і вірю».
7.У якому вірші М.Рильський порівнює словник із «пишним яром»?
А) «Запахла осінь в’ялим тютюном»; Б) «Яблука доспіли»; В) «Мова»; Г) «Молюсь і вірю».
8.З якого вірша М.Рильського взяті рядки: «Ми працю любимо, що в творчість перейшла...»?
А) «Солодкий світ»; Б) «Троянди й виноград»; В) «Мова»; Г) «Молюсь і вірю».
9. М.Рильський НЕ є автором вірша:
А) «Молюсь і вірю»; Б) «Солодкий світ»; В)Подивилась ясно»; Г) «Коли усе в тумані життєвому».
10. Установіть відповідність між поетичними рядками і назвами віршів, з яких вони взяті:
1. Вміє розставатись той, хто вмів любить. А)»Солодкий світ»
2.Немає мудріших, ніж народ учителів.       Б) «Молюсь і вірю»
3.У щастя людського два рівних є крила:   В)   «Яблука доспіли..»
Троянди й виноград, красиве і корисне.     Г) «Троянди й
                                                                                виноград»
4.І голуби ясної вроди
 черкають неба береги                                        Д) «Мова»


title: Станіслав Чернілевський - Урок духовності з поезією письменника

text:
   Урок духовності
із поезією Станіслава Чернілевського
«Правди є різні, а істина одна. Як і одне дитинство на все життя. Воно завжди — щастя. Може, єдине щастя в житті. Найдорожче. Як матір».                                          С.Чернілевський
Тема уроку:
Висока духовність поезій
Станіслава Чернілевського
«Теплота родинного інтиму»,
«Забула внучка в баби черевички»...

Мета уроку:

коротко ознайомитися з біографією письменника;  проаналізувати основні мотиви поезій “Теплота родинного інтиму” та “Забула внучка в баби черевички”, розвивати вміння коментувати поетичні рядки.
Станіслав Чернілевський народився
1950 року
в селі Жван на Вінниччині. «Я народився поміж двох річок — невеличкою річкою Жван з її мілинами та глибинами та могутнім і тихим Дністром з його вирами та потужною течією. Може, через те я так люблю водночас і найтонші, найдрібніші порухи і великі, могутні рухи.»
              Береги Дністра, де я жив, були райськи благодатними: там росли колгоспні груші, яблука, сливи, абрикоси, виноград. Там були баштани. Природно, що поночі ми, хлопчаки, ватагою пробиралися ярами й цупили кавуни та дині або ж огірки та помідори, поки сторож не гнався за нами.

Життєвий шлях Станіслава Чернілевського був  непростим. Хлопчик залишився без батька у багатодітній родині, тож довелося здобувати середню освіту в школах-інтернатах.
Не відразу Станіславу пощастило з вибором "сродної" професії. Спочатку недовго працював учителем після закінчення Вінницького педагогічного інституту, але не вважав цю роботу справді "своєю".
З дитинства Чернілевський марив кінематографом і прагнув вступити на факультет кінорежисури. Його мрія збулася. У стінах Київського театрального інституту імені І. Карпенка-Карого він здобув фах кіносценариста.
Працював на Київській кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка.
Зараз працює режисером і редактором на ТРК «Студія 1 + 1». Багато уваги приділяє студентам Київського національного університету театру, кіно й телебачення імені І. К. Карпенка-Карого.
Є у С.Чернілевського ще одне захоплення – поезія. У 1984 році   вийшла  його  збірка   “Рушник землі”.    Поет  удостоєний  премії
 ім. В.Симоненка.
  «Найдорожча на світі – мама, найцінніше в житті – щирість і теплота родинних стосунків».
С. Чернілевський.

Теплота родинного інтиму
Теплота родинного інтиму.
Ще на шибах досвіток не скрес.
Встала мати. Мотузочком диму
Хату прив'язала до небес.
Весело і з ляском серед печі
Полум'я гуляє по гіллю.
Ковдрою закутуючи плечі,
Мати не пита, чому не сплю.
Вже однак зникає гіркотина,
Не катує серце печія.
Знову я — малесенька дитина,
Мати знає більше, аніж я.

Матері розказувать не треба,
Як душа світліє перед днем
В хаті, що прив'язана до неба
Світанковим маминим вогнем.

