title: Романтизм в українській літературі 20-40-х років ХІХ століття

text:
Романтизм  в українській літературі20-40-х років ХІХ століття
РОМАНТИЗМ -  літературно-мистецький напрям, що виник наприкінці ХVІІІ століття в Німеччині й панував у літературі Європи й Америки протягом першої половини ХІХ століття.

Історія виникнення напряму.
Під впливом французької революції 1789–1794 рр. у Європі та Америці посилилися антифеодальний і національно-визвольний рухи . Коли ідеали революції — «свобода, рівність, братерство» не були втілені в життя, а капіталізм утвердив панування «грошового мішка», це викликало в прогресивно настроєних колах тогочасного суспільства зневіру, розчарування, неприйняття існуючих порядків. Почалися пошуки нового ідеалу, занурення у мрійний світ, створений уявою. У художній творчості романтизм виявився в показі ідеального героя, його духовного світу та його ідеалів, заради яких він вступає в боротьбу.

Основною рисою романтизму є трагічне двоєсвіття: герой усвідомлює недосконалість світу і людей, страждає від спілкування з ними і водночас бажає жити в цьому світі з цими недосконалими людьми, мріє бути ними зрозумілим і прийнятим.

Основна властивість романтизмуяк творчого напряму:

зображення виняткових людей у незвичайних обставинах;
показ непересічних подій, найчастіше трагічних (таємничі вбивства, викрадання, чаклування, зрада, розлука тощо);
наявність фантастики (фантастичні події, казкові герої, чудодійні предмети, надприродні обставини та ситуації);
 домінанта суб’єктивного над об’єктивним, прагнення не відтворити, а перетворити дійсність, потяг до висунення на перший план виняткового (в характерах і обставинах);
 ідеалізація патріархальних відносин;
 ліричний герой перебуває в гармонії з природою і природним життям;
 велика роль в усіх родах літератури національно-історичної тематики.

Романтика — це особливий стан душі, викликаний прагненням до ідеалу прекрасного, піднесеного, незвичайного; одухотвореність мрією.
Вальтер Скотт
Романтики світової літератури
Дж. Байрон
А. Міцкевич
Генріх Гейне
М.Лермонтов
Т.-А.Гофман
Михайло Іванович Глінка— російський композитор, засновник російської композиторської школи
Г. Світлицький
М.Самокиш
Романтизм у  творчості українських  художників
Мокри́цький Аполло́н Микола́йович   — український і російський живописець і педагог. Був учнем Карла Брюллова та Олексія Венеціанова.
Романтизм в УкраїніГОЛОВНІ ОСОБЛИВОСТІ:
Велика роль в усіх родах літератури національно-історичної тематики.
Ідеалізація патріархальних відносин.
Не характерне в цілому для романтизму поєднання національного і соціального начал.
Ліричний герой перебуває в гармонії з природою і природним життям.
“Світова туга” набуває характеру національної туги за минулою славою і волею України.
Левко Боровиковський-перший український поет-романтик

Своїми національно-виразними й художньо-майстерними баладами Л. Боровиковський прилучив українську поезію до розвитку європейського романтизму.
Він був першим справжнім романтиком нової української літератури, який хоч і не досягнув(та й не міг досягти) рівня геніального Т. Шевченка, однак на шляху до появи Шевченківського романтизму здійснив важливу творчу працю.
“Харківська школа романтиків”
              У літературному процесі 30-40-х років ХІХ століття “Харківська школа романтиків” була однією з локальних течій української романтичної поезії, яка тематично й образно розвивалась і в інших аспектах. Частина поетів, які входили до її числа, були і викладачами, і вихованцями Харківського університету. У своїй художній і науковій діяльності вони виступали зі спільних чи близьких позицій, що дало підставу літературознавцям віднести їх до цієї школи романтиків. Серед них найпомітнішими постатями були А. Метлинський, В. Забіла, М. Петренко
         У літературному процесі 30-40-х років ХІХ століття “Харківська школа романтиків” була однією з локальних течій української романтичної поезії, яка тематично й образно розвивалась і в інших аспектах. Частина поетів, які входили до її числа, були і викладачами, і вихованцями Харківського університету.
У своїй художній і науковій діяльності вони виступали зі спільних чи близьких позицій, що дало підставу літературознавцям віднести їх до цієї школи романтиків. Серед них найпомітнішими постатями були
А. Метлинський, В. Забіла,                    М. Петренко
Харківська школа романтиків
Амвросій Метлинський(1814-1870)
        Український поет і етнограф, фольклорист, перекладач, видавець , професор Харківського та Київського університетів.
            Його збірка поезій “Думки і пісні та ще дещо”(1839р.) засвідчила появу одного з яскравих поетів, з творчістю якого пов’язані становлення й розвиток громадянської ідейно-художньої стильової течії в українському романтизмі.

Віктор Забіла(1808-1869)
У розвитку української поезії В. Забіла - найталановитіший сучасник
 Т. Шевченка.
 І. Франко

Про свою дружбу із В. Забілою Т. Шевченко згадував: “Тут не було раба  і володаря, а були рівноправні люди”.
“Соловей”
Тема: відтворення страждань ліричного героя, яке поглиблюється співом солов’я.

Ідея: возвеличення чаруючої пісні птаха, що здатний впливати на внутрішній стан людини, її почуття.

Основна думка:
Ти лети, співай тим людям,
Котрі веселяться,
Вони піснею твоєю
 Будуть забавляться..

Жанр: інтимна лірика.

Михайло Петренко(1817-1862)
Прославився Михайло Петренко піснею “Дивлюсь я на небо…”, яка виникла на основі його вірша “Недоля” (1840).
Також популярними стали пісні на його слова:  “Взяв би я бандуру...”, «Ходить хвиля по Осколу”.

«Дивлюсь я на небо...» («Небо»)Тема: зображення прагнення ліричного героя віднайти своє місце в життєвому вирі через власну невизначеність, бідність, сирітство.Ідея: висловлення співчуття хлопцем, який позбавлений батьківської ласки, піклування і приречений на довічне страждання. Основна думка:
Коли б мені крилля, орлячі ті крилля:
Я землю б покинув і на новосілля
Орлом бистрокрилим у небо полинув,
І в хмарах навіки од світа втонув!
«Дивлюсь я на небо...» («Небо»)
Петро Петрович Гулак-Артемовський.
 (27.01.1790–13.10.1865)
Чудове знання українського фольклору
П. Гулаком-Артемовським надає неповторного національного колориту поширеному сюжету про романтичну любов юнака до русалки.
П. Федченко

“Рибалка”
         Тема: розповідь про те, як молодий Рибалка за наполегливими вмовляннями Дівчини-русалки пірнув у воду, намагаючись там продовжити своє життя.
        Ідея: уславлення щирого почуття кохання, за допомогою якого можна звабити людину, змінити умови її життя.
       Основна думка: кохання — зваба, що змушує людину без вагань пройнятися цим почуттям і насолоджуватися ним.
 “Рибалка” — переспів однойменної балади Гете (ще раніше її переклав російською мовою Жуковський) — має вже виразно романтичний характер.
зображення однієї події з життя головного героя;
нетривалий час події;
стислість, малий обсяг;
      Балада — невеличкий віршований твір, у якому розповідається про події та персонажів героїчного, історичного або фантастичного характеру.
віршована форма.
невелика кількість дійових осіб;
висока емоційність;
Особливості балади як жанру:
Микола Іванович Костомаров (16.05.1808–19.04.1869)
Щира любов митця до своєї Батьківщини може виявлятися тільки в строгій повазі до правди.                                      М.Костомаров
Тема: відтворення краси весняної природи, яку доповнює сумний спів страждаючого солов’я.
 Ідея: утвердження чаруючої пісні солов’я, що здатна розрушити людські серця.
Основна думка: співучий голос птаха додав жалю дівчині, яка сумувала біля могили.
“Соловейко”

Євген Павлович Гребінка
(2.02.1812–15.12.1848)
Краща насолода, найвища радість життя — відчувати себе потрібним і близьким людям.
М. Горький
            Велику роль відіграв Євген Павлович у житті, творчому становленні Т. Шевченка. Він брав безпосередню участь у викупі його з кріпацької неволі.
          Особлива заслуга Є. Гребінки в тому, що в 1840 р. з його допомогою побачив світ «Кобзар» Т. Шевченка. Також за участю Євгена Павловича в 1841 р. виходить альманах «Ластівка», на сторінках якого було опубліковано твори Тараса Григоровича та багатьох інших українських майстрів слова.
Тема: розповідь про вболівання матері з приводу подальшого життя її дочки у шлюбі.
Ідея: возвеличення щирого почуття кохання, заради якого людина жертвує навіть власним життям.
Основна думка: шлюб з нелюбом (за бажанням матері) — самогубство молодиці:
О, Боже мій милий! Що я наробила!
Дочку, як схотіла, із світа згубила.

“ Українська мелодія ”
Романтизм — творчий метод. Романтика — все небуденне, виняткове, незвичайне в самій природі, суспільстві, людині та її вчинках (романтика місячної ночі, романтика подвигу, романтика кохання тощо).

Чим відрізняються поняття «романтизм» і «романтика»?
Романс — невеликий за обсягом вірш переважно особистого (любовного) характеру та музичний твір сольного співу з інструментальним супроводом
Еле́гія— один із жанрів лірики медитативного, меланхолійного, часом журливого змісту.
Ліричний вірш задумливого, сумного характеру.
Вокальний чи інструментальний твір задумливого, сумного характеру.
Смуток, меланхолія.


