title: "Петербурзький період. Шевченко"

text:
Петербурзький період
У 1831 році сімнадцятирічний Шевченко приїздить до Петербурга, куди було переведено Енгельгардта.
У 1832 році Енгельгардт законтрактував Шевченка на чотири роки Ширяєву - різних живописних справ майстру.
У 1836 році Шевченко у складі артилерії Ширяєва розписує театр у Петербурзі.
У цьому ж році він знайомиться з учнем Академії мистецтв Іваном Сошенком. Пізніше відбувається знайомство художника-кріпака з Гребінкою, Григоровичем, Венеціановим, Жуковським, Брюлловим.
У лютому 1837 року Товариство заохочення художників дозволило Шевченкові (неофіційно) відвідувати навчальні класи.
У квітні 1837 року Брюллов створює портрет Жуковського, який був розіграний у лотереї за 2500 карбованців. За ці гроші було викуплено Тараса Шевченка з кріпацтва. 25 квітня 1838 року на квартирі Брюллова йому була вручена Жуковським відпускна.
1832р. Енгельгардт законтрактовує Шевченка на чотири роки майстрові петербурзького малярного цеху В. Ширяєву. Разом із його учнями Шевченко бере участь у розписах Великого та інших петербурзьких театрів.
Очевидно, 1835р. з Шевченком познайомився учень Академії мистецтв І. Сошенко. Він робить усе, щоб якось полегшити його долю: знайомить з Є. Гребінкою і конференц-секретарем Академії мистецтв В. Григоровичем, який дозволяє Шевченкові відвідувати рисувальні класи Товариства заохочування художників (1835).
 Згодом відбувається знайомство Шевченка з К. Брюлловим і В. Жуковським. Вражені гіркою долею талановитого юнака, вони 1838р. викуплять його з кріпацтва.
21 травня 1838р. Шевченка зараховують стороннім учнем Академії мистецтв. Він навчається під керівництвом К. Брюллова, стає одним з його улюблених учнів, одержує срібні медалі (за картини “Хлопчик-жебрак, що дає хліб собаці” (1840), “Циганка-ворожка” (1841), “Катерина” (1842). Успішно працює він і в жанрі портрета (портрети М. Луніна, А. Лагоди, О. Коцебу та ін., автопортрети).
Вірші Шевченко почав писати ще кріпаком, за його свідченням, у 1837р. З тих перших поетичних спроб відомі тільки вірші “Причинна” і “Нудно мені, тяжко — що маю робити” (належність останнього Шевченкові не можна вважати остаточно доведеною).
Пробудженню поетичного таланту Шевченка сприяло, очевидно, знайомство його з творами українських поетів (Котляревського та романтиків). Кілька своїх поезій Шевченко у 1838р. віддав Гребінці для публікації в українському альманасі “Ластівка”. Але ще до виходу “Ластівки” (1841) 18 квітня 1840р. з'являється перша збірка Шевченка — “Кобзар”.
Це була подія величезного значення не тільки в історії української літератури, а й в історії самосвідомості українського народу.
Хоча “Кобзар” містив лише вісім творів (“Думи мої, думи мої”, “Перебендя”, “Катерина”, “Тополя”, “Думка”, “До Основ'яненка”, “Іван Підкова”, “Тарасова ніч”), вони засвідчили, що в українське письменство прийшов поет великого обдаровання.
Враження, яке справили “Кобзар” і твори, надруковані в “Ластівці”, підсилилося, коли 1841р. вийшла історична поема Шевченка “Гайдамаки” (написана в 1839 — 1841 рр.).
Поема присвячена Коліївщині — антифеодальному повстанню 1768р. на Правобережній Україні проти польської шляхти. Вона перейнята пафосом визвольної боротьби, містить алюзії, що допомагали читачеві усвідомити її сучасний соціально-політичний підтекст. Не випадково в умовах революційної ситуації в Росії “Гайдамаки” опубліковано 1861р. в російському перекладі в журналі “Современник”.
Критичні відгуки на “Кобзар” і “Гайдамаків” були, за окремими винятками, позитивними. Майже всі рецензенти визнали поетичний талант Шевченка, хоча деякі з консервативних журналів докоряли поетові, що він пише українською мовою (“Сын Отечества”, “Библиотека для чтения”). Особливо прихильною була рецензія на “Кобзар” у журналі “Отечественные записки”, критичним відділом якого керував В. Бєлінський.
Навчаючись в Академії мистецтв і маючи твердий намір здобути професійну освіту художника, Шевченко, проте, дедалі більше усвідомлює своє поетичне покликання. 1841р. він пише російською мовою віршовану історичну трагедію “Никита Гайдай”, з якої зберігся лише уривок.

Могила на Смоленському кладовищі Санкт-Петербурга.
Пам'ятник на могилі Тараса Шевченка.
Пам'ятник Кобзареві в Києві.
Пам'ятник Тарасу Григоровичу Шевченку у Дніпропетровську.
Харківський пам'ятник Кобзарю вважається одним з кращих в світі.


ПЕТРО ЯЦИК - одна з найвідоміших і найвеличніших постатей української діаспори


Олександр Іванович Кандиба 1878 - 1944


Степан Васильович Процюк


title: Василь Барка “Жовтий князь”

text:
Василь Барка “Жовтий князь”
Викриття голодомору у романі “Жовтий князь”

    Моя біографія, супроти звичайного життєвого
 становища, склалася невдало. Але так чоловік
часом звільняється від того, що в'яже зв'язками,
 незгодженими з вільним висловом почування і
думки в образі простої і доброї краси, що її треба
з постійними трудами шукати. Хоч вона всюди
заключена, як в зернині, в правді — з неї
розкривається для кожного, і життя дістає
виправдання при всіх незлагодах.
Наслідки голодомору в Україні 1932-33 рр.
Великий голодомор 1932-33 рр.був штучним…
Наслідки голодомору в Україні 1932-33 рр.
За оцінками сучасних демографів в Україні в роки страшного лихоліття штучно створеного голодомору померло близько 2.2 млн. чоловік….
   Сім’я Катранників – центральні постаті роману “жовтий князь”
Центральними  постаттями сюжету в романі є сім’я Катранників на якій найбільше показано голодомор як штучне винищення народу України.
Сім’я складалася з пяти чоловік з яких вижив тільки малий Андрійко..
Андрійко Катранник – образ, що показує нескоренність і незнищенність українського народу
Символіка жовтого кольору в романі В. Барки “Жовтий князь”
      Роман В. Барки "Жовтий князь" є одним iз найяскравiших описiв украïнського голодомору 1932-1933 рокiв. Ключем до розумiння авторськоï концепцiï твору _ й одним iз його провiдних символiв стає жовтий колiр, що зустрiчається уже в назвi роману. Вiн входить в оповiдь твору в характеристицi одного iз фанатичних i бездушних служникiв нового режиму, Григорiя Отроходiна, який називається рудим.
“Антихрист” і символ голоду
        Назву "Жовтий князь" можна трактувати неоднозначно: це i уособлення бездушноï новоï влади на чолi зi Й. Сталiним, "Антихристом", i символ голоду, що панує на вулицях агонiзуючого села. Панування "жовтого князя" призводить до суцiльного змертвiння, "руïни". У романi жовтий Ї це символ смертi, нищення як навколишнього свiту, так i людини: жовтими є й сухi бур'яни та трава на тихих вулицях напiвмертвого села, i мертвi тiла людей, що загинули вiд голоду.Отже, жовтий колiр у романi використовується переважно на позначення нелюдськоï сили, що призводить до змертвiння та занепаду. Усе, до чого вона доторкається, теж жовтiє, мов вiд подиху пекельного вогню.

       До зубожіння та винищення народу призвела влада (Григорій Отроходін – лице влади та прямий образ Йосипа Сталіна).


Ольга Кобилянська.
Життєвий і творчий шлях
План
Біографія
Походження
Дитинство
Творчість
Щоденник
Твори
Кобилянська Ольга Юліанівна
Біографія
Ольга Юліанівна Кобиля́нська ( 27 листопада 1863, м. Ґура-Гумора, повіт Сучава, Герцогство Буковина, Австро-Угорщина (нині
м. Гура-Гуморулуй, Румунія) — 21 березня 1942, Чернівці) — українська письменниця.
Походження
Народилася в багатодітній сім'ї дрібного урядовця. Батько, Юліан Кобилянський, народився на Галичині. Він належав до шляхетського роду, який мав свій герб і походив з Наддніпрянщини. Проте папери про шляхетство з легковажної руки Якова Кобилянського (батька Юліана і діда Ольги Кобилянської) не були нотаріально підтверджені, бо він вважав, що синові буде достатньо його розумної голови для заробітку. Це мало згодом великий вплив на долю письменниці.
герб Галичини
Мати, Марія Вернер, походила з німецької родини. Її родичем був відомий німецький поет-романтик Захарій Вернер. Будучи спольщеною німкенею, з любові до свого чоловіка Марія Вернер вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру та виховувала усіх дітей у пошані та любові до українства.
Фрідріх-Людвіг-Захарія Вернер
Брат Ольги Степан був живописцем (серед його творів — портрети сестри). Ще один брат — Юліан — прославився як філолог, автор кількох підручників із латинської мови.
Дитинство
З дитячих років вона знала не тільки українську, а й польську та німецьку мови, якими говорили в її родині.
Ольга Кобилянська була четвертою дитиною в сімї.
Українська мова
Польська мова
Німецька мова
Через п'ять років після її народження батька переводять до Сучави. Там Ольга Кобилянська знайомиться з місцевим парохом та українським письменником Миколою Устияновичем. Як між родинами вцілому, так і між її доньками, зокрема Ольгою Кобилянською і Ольгою Устиянович, зароджуються приятельські стосунки, які триватимуть у майбутньому до кінця життя письменниці.
.
Пізніше вона жила в селі Димка, а з 1891 р. — у Чернівцях.
Устиянович Микола Леонтійович
Творчість

У Південній Буковині, заселеній переважно німцями й румунами, жили й українці. Але українських шкіл чи культурно-освітніх закладів у 1860—1880-ті роки тут не було. Німецька школа не могла дати Кобилянській будь-яких знань з історії культури українського народу. Перші літературні твори О. Кобилянської, написані німецькою мовою ще без чіткого уявлення, "що значить слово «література», припадають на початок 80-х років («Гортенза, або нарис з життя однієї дівчини», «Доля чи воля?»). Ранні неопубліковані твори Кобилянської («Гортенза», «Малюнок з народного життя на Буковині», «Видиво», «Людина з народу» та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей з народу.
Книга «Природа», видання 1897 р
Обставинами життя і творчістю Кобилянська глибоко вросла в буковинський ґрунт. Разом з тим вона ніколи не замикалася у вузьких етнографічних рамках і охоплювала зором усю Україну. Активна учасниця загальноукраїнського літературного процесу, Кобилянська постійно спілкувалася з культурами інших народів, зокрема тих, які жили в Австро-Угорській імперії. Завдяки новаторству, співзвучності прогресивним тенденціям світової літератури проза Кобилянської в її вершинних виявах викликала і викликає значний інтерес не лише в нашій країні, а й за її межами.
Герб імперії
Прапор
 імперії Габсбургів
Кращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, зокрема слов'янськими, відіграли й відіграють важливу роль у міжслов'янських літературних контактах, піднімаючи міжнародний престиж українського художнього слова.
Ольга Кобилянська із Лесею Українкою, 1901
щоденник
У Чернівцях існує єдиний в Україні Літературно-меморіальний музей письменниці, який знаходиться у будинку, де Ольга Юліанівна жила з 1925 року і до самої своєї смерті. Там, серед численних експонатів і особистих речей, зберігається унікальний документ — щоденник Кобилянської. Це два загальні зошити, написані німецькою мовою і лише деякі слова українською та польською (в їхньому домі розмовляли цими трьома мовами). Перший запис зроблено 1 листопада 1883 року. Вона вела їх понад сiм років, коли жила в Кімполунзі, Димці, Болехові. Майже 70 років ці раритети були за кордоном, їх зберіг і передав у музей відомий американський адвокат Іван Панчук.
Музей Ольги Кобилянської в Чернівцях
Спальня Ольги Кобилянської в літературно-меморіальному музеї письменниці.
Твори
Мелахолійний вальс
Земля
Людина
Слово зворушенного серця
Царівна (1895)
Ніоба (1905)
Через кладку
За ситуаціями (1913)
Гортенза
Доля чи воля
Битва
Фантазія-експромт
Некультурна
В неділю рано зілля копала
Юда
Лист засудженого вояка до своєї жінки
Назустріч долі