Тема твору:
спогади письменника про рідну хату, власне дитинство, матір, її доброту та щирість.
Ідея твору
Уславлення найголовніших людських цінностей – материнської любові,
батьківської хати, щасливих років дитинства.
Настрій твору
Щирість,
Ніжність,
Душевна доброта,
Любов до матері і рідної домівки,
Туга за дитинством,
Теплі і ніжні спогади про маму,
Глибокий ліризм

Словникова робота
Інтим ,
шиба,
досвіток,
скрес,
печія,
катує .
Як ви розумієте слова із поезії?
Включіть уяву
1.Яким ви уявляєте ліричного героя поезії “Теплота родинного інтиму”
2.Які почуття і образи виникають у вас після прочитання поезії
“Теплота родинного інтиму?”
3.У яку пору року відбувається дія?
4. Що відображає ілюстрація у підручнику і чи відповідає вона змісту поезії?
5.Від якої особи ведеться розповідь у поезії? Про що це свідчить?
6.Якими мотивами пройнятий твір “Теплота родинного інтиму” ?
7.Які найголовніші духовні цінності відтворює автор у поезії?
8.Що символізує вогонь у печі?
9.Яка пора доби забражена у вірші? Обгрунтуйте.

Образи поезії “Теплота родинного інтиму”

Конкретні:
Абстрактні:
мати,
хата,
син(автор)
любов до матері,
спогади про дитинство,
відчуття захищеності і щастя
Художні засоби у творі
Метафори
“досвіток не скрес”,
“полум”я гуляє по гіллю”,
“гіркотина зникає”,
“не катує серця печія”,
“душа світліє”
“хату прив”язала”
Епітети
“світанковий вогонь”
Евристична бесіда
«Читаємо між рядками»
Про яку пору року йдеться у творі?
Про зиму, бо мати встала затопити пічку, бо холодно, а на вулиці  ще темно, бо взимку пізно світає.
Поясніть вислів: “Мати…мотузочком диму хату прив”язала до небес”, “хата, що прив”язана до неба”?
Мати – це берегиня сімейного вогнища, і саме вона прагне створити у своїй хаті земний рай, як на небі?
Поясніть вислів: “Ковдрою закутуючи плечі,мати не пита, чому не сплю?”
Автор показує, що мати настільки відчуває свою дитину, що говорить із нею душею і розуміє свого сина без слів.
Логічний ланцюжок “Знайди зайве”.
(Знайти в рядках “зайве” слово і обґрунтувати відповідь)

мати, батько, син, дитина;
дим, жар, полум’я, вогонь;
руки, серце, душа, плечі;
шиби, хата, піч, мисник.

Асоціативний кущ
Павутинки сплетемо, потрібні слова доберемо
Дитина
1.Мати
4.Дитинство
Мамине серце
6.Родина
Колискова
2.Любов
3.Щастя
5.Дитячий сон
Сімейна злагода
Україна
Батьківська хата

Склади прислів’я
про маму
1. Нема того краму, щоб купити…
серце
2.У дитини заболить пальчик, а в матері…
3.Дитина плаче, а матері…
заслужити
4.Матері ні купити, ні…
боляче
маму
Образ матері у світовому мистецтві
Забула внучка
в баби черевички…
Забула внучка в баби черевички...
Дитячим сміхом бризнувши в зело.
За повелінням вікової звички
Перекотилось літо за село.
Махнуло рученятко в бензовозі
І курява вляглась після коліс.
А бабка все стояла на дорозі,
Хустинкою торкаючись до сліз.
І вийшли в небо зорі-жаровички,
І тихо бабка посеред села
Малесенькі дитячі черевички
У спорожнілу хату занесла.
Лягла собі. І світло не світила.
Торкнулась черевичків перед сном .
І осінь їй тихенько опустила
Горіховий листок перед вікном.
Тема твору :
Сум та страждання за внучкою, яка  поїхала додому.
Ідея твору:
Бути уважнішими до старості та самотності наших рідних.
Включи спостережливість
  1.Яку роль у передачі почуттів старенької жінки відіграють черевички?
2.Прокоментуйте слова “Торкнулась черевичків перед сном”, “За повелінням вікової звички перекотилось літо за село”.
Образи поезії “Забула внучка в баби черевички”
Конкретні:
Бабуся,
внучка
Абстрактні:
Старість,
самотність
Образи-символи:
Літо – символ дитинства,
Осінь – символ старості
Художні засоби у творі
Метафори
“бризнувши сміхом”,
“перекотилось літо”,
“курява вляглась”,
“вийшли в небо зорі-жаровички”,
“осінь опустила листок”
“вікова звичка”,
“спорожніла хата”
Епітети
Логічний ланцюжок “Знайди зайве”.
(Знайти в рядках “зайве” слово і обґрунтувати відповідь)