Вшанування пам'яті Тараса Шевченка


title: Тарас Шевченко - славетний син України

text:
Проект
2 – В клас
КЗ “ НЗСШ №8”
м.Нікополь
Вчитель: Штацька Н.С.
« Тарас Шевченко – славетний син України!»
Увага! Увага!Пропонуємо вам проект« Тарас Шевченко - славетний синУкраїни!».На уроках читання, мови, Я і Україната інших ми часто зустрічалися з ім'ямі творчістю Т. Г. Шевченка. І насзацікавило питання :Чому вже 150 років Т. Шевченка знають і шанують в усьому світі?Щоб знайти відповідь на це питання,ми вирішили провести пошукову,дослідницьку роботу і дізнатисяякомога більше про життя і творчістьвеликого Кобзаря.
Ми шукали інформацію і в домашній, й в шкільній, і в міській бібліотеках, користувалися інтернетом, в цьому нам,звичайно, допомагали батьки, вчитель.
В результаті у нас вийшла ціла збірка відомостей про життя та творчу  діяльність Т.Г. Шевченка

На уроці, захищаючи свої проекти, ми виділили основні віхи та події і склали  « Дерево життя і творчості Тараса Шевченка».
   Дерево життя і творчості Т.Г.Шевченка
9	березня 1814 року - народивсяТ.Г.Шевченко
22 квітня 1836 року - викуп із кріпацтва
1838 р. - вступив до Академії мистецтв
1840 р. - вийшов у світ «Кобзар»
1843 р. - приїхав в Україну
1845 р. - закінчив Академію мистецтв
1847 р. - арешт поета, заслання
1858 р. -друзі добилися звільнення повернення із заслання
1861 р. - видав для дітей України «Буквар»
10	березня 1861 року - Т.Г.Шевченкопомер

Таке узагальнення дало змогу зрозуміти,що прожити таке складне і знедоленежиття та все одно зберегти безмежнулюбов до України може тільки справжнійпатріот своєї Батьківщини . Недармакажуть про Тараса Григоровича -славетний син України, бо любив він її,як рідну неньку.
Окрема група дослідників познайомила нас з творчістю Шевченка як художника. Адже змалку він розмальовував свою хату, лави біля неї, в руках у хлопчика завжди був вуглик... Саме талант художника врятував митця із кріпацтва, допомагав у далекому вигнанні, втішав, коли сум за рідною домівкою ставав нестерпним.
   У спадщину від Шевченка - художника ми отримали:
210 акварелей, передусім пейзажів;
150 портретів, з яких 43 автопортрети;
27 офортів, з яких - 6 серій "Живописна Україна";
понад 230 олівцевих рисунків ландшафтів України;
ескізи, етюди, начерки - на 360 сторінках рукописів та альбомів.

 За картини «Катерина», « Циганка...» Тарас Григорович одержав срібні медалі.
Читаючи поезії Шевченка, розглядаючи йогокартини, юні художники нашого класу тежспробували відтворити вивчені вірші у власнихмалюнках.
Спробуйте здогадатися, які поезії сподобалисьавторам малюнків
Зоре моя вечірняя,Зійди над горою,Поговорим тихесенькоВ неволі з тобою.Розкажи, як за гороюСонечко сідає,Як у Дніпра веселочкаВоду позичає.
Зацвіла в долиніЧервона калина,Ніби засміяласьДівчина-дитина.Любо, любо стало,Пташечка зраділаІ защебетала.
      Та славетний художник вправно писав картини не тільки пензлем,а й майстерно володів художнім словом. Заслухаєшся, коли чуєш пісні на слова Шевченка у супроводі кобзи чи бандури. Ось і виходить, що Тарас - справжній співець українського народу, великий Кобзар.
     У спадщину від Шевченка - поета, письменника
     ми одержали:
240 поезій, з них - понад 20 поем;
драма "Назар Стодоля";
20 повістей (до нас дійшло 9);
щоденник;
автобіографії;
фрагменти двох незакінчених драм.
     Оригінали більшості творів Шевченка зберігаються в Інституті літератури НАН України. Твори Шевченка перекладені приблизно 100 мовами світу.
      Тому і складають сучасні митці слова твори про Т. Г. Шевченка, щоб в віки прославити його ім'я.

Ми дібрали декілька творів про Шевченка.
О.Іваненко
« Тарасові шляхи»
Леся Храплива.
Портрет Тараса Шевченка

До мене сьогодні всміхнувся Шевченко З картини, що там на стіні. Читає пісні його залюбки ненька, Розказував батько мені:
Як вівці він пас — ще малий був хлопчина, А виріс — великий дав дар: Для всіх поколінь, для всієї Вкраїни, Цю книгу, що зветься "Кобзар".
Як книгу святу берегли ми завзято, З собою забрали у світ, Як слово Тараса завжди зберігати, Великий усім заповіт.
Буду й я любити Вкраїну рідненьку,То може й мені ще не разЗ картини ласкаво всміхнеться Шевченко,Наш Батько, великий Тарас.
Серед них є й легенда!
Кріпак,козачок у пана,художник, поет, революціонер, Кобзар України - все це Т.Шевченко. Та мало хто знає, що він ще й учительТак у лютому 1847 року Шевченко був затверджений на посаді вчителя малювання в Київському університетіА в останній рік життя він займався виданням та розповсюдженням букварика для українських дітей.Учням нашого класу було дуже цікаво познайомитись з Букварем, за яким вчилися читати діти 150 років тому.
У підсумку нашого проекту був складений кросворд із слів, що характеризують Т.Шевченка.
Все це доводить, що Т.Г.Шевченко – гордість України, і саме тому його ім’я відоме в усьому світі!


title: ЖИТТЄВИЙ І ТВОРЧИЙ ШЛЯХ АНДРІЯ МАЛИШКА

text:
 Андрій  Самійлович  Малишко
ПОЕТ,  ЛІРИК, ПЕРЕКЛАДАЧ, ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК

Усе  пам’ятаю, ніщо  не  забуто,   Дитинство моє вітряною порою…
                                    А. Малишко

Народився 2 листопада (15 листопада) 1912 р.  в  селищі    Обухові (нині міста Київської області)   у  родині  чоботаря.

           Батько
Самійло Малишко
 Мати поета
 Ївга Базилиха
Андрій з братом і сестрою
 Андрій був найменшим серед одинадцяти  дітей.

Народився в сім'ї шевця. Закінчив семирічку в рідному селі, вчився в медичному технікумі, а потім — на літературному факультеті Київського інституту народної освіти. 1932 закінчив Київський інститут народної освіти, учителював в Овручі. 1934—1935 служив у Червоній армії.

 Андрій Малишко (сидить праворуч)
з учителями Овруцької школи. 1932р.

Після демобілізації переїхав до Харкова і працював журналістом у газеті «Комсомолець Украине», в «Літературній газеті» та в журналі «Молодий більшовик».

Під час Другої світової війни був військовим кореспондентом у фронтових газетах «Красная Армия», «За честь Батьківщини», і в партизанській газеті «За Радянську Україну».

Після війни працював відповідальним редактором журналу «Дніпро» (1944—1947).

Депутат Верховної Ради УРСР 3-го та 4-го скликань.

Був членом КПРС (від 1943).

Кінематографічні роботи
Написав текст пісень до фільмів: «Макар Нечай» (1940), «Богдан Хмельницький» (1941), «Роки молодії» (1942), «Щедре літо» (1950), «Долина синіх скель» (1956), «Лілея», «Таврія» (1959), «Чорноморочка» (1960), «Абітурієнтка» (1973).

Автор сценаріїв кінокартин: «Навіки з російським народом» (1954), «Квітуча Україна» (1961), «Ми з України» (1962).

Йому присвячено науково-популярну стрічку «Андрій Малишко» (1969).

Премії  та  нагороди
1947 — Сталінська премія за збірку «Лірика» та поему «Прометей».

1951 — Сталінська премія за збірку «За синім морем».

1964 — Шевченківська премія за збірку «Далекі орбіти».

1969 — Державна премія СРСР за збірку «Дорога під яворами».
Нагороджено двома орденами Леніна, іншими орденами, а також медалями.

Ювілейна монета НБУ 2003 р.

Музей-садиба Андрія Малишка розташована на околиці сучасного Обухова на вулиці  Андрія Малишка.

Музей-садибу було  відкрито в  лютому 1991 року.

Збірки  Андрія  Самійловича  Малишка  для  дітей

«Пісня про рушник»
«Пісня про рушник» —
сповiдь-спогад лiричного героя,
у якій матiр дарує синовi рушник, вишитий як символ життєвоï дороги. Рушник пов'язаний iз
 життєвою долею лiричного героя
i з образом його матерi.
Цей образ — символ чистоти
i любовi, матерi-берегинi,
яка дала життя, формувала почуття, творила людину.
Лiричний герой поезiï
з великою теплотою згадує
свою матiр.

«Вогник»
Та де б не ходив я в далекій дорозі, В чужім чи у ріднім краю, Я згадую вогник у тихій тривозі І рідну хатину свою.

Бо дивляться в далеч засмучені очі, Хоч тінь там моя промайне, Бо світиться вогник у темнії ночі, Мов кличе додому мене!
«Вогник» — це ліричний спогад
про рідну хату, світло у її вікні,
 тополинку під вікнами,
а головне — про батька й матір,
оту «що на світі одна».

«Стежина» («Чому, сказати, й сам не знаю...»)
За вісім днів до смерті,
 8 лютого 1970 року, Андрій Малишко
створив останній із віршів
 «Чому, сказати, й сам не знаю».
Ним автор прощався з Україною
 і всім для нього найдорожчим.
А музику до цього твору теж написав П. Майборода.