Тренувальні завдання «Двоскладові стопи»
Віршовий розмір?
Де стоїть тепер наш Київ,
там була сама гора,
жив там перший Кий з Хоривом,
Щек та Либідь – їх сестра

Віршовий розмір:
Де́ стоїть тепе́р наш Ки́їв,
  ― ́  ―́     ― ́      ―́  
та́м була́ сама́ гора́,
 ― ́    ―́  ― ́  ―́
жи́в там пе́рший Ки́й з Хори́вом,
  ― ́        ―́         ―́        ― ́ 
Ще́к та Ли́бідь – ї́х сестра́
  ― ́      ―́        ―́     ― ́

Віршовий розмір:
Де́ стоїть тепе́р наш Ки́їв,
  ― ́  ―́     ― ́      ―́                        ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
та́м була́ сама́ гора́,
 ― ́    ―́   ― ́  ―́                      НЕПОВНИЙ      ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
жи́в там пе́рший Ки́й з Хори́вом,
  ― ́        ―́         ―́        ― ́            ЧОТИРИСТОПНИЙ ХОРЕЙ
Ще́к та Ли́бідь – ї́х сестра́
  ― ́      ―́        ―́     ― ́     НЕПОВНИЙ      ЧОТИРИСТОПНИЙ   ХОРЕЙ

Віршовий розмір?
Метелиця чи дівчина
з сусіднього села
навколо подивилася
і хустоньку взяла.
Віршовий розмір:
Мете́лиця чи ді́вчина
з сусі́днього села́
навко́ло подиви́лася
і ху́стоньку взяла́.
Віршовий розмір:
Мете́лиця чи ді́вчина
     ―́      ― ́                      чотиристопний ямб
з сусі́днього села́
      ―́́           ―́                                тристопний ямб
навко́ло подиви́лася
       ―́              ―́                           чотиристопний ямб
і ху́стоньку взяла́.
  ―́́                    ―́                                  тристопний ямб
Віршовий розмір?
Стали думати кияни,
 де їм лицаря знайти,
 щоб із міста на той берег
сміло зважився пройти.
Віршовий розмір:
Ста́ли ду́мати кия́ни,
  ― ́  ―́́     ―́ 
 де́ їм ли́царя знайти́,
  ― ́   ―́        ―́
 що́б із мі́ста на той бе́рег
 ― ́    ―́́         ―́  
смі́ло зва́жився пройти́.
Віршовий розмір:
Ста́ли ду́мати кия́ни,
  ― ́  ―́́     ―́           чотиристопний хорей
 де́ їм ли́царя знайти́,
  ― ́   ―́        ―́      чотиристопний хорей  неповний
 що́б із мі́ста на той бе́рег
 ― ́    ―́́         ―́        чотиристопний хорей
смі́ло зва́жився пройти́. чотиристопний хорей неповний
Віршовий розмір?
Кравці лисицям хутра шиють
Вітри на бурю грізно трублять.
О Боже, стережи в завію
І людські, і звірячі кубла.
Віршовий розмір:
Кравці лиси́цям ху́тра ши́ють
     ―́     ―́     ― ́     ―́ 
Вітри́ на бу́рю грізно тру́блять.
   ―́    ― ́    ―́      ―́ 
О Бо́же, стережи́ в завію
 ―́     ́      ―́    ―́ 
І лю́дські, і звіря́чі ку́бла.
Віршовий розмір:
Кравці лиси́цям ху́тра ши́ють
     ―́     ― ́     ― ́   ―́          чотиристопний ямб
Вітри́ на бу́рю грізно тру́блять.
   ―́     ― ́   ―́      ―́           чотиристопний ямб
О Бо́же, стережи́ в завію
  ―́        ―  ― ́               чотиристопний ямб
І лю́дські, і звіря́чі ку́бла.
Віршовий розмір?
В давніх літописах наших
єсть одно оповідання,
що зворушує у серці
найсвятіші почування
Віршовий розмір:
В давніх літописах наших
єсть одно оповідання,
що зворушує у серці
найсвятіші почування
Віршовий розмір:
В давніх літописах наших
     ―́     ― ́     ― ́       чотиристопний хорей
єсть одно оповідання,
―́      ― ́    ― ́           чотиристопний хорей
що зворушує у серці
  ―́    ― ́   ― ́             чотиристопний хорей
найсвятіші почування         чотиристопний хорей


title: "Псевдоніми відомих людей Черкащини"

text:
Псевдоніми відомих людей Черкащини

Роботу виконала
Кошман Юлія Сергіївна
учениця  11-А класу
Прізвище – набуте при народженні або вступі в шлюб найменування особи, що додається до її власного імені і переходить до нащадків.
 Псевдонім  — ім'я, прізвище , використовуване людиною замість справжнього (даного при народженні, зафіксованого в документах) в тій або іншій публічній діяльності.

 Головна мета роботи –  проаналізувати утворення і                                                використання псевдонімів                                              відомих людей Черкащини.
Завдання :
       розглянути  широке використання псевдонімів як явища  культури різних народів світу;
       проаналізувати  лексико- семантичний  склад  псевдонімів творчих особистостей Черкащини;
       виявити ономастичне багатство української мови , відбите у цих неофіційних найменуваннях особи;
       зробити спробу укласти словник псевдонімів письменників, митців, громадсько-політичних діячів Черкаської області .
Причини появи псевдонімів
                   Процес утворення псевдоніма      Нарбутів

Г. Нарбутъ
1901 рік
Г. Н.
1903 рік
Н
GEORG NARBUT
1910 рік
Георгій Nарбут
1917 рік
Г.N
Травень 1919р.
G.N.
Грудень 1919р.

1909 р
 Д.Nарбут
1970 рік

Групи псевдонімів за популярністю

Досить відомі:
Юхим Ґедзь,
Олена Журлива,
Іван Ле,
Отаман Мамай.
Відомі:
Степан Бен,
Охрім Варнак,
Антон Лісовий,
Маргарита Андрієвич.
Маловідомі:
Олекса Кобець,
Юрій Дивнич,
Ольга Мак,
Степовий Вітер
.
ЛЕКСИКО- СЕМАНТИЧНІ ГРУПИ

Утворені від прізвищ носіїв псевдонімів.
Наприклад:
Бен Степан (похідне від  Бендюженко ).
Псевдоніми,
схожі на
нестандартні прізвища. Наприклад:
Іван Гайдамака.

Псевдоніми,утворені за характером творчості.
Наприклад: Олена Журлива,бо в її поезіях є радість,смуток, журба,кохання.
За місцем народження або проживання.
Наприклад: Антон Війтівський,бо народився в селі Війтівці Уманського р-ну
За життєвою ситуацією носія псевдоніма.Наприклад:
Отаман Мамай,
Олександр Де.
Псевдоніми,утворені за принципом милозвучності.
Наприклад:
Лесь Гомін,
Юрій Дивнич.
Ботанічні псевдоніми.
Наприклад:
Ольга Мак
Утворені від прізвиськ .
Наприклад: Щербак,бо їх рід в селі здавна звали Щербаками.
Матронімічні псевдоніми
Наприклад: Ольгин- один із псевдонімів Кесара Білиловського
Від імен та по батькові  носіїв псевдонімів.
Наприклад:Андрієвич Маргарита (бо Крамар Харитина Андріянівна).
.

Групи псевдонімів за будовою
Групи псевдонімів за емоційним забарвленням
Позитивно забарвлені                                   Емоційно нейтральні                   Негативно забарвлені

Наприклад:
Олесь Ясний,
Ярослав Вартовий,
Юрій Дивнич.

Наприклад:
Цесар Білило,
Олександр Де,
Маргарита Андрієвич.

Наприклад:
Юхим Ґедзь,
Омелян Мелет,
Хведько Товстопика.
Словник
Т.Г.Ш.; Т.Ш. Дармограй, К; Дармограй; Кобзарь; Руель (Шевченко Тарас Григорович).1814-1861 р.р. с. Моринці Звенигородського району.Поет, художник, громадсько-політичний діяч.

Ле Іван (Мойся Іван Леонтійович).
1895 р.р. с. Мойсинці (Придніпровське) Золотоніського району.
Письменник, громадській діяч.
ВИСНОВКИ
         З давніх-давен і до нашого часу в культурах різних народів світу зустрічається чимало творів літератури, мистецтва, публіцистики, справжнє авторство яких навмисно приховане.
         Галузь антропонімії , при всій своїй незначній специфічності, яка полягає в індивідуальній  характеристиці носія псевдоніма, все-таки за  систему мови не виходить, а підлягає її основним  лексичним і граматичним особливостям.
         Псевдоніми , на відміну від прізвищ ,офіційно не закріплені. Вони  є  найменуваннями , що постійно в русі. Найчастіше псевдоніми утворюються від    імен та по батькові , прізвищ  їх носіїв, за характером творчості,  місцем народження або проживання (відтопонімічні),  життєвою ситуацією носія псевдоніма. Значно рідше – за  принципом милозвучності, від імені,прізвища матері автора (матронімічні), від прізвиськ , назв рослин.
        Нами зроблено спробу погрупувати зібрані псевдоніми за емоційним забарвленням : позитивно забарвлені – це ті, які викликають позитивні емоції оточуючих; нейтрально забарвлені –  це ті псевдоніми, які не передбачають особливих емоцій; негативно забарвлені – це ті , які викликають негативні емоції.
        Псевдонім створюється самою людиною, найчастіше як особливий засіб самовираження.


Павло Архипович Загребельний


Українська народна казка Кривенька качечка


Олександр Ірванець


title: Презентація до 200-річчя Т.Г.Шевченка "Земля,яку сходив Тарас малими босими ногами"

text:
Іде урок. Вивчаєм Кобзаря.
Усе здається просто й зрозуміло.
І ось зійшла вечірняя зоря.
Ось мати жне пшениченьку доспілу.
Садок вишневий коло хат зацвів,
Хоча в хатах тих завжди горя повно.
А ось москаль,
що Катерину звів
й від сина відвернувся
безсоромно

Перегортаю за листком листок
І захалявну книжку уявляю.
Як за рядком з»являвся в ній рядок,
Й душа тужила за вкраїнським краєм.
Десь там Дніпра широка течія
Десь там тополі розмовляють з полем.
Щоночі він із ними розмовля,
І розлучить не може їх недоля.
Свою Украйну він завжди любив,
Житття своє за неї міг віддати.
Він свій народ до боротьби збудив,
Хоч пісню, щоб убить, взяли за грати.
Він стільки вистраждав за нас,
за наш народ,
Що рідко зможе винести людина.
І не чекав від долі нагород,
Аби була щаслива Україна.
І в «Посланні…» своїм він так просив,
Щоб  ми самі себе не обдурили.
Дослухаймось його пророчих слів,
Не забуваймо, хто ми і чиї ми.
Іде урок. Вивчаєм Кобзаря.
Усе здається просто й зрозуміло.
Як жити для Вкраїни і добра,
Аби лише почути ми зуміли.
В похилій хаті, край села,
Над ставом, чистим і прозорим,
Життя Тарасику дала
Кріпачка-мати, вбита горем.