весна, осінь, літо;
баба, внучка, мати;
сумочка, черевички, хустина;
дорога, автобус, курява;
сміх, радість, сльози;
село, місто, хата;
білі, малесенькі, дитячі

Гармонійна цілісність образів поезії
“Забула внучка в баби черевички”
Дотикові
Слухові
Зорові
Бабка …  дитячі черевички у спорожнілу хату занесла.
Махнуло рученятко в бензовозі,і курява вляглась після коліс.
Дитячим сміхом бризнувши в зело
Торкнулась черевичків перед сном
А бабка все стояла на дорозі, хустинкою торкаючись до сліз.
Лягла собі. І світло не світила.

Сенкан            1рядок – 1іменник
    (схема)                          2рядок – 2 прикметники
                                            3рядок – 3дієслова
                                            4 рядок – речення з ідейним центром
                                            5 рядок – 1 іменник (головне значення)
Мама
Найдорожча, найрідніша
Любить, піклується, оберігає
Без неї немає щастя
Єдина
Мама
Найдобріша, найближча
Любить, турбується, допомагає
Вона завжди з тобою
Берегиня
Бабуся
Самотня, немічна
Сумує, чекає, любить
Їй потрібна турбота
Старість
Якщо ти любиш тата й маму,
Їм радість  і любов……………….
Достатку, щастя і  …………………
Для них у Господа проси.
Даруй щодня любов і ласку,
Щоб не було у них…
Перетвори життя у …………….,
Люби і слухай їх завжди.
Ніколи не забудь, що ……………. -
Найбільша святість у ……………….
Завжд ти повертайсь до неї,
Куди б не пролягли путі.


title: "Ольга Кобилянська повість «Земля»"

text:
Ольга Кобилянська                   повість «Земля»
Порівняльна характеристика Михайла і Анни
«Земля» — це соціально-психологічна повість Ольги Кобилянської про селянство. Поклавши в основу твору дійсні факти, письменниця створила глибоко індивідуалізовані образи селян, усім своїм єством пов'язаних із землею-годувальницею.
Образи героїв
Все найкраще, що є в роду Івоніки, успадкував старший син Михайло — батькова надія і гордість. Цей образ письменниця розкриває на повен зріст, показуючи Михайла і в його щоденній праці, і на військовій службі, і в ліричних взаєминах з коханою дівчиною Анною — цією душевно тонкою натурою, на долю якої випали болючі переживання. Михайло, як і Анна, ніжний душею, лагідний вдачею. Він у розпачі коли його забирають до війська. Сцена зустрічі Івоніки з сином у казармі — одна з найзворушливіших у повісті.
“ І не саме великий, але плечистий і сильний, а з лиця мов у якої дівчини, лише що над устами засіявся вус. Дівчата в селі знали добре, який він був, одначе він держався від усіх так далеко, був такий соромливий і замкнений, що ніхто не міг про нього сказати, щоб глядів за одною довше, ніж за другою”
Образ Михайла
“ Такий був Михайло! Просто пішов до бурдея, не ївши , щоб товару подивитися, за всім доглянути; аби на завтра приставати до орання, аби братися до землі .” Сава про нього так казав: "Михайло був баба, хоч був сильний, як медвідь ,   і плечі у нього, як у великана, садив на них мішки, як ніщо; хоч, щоправда, до роботи був здатний, як рідко хто перший-ліпший. Але серце було у нього м'яке, як тісто!.. ".
Михайло… Щирий, «працьовитий та чесний. По всіх селах навкруги немає йому пари; такий добрий». Гармонійно поєднались у Михайлові зовнішня привабливість і висока духовність, любов до селянської праці і тонке відчуття прекрасного. Мабуть, внутрішня естетика, якою був схожий на батька, допомогла йому розпізнати в Анні те золоте серце, якого не бачили інші.
Образ Анни
Образ Анни — це трагедія шляхетної, чутливої душі в жорстоких умовах тогочасного села.
Анна всіма характеризується як добра, розумна, шляхетна й порядна дівчина. Вона здатна на щирі та палкі почуття. Але не може протистояти родичам, які з неї знущаються. Самотня душа не знала, до кого прихилитися, тому не встояла перед Михайловою любов’ю. Проте не знайшла в собі сили вберегти його дітей.