  17 лютого 1970р. Андрія Самійловича Малишка не стало.
 Похований на Байковому кладовищі у Києві.


title: ЗНО

text: Тести у форматі ЗНО за твором Г. Тютюнника «Три зозулі з поклоном»


title: "Василь Стус. Життя і творчість"

text:
Василь Стус. Життя і творчість
Виконала
учениця 11 класу
Нетребко Галина
Василь Семенович Стус — український поет, літературознавець, правозахисник.
Народився він 6 січня 1938 року в селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької області в селянській родині.
1939 року батьки — Семен Дем'янович та Ілина Яківна - переїжджають на Донбас у місто Сталіно,влаштовуються працювати на один із хімзаводів.
1940 року перевозять до міста дітей.
1954 року Василь закінчує зі срібною відзнакою школу, вступає до Сталінського педагогічного інституту на історико-філологічний факультет за співбесідою (бо медаліст).

У 1963 р. він літредактор у газеті «Соціалістичний Донбас».
Але вже з вересня після успішного складання іспитів Стус - аспірант Інституту літератури АН України імені Т. Г. Шевченка. Друкується в часописах «Донбас», «Прапор», «Дніпро».

Стус- шістдесятник
Василь Стус належав до т. зв. «шістдесятників» — опозиційно настроєних  представників творчої молоді, які активно боролися за відродження національної  культури, протестували проти реставрації сталінізму.
Влітку 1965 року розпочалися арешти в середовищі української інтелігенції, зокрема шістдесятників. На початку вересня на перегляді фільму С. Параджанова «Тіні забутих предків» у київському кінотеатрі «Україна» В. Стус підтримав протест І. Дзюби та В. Чорновола проти цих арештів.
А вже наприкінці місяця Стуса відраховують з аспірантури, формально звинувативши в «систематичному порушенні норм поведінки аспірантів та співробітників наукового закладу», хоча фактичною причиною відрахування був його виступ-протест.
Арешт Василя стуса
Виступивши над могилою по-звірячому вбитої художниці Алли Горської (1970), Стус остаточно прирікає себе на подальшу мученицьку долю. У січні 1972 року його заарештовують.

У звинувачувальному акті колегії з кримінальних справ Київського обласного суду від 12 вересня 1972 p., зокрема, значиться, що «Підсудний Стус, починаючи з 1963 року і до дня арешту — січня 1972 року, систематично виготовляв, зберігав і поширював антирадянські наклепницькі документи, що порочили державний радянський і суспільний устрій…»
Життя після першого заслання
По закінченню строку в концтаборі Стуса 1977 вислали в Матросове Магаданської області, де він працював до 1979 на золотих копальнях.
  Повернувшись восени 1979 до Києва, приєднався до гельсинської групи захисту прав людини. Незважаючи на те, що його здоров'я було підірване, Стус заробляв на життя, працюючи робітником на заводі. В травні 1980 був знову заарештований і засуджений на 10 років примусових робіт і 5 років заслання. Відмовився від призначеного йому адвоката Віктора Медведчука, намагаючись самому здійснити свій захист. За це Стуса вивели із зали суду і вирок йому зачитали без нього.
Стусові, що перебував у концтаборі в Кучино, заборонили бачитися з родиною. Однак його записи 1983 вдалося переправити на Захід. 1985 Стуса було висунуто на здобуття Нобелівської премії з літератури.

Як добре те, що смерті не боюсь я….
28 серпня 1985 Стуса відправили в карцер. На знак протесту він оголосив голодування. В ніч 3 на 4 вересня він помер, можливо, від переохолодження. Його поховали на табірному цвинтарі. Прохання родини перевести тіло додому відхилили на тій підставі, що не вийшов термін ув'язнення.
Інтимна лірика
 Інтимний світ В. Стуса починався юнацькими поезіями про природу, здебільшого написана у в’язниці. Не флегматичним споглядачем, а вдумливим і уважним читачем природи постає поет у пейзажних замальовках: « Надворі сніг»,  « Ранній березень», «На розквітлому лузі», «Весняний етюд», «По голубих лугах, мов голуб».
 Теплотою й щирістю, тихою печаллю й любов'ю пройняті Стусові посвяти своїй матері; спокутує провину перед дружиною, яка терпить наругу,перед сестрою, що вистоювала годинами біля неприступних мурів, аби зарадити, допомогти братові, щоб не відчував себе таким одиноким і покинутим.
    Теплотою й щирістю, тихою печаллю й любов'ю пройняті Стусові посвяти своїй матері; спокутує провину перед дружиною, яка терпить наругу,перед сестрою, що вистоювала годинами біля неприступних мурів, аби зарадити, допомогти братові, щоб не відчував себе таким одиноким і покинутим.

Літературні впливи
 Літературні впливи в Стуса були, але вони не визначали його творчості. Шевченків був не вплив, — було ототожнення. Шевченко для нього — як українська мова. Він нею пише, він нею дихає, він кує й перековує її, як йому велить творчий дух. Не можна собі уявити Стуса поза українською мовою, не можна його уявити поза Шевченковою стихією. Разом з тим і, може, саме тому він — тільки він і його вірш — тільки його.
Час творчості
Не облюбив свою тривогу ранню.В.Стус - поет і людина: спогади, статті, листи, поезії.  1993.
Д.Стус.
Життя і творчість Василя Стуса.1992
В.Стус. Час творчості = Dichtenszeit. 2005.
Поезія:Л Костенко
О.Олесь В.Симо
ненко В. Стус
2002
Костянтин Москалець. Василь Стус: незаверше
ний проект
2007

Василь Стус.
„Палімпсест”.
2003 .
Д.Стус
“В.Стус - життя як творчість”
2007
Табірний зошит
2008
Василь Стус очима відомих людей
В. Стус – це голос сумління у світі розхитаних і розмитих понять правди, порядності, честі.
	 						                  Є. Сверстюк

	В. Стус – це образ живої віри, живої єдності з Богом творіння як частки української тверді.
							                  Л. Лук’яненко

	Стус – це свіча у кам’яній пітьмі.
І. Дзюба

	“Закликаю всіх, кому дорога людська гідність і справедливість, виступити на захист Стуса”.

акад. А. Сахаров

	Поезія Стуса – це осмислене буття, роздуми над її місцями у суспільстві.

Михайлина Коцюбинська

І знов Господь мене не остеріг,
І знов дорога повилася.
Тож – до побачення – у просторі
І – до побачення у часі.

В. Стус Останній вірш


Тарас Шевченко. Україна часів Шевченка. Розповідь про поета.


title: Реалізм.Особливості реалізму.Світові та українські представники реалізму.

text:
Реалізм
І будуть народи всі йти до країни,Де піснею – мова,А думка – всесвіт…

Реалізм (франц. realisme — матеріальний, предметний) — літературний напрям, який характеризується правдивим і всебічним відображенням дійсності на основі типізації життєвих явищ. Починаючи з 30-х pp. XIX ст. набуває розвитку у Франції, а згодом в інших європейських літературах. На відміну від романтизму, який зосереджував увагу на внутрішньому світі людини, основною для реалізму стає проблема взаємин людини і середовища, впливу соціально-історичних обставин на формування духовного світу (характеру) особистості. Замість інтуїтивно-почуттєвого світосприйняття на перше місце в літературі висувається пізнавально-аналітичне начало, а типізація дійсності утверджується як універсальний спосіб художнього узагальнення. Першим теоретиком реалізму вважається художник Ж.-Д.-Г. Курбе, який у передмові до каталогу виставки своїх творів під назвою «Реалізм» (1855), обґрунтував програмові засади напряму. Розробку теоретичної бази продовжили письменники Шанфлорі та Л.-Е.-Е. Дюранті, які виступили з деклараціями на сторінках журналу «Реалізм» (1856—1857).
  Визначальні риси реалізму:
                - Раціоналізм, раціоцентричний психологізм (ототожнення психіки і свідомості, недооцінка позасвідомих процесів)        - Правдиве, конкретно-історичне, всебічне зображення типових подій і характерів у типових обставинах при правдивості деталей;        принцип точної відповідності реальній дійсності усвідомлюється як критерій художності, як сама художність;        - Характер і вчинки героя пояснюються його соціальним походженням та становищем, умовами повсякденного життя;        - Конфліктність (драматизація) як сюжетно-композиційний спосіб формування художньої правди;        - Вільна побудова творів;        - Превалювання (перевага) епічних, прозових жанрів у літературі, послаблення ліричного струменя мистецтва;        - Розв'язання проблем на основі загальнолюдських цінностей.
Видатні представники реалізму:

Г.Курбе, живописець
Стендаль
О.Бальзак
Ч.Діккенс

Ш.Бронте
Ф.Достоєвський
Л.Толстой
А.Чехов

Марко Вовчок
І.Нечуй-Левицький
Панас Мирний
І.Франко
Реалізм у різних видах мистецтва :
Нині реалізм в архітектурі реалізується в основному у будівництві заводських, фабричних і офісних будівель, а також житлових будинків.
Окреме місце в історії цього жанру мистецтва займає соціалістичний реалізм в архітектурі. Цей художній метод використовувався в Радянському Союзі, починаючи з 30-х років XX століття. Він тісно пов'язаний і ідеологією молодої радянської держави. Основними ідеями цього мистецтва є матеріалізм і комуністичні ідеали марксизму. Сюди можна віднести, наприклад, фонтан "Дружба народів СРСР", побудований архітектором К. Т. Топуридзе.
Реалізм в архітектурі прагне уникати химерних форм і зайвих деталей, використовуючи простоту і красу природною.