Стара метрична книга. У ній всі народження, шлюби, смерті Моринців упродовж десятків літ. Перша її частина про тих, хто народився у 1814р. Місяць лютий, 25-е: «У жителя села Григорія Шевченка і дружини його Катерини народився син Тарас. Молитував і хрестив ієрей Олексій Базаринський».
Так записано в церковній книзі, на аркуші 24-му.
Казка життя і гіркота життя починалися для нього тут, у мальовничому селі Кирилівка, в невеличкій хатині, де жили батько з матір»ю та діти. Тут починалося нелегке кріпацьке Тарасове життя.
Батьки тяжко працювали на панщині, а малих дітей доглядали їх старші брати та сестри. На все життя збереглися у Шевченка  теплі спогади про ніжну, терплячу няню — Катерину.
Іван Їжакевич “Мама йде”
Сама ще зовсім дитина, вона замінила малому Тарасику маму, яка тяжко працювала на панщині, бо батьки Шевченка були кріпаками пана Енгельгардта.
Микола Пимоненко. “Жнива.”
Восени 1822 р. Тараса віддали в науку до молодого кирилівського дяка Павла Рубана, якого прозивали в селі Совгирем.  За два роки хлопчик навчився читати й писати. Хата дяка збереглася до наших днів; у 1960 р. над нею зроблено будинок-накриття.
Знаменно й те, що батько побачив здібності, обдарованість Тараса і вирізнив його серед інших дітей. Вмираючи, Григорій Іванович нічого не виділив йому із своєї спадщини: «Синові Тарасу із мого хазяйства нічого не треба; — він не буде абияким чоловіком: з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо; для його моє наслідство нічого не буде значить, або нічого не поможе»
      Могила батьків Тараса Шевченка
                       у Кирилівці
Після смерті у 1823р. матері та в 1825р. батька                                Тарас залишився сиротою.
Тікав він часом  до сестри Катерини в сусіднє село Зелена Діброва. Згодом вона пригадувала: «Було оце й не видно, як воно — рип і ввійде до хати, сяде собі на лаві та все мовчить. Нічого в світі у його не допитаєшся: чи його прогнали відтіля, чи його били, чи їсти йому не давали? Було манівцями ходить, геть попід дібровою, та через Гарбузів яр, та через левади, та могилками. І як прийшло раз воно, то так впало грудочкою і заснуло на лаві...»
Зовсім нестерпним стало життя сиріт після смерті батька. Біографи поета розповідають такий епізод. У солдата, поставленого на постій до Шевченків, вкрадено гроші. Як потім з’ясувалось, украв їх мачушин син Степанко, але звинуватили й тяжко покарали Тараса. Не раз він тікав у бур’яни, куди йому приносила їсти сестра Ярина
Пізніше Шевченко згадував, як він школяром списував у бур'янах у саморобний зошит вірші Сковороди та колядку “Три царіє со дари”
Кирилівка… Допитливий Тарас
Пасе коло села чужі ягнята…
Стрічала співчутливо, мов сестра,
Малого пастушка убога хата.

1843 р., відвідавши Кирилівку, Шевченко намалював в альбомі олівцем хату, в якій провів своє дитинство .
“За що, не знаю, називають хатину в гаї тихим раєм.
Я в хаті мучився
колись, мої там сльози пролились, найперші сльози.”
                      Т. Шевченко
                                “Якби ви знали, паничі…”

Залишившись сиротою, малий Тарас деякий час жив у дядька Павла, що став опікуном сиріт. Тут йому довелося пасти овець, працювати разом з наймитами. Тарас не витримує такого життя і переходить школярем-попихачем до кирилівського дяка Петра Богорського, де його життя було напівголодним та тяжким.   Дяк любив випити і не раз бив Тараса.

А роки йшли. Ось уже і 13-ий проминув.  Тринадцятирічним Шевченко відчув себе задовго до дня народження, про який тепер ніхто і не згадував. На плечі його лягала все тяжча і тяжча праця, від якої відчував себе старшим. Так було і в той день, коли він підсвідомо радів життю, а потім засумував, та ще й так гірко.
Тоді його плач почула Оксана, яка була єдиним близьким та вірним другом. Вона підійшла, заспокоїла. Сльози висохли.
  Вже в шкільні роки малим Тарасом оволоділа непереборна пристрасть до малювання. Він мріяв  стати маляром і вперто шукав у навколишніх селах учителя малювання. Малярі або не зважали на його здібності, або вимагали дозволу від пана.

“Дитинство Т.Г.Шевченка”
(рефлексія)
Родина Тараса Шевченка
Мати – Катерина Якимівна;
Батько – Григрій Іванович;
Сестра-нянька – Катерина;
Сестри – Ярина та Марія;
Брати – Микита та Йосип
Місця, пов”язані з дитинством
Тараса Шевченка
1.Моринці;
2.Кирилівка;
3.Вільшана.
Навчання  та найми Тараса Шевченка
1.Перший вчитель-дяк Совгир;
2.Дяк Богорський, що бив та  знущався;
3.Дяки у Лисянці;
4.Тарас-пастух;
5.Тарас-кухарчук;
6.Тарас-козачок пана Енгельгардта.

Асоціативний кущ
Павутинки сплетемо, потрібні слова доберемо
Мати
1.Батько
4.Смерть
Письменник
6.Шевченко
Кріпак
2.Художник
3.Кобзар
5.Сирота
Поет
Україна
Життя

Садок вишневий коло хати
Гармонійна цілісність образів поезії
“Садок вишневий коло хати”
Дотиковий
Слуховий
Зоровий
Хрущі над вишнями гудуть
А матері вечерять ждуть
Садок вишневий  коло хати
Плугатарі з плугами йдуть
Співають ідучи дівчата
Дочка вечерю подає
Сенкан
Кобзар
Талановитий, люблячий
Карається, мучиться, не кається,
Віддає своє життя за Україну
Патріот
Кобзар
Безсмертний, пророчий,
Бореться, страждає, любить,
Вірить у щасливе майбутнє народу
Світоч
Кобзар
Страждаючий,  ніжний, люблячий
Вірить, любить, сподівається
Хоче бачити українців вільними
Шевченко
Із запропонованих опорних слів складіть сенкани
про Т.Г.Шевченка
Кобзар, пророчий,вірить,карається,Шевченко, віддає життя за Україну, талановитий, мучиться,світоч, бореться, безсмертний, патріот, люблячий, страждає, вірить у щасливе майбутнє народу, не кається, хоче бачити українців вільними, сподівається


title: ПРОЙДІМОСЯ ШЕВЧЕНКОВИМИ ШЛЯХАМИ

text:
ПРОЙДІМОСЯ ШЕВЧЕНКОВИМИ ШЛЯХАМИ
Я не один іду до нього – ідуть до нього тисячі,неначе грішники до Бога,свої печалі несучи        Ю. Рибчинський
МОРИНЦІ

КИРИЛІВКА

Не називаю її раєм,Тії хатиночки у гаїНад чистим ставом край села.
БУДИЩА

ВІЛЬШАНА

БОГУСЛАВКОРСУНЬ

І. СОШЕНКО
В. ШЕВЧЕНКО
ПОТОКИ
ОБУХІВ
А. МАЛИШКО
МАНДРУЄМО ДО СТОЛИЦІ УКРАЇНИ МІСТА КИЄВА
УНІВЕРСИТЕТ СВЯТОГО ВОЛОДИМИРА

М. МАКСИМОВИЧ
ЗОЛОТІ ВОРОТА

КИЄВО-ПЕЧЕРСЬКА ЛАВРА

КИЇВ. АСКОЛЬДОВА МОГИЛА
КИЇВ. ВИДУБИЦЬКИЙ МОНАСТИР
КИЇВ. ОЛЕКСАНДРІВСЬКИЙ КОСТЬОЛ
У КИЄВІ
ПОДІЛ

МАНДРУЄМО ПОЛТАВЩИНОЮ

ПОЛТАВА. БУДИНОК КОТЛЯРЕВСЬКОГО
ПОЛТАВА. ВОЗДВИЖЕНСЬКИЙ МОНАСТИР
У РЕШЕТИЛІВЦІ
ПЕРЕЯСЛАВ
БУДИНОК А. КОЗАЧКОВСЬКОГО
ПЕРЕЯСЛАВ

ПОДОРОЖ ДО КАНЕВА
ЦЕРКВА СВЯТОГО РІЗДВА
ПЕРЕПОХОВАННЯ ШЕВЧЕНКА
ДНІПРО-СЛАВУТИЧ
РЖИЩІВ
АНДРУШІ
ТРАХТЕМИРІВ


Шістдесятники. Українська література у другій половині ХХ століття


Василь Стефаник - Новела «Каміннний хрест» – художнє відтворення трагедії переселення галицьких селян до Канади


title: Петро Яцик - справжній цінитель української мови

text:
   ПЕТРО ЯЦИК -  справжній цінитель української мови
Біографія, праця, спадщина
Виконала учениця 9 класу
Тохтамиш Тамара
Друзі називали його диваком і химерником

Справжній мільйонер із Канади, відвертий, щирий чоловік, він був здатен на найнесподіваніші вчинки

Петро Яцик: Біографія

Народився 7 липня 1921 року  у с.Верхнє Синєвидне Сколівського району на Львівщині

        Церква Івана Хрестителя.
Тут хрестили новонародженого Петра, первістка селянської родини Дмитра та Марії  Яциків

Розповідаючи про своє походження,Петро Яцик наголошував:

“Мій батько ходив у личаках
і їздив на конях. ….”

“Мама була набагато вченіша за батька –  мала за собою три класи, вміла писати і читати, гарно співала. Сімох дітей виховала і якусь освіту дала (нас було в неї три сини й чотири дочки). Найменшому з нас, як батько помер у 1934 році, минуло тільки шість місяців, мені ж – неповних чотирнадцять років…”

 Як найстарший у сім’ї Петро взяв на себе відповідальність за родину

Петро Яцик з мамою. 1986 рік
 більш як сторічна сільська школа,  де вчився майбутній меценат
Закінчив семирічку,
 вчився на сільсько-господарських  та залізничних курсах.

Працював помічником машиніста, під час війни - у Бережанах в молочарському господарстві

Йому було 23 роки, коли він емігрував  у 1943 році до Німеччини

У 1947 році закінчив
   Український технічно-господарський інститут у Регенсбурзі, де вивчав економіку, англійську мову

У 27 років, маючи 100 доларів, виїхав до Канади

Працював у ресторані, мив посуд, наполегливо вивчав французьку мову

Збирав цент до центу і в 1950 році  разом із партнерами відкрив українську книгарню “Арка”

Петро Яцик у Торонто
в   першій українській крамниці «Арка»,
співвласником і співзасновником якої був.
1950 рік

Через два роки відкрив  меблевий магазин

 потім став співвласником будівельної фірми, яка й зробилася справою його життя, принесла йому мільйонні прибутки

Петро Яцик і  Надя Яцик
(донька  та партнер по бізнесу)  біля
адміністративного корпусу  власної компанії    Prombank Invesment. 1999 рік

Петро в побуті був скромною людиною, бо все дитинство пройшло в голоді й скруті, тому сам жив дуже ощадливо. Але мав будинок, мов справжній замок.

 Петро Яцик говорив: «Я ж будівельник, маю 17 буді-вельних фірм, мені потрібна реклама. Якби я жив у якійсь стодолі, то люди подивилися б і сказали: що ж він зможе збудувати? Тільки я кину бізнес, я одразу перестану тут жити».
Джінет Байдужа – дружина мецената. Тендітна жінка з розумними й усміхненими очима. Лікар за фахом .

В одному інтерв’ю Петро Яцик сказав:   «… родина - найцінніше.  А інші здобутки, то додатково»

Петро Яцик та його дружина
Джінет Байдужа

Щасливий дідусь із
внучкою Андрійкою. 1992 рік
«Мій дідусь був  доброю людиною…»
Із листа Андрійки Яцик,
онуки Петра Яцика,
до гнідинських школярів. (2003 р.)

Страшенно любив читати, особливо біографії успішних людей: байдуже, чи то Ньютона, чи то відомого полководця, чи хокеїста — його цікавило, якими методами людина досягала успіху.