Отже, вина Анни в її нещастях очевидна, але не меншою є вина тогочасного суспільства (бідність, відсутність можливості освіти, для жінки працювати), а також матері й брата, що знайшли в особі дівчини покірне джерело для своїх прибутків.
Добре, що Анна знайшла в собі сили жити далі, працювати, бути такою ж доброю, і, врешті-решт, заслужила щастя.


title: Марія Примаченко

text:
 Марія Примаченко.
(1907-1997)
Марія Примаченко - українська народна художниця, представниця «народного примітиву» («наївного мистецтва»); лауреат Національної премії України ім. Т. Г. Шевченка, одна з найвідоміших українських художниць.

Вона народилась у селі Болотня на Київщині, в родині, де шанували народні ремесла, звичаї і традиції українського народу. Від батька-теслі і мами-вишивальниці Марія Примаченко успадкувала любов до краси рідного краю, до народного мистецтва. У мистецькому арсеналі Марії Примаченко немає "професійних хитрощів", її малюнки виконані на звичайному ватмані пензлями фабричного виготовлення з використанням гуаші та акварелі.

Дитинство Марії Оксентіївни було затьмарене страшною недугою — поліомієлітом. Це зробило її не по-дитячому серйозною й спостережливою, загострило слух і зір. Марія Оксентіївна гідно і мужньо пронесла всі життєві знегоди, пізнала щастя любові (чоловік загинув на фронті) і щастя материнства: її син Федір — теж народний художник, він був її учнем і другом.

«Звір гуляє»
«Лев»
«Синій Бик»
«Бичок-третячок»
“Міліард років пройшло, а таких мавп не було”
“Слон”
“Мавпа їде на чотириголовому звірі”
  Примаченківська «звірина серія» — явище унікальне і не має аналогів ні у вітчизняному, ні у світовому мистецтві. Сюжетні твори Примаченко — при усій їхній самобутності — мають деяку спільність з народними картинками. А ось фантастичні звірі — це витвір уяви художниці. Таких звірів не існує у природі — порівняння тут зайві.
“Як у Чорнобилі було горе із блоком,
 а дід корову пас там…”
“Лісовий павич”
«Дві синички»
«Павичі»
«Калиновий гай»
“Квіти у синій вазі”
“Соняшник життя”

У творчості Марії Примаченко узгоджуються тематично-сюжетні й орнаментально- декоративні композиції. Загальнолюдська тема боротьби добра і зла наскрізь проходить крізь її мистецтво. Добро у неї завжди перемагає.
«Весілля»
“Сватає Іван Галю”
“Сидить баба на печі, пряде куделицю»
 Її виставки з великим успіхом експонувалися у Франції, Канаді, Польщі, Росії, Німеччині та багатьох інших країнах світу. У 1937 році на всесвітній виставці в Парижі Марія Примаченко отримала золоту медаль, здивувавши своїми картин ами мистецький світ

На честь Марії Примаченко встановлені Пам’ятники.
м.Яготин
м. Київ
Використовуючи ресурси інтернету,
презентацію підготувала вчителька початкових класів
        ЗШ І-ІІІ ступенів с. Серби
Кодимського району
Одеської області
Гончарук Тетяна Іванівна


title: Римарук Ігор Миколайович. Варіант 1

text:
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%E8%EC%E0%F0%F3%EA_%B2%E3%EE%F0_%CC%E8%EA%EE%EB%E0%E9%EE%E2%E8%F7
http://www.br.com.ua/referats/s1399/27937.htm
http://bukvoid.com.ua/digest/2009/10/16/074353.html


М.Рильський


М. ВІНГРАНОВСЬКИЙ


ПРОВІДНІ ТЕНДЕНЦІЇ СУЧАСНОГО ЛІТЕРАТУРНОГО ПРОЦЕСУ


"Щоденник” Олександра Довженка – викривальний документ, звинувачувальний акт тоталітарній системі


М. ВОРОНИЙ — «ІДЕОЛОГ» МОДЕРНІЗАЦІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ. ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ, БАГАТОГРАННА ДІЯЛЬНІСТЬ


Ольга Кобилянська