Реалістична спрямованість творчості була вкрай властива віденським класикам - Й. Гайдну, В. А. Моцарту, Л. Бетховену, що створив найбільші витвори світового музичного мистецтва, образи, пройняті високими гуманістичними ідеалами.
Реалізм в українській літературі:
Марко Вовчок
 Марко Вовчок виступає поборником реалістичного принципу вірності дійсності. Поглиблене вивчення життя, правильне розуміння його процесів, закономірностей, об'єктивне відображення їх у життєво-реальних формах — це, на її думку, найважливіші передумови художньої якості творів. Вона відкидає «фальшивые краски» в способі зображення, обстоює вимоги відображувати дійсність із нещадною, суворою правдивістю, «называть вещи по именам, не заблуждаясь насчет их действительных качеств”

Українські оповідання та повісті Марка Вовчка — характерне явище переходу української прози від просвітительського реалізму до реалізму класичного. З появою цих творів здійснюється перехід від виявлення окремих вад суспільного буття до широких соціальних узагальнень. Причина страждань простої трудової людини тепер трактується як «громадське лихо» («Горпина») і пояснюється не просто лиходійством з боку того чи іншого кривдника з панівної верстви, а суспільними умовами, тиском соціального устрою, за якого селянина-трударя «одно лихо душить, а друге вже в пазури бере» («Гайдамаки»). Письменниця проникає в глибини народної душі, соціальне буття народу, устами сільських трудівників розповідає про типові життєві випадки, викладає трагічні «біографії» селян-кріпаків (найчастіше селянок).
Порівняно з попередньою прозою, у Марка Вовчка поглиблюються викривально-аналітичні можливості реалізму, зростає соціальна загостреність критики кріпосницької дійсності, з'являється суспільно-політичний аспект художнього трактування реальних причин народного лиха.

Повість "Інститутка" - реалістичний соціально-побутовий твір, у якому на тлі життя і побуту кріпаків та кріпосників правдиво зображені соціальні конфлікти.
      Коли Марко Вовчок читала свою повість у присутності Шевченка, похвалам на її адресу не було кінця. Великий Кобзар високо оцінив цей перший реалістичний твір української прози.
Презентацію підготували:
Учениці 10 класу КЗШ №26:Томіліна Неллі та Скрипай Ксенія


ЧИСЛІВНИК - САМОСТІЙНА ЧАСТИНА МОВИ


Світова велич Тараса Шевченка


Валерій Шевчук "Дім на горі"


Твій друг — книга


Буква «ща», позначення нею звукосполучення [шч]


Дієслово. Тренувальні вправи


ПОЕТИЧНА ЗБІРКА «ЗІВ’ЯЛЕ ЛИСТЯ»: «БЕЗМЕЖНЕЄ ПОЛЕ», «ОЙ ТИ, ДІВЧИНО, З ГОРІХА ЗЕРНЯ», «ЧОГО ЯВЛЯЄШСЯ МЕНІ У СНІ?». МІСЦЕ ЛЮБОВНОЇ ТЕМИ У ТВОРЧОСТІ І. ФРАНКА


В.Симоненко. "Цар Плаксій та Лоскотон"


ЧИСЛІВНИК - САМОСТІЙНА ЧАСТИНА УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ


Спогади про минуле. (по сторінкам української історичної прози)


title: Віртуальний музей Лесі Українки

text:
»
http://greatukrainians.com.ua/
http://uk.wikipedia.org/wiki/
http://www.ukrlib.com.ua/
http://h.ua
http://www.photoukraine.com


Українська література доби ренесансу і бароко


Поетична творчість Тамари Коломієць


title: станіслав чергівецький

text:
ЧОМУ ТИ ЙДЕШ З БЕЙБЛЕЙДА?
ВІДСТАНЬ ВІД НЬОГО
ЛУЇ ВИПУСТИ ПАРУ
НАЙКРАЩИЙ ДРУГ
НО НЕ ВІН
ВОТЕТА ПОВОРОТ
АТИ ШО ДУМАВ
НАРКОМАН З ШКОЛИ
                              THE END


title: ДІЄСЛОВО ЯК ЧАСТИНА МОВИ

text:
Розвиток зв`язного мовлення
Твір-опис  зовнішності людини
в художньому стилі
Сьогодні на уроці:
Повторюємо вивчене про стилі мовлення
Вчимось будувати опис зовнішності людини
Вдосконалюємо мовні вміння та навички
Формуємо уважне ставлення до кожної людини
Актуалізація знань
Скільки є стилів мовлення?
Які ознаки художнього стилю?
Які мовні засоби використовуються в художньому стилі?
Як будується опис зовнішності?
План побудови опису
Інформація про людину (ім`я, вік, хто вона й звідки тощо)
Розповідь про деталі зовнішності (від загального до часткового, від більшого до меншого), розкриваючи характер через найважливіші елементи
Загальне враження, яке справляє людина

Послідовність опису
Постать

Постава

Руки

Обличчя
Висока, низенька, огрядна, тендітна, худорлява
Струнка, гордовита, рівна
Тендітні, працьовиті, дбайливі, вправні, натруджені, засмаглі
Овальне, видовжене, кругле, бліде, рум`яне, рожевощоке, змучене
Риси обличчя
Лоб (чоло)

Брови

Вії
Очі

Високий, вузький, широкий, рівний
Темні, чорні, світлі, рівні, немов шнурочки, густі
Довгі, пухнасті, густі
Світлі, темні, чорні, карі, блакитні, сірі, зелені, сині, глибокі, великі, променисті
Риси обличчя
Погляд

Ніс

Щоки

Ласкавий, уважний, ніжний, веселий, сумний, засмучений, задерикуватий, уважний
Рівний, прямий, кирпатий, з горбинкою
Округлі, повні, запалі, з ніжним рум`янцем, бліді
Риси обличчя
Підборіддя

Рот
Губи (вуста)

Ніжне, вольове, чітко окреслене
Маленький, великий
Повні, тонкі, рожеві, червоні

Інші деталі
Шия

Волосся

Коротка, довга, струнка, лебедина
Довге, коротко стрижене, стильно підстрижене, пряме, кучеряве, пишне, гладеньке, розкішне, м`яке
Підберіть порівняння до згаданих елементів зовнішності
Як зіроньки,
немов пелюстки троянди,
наче тополя,
 ніби крила,
 неначе сонечко,
немов сонячні промені
Розгляньте репродукції картин відомих художників та опишіть одну з них (на вибір)

Автор картини – Венеціанов Олексій

Автор картини – Маковський Володимир

Автор картини – Маковський Володимир

Автор картини – Тиціан

Автор картини – Крамськой Іван

Домашнє завдання
Написати твір
“Людина оживе на полотні”,
використовуючи для опису зовнішності опрацьований лексичний матеріал

До нових зустрічей!


title: Числівники у приказках, прислів’ях та загадках

text:
“ Розвиток  творчих здібностей  на  уроках  української  мови  та  літератури ”

      вчитель укр. мови та літератури
Володимирівської   ЗОШ №2
Сердюк Лариса Василівна

Для  мене , власне , творчість – це життя ,Життя – це творчість – просто й зрозуміло.Без  школи і дітей немає мого « Я».« Святі поняття ці» - сказати  можу  сміло.

 Сама  з  народження  на  сцені  я зростала.                 Там  вчилась  жити  і  творить.
 Тому поставлену  мету  здійснити  мала :                 Своїх  дітей , своїм же  прикладом  навчить.

І  ми  разом  тепер  формуєм  власну  творчість,
І  розвиваєм  здібності  не тільки під  час  свят.
Урок  допомагає  нам  писати  власну  повість,
Вірші  , картини……і так  кожен  день  підряд.
Це  КВКа , екскурсії  та ринги,
Аукціони , ігри  та  суди. Такі уроки для  дітей  закономірні ,                     Вони  самі їх розробляють  залюбки.
Складають  ребуси , кросворди , пишуть вірші ,Сенкани , схеми , панорами  із життя.При цьому кожен  з  них – це  особистість.І все  ж , від  нас залежить їхнє  майбуття.
Я  намагаюся своїх  дітей  навчити
                         Сприймати  світ  таким , який  він  є,
                          Та  берегти ,  і  щосекунди  дорожити
                           Всим  тим ,як  кажуть , що  нам  Бог  дає.
Не  думаю , що маю я  хороший  досвід.Я  знаю  те  , що  мало  знаю  я.

Моє життєве кредо:
“ Навчаю доти,
доки вчусь сама ”
Тому  навчати і  творити  буду  доти ,Допоки вчуся  жити  я сама.


title: У всякого своя доля

text:
Тарас Григорович Шевченко
Уривок із поеми «Сон»

(«У всякого своя доля»)
Світає,
край неба палає;
Соловейко в темнім гаї
Сонце зустрічає
Тихесенько вітер віє.
Степи, лани мріють;
Між ярами над ставами
Верби зеленіють.
Сади рясні похилились;
Тополі по волі
Стоять собі, мов сторожа,
Розмовляють з полем.
І все то те, вся країна
Повита красою,

Зеленіє, вмивається
Дрібною росою.
Споконвіку вмивається,Сонце зустрічає…
І нема тому почину,
І краю немає!


title: Урок позакласного читання за творчістю І. Багряного ("Б’є крильми птах...", "Сад Гетсиманський", "Людина біжить над прірвою", "Огненне коло", "Тигролови")

text:
Урок позакласного читання в 11 класі “Ми є. Були. І будем Ми! Й Вітчизна наша з нами.” (за творами І.Багряного)

Учитель української мови та літератури Феодосійської загальноосвітньої школи
І – ІІІ сткпенів № 3  Пестрецова О.М.
ВСТУП
За програмою в школі увага приділяється лише епічним творам І. Багряного, і майже ніколи не розповідається про його лірику.