Петро Яцик у своїй приватній
бібліотеці, яку подарував
 у 2001 році  Національному музею
літератури України
Доброчинна діяльність Петра Яцика
З кінця 50-тих років Петро Яцик почав направляти значні кошти на реалізацію різноманітних наукових та культурних проектів української діаспори
За робочим столом
 в адміністративному будинку
 своєї компанії
Prombank Investment Limited.

Підтримав видання українського букваря  Марії Дейко “Рідна мова”

Відшкодовував  кошти на видання українських книжок, на розвиток церкви

Був основним меценатом відомої “Енциклопедії Українознавства”, що була найкращим довідником про Україну для дітей та мільйонів українців світу діаспори

Фінансував  видання англійською мовою «Історії України-Русі» М.Грушевського. На переклад і друк цієї монументальної праці меценат пожертвував
    15 млн. доларів

Постійно у праці. 2001 рік

Інституту українських студій Гарвардського університету (США)

Центру досліджень історії України ім. П.Яцика при Альбертському університеті (Канада)

Українського лекторію в Школі славістики та східноєвропейських студій при Лондонському університеті

Петро Яцик та Франк Сисин –
 директор Центру досліджень історії
 України імені Петра Яцика при
Канадському інституті українських
студій Альбертського університету.

Був одним із спонсорів
документаційного центру в бібліотеці ім. Джона
    П. Робертса при Торонтському університеті

Пожертвував мільйон доларів на історичні досліди при Канадському інституті українських студій (КІУС) в Едмонтоні

Завдяки внесеним П.Яциком
    750 тисяч доларів відкрито спеціальний український відділ в Інституті  ім. Гаррімана при        Колумбійському університеті

Коштом мецената видано чимало наукових монографій з історії України, економіки, політології, медицини, етнографії.

дав гроші на мікрофільми українських матеріалів з архівів Австрії, чим зберіг 117 років нашої історії. Ця колекція мікрофільмів офіційно називається “Збірка ім. Петра Яцика при Торонтському університеті”.
Заснував Міжнародний благодійний фонд “Ліга українських меценатів” і був його почесним президентом

Серед односельчан і родини
через багато років розлуки.  1989 р.
Благодійницька діяльність П.Яцика зробила його знаним і популярним серед українців у західному світі

Петро Яцик був обраний почесним доктором права Гарвардського університету

входив до Наглядової ради Колумбійського університету

став науковим консультантом Альбертського і Торонтського університетів

За багатолітню меценатську діяльність нагороджений «Почесною відзнакою Президента України» (1996), а до  80-ліття — орденом князя Ярослава Мудрого.

Петро Яцик та Президент України
Леонід Кучма під час закриття
 І Міжнародного конкурсу
з української мови в травні 2001
У 2001 році Петро Яцик став   володарем Міжнародної премії “ Людина Року”
   в галузі благодійництва та меценатства за  великий внесок у справу збереження самобутності української нації як на Україні, так і за межами нашої держави
Конкурс знавців української мови імені Петра Яцика
     Заснував конкурс знавців української мови.

    Конкурс  завжди розпочинається 9 листопада в День української писемності та мови

Перший Міжнародний конкурс пройшов у селі Моринцях ( на батьківщині Тараса Шевченка )
     9 листопада 2000 року

    За рішенням Ліги українських меценатів конкурсу було присвоєно ім’я Петра Яцика, а його дочка Надія стала почесним головою конкурсу

«Я почуваюся надзвичайно щасливою з того, що є своєрідною цеглинкою тієї величної споруди, яку зводив будівничий Петро Яцик. І я продовжуватиму його благородну справу до кінця своїх днів...»
		 Надя Яцик,
	 донька Петра Яцика

Конкурс проходить за принципом олімпіади:
    шкільний етап, районний, обласний, загальноукраїн-ський та міжнародний.

     Переможці конкурсу отримують подарунки і грошові винагороди

	Українським лауреатам дістається президентська стипендія і пільги при вступі до вищих навчальних закладів
Надя Яцик нагороджує переможців
 ІІІ Міжнародного конкурсу
з  української мови
імені Петра Яцика
в травні 2003 року
“Нетиповий українець…”
    так себе називав Петро Яцик.
	… нетиповим, але українцем…
	Помер  8 листопада 2001 року
	 в Канаді

	А в рідному селі на подвір’ї школи, де навчався меценат, встановлено пам'ятник, на якому  викарбовано слова:

	"Я народився, був і помру українцем"

Внесок Петра Яцика  у розвиток нашої культури, мови, історії та традицій, створення і становлення українських освітніх закладів та центрів
   має неоціненне значення для нашого народу, для утвердження молодої незалежної України


Презентация Хвильовий


Українська народна казка «Лисичка та журавель»


Василь Бірка


title: "Ольга Кобилянська. Життєвий і творчий шлях"

text:
11
Ольга кобилянська.Життєвий   і   творчий шлях
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863 р. у містечку Гура-Гумора в Південній Буковині. У багатодітній сім'ї, де було семеро дітей, вона була четвертою.З дитячих років вона знала не тільки українську, а й польську та німецьку мови, якими говорили    в її родині.
Через п'ять років після її народження батька переводять до Сучави. Там Ольга Кобилянська знайомиться з українським письменником Миколою Устияновичем. Так між родинами зароджуються приятельські стосунки, які триватимуть у майбутньому до кінця життя письменниці.
У Південній Буковині, заселеній переважно німцями й румунами, жили й українці. Але українських шкіл чи культурно-освітніх закладів у 1860—1880-ті роки тут не було. Німецька школа не могла дати Кобилянській будь-яких знань з історії культури українського народу.
Перші літературні твори О. Кобилянської, написані німецькою мовою ще без чіткого уявлення, «що значить слово «література», припадають на початок 80-х років («Гортенза, або нарис з життя однієї дівчини», «Доля чи воля?»). Ранні неопубліковані твори Кобилянської («Гортенза», «Малюнок з народного життя на Буковині», «Видиво», «Людина з народу» та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей з народу.
Тоді ж вона бере активну участь у так званому феміністичному русі, який зачепив чимало наболілих питань, над якими замислювалися представники передової інтелігенції. Ставши у 1894 році однією з ініціаторок створення «Товариства руських жінок на Буковині», Кобилянська обґрунтувала мету цього руху в брошурі «Дещо про ідею жіночого руху». Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки «середньої верстви», активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за її право на гідне людини життя.
Ці думки виявилися в ранніх творах письменниці. У деяких з них («Гортенза», «Вона вийшла заміж» та ін.), змальовуючи духовний світ своїх героїнь, письменниця робить наголос на їх пошуках особистого щастя. В «Людині», а ще більше в «Царівні» особисте щастя героїнь Кобилянської більшою чи меншою мірою вже пов'язується з соціальними проблемами, активною позицією людини в житті, з необхідністю боротися з обставинами, що сковують розвиток її духовних сил.
Тема інтелігенції проходить через усю творчість Кобилянськоі — від її ранніх оповідань та повістей до «Апостола черні».
   На початку 1890-х років, розробляючи проблеми, накреслені в ранніх творах, письменниця прагне розширити сферу своїх художніх пошуків, звертається до абстрактно-символічних тем і образів («Акорди», «Хрест», «Місяць» та ін.), пише ряд поезій в прозі, серед яких є майстерні художні мініатюри. Кобилянська друкує окремі твори в модерністських журналах «Світ», «Українська хата».
 Кращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, зокрема слов'янськими, відіграли й відіграють важливу роль у міжслов'янських літературних контактах, піднімаючи міжнародний престиж українського художнього слова.
У Чернівцях існує єдиний в Україні Літературно-меморіальний музей письменниці, який знаходиться у будинку, де Ольга Юліанівна жила з 1925 року і до самої своєї смерті. Там, серед численних експонатів і особистих речей, зберігається унікальний документ — щоденник Кобилянської.
Це два загальні зошити, написані німецькою мовою, і лише деякі слова українською та польською (в їхньому домі розмовляли цими трьома мовами). Перший запис зроблено 1 листопада 1883 року. Вона вела їх понад сiм років, коли жила в Кімполунзі, Димці, Болехові. Майже 70 років ці раритети були за кордоном, їх зберіг і передав у музей відомий американський адвокат Іван Панчук

Виконала
 учениця 10 класу
Веселобалківської ЗОШ
Єськова Ольга

2014р.


title: Пейзаж у художньому творі. Ознайомлення з життям і творчістю Тараса Шевченка

text:
Поетична збірка
Пейзаж у художньому творі
ТАРАС ШЕВЧЕНКО
Мультимедійний супровід до уроку читання 2 клас
Тарас Григорович Шевченко-славетний поет і художник, гордість і слава України
Народився Тарас Шевченко 9 березня 1814 року в селі Моринцях на Черкащині
Батьки його були кріпаками.У 9 років Тарас залишився без матері, а коли виповнилося 11, помер і батько.
Змалку в обдарованій від природи дитині прокинувся талант художника.
За вільнодумство та твори про Україну Т.Шевченка було заарештовано і заслано на 10 років до Орської  фортеці із забороною писати і малювати.

Помер Тарас Шевченко 10 березня 1861року. За заповітом похований у м. Каневі на Чернечій горі, яку в народі називають Тарасовою.


РОЗВИТОК ЗВ’ЯЗНОГО МОВЛЕННЯ. КОНТРОЛЬНИЙ ТВІР-РОЗДУМ НА ТЕМУ «ЗОБРАЖЕННЯ ПОКРІПАЧЕННЯ УКРАЇНИ В РОМАНІ ПАНАСА МИРНОГО «ХІБА РЕВУТЬ ВОЛИ, ЯК ЯСЛА ПОВНІ?»


Тарас Шевченко. Версія 1


title: П. Тичина "Хор лісових дзвіночків"

text:
Ах, скільки радості,
Коли ти любиш землю,
Коли гармонії шукаєш у житті!

                                        Павло Тичина
         Епіграф уроку
Природа – це…(створення “Асоціативного куща”)
ПРИРОДА
Хто з вас, діти, нас не знає?
Ми у лісі проживаєм, дзвоном сонце зустрічаєм,
Маєм гарні сині очки, називаємось….

  це художній засіб, за допомогою якого один предмет зіставляється з іншим, чимось на нього схожим.
Вислів, що є порівнянням, найчастіше приєднується до інших слів у реченні сполучниками як, немов, неначе, ніби.
           Порівняння -
        Гра “Хто більше?”
         Стилі мовлення
  Вправа “Усне малювання”
Описати дзвіночки в різних стилях:
1 група – у художньому;
2 група – у науковому;
3 група – у розмовному;
4 група – у публіцистичному.
 “ Хор лісових дзвіночків “

Тема. Павло Тичина
Алітерація – повторення подібних за звучанням приголосних у віршовому рядку, строфі для підсилення звукової або інтонаційної виразності та музичності.

 Асонанс – повторення однакових голосних звуків у рядку або строфі, що надає віршованій мові благозвучності, підсилює їх музичність.

Інтонація ( з лат. – голосно промовляти) – тон читання, котрий допомагає висловити почуття, що проймають твір, і своє ставлення до того, про що ми читаємо.
Темп (з італ. – час, тривалість) – ступінь швидкості, з яким слід читати текст. Розрізняють швидкий, середній та уповільнений темпи.
Пауза (з грецьк. – припинення) – зупинка в читанні.
Довгі: .  :  …  ;  -,  !  ?
Середні:   ,    -
Короткі:  логічна пауза

Логічний наголос  (з грецьк. – правильний, змістовний) – виділення силою голосу слів, які є дуже важливими для висловлення думки.