Я пропоную учням на уроці позакласного читання в 11 класі після вивчення роману «Тигролови» ознайомитися з лірикою та епічними творами Івана Павловича, які не входять до шкільної програми.

Для цього використовую метод проектів.

 Учнів розбиваю на групи. Кожна група отримує завдання проаналізувати вірш   І. Багряного «Б’є крильми птах» і знайти в ньому архетипи і образи.

Крім того, 1 група готує відомості щодо написання твору; 2 група – аналізує образи і архетипи, що використовуються автором і в аналізованому вірші, і в романі «Тигролови»; 3 група – в романі «Сад Гетсиманський»; 4 група – «Огненне коло»; 5 група – «Людина біжить над прірвою»; 6 група – аналізує тропи, стилістичні фігури, систему віршування ліричного твору «Б’є крильми птах».

Прослухавши  відповіді товаришів, учні можуть вступати у дискусії, погоджуватися чи ні зі сказаним, доповнювати доповідь.

Наприкінці уроку підводимо підсумки.
Тема:Ми є. Були. І будем Ми! Й Вітчизна наша з нами. (за творами І.Багряного)Мета:ознайомити учнів з віршем І. Багряного «Б‘є крильми птах…”, а також з прозовими творами “Сад Гетсиманський”, “Людина біжить над прірвою”, “Огненне коло”, “Тигролови”, викликати зацікавлення ними; сприяти розвитку читацьких інтересів; розвивати навички самостійного читання, аналізу творів; виховувати активну життєву позицію, любов до книг, естетичний смак.Обладнання: магнітофон, пісня «Б‘є крильми птах…”, виставка творів І. Багряного, портрети різних періодів життя письменника, проектор, мультимедійна дошка, комп‘ютер, малюнки-символи, картки на позначення учасників різних групЛітература: І. Багряний. Б'є крильми птах. – http://www.pisni.org.uaІ. Багряний. Людина біжить над прірвою. – http://www.ukrlib.comІ. Багряний. Огненне коло. –  http://www.ukrlib.comІ. Багряний. Сад Гетсиманський. – http://www.ukrlib.comІ. Багряний. Тигролови. - http://www.ukrlib.com Словник символів. - http://www. ethnology.ucoz.ua
Хід уроку:
І. Оголошення теми і мети уроку
ІІ. Актуалізація опорних знань учнів
1. Прослуховування пісні.  «Б'є крильми птах…» - це вірш, який потім став піснею. Музику до нього склав композитор Василь Лютий.
2. Вступне слово вчителя:
Постать Івана Багряного — одна з найяскравіших і найдраматичніших в українському письменстві і громадянстві першої половини і середини XX ст. Переслідуваний і караний на батьківщині, в УРСР, він не для всіх виявився бажаним і зручним і в еміграції, в діаспорі — його політична позиція ставала предметом не лише заперечень, а й злостивих перекручень та наклепів, а серед політичних супротивників знаходилися й такі, що погрожували йому розправою і вдавалися до засобів кримінальних. Замовчуваний в Україні всі повоєнні роки, він тільки останнім часом став відомий читачам на батьківщині. Тепер опубліковано тут кілька його романів, за його творами ставляться фільми, з'являються дослідження про нього. Актом справедливості і визнання (хоч і запізнілого) стало присудження йому посмертно в березні 1992 року найвищої відзнаки нашої держави — Державної премії України імені Тараса Шевченка.

3. Запитання до учнів:- Що вам відомо з біографії Івана Багряного, що могло б вплинути на написання вірша “Б‘є кральми птах…»?- Який жанр лірики ми називаємо піснею?
4. Дискусія: До якого жанрового різновиду належить вірш “Б‘є крильми птах…»?
У вірші-пісні «Б'є крильми птах…» настільки переплітаються роздуми про буття народу, власні переживання та роздуми, вияв глибокої любові до Батьківщини, що не можна точно вказати жанровий різновид твору.
 Це водночас і громадянсько-політична, і філософська, і патріотична, і медитативна лірика.
За формою поезія нагадує фольклорний твір, тому так легко в подальшому починає виконуватися як пісня.
5. Мікрофон: Як ви вважаєте, чому ми сьогодні для аналізу обрали саме цей вірш?
Ми обрали для аналізу саме цей вірш, тому що саме в ньому переплітаються всі тематичні пласти творчості І. Багряного.
Як було сказано вище, це твір автобіографічний. Тому, без сумніву, автор ототожнює себе і ліричного героя. Він описує свої почуття під час перебування за ґратами.
ІІІ. Сприйняття й засвоєння учнями навчального матеріалу
Вступне слово вчителя:
За кожним фактом біографії І. Багряного — невимовні переживання, які органічно "вжилися" в драматичні долі героїв його творів.       Перший розділ роману "Тигролови" (1943) закінчується лаконічним реченням: "Тим часом по всій Транссибірській магістралі і по всіх прикордонних заставах летіла телеграма-блискавка про втечу і розшук страшного державного злочинця з підкресленням важливих прикмет: "Юнак — 25 літ, русявий, атлет, авіатор тчк... Суджений на 25 років тчк... На ймення — Григорій Многогрішний". Ясна річ, не доводиться буквалістично "вичитувати" з долі головного героя "Тигроловів" Григорія Многогрішного біографію його творця, але переживання "страшного державного злочинця", його пригоди в тайзі "належать" Іванові Багряному.     Після засудження в 1933 році на п'ять років заслання на Далекому Сході Іван Багряний в 1937 році втікає і переховується в знайомих в Буреїнському та Сучанському районах. Там він пізнав суворі, але чесні закони тайги, життя українців-мисливців, наслухався різних історій та й сам відчув холодне дихання смертельної загрози...
Через чотири дні після повернення додому його заарештовують. І знову в'язниця. На два роки і сім місяців, з яких 83 дні — в камері смертників. Згодом у романі "Сад Гетсиманський" (1950), який Володимир Винниченко назвав "великим, вопіющим і страшним документом", письменник наголосить: "Людина — це найвеличніша з усіх істот. Людина — найнещасніша з усіх істот. Людина — найпідліша з усіх істот.
Настав час 1 групи повідомити нам історію написання твору “Б‘є крильми птах…»

Ліричний твір був написаний у 1932 році, в той час, коли І. Багряний утримувався в харківській тюрмі, в камері-одиночці, де його намагалися зламати гнітючою самотністю: не давали змоги ні читати, ні писати. Але Іван Павлович не здається: він складає вірші, заучуючи їх напам'ять.
Учитель: А кому ще з великих українських поетів випало на долю від російського царату таке покарання «с запретом писать и рисовать»?
Так, звісно Тарасові Григоровичу Шевченко
Вірш «Б'є крильми птах…» немов виринає з самих глибин серця письменника. Він є автобіографічним. У творі відбито всі переживання молодої душі. Уявіть собі! Поетові виповнилося всього 25 років! Усього чверть віку він прожив! А вже його молоде сонце заступили чорні в'язничні ґрати. Та якби він щось погане зробив, а то ні, він працював заради культури українського народу, за своїм переконанням був "хвильовіст". Єдиний у тих умовах вихід для майбутнього України Багряний вбачав у тому, що народ, зокрема селянство, яке становило більшість населення, "вирісши культурно і мавши навики до організації, само про себе заявить і, переглянувши конституцію, розв'яже цю справу". І ось за національну ідею він страждає.
Як було сказано вище, це твір автобіографічний. Тому, без сумніву, автор ототожнює себе і ліричного героя. Він описує свої почуття під час перебування за ґратами.
Давайте з вами разом спробуймо проаналізувати образи та архетипи, використані в аналізованому вірші та в інших творах І. Багряного. Прослухаємо повідомлення 2, 3, 4 та 5 груп. Спікер другої групи починає, інші групи доповнюють повідомлення фактами з проаналізованих ними творів
Головним художнім образом після ліричного героя виступає птах.
Птах з давніх-давен є символом волі, незалежності. Український менталітет возносить волю на найвищий ступінь духовних та моральних цінностей, бо ставить її навіть вище життя.

Існує багато прислів'їв та приказок, в яких фігурує образ птаха: «Краще на свободі в комірці, ніж в неволі в золотій клітці», «Золота клітка солов’я не тішить», «Воля пташці краща від золотої клітки», «Ліпше пташці на зеленій вітці, ніж у пана в золотій клітці» та ін.

 У цих висловах неволя уявляється кліткою. Дійсно, що може бути гірше для птаха, який народжений літати під склепінням неба, ніж неволя у маленькій, навіть золотій, клітці.

Цікаво те, що у вірші «Б'є крильми птах…» жодного разу не зустрічається слово «воля», «свобода», у той час, як цим почуттям твір пронизано наскрізь. Воля – ось чого бракувало авторові під час написання поезії.
Образ птаха, який ототожнюється з волею, бачимо в багатьох інших творах І. Багряного, він є ніби наскрізним у творчості письменника.
Так, у романі «Сад Гетсиманський»: «Душа мечеться в побитому тілі, як пташка в клітці, марно шукаючи порятунку…» [С. 44], «…думка десь б'ється, як пташка в сліпому метанні…» [С. 12].

У романі «Людина біжить над прірвою»: «Далі вже стелився ліс, де він буде вільний, як птах» [С. 52].

У романі «Тигролови»: «Вирвавшись із пазурів смерті, він летів, як на крилах. «Воля! Воля!» [С. 9], «Душа летіла, як сокіл…» [С. 9].
       Прочитавши перший раз вірш, не можна одразу зрозуміти, про якого саме птаха йдеться у творі. Насправді, це не настільки важливо, бо головною в образі птаха у творі є негативна конотації життя в неволі.       Але все ж таки нам здалося, що твір чимось схожий на вірш О.С. Пушкіна «Узнік». Свої здогадки ми підтвердили пізніше, прочитавши роман «Сад Гетсиманський»: «Річ в тім, що в камері (як і в багатьох в'язницях взагалі) любили співати славнозвісну арештантську пісню на слова Пушкіна, яка починалася з строфи:«Сижу за решеткой темницы сырой,Ко мне прилетает орел молодой,Мой грустный товарищ махает крылом – Кровавую пищу клюет под окном…» [С. 75].
Образ орла неодноразово зустрічається на сторінках творів І. Багряного.
У романі «Сад Гетсиманський»: «А коли в камері співали оту «Сижу за решёткой темницы сырой», Шклярук … слухав пісню про орла, що кличе в'язня вилетіти геть і податися туди, де немає нікого, де гуляє лише вітер свободний і гордий орел. І ніхто, мабуть, тієї пісні не міг до кінця так зрозуміти, як він, хіба ще Андрій та штурман, які теж літали в зеніті й плавали над великими безоднями» [С. 77]

 пісня
«Летить орел над водою,
Розмовляє з удовою…»
Не плач, не плач, молода удово!
Бо я твого мужа знаю!..
Бо я твого мужа знаю –
Тричі на день одвідаю –
І снідаю, й обідаю.
А третій раз вечеряю:
На кучері наступаю,
З лоба очі видираю…» [С. 107].

У героя романа «Сад Гетсиманський штурмана орел витатуйований на грудях, у партизана Васильченка – на руці. На Холодній горі в тюрмі на стіні «… кинулася в очі пляма від двоголового орла, перекреслена видряпаною п'ятикутною зорею…» [С. 68].

Народна приказка «Краще битися орлом, ніж жити зайцем» підкреслює життєве кредо письменника, який ніколи не ховався за спини інших, ніколи не мовчав, коли йому було, що сказати, ніколи не відмовлявся від своїх ідеалів.

Архетип орел є символом сонячних богів у багатьох культах. Він являє собою духовний початок, висоту, визволення від уз, відвагу, перемогу, гордість, велич, царське походження, владу, силу. Це один з найдавніших символів. За віруваннями, орел літає вище, ніж будь-який інший птах. Ліричний герой ототожнюється з орлом. Він вірить у те, що визволиться від уз і стане вище своїх катів, що він переможе їх.

У християнстві орел слугує втіленням божественної любові, справедливості, хоробрості, духу, віри, символом Воскресіння, натхненних ідей Євангелій. Літ орла асоціюється з вознесінням Христа, з молитвами, які посилають до Бога, із низ ходженням милості Божої та перемогою над злом, над гріхом. Орел часто слугує символом душі християнина, яка міцніє під впливом доброчесності.

Як і в інших традиціях, орел відіграє роль посланника небес. Саме тому аналої, з яких читались Євангелія, часто робилися у формі орла, який розправив крила.

У слов'ян орел – божий птах, володар небес.

Як геральдичний символ орел зустрічається на багатьох гербах та державних емблемах. Це символ безмежної влади, перемоги та відваги, величі та духовного підйому.
Крила - символ духовності, розуму; багатства думки; емоційного піднесення; могутності; незалежності; сили; впевненості.
У греків крила символізували любов і перемогу. Платон вважав крила символом розуму. Вони є атрибутом коней Пелопса, Пегаса. Пегас у давніх міфах змальовується крилатим конем, хоч на давніх витворах мистецтва він міг зображатися і без крил.
         У християнському символізмі крила - це світ сонця правосуддя, що завжди освітлює розум невинних. В аналізованому творі крила птаха виступають якраз для того, щоб підкреслити, що правосуддя на боці ліричного героя, що ліричний герой засуджений безпідставно.

 Крила символізують також можливість прогресу в духовній еволюції. Крила можуть виступати символом активного чоловічого начала.
 Ще одним архетипом вірша є ім'я Юда.
Воно є символом зради.
Однак етимологічно це слово не має негативної окраски. Церковнослов'янське Юда перекладається «який вихваляє Яхве», а зовсім не який зраджує його.
 До речі, це ім'я носили багато з тих, кого, навпаки, зраджували. Пригадаємо хоча б брата Ісуса Христа «за плоттю» Юду Апостола, інакше названого Фадеєм, який за проповідь Євангелія спочатку був повішений на дереві, а потім пронизаний стрілами.
 У сучасній семантико-стилістичній сутності цього ім'я «повинен» проступок Юди Іскаріота, який зрадив за тридцять срібних Христа. Зрада Юдою Ісуса Христа описана у Євангелії від св.. Матфея, гл. 26.
Сцена зради цього дванадцятого учня Господа та подальше самогубство Юди, який розкаявся в сподіяному, народили фразеологізми поцілунок Юди
(Юдин поцілунок), Юдино дерево та ін.

У романі «Сад Гетсиманський» ім'я Юди згадується 10 разів. Наведемо деякі з цитат: «Пекуче запитання «ХТО?», хто продав його, як той Юда Іскаріотський, стоїть перед ним вогненне й не погасаюче…» [С. 5], «…щось в тій трагічній легенді – легенді про вірність і про зраду – було неспізнане до самих глибин, а тому вічно нове, вічно вабляче і приковуючи людські душі, як бездонна криниця, сповнена якоїсь неопізнаної тайни» [С. 48], «Тайна вечеря да Вінчі з захмареним вірним учнем Христовим – Юдою, з невловним тремтінням передбаченої зради…» [С. 58].
Ім'я Юда знаходимо і в інших творах І. Багряного. Так, в романі «Людина біжить над прірвою»: «Бо нічого не може вирости на землі, залитій прокляттями й солоними сльозами мільйонів за облуду й за Юдину зраду» [С. 26].
Ще одне біблійне ім'я Каїн також зустрічається не тільки в аналізованому вірші, а й в інших творах письменника.
В романі «Сад Гетсиманський»: «На щиті вогненному, на щиті золотому Каїн підняв Авеля на вила і так держить його. Держить перед очима, не дає й зморгнути… Вічна легенда про двох братів, вирізьблена на далекому місяці, бентежить душу, як і завжди, як і давно-давно колись в дні золотого дитинства, своєю трагедією, своєю таємничістю нерозгаданою – таємничістю неоправданої, кричущої зради…» [С. 4]
 в романі «Людина біжить над прірвою»: «А на ньому, на тому місяці, як на сліпучому екрані, виразно виступала розшифрована ще з дитинства таємниця його сірої плями – «Каїн підіймає брата Авеля на вилах» [С. 49].
Каїн – за Біблією (Книга буття, гл. ІІІ), старший син Адама та Єви, який вбив свого молодшого брата Авеля. Він скоїв перший злочин на землі – братовбивство. За Біблією причиною злочину Каїна була заздрість до брата, якому Бог приділив більше уваги.
Імена Каїн та Юда автор вводить у твір свідомо для підкреслення духу зради, притаманного описуваній епосі. У ті часи брат зраджував брата, щоб врятуватися самому. Не можна було нікому довіряти.
Одним із архетипів аналізованої поезії є кров.
Це універсальний символ, що наділяється культовим статусом. Кров у багатьох народів розумілася як місце життєвої сили, нематеріального початку. У Біблії душа ототожнюється з кров'ю, з чим і була пов'язана заборона на використання в їжу крові та м'яса з кров'ю. З давніх-давен кров виступає символом життя; з цим віруванням пов'язані такі обряди архаїчних культур, як змащування кров'ю (або червоною фарбою, яка її символізує) лоба важкохворих, породіль та новонароджених.
У близькосхідній традиції, в арабів та євреїв, кров виступає як необхідний атрибут різних обрядів очищення та спокутування гріхів. Кров очищує все, і без пролитої крові не буває пробачення, говориться у Біблії. Кров тісно пов'язана з жертвоприношенням, мета якого – умиротворити грізні сили та ліквідувати загрозу покарання. Плата кров'ю за засвоєння нових просторів буття та отримання нових ступенів волі виступає як атрибут існування людей протягом усієї їхньої історії.
Речення «Ми ордена їм кров'ю покропили» можна зрозуміти «Ми життям заплатили за ці ордена».

Символіка крові також пов'язана з її кольором. Пристрасність – якісна характеристика червоного – розповсюджується і на образ крові. В цілому, символічне значення крові відповідає символу червоного кольору та вогню. Але колір крові – червоний – асоціюється як з емоціями любові, так і ненависті. Наприклад, колір червоного знамені комуністи асоціювали з ідеєю крові, пролитої у боротьбі за визволення людства від експлуатації.
Кров – символ роду, родового зв'язку та відмінності. При братанні люди надрізали руки та змішували кров.
«Блакитна кров» є символом благородного походження.
Кров є носієм життя: вона вміщує принцип життєвого тепла.
У християнській традиції пролита кров Христа має силу спасіння. Саме через пролиття крові, передречене Христом на Тайній вечері, здійснюється спокутування людських гріхів.
Ліричний герой вірить, що прийде спасіння, бо ув'язнені не просто страждали, вони кров'ю спокутували свої гріхи.