  Засоби виразного читання
  Конкурс на кращого читця
Творче завдання “Проба пера”

Я переконався, що П. Тичина…
Мені сподобався вірш «Хор лісових дзвіночків», тому що…
На сьогоднішньому уроці мені сподобалося…, а не сподобалося...
          “Мікрофон”
Рефлексія навчальної діяльності

Прізвище, імя  _________________
Моя підготовка до уроку _______
Моя робота на уроці ___________
Загальна кількість балів ________
     Картка самооцінювання

Вивчити вірш ««Хор лісових дзвіночків» напам’ять.
За вибором:
Підготувати усний твір про роль природи в житті людини.
Скласти казку про життя лісових дзвіночків чи інших квітів.
Передати поетичну красу рідної природи фарбами чи олівцями.

       Домашнє завдання


Творча зустріч


Шістедисятники


РОЗВИТОК ЗВ’ЯЗНОГО МОВЛЕННЯ. ДИСКУСІЯ НА ТЕМУ «ПРИЧИНИ Й НАСЛІДКИ КОНФЛІКТУ МІЖ БАТЬКАМИ ТА ДІТЬМИ В ПОВІСТІ І. НЕЧУЯ-ЛЕВИЦЬКОГО «КАЙДАШЕВА СІМ’Я»


title: Сучасні літературні угрупування, часописи й альманахи

text:
Сучасні літературні угруповання .
Сучасні часописи
та альманахи.

Початок ХХІ століття ознаменований активним створенням різних літературно-мистецьких гуртів, які  поставили собі за мету привернути увагу й шокувати читача  опозиційністю до традицій, універсальністю проблематики, епатажністю.

Національна спілка письменників України (НСПУ)
Націона́льна спі́лка письме́нників Украї́ни (НСПУ) — добровільна творча організація професійних літераторів України: поетів, прозаїків, драматургів, критиків і перекладачів.
Оновлена в 1991 р. (І з'їзд), 1996 p. (II з'їзд), 2001 p. (III з'їзд).
Понад 1,5 тис. членів. До 2001 р. - очолював Юрій Мушкетик, з 2001р – Володимир  Яворівський.
Юрій Мушкетик
Володимир
Яворівський

Асоціація українських письменників (АУП), з 1997 р.
Понад 100 письменників, президент - Юрій Покальчук, згодом - Тарас Федюк.
Організація АУП має за мету подолання структурно-ідеологічного змертвіння в письменницькому середовищі України, що виникло через неспроможність керівництва Спілки письменників України (СПУ) реформувати структуру та концептуальні засади Спілки письменників до рівня відповідності вимогам сучасної ситуації (як соціальної, так і світоглядної). Ставши в опозицію до СПУ, АУП проголосила своїми критеріями фаховість, подолання колоніального синдрому в українській літературі, відкритість світовим світоглядним та стильовим надбанням XX ст.
Юрій Покальчук
Тарас Федюк

БУ-БА-БУ  (Бурлеск-Балаган-Буфонада), з 1985 р., м. Львів
Літературне  угрупування, що складається з Ю. Андруховича (Патріарх), В. Неборака (Прокуратор) та  О. Ірванця (Підскарбій).
Літугрупування стало втіленням карнавального необарокового мислення, притаманного метаісторичній карнавальній культурі людства. Соціальним фундаментом метаісторичного карнавалу в Україні став підсвідомий масовий синдром зламу, що супроводжував розпад імперії і викликав дві метапсихічні складові: суспільну депресію і масову карнавальну сміхову рефлексію на катаклізм системи.
Ю. Андрухович
В. Неборак
О. Ірванець

«Нова дегенерація», з 1992 p., м. Івано-Франківськ
Поетичне літугруповання, існувало у 1991 —1994 pp., складалось з трьох літераторів, вихідців з Івано-Франківської області — Івана Андрусяка, Степана Процюка та Івана Ципердюка. У 1992 р. літугрупування видало три перші збірки названих поетів під однією обкладинкою. Загальна назва цього проекту була також «Нова дегенерація». Передмову написав Ю. Андрухович. Тексти членів «Нової дегенерації» перебувають у дискурсивній сфері неомодерних літературних практик.
Іван Андрусяк
Степан Процюк
Іван Ципердюк

Літературне угруповання трьох київських поетів: Юрка Позаяка, Віктора Недоступа та Семена Либоня. Існувала в кінці 80-х — на початку 90-х pp. «Пропала грамота» була заявлена як авангардний проект. У 1991 р. «Пропала грамота» випустила книгу з однойменною назвою.
«Пропала грамота», з 1991 р., м. Київ
Юрко Позаяк
Віктор Недоступ
Семен Либонь

«ЛуГоСад», з 1986 р., м. Львів
Поетичний гурт, заснований у 1984 р. львівськими поетами Іваном Лучуком, Назаром Гончаром, Романом Садловським. У 1986 р. вони видали (все в одному примірнику) альманах ЛуГоСад І і ЛуГоСад II, а також збірки Н. Гончара «Усміхнений Елегіон» та Р. Садловського «Антологія». «Методологічна основа» творчості ЛуГоСаду — теорія поетичного ар'єргарду (ідея і аргументування лугосадівсько-ар'єргардної теорії — Т. Лучук). У лютому 1994 р. відбулася академічна наукова конференція «Літературний ар'єргард», присвячена 10-літтю ЛуГоСаду (Інститут українознавства
ім. І. Крип'якевича НАНУ). Окремі вірші лугосадівців перекладені німецькою, польською, білоруською, словацькою, болгарською, англійською, італійською мовами. До 15-річчя гурту готується тритомник ЛуГоСаду.
Іван Лучук
Назар Гончар
Роман Садловський

«Червона фіра», з 1991 р., м. Харків
Літературна корпорація харківських поетів С. Жадана, Р. Мельникова та
 І. Пилипчука, створена у 1991 р.
Літературною концепцією «Червоної Фіри», згідно із заявами її членів, став неофутуризм. Провокативно-епатажні твори червонофірівців стали своєрідним східноукраїнським аналогом літературного карнавалу Бу-Ба-Бу. Поєднання пародій на публіцистичні штампи з естетикою побутової перверзизації створило своєрідний стиль «Червоної Фіри», у котрому гротеск здебільшего перемагає професійну роботу з текстом.
Іван Пилипчук
Сергій Жадан
Ростислав Мельників

«Західний вітер», з 1992 р. м. Тернопіль
Гордій Безкоровайний
Віталій Гайда
Борис Щавурський
Василь Махно
Орден чину ідіотів   (ОЧІ) (1995)
 Товариство літераторів, художників, культурологів, філософів. Входять зокрема: Назар Гончар, Роман Козицький, Володимир Костирко, Андрій Крамаренко, Іван Лучук, Ігор Драк. Декларація ОЧІ прийнята 31 липня 1995 року у Львові. Слово «ідіот» трактується товариством в первісному грецькому значенні цього слова: власник себе. Керівний орган: рада Двох (І. Лучук, Р. Козицький).
Іван Лучук
Володимир Костирко

«Музейний провулок, 8»
Літературний «неокласичний гурт». Виник 1990р. з ініціативи В. Бориспольця, О. Бригинця та В. Жовнорука. 1992р. видано колективну збірку «Гуманітарна допомога/Humanitare Ніlfe» (українською та німецькою мовами).
Віталій Борисполець
Олександр Бригинець
Володимир Жовнорук
Творча асоціація «500» (1993)
Об'єднання авторів та літдіячів, за віком приналежних до постмодернізму 90-хр. Утворилась 1993р. в Києві. Разом з Державним музеєм літератури України Творча асоціація «500» організувала ряд поетичних вечорів під гаслом «Молоде вино». Активними учасниками ТА в 1993—1994 pp. були М. Розумний, C. Руденко,
Р. Кухарук, В. Квітка, А. Кокотюха та інші.

Пси Святого Юра
 Літературна майстерня, неофіційне творче об'єднання із семи українських письменників, які таким чином вирішили шукати не стільки естетичної (з цієї точки зору всі вони були й залишаються досить різними), скільки професійно-цехової єдності (спільне обговорення рукописів, формування альманахів, взаємне редагування та коригування). Ідея такої спільноти виникла серед групи авторів
(Ю. Покальчук, Ю. Андрухович, І. Римарук) під час міжнародного круїзу «Хвилі Чорного моря» . До літмайстерні увійшли, крім згаданих,
В. Герасим'юк, B. Медвідь, В. Неборак, О. Ірванець. Останній приблизно через рік із міркувань цілковитої творчої незалежності з майстерні вийшов, натомість до Псів приєднався Т. Федюк.
Ю. Покальчук
Ю. Андрухович
І. Римарук

Сучасну літературно-художню періодику складають друковані та електронні журнали, часописи та газети, які містять художні твори різних жанрів, розділи літературної критики, есеїстику, публіцистичні матеріали тощо, пов’язані з культурно-мистецькою тематикою, а також видання, що, окрім літературного, мають культурологічне, мистецьке чи громадсько-політичне спрямування.
Сучасний ринок літературної періодики нестабільний, його основу складають добре відомі авторитетні видання, що існують уже тривалий час, і пожвавлюють нові видання, які майже щороку з’являються на книжковому ринку чи у віртуальному інформаційному просторі.

Словник:
Часо́пис — друковане періодичне видання у вигляді книжки. Назва будь-якого періодичного видання: газети, журналу тощо.     Часто вживається як синонім до слова «журнал».
Альмана́х (від есп.-араб. al-manāḵ — час, міра) —
на початку XIV–XV ст. це календарні таблиці з астрономічними вирахуваннями, а пізніше в XVI ст. календарі на довший протяг часу, врешті, збірки літературних творів (віршів, оповідань, повістей тощо).
 2. Різновид серіального видання, тривала збірка літературно-художніх і/або науково-популярних творів, об'єднаних за якою-небудь ознакою (тематичною, жанровою, ідейно-художньою тощо).

   Найстаріший провідний часопис українських письменників. Створений у січні 1933р. в Харкові під назвою «Радянська література». Друкує літературну критику, публіцистику.
«Вітчизна»

«Дніпро»
  Щомісячний літературно-художній та громадсько-політичний ілюстрований журнал.Почав виходити з 1927 року. Надзавдання творців часопису – пошук і пропаганда творчості здібних сучасних письменників.

«Дзвін»
Літературно-мистецький і громадсько-політичний часопис. Містить статті про письменників, критиків, перекладачів, про літературні течії, обєднання, музеї, періодичні видання, альманахи тощо.

 «Київ»
Літературно-художній та громадсько-політичний збірник. Новий, часом несподіваний погляд на нашу історію та  видатних державних постатей. Зберіг щомісячний  вихід, кольорові художні сторінки, усі жанри.

«Сучасність»
Література, наука, мистецтво, суспільне життя. Часопис незалежної думки. Є містком між письменниками, що проживають в Україні,  та діаспорою. Пробуджує наукову і творчу думку.

«Ї»
Незалежний культурологічний часопис «Ї», заснований у Львові 1988 року. За час свого видавничого життя часопис дещо змінив концепцію, збільшив наклади, завоювавши свого читача не лише у Львові, а й по всій Україні. «Ї» — один з найкреативніших часописів в багатьох аспектах змісту і формату видання. Сьогодні його зміст переважно культурологічного характеру, проте його літературна частина заслуговує особливої уваги серед поціновувачів мистецтва слова.

«Всесвіт»
Це найстаріший український літературний журнал, який видається з січня 1925 року.заснований В.Елланом-Блакитним та М. Хвильовим і художньо редагованим О.Довженком.За 80 років існування він надрукував більше півтисячі романів, тисячі поетичних добірок. Повістей і драматургічних творів, тисячі статей.
 Ринкові реалії спричинили до того, що журнал втрачає своїх читачів. Із 70 -ти тисяч примірників у 1990 х роках сьогодні обмежився 1,5—2 тисячами.

«Березіль»
Недержавний літературно-художній та суспільно-політичний часопис. Єдиний україномовний журнал такого спрямування  на Слобожанщині. Видається з 1956року(до 1991р. виходив під назвою «Прапор»).Мета: популяризація кращих зразків красного слова літераторів і журналістів Слобожанщини.