У романі «Сад Гетсиманський» також зустрічаємо образ крові: «Мільйони, ім'я яким «народ»!.. І ви його роздавлюєте, бродите черевиками по нашій крові… Все повторюєте, що ви залізні… Але проти нас, проти народу, проти нашої крові ваше залізо – це тільки олово…» [С. 53], «Цитринове небо надимається й береться кривавим кольором. Потім опаловим… Кольором зненависті й зневаги… Кольором тупого безсилля й злоби» [С. 54].
У романі «Тигролови»: «Тії очі з кривавими росинками на віях, - вони стоятимуть перед ним вічно…» [С. 8].
Пізніше у статті «Чому я не хочу вертатися до СРСР» І. Багряний написав: «Кров все життя стоятиме мені в очах» [С. 2].
Ще один біблійний образ, образ Божого Страшного Суду, також проходить наскрізь через творчість письменника.
За легендою про Божий Страшний Суд, Ісус розповів своїм учням, що коли Він вдруге прийде на землю, життя роду людського закінчиться. Тоді Він воскресить мертвих; душі померлих знов з'єднаються з тілами. Господь буде судити всіх людей за їхні діла та поступки.
Одні, які творили добро та жили для вічного життя, будуть удостоєні Царства Небесного, інші будуть осуджені та підуть у вічний вогонь, приготований для диявола та його слуг, де їх чекатимуть страшні муки.
Перед Страшним Судом настануть дуже важкі часи, яких ще не було с початку світа. Люди терпітимуть страшні лиха: голод, мор, землетруси, війни. Всілякого роду беззаконня примножаться, а віра людей ослабне і не стане взаємної любові один до одного.
 Тоді прийде безліч фальшивих пророків та учителів, які будуть приваблювати людей своїми згубними вченнями та відволікати їх від істинної віри.
Страшний Суд у даному вірші символізує безвихідь. І. Багряний пише, що люди вже не вірили у Страшний Суд, бо гірших часів ніколи не було. Люди терпіли такі страшні лиха та катування, що навіть Божий Суд відійшов для них на другий план.
у романі «Людина біжить над прірвою»: «А земля тряслася, ніби вирішила розступитися, нарешті здійснюючи пророцтво про кінець світу й Страшний Суд» [С. 9], «Але в устах матері ці самі слова про Божий гнів, Страшний Суд тощо звучали свято, зворушливо…» [С. 3], «В апокаліптичному гуркоті чорної цієї доби відчаю, що для багатьох була напророченим біблійним кінцем світу, зруйновані й спустошені самі, як і все навколо, вони п'ялися над безоднею…» [С. 1]
 у романі «Огненне коло»: «Все побите і все двиготить. Рух. Дим. Мряка судного дня».
Ще одним архетипом вірша є власна назва Голгофа
. Це сакральне місце захоронення Адама та розп'яття Христа.
Виникло від грецького слова «череп»: круглу, череповидну форму мав сам пагорб. Буквальний, дослівний переклад – «Лобне місце».
Розташовувалося за межами міста, в районі садів. Середньовічна іконографія часто робила фоном сцени розп'яття ієрусалимську міську стіну.
Згідно з християнською версією, висяче на хресті тіло Ісуса опинилося прямо над прахом Адама. Кров Сина Божого стікала на останки першолюдини. Таким чином, «нова людина» спокутувала гріх «старої», тому череп Адама в християнській образотворчій символіці часто розташовувався у підніжжя православного хреста.
Хрест Голгофи вишивався на великій та ангельській схимах. Він також зображувався на погребальному савані.
Християнська могила моделювала образ Голгофи.
Голгофа символізує місце мученій та страждань.

Образ Голгофи бачимо також у романі «Сад Гетсиманський»: «… багато відважних, позначених тим самим тавром, що й той одчайдушний романтик з полум'яними очима, не витримують гіркої чаші, але не хочуть здаватися і кидаються сторч головою в прольоти межи сходами, утікаючи геть зі шляху на Голготу в прірву небуття…» [С. 34], «Він мусить дійти до кінця, до самої крапки, дійти власними ногами. І він ішов попід гамаками, як тоді, в перший день, коли почував себе гегемоном, - коли серце було сповнене віри в людей і гордої певності, що його ніхто не посміє торкнути пальцем… Тепер він ішов на Голготу…» [С. 117]

 у романі «Людина біжить над прірвою»: « То копія з Густава Доре – Христос на Голготі. Великоднє» [С. 12], «Процес… Позорище… Голгота…» [С. 41], !І через те він звомпив, як і той Богочоловік на Голготі, в безмежному розпачі: «Боже, Боже! Чому ж ти мене покинув!?» [С. 60].
Ще один дуже вагомий образ в аналізованому творі – образ розп'яття.
Образ розп'яття вперше зустрічається в VI ст., але залишається дуже рідким до епохи Каролінгів. Розіп'ясти – стратити, пригвоздивши руки й ноги до хрестовидно з'єднаних брусів.
В аналізованому творі цей образ символізує муки, на які прирікають ув'язнених людей.
Цей образ зустрічається одразу в кількох романах І. Багряного.
Так, в романі «Сад Гетсиманський»: «Як вони міцно сплять! Немов ті Христові учні перед розп'яттям їхньої совісті, їхньої власної душі» [С. 22]
 в романі «Огненне коло»: «Нас прокленуть ті, що нас посилали… Бо ми… Бо ми не здобули їм волі…  …Так… І скажуть… будкть кричати:  - Розпни, розпни їх!.. І мертвих розпни!! (павза) – І власний, рідний кат, хитрий з біса Пілат умиє руки…» [С. 26]
 в романі «Людина біжить над прірвою»: «… колону так і женуть вчвал – щоб разом з умовними знаками зіпхнути геть і живу душу, й ту надію останню в безодню а чи розіп'ясти її» [С. 9].
Орден – символ сталінської доби.
І. Сталін нагороджував орденами за будь-які заслуги і був справжнім фанатом орденів.

Спочатку слово орден мало позитивну окраску. Орденом нагороджували за заслуги перед Вітчизною, орденоносцями були люди чесні, гідні, благородні.

Під час же правління Сталіна це слово для простого люду стало носієм негативної конотації, тому що ордени отримували майже завжди тільки ті, хто зраджував свій народ. Тобто шлях до ордена було вимощено по крові інших, ні в чому не повинних людей.

Саме тому І. Багряний використовує плеоназм орденоносного хам'я. Цією стилістичною фігурою підкреслюється негативне ставлення ліричного героя до орденоносців сталінської доби.
 Вікно - символ ідеї проникнення, потенційних можливостей; свідомості, світлоносності; отвору, через який здійснюється зв'язок людини із зовнішнім світом; зв'язку з потойбічним світом; надії, чекання.
 Символіка вікна пов'язана із давніми віруваннями праукраїнців, які відбиті у замовляннях, обрядах, піснях тощо. Вікно називали "святим", бо воно уявлялося як чарівний отвір, який дає можливість здійснювати зносини із "білим світом".
 Про цю сакралізацію вікна свідчать численні народні заборони. Зокрема, категорично заборонялося плювати, виливати помиї, впускати кішку через вікно. Це зумовлено віруванням, що саме біля вікна стоять душі покійних, добрі ангели. Так, на підвіконня ставили воду і їжу протягом 40 днів для душі померлого. Там же горіли свічки.
     Сакралізація вікна зумовлена значною мірою спільністю його функцій із оком, яке викликало побожний трепіт і було глибоким символом.
     У даному вірші  образ вікна символізує чекання, сподівання на здійснення мрії, сумну долю.
Око - символ розуму і духу; символ Сонця; зловорожих сил; краси; кохання.
 Вченими доведено, що майже 90 % усієї інформації людина отримує саме завдяки органам зору. Без очей неможливо бачити, так само як і без світла. Тому у багатьох мовах світу слова на означення ока і світла - історично спільнокореневі /Пор. укр. "світити очима"/.
На думку вчених, ще 15 - 10 тис. років тому в епоху палеоліту існували численні вірування про "погане" око. Віра у "призор", "пристріт", "уроки", "зглаз" /за даними О.Афанасьєва/ - спільна для всіх індоєвропейців. Вірили: "погане око" може викликати численні хвороби, нещастя. Щоб запобігати цьому використовували замовляння.

І все ж добросердна поетична душа українця частіше оспівувала очі як символ доброти, розуму, любові, краси дівчини
Дуже цікавим є архетип мотиля.
Мотиль є символом безсмертя, відродження та воскресіння, бо це крилате небесне створіння з'являється на світ, перетворюючись з світської гусениці. Давні греки вважали мотиля символом безсмертя душі. За одними забобонами, нічних мотилів ототожнювали з душами померлих, чекаючи, доки їх не пропустять крізь чистилище; за іншими – це души нехрещених дітей. Вважалося поганою прикметою, якщо мотиль залітав у будинок: він був вісником хвороби або смерті.
Так само двозначно сприймається образ мотиля у вірші «Б'є крильми птах…».
З одного боку, мотиль асоціюється з самими арештантами, адже їх так само замкнено, вони б'ються і не можуть знайти виходу і гинуть у цих застінках, гублячи надію на повернення додому.
З іншого боку, мотилі ототожнюються з душами закатованих, померлих арештантів, які не можуть знайти покою і літають по тих камерах, де були замордовані.
 Саме тому для ув'язнених мотиль уявлявся вісником смерті, причому власної смерті.