«Критика»
 Видання позиціонує себе як «всеукраїнський часопис літературно-критичної думки» і видається з 1997 року. Часопис об’єднав фахових літературознавців, істориків, культурологів, письменників, серед яких є знані імена і молоді дослідники, він представляє думку не лише українських науковців і критиків, а й представників діаспори та світових літераторів.

«Київська Русь»
У лютому 2006 року вийшов друком перший випуск нового літературно-критичного часопису «Київська Русь». Часопис, очолюваний Д. Стусом, сьогодні займає особливе місце в системі сучасної літературно-художньої періодики і може слугувати взірцем концепції сучасного літературно-критичного часопису з новаторським підходом до впорядкування літературного матеріалу та сучасної поліграфії.

2007 року у Львові з’явився літературно-мистецький журнал-книга «Provocatio: поезія, проза, есеї».
Нове тисячоліття знаменувало появу нових літературних часописів. Першою ластівкою і водночас відкриттям нового формату літературного часопису став центральноєвропейський часопис «Потяг’76», організований
Ю. Андруховичем та О. Бойченком.

Альманах сучасної української літератури „Нова проза”. Часопис орієнтований на творчість молодих прозаїків, надаючи свої сторінки для їхніх художніх спроб. Водночас альманах намагатиметься друкувати твори інтелектуальні, з сучасним, нестандартним баченням світу, з власними стильовими особливостями та манерою письма і разом із тим відмежовуючись від „жорстокого реалістичного” чтива.
Альманах „Нова проза”

Альманах  «Молода нація»
Молодіжний політологічний альманах видавництва «Смолоскип»

Альманах «ЛітАкцент» пропонує неупереджений – інколи дискусійний – фаховий погляд на проблеми розвитку сучасної літератури (української та зарубіжної), критичні відгуки на книжкові новинки, а також серію інтерв’ю з популярними письменниками. До альманаху входять  матеріали кількох рубрик інтернет-видання «ЛітАкцент», що є спільним проектом Національного університету «Києво-Могилянська академія» та видавництва «Темпора».
Альманах «ЛітАкцент»

«Літературна Україна»
Єдина і найдавніша газета, відома своєю громадянською позицією й відстоюванням національних інтересів. Довкола видання гуртується національна творча еліта. Заснована 1927 року в Києві, мала назву «Літературна газета».  З 1962 року стала називатись «Літературна Україна». На її сторінках друкують інформацію про творчу діяльність письменства України, нові літературні твори, критичні статті і рецензії.

Сучасний літературний процес щоденно змінюється: нуртуються тексти та ідеї, еволюціонують погляди і тенденції, створюються та  «відмирають» угруповання, імена, часописи, творчі принципи, змінюються художня актуальність і літературна «мода».
ХХІ століття


title: Тарас Шевченко біографія

text:
Життя і творчість
Тараса Григоровича Шевченка
1814-1861
Презентація №1 «Дитинство Т.Г.Шевченка.
Презентація №2 «Юнацькі роки Т.Г.Шев-
ченка»
Презентація №3 «Рання творчість»
                    (1814-1837)
Презентація №4 «Життя і творчість
                                 перед засланням»(1843-1847)
Презентація №5 «Після арешту у на
                              засланні(1847-1857)
Презентація№6 «Життя і творчість
                            останніх років»(1857-1861)
Зміст
Дитинство
Тараса Грироговича Шевченка
Презентація №1
Дитячі роки Т.Г.Шевченка
1814 - 1830
Народився 25 лютого (9 березня н. ст.) 1814 р. в с Моринці Звенигородського повіту Київської губернії (тепер Звенигородський р-н Черкаської обл.).
Батько — Григорій Іванович Шевченко, по-вуличному Грушівський  (1781 — 1825) — родом з с. Кирилівка ,
мати — Катерина Якимівна Бойко (1783 — 1823) — з с. Моринці.
В сім»ї кріпаків:
 Вони були кріпаками великого магната, нащадка ліфляндських баронів, генерал-аншефа, згодом дійсного статського радника, сенатора                        В. Енгельгардта. Йому належали маєтки в різних частинах Російської імперії, в яких нараховувалося близько 160 тис. десятин землі і понад 50 тис. кріпаків, з них 18 тисяч чоловічої статі. Тільки на Київщині він мав понад 8 тисяч душ . До володінь Енгельгарда  належали також села Моринці і Кирилівка.

Перші вісім років після одруження батьки Шевченка жили в Кирилівці у хаті діда Івана. Тут народилися старші сестри Тараса — Катерина (1804 — бл. 1848) і Марія (1808 — 1810). Родина була велика: в тісній оселі жили тринадцять чоловік.
 Хата батьків Т. Г. Шевченка в с. Кирилівці. Олівець. [Кирилівка].
                                                                1843 р.
                                       Село Кирилівка розкинулося в мальовничому куточку
                                       України.
                                       Відвідавши Кирилівку, Шевченко намалював в альбомі
                                       олівцем хату, в якій провів своє дитинство, а в повісті «Княгиня», написаній на засланні, дав докладний опис садиби: «И вот стоит передо мною наша бедная, старая белая хата, с потемневшею соломенною крышею и черным дымарем, а около хаты на прычилку яблуня с краснобокими яблоками, а вокруг яблуни цветник, любимец моей незабвенной сестры, моей терпеливой, моей нежной няньки! А у ворот стоит старая развесис- тая верба с засохшею верхушкою, а за вербою стоит клуня, окруженная стогами жита, пшеницы и разного, всякого хлеба; а за клунею, по косогору, пойдет уже сад. Да какой сад!.. густой, темный, тихий... А за садом левада, а за левадою долина, а в долине тихий, едва журчащий ручей, уставленный вербами и кали -ною и окутанный широколиственными, темными, зелеными лопухами...»
Спогади ці відносяться, мабуть, до п’яти-шестиліт -нього віку Шевченка. Дивно тільки, що він не говорить тут нічого про свою матір, яка тоді ще була жива.
                                                    1810 р.
 Григорій Шевченко з сім’єю переїжджає у с. Моринці, де оселяється в садибі засланого у Сибір кріпака Колесника, прозваного за бунтарство Копієм. У Моринцях народився старший брат Тараса Микита (1811 — бл. 1870) і майже через три роки — Тарас. Хата ця не збереглася.
 Наприкінці 1815 р. з сибірського заслання повернувся власник хати, Шевченки змушені були переїхати до Кирилівки. Оскільки в хаті діда жити було дуже тісно, куплено хату в селянина Тетерюка, де й оселилася сім’я Григорія Шевченка.
Тут народилися молодші сестри Тараса: Ярина (1816 — 1865), Марія (1819 — 1846), яка в три роки осліпла від трахоми, і брат Йосип (1821 — бл. 1878).
Очі маленького хлопчика звикали до розмаїтих краєвидів. Уже тоді в його душі зароджувалася любов до природи рідного краю. Пізніше у своїх творах митець дасть неповторні художні образи української природи, в основі яких лежали враження дитячих і ранніх юнацьких літ.
Ще в дитинстві виявилася незвичайна допитливість Тараса, намагання розширити свій кругозір. У тій же повісті «Княгиня» письменник створив автобіографічний образ селянського «кубічного білявого хлопчика», який починає мислити і запитувати:

                                   «А что же там за горою? Там должны быть
                                   железные столбы, что поддерживают небо! А что
                                   если бы пойти да посмотреть, как это они его там
                                   подпирают? Пойду да посмотрю, ведь это недалеко»
Допитливий хлопчик
Перша спроба вийти за межі села була невдалою. Тарас заблукав і тільки надвечір зустрів валку чумаків, які, розпитавши хлопця, привезли його до Кирилівки. Інший варіант цієї пригоди розповів пізніше родич поета Варфоломій Шевченко .
Батьки тяжко працювали на панщині, а малих дітей доглядали їх старші брати та сестри. На все життя збереглися у Шевченка  теплі спогади про ніжну, терплячу няню — Катерину. У згаданому епізоді першої мандрівки Тараса за межі села видно особливу її турботу про свого вихованця. Коли чумаки підвезли його до садиби, вся сім’я вечеряла на подвір’ї. Не вечеряла тільки Катерина. Зажурена, вона стояла біля дверей і ніби поглядала на перелаз. «Когда я высунул голову из-за перелаза, то она вскрикнула: Прыйшов! прыйшов! — и, подбежав ко мне, схватила меня на руки, понесла через двор и посадила в кружок вечерять, сказавши — Сидай вечерять, приблудо!» .
Тарасові не було дев’яти років, коли Катерина вийшла заміж за кріпака
     Антона Красицького в сусіднє
                    с. Зелену Діброву.
В умовах напівнатурального господарства батько змушений був чумакувати, а також возити панську пшеницю до Одеси, Києва та інших міст. Коли Тарас трохи підріс, батько брав його з собою. Про одну з таких мандрівок Шевченко згадав пізніше в автобіографічному відступі в повісті «Наймичка», назвавши ті міста й села, що залишили слід у його пам’яті: Гуляйполе (Златопіль), Новомиргород, Дев’ята рота, Дідова Балка, Грузівка, Єлисаветград (тепер Кіровоград). Ці подорожі також значно розширювали кругозір допитливого хлопця.
...Як побачу
Малого хлопчика в селі,
Мов одірвалось од гіллі,
Одно-однісіньке, під тином,
Сидить собі в старій ряднині, —
Мені здається, що се я,
Що це ж та молодість моя...
                                                         Т. Шевченко

Перші дитячі роки Тараса Григоровича минули непомітно. В його сім’ї
зберігся переказ, що малий Шевченко дуже любив їсти землю: бувало, не
доглянуть його — животик у Тараса і здується, ніби від якоїсь хвороби;
розпитають, і виявиться, що він землі об’ївся.
Селяни-кріпаки в масі своїй були неписьменні. Як виняток поодинокі селянські діти вчилися в примітивних дяківських школах. Письменним був і батько Тараса. У поемі «Гайдамаки» згадано, як по неділях він читав у сім’ї вголос Чєтьї-Мінеї (щомісячні читання) — збірки церковно-релігійного змісту, де на кожний день тижня припадало житіє «святого» або опис пам’ятної події.
                                       Осінь 1822 р.
 Тараса віддали в науку до молодого кирилівського дяка Павла Рубана, якого прозивали в селі Совгирем. Хата дяка збереглася до наших днів; у 1960 р. над нею зроблено будинок-накриття.
Дяки вчили дітей по церковнослов’янських книжках. В автобіографії Шевченко писав: «По мно[го]тяжком двухлетнем испытании, прошел он Граматку, Час[ос]ловец и наконец Псалтырь»  Чому «многотяжком»? Пояснення цьому знаходимо у тій же автобіографії: в дяківській школі Тарас був «в виде школяра-попыхача», інакше кажучи, в роді хатнього робітника.
Своєю першою опанованою книжкою поет назвав згодом «Граматку», тобто церковнослов’янський буквар. Другою книжкою був «Часослов» — збірник молитов і пісень для церковної відправи. Оскільки цей характер відправи звався «часами», звідси й назва: «Часослов». Третя книжка, освоєна Шевченком, — «Псалтир», або  книга псалмів. Це була частина Старого завіту Біблії, що тоді часто видавалася окремо й правила на Русі за підручник для читання.Псалми — своєрідні поетичні твори, побудовані на метричній організації мови і синтаксичних паралелізмах. Нам важливо підкреслити, що саме з цієї книжки починається знайомство Шевченка з друкованою поезією. Пізніше він не раз вдавався до переспівів псалмів.У тій же автобіографії читаємо: «Дьячок, убедившись в досужестве своего школяра-попыхача, посылал его вместо себя читать Псалтырь по усопших крепостных душах, за что и платил ему десятую копейку яко поощрение»
Через рік після вступу до школи померла його мати. На засланні поет пригадував:

                                    Там матір добрую мою,
                                    Ще молодую — у могилу
                                    Нужда та праця положила.

Мати Шевченка померла 20 серпня 1823 р., коли їй було лише сорок років.

До смерті матері Шевченко, живучи під її опікою, не знав горя.
 Але після її смерті (1823 р.) у нього почалися ті життєві знегоди, які переслідували поета до самої могили.
Після смерті дружини у Шевченка-батька зосталося п’ятеро дітей: Микита, Катерина, Тарас, Ярина та Йосип. Останньому було десь півтора року. У селянському побуті вдівцю з такою сім’єю жити важко; потрібна жінка, яка б і по хазяйству поралась, і дітей доглянула. Тому природно, що невдовзі по смерті матері в сім’ю Шевченків увійшла мачуха. За народними поняттями, образ мачухи завжди пов’язується з чимось недобрим, егоїстичним: не добро внесла мачуха і в хату Шевченків...
Лишившись з малими дітьми (Катерина тоді вже вийшла заміж), батько Тараса змушений був одружитися з вдовою Оксаною Терещенко, яка мала трьох своїх дітей. Незабаром, коли Тарасові ледве сповнилося одинадцять років, 21 березня 1825 р. помер батько.

У мачухи були діти від першого шлюбу, і саме від них маленькі Шевченки натерпілися особливо батато горя; найбільше перепадало непоступливому Тарасові, який завжди з ними сварився. «Кто видел хоть издали мачеху, — говорить сам Тарас Григорович у тому ж оповіданні „Княгиня“, — и так называемых сведенных детей, тот, значит, видел ад в самом отвратительном его торжестве. Не проходило часа без слез и драки между нами, детьми, и не проходило часа без ссоры и брани между отцом и мачехой. Мачеха особенно ненавидела меня, вероятно, за то, что я часто тузил ее тщедушного Степанка...» Сварки ці з боку Тараса скоро обернулись ненавистю, і ось з якого приводу: один із зведених братів украв у постояльця-солдата три злотих: той огледівся і почав їх шукати. Мачуха запідозрила свого пасинка Тараса: той божився, що він невинний, але мачуха стояла на своєму: «Гроші украв Тарас». Він і далі відмовлявся: тоді йому зв’язали руки і ноги й думали примусити зізнатися різками, які щедро посипалися з рук йото дядька... Від болю
 Шевченко взяв злочин на себе, та коли його розв’язали і спитали, куди ж він подів
украдені гроші, маленький мученик відповів, що закопав їх отам у саду; коли йому звеліли вказати місце точніше, Шевченко відмовився знов, і катування почалося спочатку... нічого більше не добилися, і бідного пасинка кинули мало не мертвого. Тим часом солдату треба було віддати гроші, для чого й продали юпку покійної матері. Справжній злодій відкрився вже набагато пізніше

Невдовзі після цієї пригоди батько віддав Тараса Григоровича на виучку до міщанина Губського.
 Грамота йому далася: буквар Шевченко вивчив дуже швидко; тільки Губський ніяк не міг справитися із своїм учнем-пустуном. Шевченко раз у раз тікав од свого вчителя і завжди, бувало, щось витворить при цьому. Батько теж даремно намагався угамувати його... І вмираючи (1825 p.), висловив, між іншим, знаменне пророцтво щодо майбутності сина: «Синові Тарасу із мого хазяйства нічого не треба, він не буде абияким чоловіком: з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо; для його мов наслідство або нічого не буде значить, або нічого не поможе». Слова ці надто пророчі, щоб бачити в них тільки випадковість; шкода лише, що пам’ять рідних Тараса Григоровича не зберегла даних, які привели батька до такого висновку.
Зовнішній вигляд Тараса-школяра можна уявити з автобіографічної згадки у повісті «Княгиня»: «...ходил я постоянно в серенькой дирявой свитке и в вечно грязной бессменной рубашке, а о шапке и сапогах помину не было, ни летом, ни зимою. Однажды дал мне какой-то мужик за прочтение псалтыря на пришвы ременю, да и то от меня учитель отобрал, как свою собственность.
Після смерті батька Шевченка віддали в школу до сільського дяка Бугорського, де він вивчив часослов і псалтир. Згодом він перейшов до священика Нестеровського, в якого навчився писати і потім чомусь знов повернувся до Бугорського. Мабуть, про цього наставника згадує Шевченко і в своєму «Письме» до редактора «Народного чтения», і в оповіданні «Княгиня».
У Бугорського, як і в Губського, Шевченко, за переказами, вчився добре, але вчитель ніяк не міг примиритися з його непосидючістю, хоча сам викликав її своєю надмірною до нього суворістю.
 Тарас дуже часто кидав школу і цей час завжди тинявся по всіляких пустирях. Улюбленим його притулком тоді був сад односельчанина Шевченків — Жениха. Тут, у калинових кущах, втікач-школяр влаштував собі затишну схованку від шкільних різок; очистивши площинку й посипавши її піском, він склав собі з дерну щось подібне до ліжка й усамітнювався, коли вже не мав сил терпіти шкільні
 муки . У цій схованці Шевченко лишався іноді по кілька днів, завдяки допомозі своїх сестер, які приносили йому харчі й узагалі покривали витівки брата, щоб врятувати його від зайвих стусанів дяка й мачухи .
Зрештою Тарас змушений був залишити домівку. Деякий час він жив у свого дядька Павла, який після смерті поетового батька став опікуном сиріт. Павло був до дітей надто суворий. У розмові з біографом поета М. Чалим Ярина характеризувала дядька як «великого катюгу». Тарас пас свині, працював разом із наймитом у господарстві, але кінець кінцем не витримав тяжких умов життя й оселився у нового кирилівського дяка Петра Богорського. І тут життя було нелегким — обов’язкові «субітки», коли учнів поспіль карали різками. І звідси хлопець не раз тікав у бур’яни, про які згадував пізніше в Петербурзі у листі до брата Микити: «...ті бур’яни, що колись ховався од школи» (VI, 10). У калинових кущах сусіда на прізвисько Жених він мав затишок — постіль, зроблену з дерну, їсти йому приносили сестри Ярина й сліпа Маруся.
Про те, як Шевченко проводив час у Жениха в калині, зберігся в нього спогад у «Посланні до А. О. Козачковського»:
Давно те діялось. Ще в школі,
Таки в учителя-дяка,
Гарненько вкраду п’ятака
(Бо я було трохи не голе —
Таке убоге) та й куплю
Паперу аркуш; і зроблю
Маленьку книжечку, — хрестами
І візерунками з квітками
Кругом листочки обведу
Та й списую Сковороду…
До сестер Тарас Григорович почував особливу любов: вони були єдиними друзями дитинства; з товаришами своїми Шевченко, за переказами, не любив водитися й до жодного з них не прив’язувався, як буває в дітей, навіть з братами-дітьми він був досить стриманий. Уся його дитяча прихильність зосереджувалася на сестрах. Старша з них, Катерина Григорівна, була нянькою поета і заміняла йому, як могла, покійну матір. Вона померла під час першої епідемії холери (1830). Найніжніше ставлення до меншої сестри, Ярини Григорівни, Шевченко зберіг до самої смерті. Приїжджаючи на батьківщину, він звичайно зупинявся у неї ї завжди любив бесідувати з нею, як він її викупить, як вона з дітьми будуть вільними, як він влаштує її життя. Особливо багато на цю тему говорив Шевченко в останній свій приїзд у рідний край, 1859 року; але смерть не дала здійснити йому задушевні його бажання.
У Лисянці Шевченко знайшов собі вчителя малювання в особі диякона — «тоже спартанца» . Наука була короткою: «Терпеливо бродяга-школяр носил из Тикича три дня ведрами воду и растирал медянку на железном листе и на четвертый день бежал» . Утік він у с. Тарасівку «к дьячку-маляру, славившемуся в околотке изображением великомученика Никиты и Ивана-воина; у последнего для большего эффекта рисовал он на левом рукаве две солдатские нашивки. К сему то Апеллесу обратился школяр-бродяга с твердым намерением перенести все испытания, только бы хоть малость научиться его великому искусству. Но увы! Апеллес посмотрел внимательно на левую ладонь бродяги, отказал ему наотрез,  не находя в нем таланта не только к малярству или к шевству, ниже к бондарству»
Тарас змушений був повернутися до Кирилівки, де пас громадську череду. Пізніше в автобіографічному вірші «N. N.» («Мені тринадцятий минало») він тепло й зворушливо згадав подругу свого дитинства Оксану Коваленко.
Тоді ж Шевченко кинув стригтися, почав носити волосся кружальцем, як у дорослих;
 сам пошив собі шапку, на зразок конфедератки, і всіма цими «дивацтвами» звертав   на себе увагу не тільки своїх товаришів, а й старших...

Подібними ж дивацтвами, можливо, викликав Шевченко в батька і той його передсмертний присуд, який наведено вище.
Микита Григорович, старший брат поета, спробував було привчати його до господарства, але всі  намагання були даремні: Тарасу Григоровичу скоро надокучали ці заняття, і він, не задумуючись,  кидав у полі волів і йшов собі блукати на волі.
Розповіді батька й діда, безсумнівно, дуже вплинули на розвиток творчого обдаровання нашого поета й не могли не відбитися згодом на його творах. В епізоді до «Гайдамаків» про це говорить сам поет:
Бувало, в неділю, закривши мінею,
По чарці з сусідом випивши тієї,
Батько діда просить, щоб той розказав
Про Коліївщину, як колись бувало,
Як Залізняк, Гонта ляхів покарав.
Столітнії очі, як зорі, сіяли,
А слово за словом сміялось, лилось:
Як ляхи конали, як Сміла горіла,
Сусіди од страху, од жалю німіли.
І мені, малому, не раз довелось
За титаря плакать. І ніхто не бачив,
Що мала дитина у куточку плаче.
Спасибі, дідусю, що ти заховав
В голові столітній ту славу козачу;
Я її онукам тепер розказав...
Крім розповідей діда, на створення «Гайдамаків» вплинула, гадаємо, й подорож маленького Шевченка до Мотронинського монастиря. Про цю подорож покійний поет розповідав Івану Максимовичу Сошенку.
В Мотронинський монастир Шевченко ходив із сестрами на прощу. Монастир цей примітний тим, що на цвинтарі його поховано багато коліїв, про що говорять кам’яні плити на деяких могилах. Маленький Шевченко, тоді вже грамотний, читав могильні написи, задовольняючи тим цікавість як свою особисту, так і інших богомольців; серед останніх чимало було таких, які добре пам’ятали покійників Мотронинського цвинтаря, і вони тут же доповнювали лаконічні написи своїми спогадами про коліїв.
 Ці розповіді Шевченко слухав так уважно, що його пам’ять зберегла їх надовго .
З дитячих  років у Тараса Григоровича особливо була помітна пристрасть до малювання: де тільки можна було, на стінах, дверях, воротях, Шевченко завжди малював вуглиною чи крейдою. У школі, коли він уже міг придбати папір і олівець, ця пристрасть розвинулася в ньому ще більше. Підтримуваний цією пристрастю і водночас втративши всяке терпіння зносити далі шкільне життя, Шевченко втік у Лисянку до диякона-маляра, але й тут йому важко було ужитися, як видно з автобіографічного листа до редактора «Народного чтения». У цьому ж листі
Шевченко говорить, що з Лисянки він перейшов у Тарасівну, де сподівався знайти пристанище в іншого маляра-дячка; той визнав Шевченка нездатним до малярства і тим самим примусив його повернутися додому в Кирилівку.
Пристрасть до малювання
Вугликом
Крейдою
Стіни
ДверіВорота
Дорога
Комора
Стайня
Коней,москалів,півнів, людей, церкву,  київську дзвіницю .
Втративши будь-яку надію стати маляром, Шевченко повертається до Кирилівки і пасе громадську череду. Познайомився з Оксаною Коваленко. Хата її батьків стояла поблизу Шевченкової. Оксану поет пізніше згадує в поезії «N.N.»(«Мені тринадцятий минало»).Їй присвятив поему «Мар»яна-черниця» , вірш «Ми в купочці колись росли…»
Варфоломій Шевченко, брат поета у третіх, а згодом його свояк, який вчився у дяка після Тараса, довідався від Василя Крицького (останній учився разом із Тарасом) про його малюнки, що збереглися в їх спільного товариша по школі Тараса Гончаренка: «Незабаром я зайшов до Гончаренка і побачив поприліплювані у хаті на стінах малюнки Тараса Грушівського: то були коні і москалі (солдати. — Ред.), мальовані на грубому сірому папері» .Ф. Лобода (Ф. Лебединцев), згадуючи наймитування Тараса в              Гр. Кошиця, писав: «...в досужие часы рисовал углем на коморе и стайне петухов, людей, церковь, даже и киевскую дзвиныцю» .

Так розповідав сам Тарас Григорович; проте сестра його, Ярина Григорівна, переказала нам подробиці цієї втечі дещо інакше: знудившись шкільним життям і водночас відчуваючи потяг до малювання, Шевченко втік од Бугорського в с. Хлебнівку, яка славилася своїми малярами. В одного з них Тарас Григорович і оселився, і прожив тут тижнів зо два, поки до нього придивлялися. Хлебнівський  маляр побачив його здібності до свого ремесла, однак, побоюючись відповідаль- ності за те, що тримає поміщицького хлопчика без посвідки, порадив Шевченку виклопотати спочатку потрібне свідоцтво на проживання, а тоді вже оселитися в нього на вчення.

Тарас Григорович пішов у м. Вільшану, де мешкав Енгельгардтів управитель Дмитренко, і почав просити посвідку на проживання у хлебнівського маляра. Дмитренко, розговорившись із хлопчиком і помітивши його меткість, замість того, щоб видати посвідку, узяв Тараса Григоровича собі в прислуги.
Незабаром приїхав на батьківщину сам поміщик, і доля поета була вирішена: він був переведений до пана у кімнатні козачки. Це було в 1829 році. Цією подією закінчився перший період життя Шевченка.

Так минуло дитинство Тараса Григоровича. Ми бачимо, що маленький Шевченко багато з чим не мирився в середовищі, яке його оточувало, й помітно вирізнявся з-поміж своїх однолітків, все це треба віднести за рахунок особливої вразливості його натури, яка не зраджувала його до самої смерті.
 Уже з дитячих років Тарас Григорович виявляв надзвичайну допитливість розуму; особливо уважно прислухався він, коли, бувало, дід чи батько його на якесь свято починали розповідати про минувшину.
 Батько Тараса Григоровича був грамотний і для свого середовища досить начитаний; розповідь його відзначалась релігійним характером; він любив переказувати житія святих і всіляких подвижників благочестя. Інший характер мала розповідь діда, живого свідка Коліївщини; всі герої цього кривавого епізоду української історії були йому добре відомі, і саме про них він любив святковими вечорами оповідати дітям і онукам.
(Дід Тараса Григоровича помер у 40-х роках, маючи десь 115 років.)
З ранніх років Шевченко цікавився народною творчістю.Він любив слухати чумацькі ліричні пісні про народну недолю, які співали батько, мати і сестра.
Тарас у дяків навчився читати й писати,захопився художньою літературою.
Твори, ярі справили велике враження на розвиток творчості Шевченка.
Г.Сковорода
вірші-пісні козака Семена Климовського
І.Котляревський
М.Цертелєв
М.Максимович
Дякую за увагу.
Наступний розділ
«Юнацькі роки Шеченка.


Олександр Іванович Кандиба


Презентація до вивчення біографії і повісті “Тореадори з Васюківки"


title: побут гуцулів за повістю коцюбинського тіні забутих предків

text:
Раціональне харчування
Виконала учениця 11-а класу Сокальської ЗШ I-III ст.№4  Козак Яна
План:
Що таке раціональне харчування? Харчова піраміда.
Продукти,що нас вбивають.
Дієти та їх шкода
Сучасні типи харчування.
Що таке раціональне харчування?
Раціональне харчування - це правильно організоване і своєчасне забезпечення організму смачно приготовленою і безпечною їжею, вміст в раціоні оптимальної кількості харчових речовин, необхідних для розвитку і життєдіяльності організму.
Принципи раціонального харчування:
Дотримання правильного режиму харчування.
Відповідність харчового раціону енергетичним потребам.
Максимальна різноманітність харчового раціону.
Оптимальне співвідношеннята достатнє споживання життєво необхідних продуктів.

Організм людини має  потребу у  п‘яти групах складників харчового раціону:
Білки
Вуглеводи
Жири
Вітаміни
Мінеральні речовини

Білки:
будівельний матеріал клітин живогоорганізму;
ферменти,які впливають на засвоєння інших речовин.
Тваринні:
М’ясо
Риба
Молоко
Яйця
Рослинні:
Рис
Соя
Боби
Крупа
Горіхи

Вуглеводи-
головне джерело енергії.
Прості
Фрукти(персики,сливи,дині,мандарини)
Кондитерські вироби
Мед,варення
Овочі(буряк,морква)

Складні
Зернові
Бобові
Овочі(картопля,гарбуз
Макарони
Фрукти(яблука,виноград,апельсин)
Жири-
основне джерело енергії,що впливає на ріст,розвиток і діяльність організму людини
Тваринні
Масло вершкове
Жир свиянчий
Жир курячий та ін.
М’ясо(червоне)
Рослинні
Соняшникова олія
Оливкова,соєва олії та ін.
Авокадо
Горіхи
Вітаміни-
підвищують опорність організму захворюванням,
регулють роботу органів
Жиророзчинні
Вітамін А
Вітамін D
Вітамін Е
Вітамін К

Водорозчинні
Вітаміни комплексу В
Вітамін С
Вітамін РР
Мінеральні речовини
Макроелементи
Залізо-входить до складу гемоглобіну
Калій-виводить воду
Натрій-затримує воду
Кальцій,фосфор-беруть участь в утв. кісткової та зубної тканини

Мікроелементи
Йод-регулює роботу підшлункової залози
Фтор-бере участь у побудові кісток
Магній-бере участь у синтезі білка
Харчова піраміда
1-й поверх :40%.
(Злаки)
2-й поверх:30-35%.
(Фрукти,ягоди,овочі)
3-й поверх:20%.
(М’ясо,боби,горіхи,молочні продукти)
4-й поверх: 5–10%
(Жири)

Продукти,що нас вбивають
СУЧАСНА МЕДИЦИНА ДОВЕЛА, ЩО РЯД ЗАХВОРЮВАНЬ РОЗВИВАЮТЬСЯ
 ВИКЛЮЧНО З ПРИЧИНИ НЕПРАВИЛЬНОГО ХАРЧУВАННЯ. ТОМУ НОРМАЛІЗАЦІЯ ХАРЧУВАННЯ Є ЗАПОРУКОЮ
ДОВГОЛІТТЯ І ВІДМІННОГО САМОПОЧУТТЯ.
Чіпси і газована вода
Фастфуд
Ковбаси,копченості
Маргарин,тістечка
Кава,енергетики
Майонез
Шоколадні батончики

Дієта-
сукупність правил споживання їжі людиною або іншим живим організмом
Наслідки
 Зниження розумової та фізичної працездатності.
Погіршення самопочуття.
 Зниження опірності до інфекцій.
Схильність до захворювань, перехід хвороб у хронічні стани.
 Порушення функції імунної системи.
Потяг до нездорової їжі

 Найпопулярніші сучасні типи харчування:

Вегетаріа́нство — спосіб харчування, при якому людина не вживає продуктів, отриманих шляхом вчинення насильства, — червоного м'яса, птиці, риби та інших морепродуктів, плоті будь-яких тварин.
Веганство -  спосіб життя, що характеризується повною відмовою від продуктів, які стали результатом насильства по відношенню до тварин, а також від експлуатації тварин задля власних потреб.
Сироїдіння - система харчування, в котрій повністю або майже повністю виключається вживання їжі, що піддавалася тепловій обробці (варінню, смаженню, копченню, запіканню, приготуванню на пару і тому подібне)
Паскетаріаснство -  система харчування, яка включає рослинну їжу, молоко та молочні продукти, яйця, рибу та морепродукти,але виключає м’ясні продукти
Зараз ця тема викликає чимало спірних питань.То користь,чи все ж таки шкода? Задля наглядного прикладу це варто випробувати на собі(при наявності бажання,звісно).А ось”перетворення” людей,які почали вести свій харчовий образ життя за певним типом:
Вегатеріаснтво

Веганство
Сироїдіння


Прислівник:
 загальне значення,
 морфологічні ознаки,
 синтаксична роль
Мета:
поглибити знання учнів про прислівник як самостійну незмінну частину мови; його морфологічні ознаки, синтаксичну роль; формувати вміння знаходити прислівники у тексті; визначати їх; розвивати усне мовлення учнів, увагу, уяву, здібності; виховувати доброту, любов до рідної мови.

Хвилинка настрою
Марк Твен
(справжнє ім`я Семюель Кле́менс)
"Хто не знає куди прямує,

дуже здивується,

якщо потрапить не туди"
ТВОРЧА
 ЛАБОРАТОРІЯ
ТВОРЧА
 ЛАБОРАТОРІЯ
Лексичне дослідження Морфологічне дослідження Синтаксичне дослідження
Мовне спостереження
Вправа 274 на сторінці 153
Прочитати речення,
знайти прислівник
Лексичне дослідження
Визначте частину мови виділеного слова.
Згадайте, що ця частина мови означає.
Назвіть одну з ознак, яку виражає прислівник.
Завдання
Приклади
Ознаки дії – сидіти зручно, співати разом, прийти додому
Ознаки іншої ознаки – надзвичайно талановитий, дуже радісно
Ознака  предмета – розмова наодинці, плов по-узбецьки

Вибіркова робота
Розподілити прислівники відповідно до значення: до першої колонки записати прислівники, що виражають ознаку дії; до другої – ознаку іншої ознаки; до третьої – ознаку предмета.
Розмовляти тихо, жити поблизу, дуже високий, сказати спересердя, писати грамотно,  розмова наодинці, ледве теплий, писати грамотно, удвічі дешевий, повернути ліворуч, трохи гіркий, виглядати молодо, надзвичайно талановитий, кава по-варшавському
Морфологічне дослідження
Завдання
З’ясуйте, яка найважливіша
морфологічна ознака прислівника?
Провідміняти прислівники
1 ряд – голосно
2 ряд - тихо

ПРИСЛІВНИК

Самостійна незмінна частина мови, яка виражає

ознаку
іншої ознаки

ознаку дії
ознаку предмета

Синтаксичне дослідження
Завдання
Зробіть синтаксичний розбір речення.
Вода дорогу знайде всюди.
Василько вибрав шлях направо.
Річка широко розливалася.
СИНТАКСИЧНА РОЛЬ

_._._._._
радісно
сьогодні
весело
щасливо
завтра
тут
там
щороку
ПИТАННЯ

Де?
Куди?
Звідки?
Коли?
Чому?
Як?
Скільки?
В якій
мірі?
Наскільки?
Фізхвилинка
Сядьте рівно,
Спинку прямо,
Подивіться вгору, вниз
Посміхніться другу справа,
І почнемо урок
Завдання «Скласти речення з прислівниками за першими літерами»
Лагідно
Дослідження-відновлення

Просуватися…
Оглядаючи..
Спокійно…
Спів..
Читання…
Виконаний..
Зібравшись..
Танець…
Нашвидку, повільно, по-кошачому, навприсядки, надворі, здивовано, сьогодні.

Що я запам'ятав на уроці?

Виконання тестів
Вправа «Мікрофон»
Сьогодні на уроці я…
Хвилинка настрою
Червоний — активне прагнення до діяльності.
Жовтий — позитивний емоційний стан.
Зелений — спокійний стан.
Синій — прагнення до визнання.
Коричневий — напруга.
Чорний — стан хвилювання.
Білий — важко щось відповісти.
Домашнє завдання
Вправа 279, 281 на вибір,§25
.
Творче завдання: скласти казку про прислівник