У романі «Сад Гетсиманський» відтворено майже таку саму картину, як і у вірші «Б'є крильми птах…»: «Іноді ніби посланець від них [дерев за вікном], до камери залітає нічний мотиль, або й два, або й ціла бригада. Вони крутяться навколо пухиря лампи в стелі, б'ються об неї головою, кружляють несамовито, в сліпім розпачі, б'ються одчайдушне, потрапивши несподівано в трагічне коло, в біду непередбачену, і вже не можуть вирватися. Б'ються об сяйво, б'ються істерично вже, ламаючи зір, і свою волю, і свою душу – і загибають. Падають мертві. Вже не можуть вилетіти, не можуть повернутися назад і щось розповісти про те, що підгледіли. За ними спостерігають багато пар очей мовчки, без слова, і на кожного те видовище, мабуть, наганяє тугу, як на Андрія, викликаючи прикрі асоціації, тяжкі аналогії…» [С. 50].

У романі «Людина біжить над прірвою» образ мотиля замінено образом тлі, але зміст від цього не змінюється: «Як бився, як тля в зачарованому світляному колі. І нарешті я його прорвав і вирвався…» [С. 9].
 Темрява /пітьма/ - символ нерозвинутих можливостей; відсталості; неосвіченості; аморальності; з іншого боку - символ захисту від лихих сил.
Слово пітьма сягає праслов'янського tьma, що розвинулося з індоєвропейського *tem "відсутність світла".

      Темрява /пітьма/ символізує материнське начало; вона /як символ матері/ утворює дихотомію світло/темрява. Ця дихотомія виникає як символічна формула моралі після розпаду первинної пітьми на світло і темряву. До розпаду первинної пітьми вона не зіставляється з мораллю.
"Пітьма символізує стан нерозвинутих потенційних можливостей , які дають поштовх утворенню хаосу.

        У символіці слова темрява  спостерігається певне оцінне протиставлення /погано - добре/ з домінантою першої ознаки.
 Ще одним архетипом у даному творі є рука.
Це символ діяльності; праці людей; жертвоприношення, захисту; молитви; підтримки; сили; внутрішнього світу людини; заступництва, опікунства; авторитету; влади; людських відносин, добробуту.
     Знак руки як символу дійшов до сьогоднішніх днів ще з часів єгипетських ієрогліфів. Рука символізувала діяльність людей, працю взагалі. Залежно від форми зображення знаки символізували конкретні види діяльності: працю, жертвоприношення, захист та ін. Ієрогліф, що зображував дві підняті догори руки, був символом молитви чи самозахисту. Їх значення є загальноприйнятим. Знак руки зі зброєю, що з'являється із хмари чи із-за межі картини, є символом помсти Короля Духів або заклик небес до відплати.
      У багатьох народів світу рука позначає заступництво, опікунство, авторитет, владу, силу. Рука як символ поєднується з іншими символами: зіркою, голубом, птахами.

       Ліричний герой просить заступництва, підтримки.
Одним із архетипів аналізованої поезії є вогонь.
Це одна з основних стихій, символ Духа та Бога, торжества світла та життя над темнотою та смертю, загального очищення. Символіка вогню отримала метафізичний вимір, оскільки вогонь є метафорою для опису самого Бога: Яхве – який народжує вогонь. У православній традиції причастя порівнюють з вогнем, який очищує гідних та пече негідних.
Із вогнем пов'язана символіка життєвої сили. Але вогонь – це ще й караючий символ. Наприклад, Содом за гріхи його мешканців був знищений Небесним вогнем. В християнстві вогонь може бути не тільки Божественним, але й пекельним.
Вогонь – символ зародження людської цивілізації. З давніх-давен він не тільки зігрівав, але й надавав надію та підтримку.
Священний вогонь був джерелом влади, символізуючи її гідність.
Вогонь символізує трансформацію, очищення, силу Сонця, яка дає життя, оновлення життя, силу, міць, енергію, захист, зміну одного стану іншим.
Вогонь уособлює істину та знання, які поглинають лож, ілюзії та смерть та випалюють нечистоту. Хрещення вогнем повертає первісну чистоту, що асоціюється з проходом через вогонь для знаходження раю, який з тих часів, як був залишений, оточений вогненною стіною та охороняється вартою з мечами вогненними, уособлюючи неможливість проходу для людей темних.
Ліричний герой вірить, що вони повстануть і переможуть, покаравши своїх катів, очистять рідну землю від гнобителів, повернуть їй первісну чистоту, що життя оновиться і знов буде прекрасним.
У вогонь повстання описаний також у сні Андрія в романі «Сад Гетсиманський»: «Земля горить у вогні повстання!.. Вони вирвалися і вони йдуть…» [С. 81].
І. Багряний у вірші також згадує Собор святої Софії.
Собор святої Софії, Софія Київська або Софійський Собор — християнський собор в центрі Києва, пам'ятка української архітектури і монументального живопису 11 — 18 століть, одна з небагатьох уцілілих споруд часів Київської Русі. Був однією з головних святинь Східної Європи та центром православної Київської митрополії. Знаходиться на території Софійського монастиря.
Собор, як головний храм держави, відігравав роль не тільки духовного, а й політичного та культурного центру. Під склепінням Cв. Софії відбувалися урочисті «посадження» на великокняжий престол, церковні собори, прийоми послів, затвердження політичних угод. При соборі велося літописання і були створені перші відомі на Русі бібліотека та школа.
У романі «Сад Гетсиманський» також є згадка про цей собор: «Це, може, грандіозна монографія, ніким ще не створена, лише існуюча в уривках, тепер змонтовану у цілість пам'яттю, що все увібрала в себе, зберегла й упорядкувала для себе пантеон божеської краси й величі людської душі, людського серця й розуму… Всі галереї світу тут… А межи ними Лувр… І Ермітаж… І галерея Третьякова, й музей Ханенка в Києві, і фрески Святої Софії та Печерської Лаври…» [С. 58].
Закінчується вірш життєстверджуюче. Ліричний герой говорить про те, що народ не здасться, він буде боротися і обов'язково переможе своїх катів.
Висновок з цього вірша пронесений через усю творчість І. Багряного.
Так, у романі «Сад Гетсиманський»: «Жити! Встояти у цій боротьбі. Перемогти. Перемогти за всяку ціну!.. І не від страху перед смертю, а від страшної зненависті хотів жити» [С. 61]
 у романі «Людина біжить над прірвою»: «Лиш біла велетенська скрижаль мерехтить сліпуче, а на ній вогневіє, кимсь написана, нова Пісня Пісень, і перший псалом її вогненне скапує словами:  «Я буду вмирати, та, поки мого дихання в мені, я буду змагатись і буду квапитись хапати іскри сонця, відбитого в людських очах, я буду з тугою вчитися тайни самому запалювати їх, шукаючи в тих іскрах дороги з чорної прірви в безсмертя!..»
«Я буду вмирати, та поки моє серце в мені, я буду шукати шляхів до іншого серця, сповнений великої віри в неспалиму купину людської любови, дружби й братерства — братерства приречених на великі страждання, але й на велику, на безумну радість — радість тріумфу над смертю, над злом, над чадом вічної тьми й загибелі...» [С. 69].
А тепер дамо слово 6 групі, яка проаналізує тропи, стилістичні фігури та систему віршування цього твору

Епітети: глуха північ, похмурий товариш, велелюдне торжище, нікчемне й брудне орденоносне хам'є, понурі ґрати, непроглядна безвість, хоробливі очі, нерухомі брови, свобідні птиці, безнадійний герц, байдужа ніч, набрякле серце.

Порівняння: дивиться в вікно – у дірку чорну, в безвість непроглядну; думи і серце – бігом по землі; б'ється об пухир, як об набрякле болем серце.

Метафори: птах ловить дзьобом ґрати, очима хоробливими утік за кам'яницями, бровами нерухомими крізь ніч злетів.

Синекдоха: продані від каїнів і юд.

Перифраза: туди десь, за чорне простирадло (ніч).

Евфемізм: не зітруть із рубрики (не вб'ють).

Гіперболи: очима хоробливими утік за кам'яницями, бровами нерухомими крізь ніч залетів; ми ще каратимем хамів Мечем Республіки.

Оксиморон: нікчемного й брудного орденоносного хам'я.
Також у цьому вірші представлені майже всі існуючі стилістичні фігури.

Еліпс: Там десь, туди десь, за чорне простирадло
            Думи і серце – бігом по землі…;
Там десь, туди десь – з свобідними птицями;
Чого ж той птах так крилами об ґрати?
Замовчування: Б'є крильми птах і зазира в вікно…
                          Заснув весь світ і люди сплять давно…;
Думи і серце – бігом по землі…;
Набрякле серце марно жде поради…
Автор свідомо не закінчує думки, залишаючи читачеві можливість здогадатися, домислити, про що йдеться.

Повтор: Загнався, загнався мотиль здуру.;
Товаришу, товаришу похмурий мій…;
Дай руку!.. Дай же руку мені, друже!..
Посилювальний повтор:
Там десь, туди десь, за чорне простирадло
Думи і серце – бігом по землі…
Очима хоробливими утік за кам'яницями,
Бровами нерухомими крізь ніч залетів.
Там десь, туди десь – з свобідними птицями
Там десь – де юнь і де цвітінь.
Б'є крильми птах глухої півночі над мурами,
Б'є крильми птах та й ловить дзьобом грати.
Чого ж той птах бунтує так за мурами?
Чого ж той птах так крилами об ґрати?
В розпуці б'ється, трапивши у вир,
Шалено б'ється об пухир, як об набрякле болем серце.
Немає відгуку. Чигає ніч байдужа,
Набрякле серце марно жде поради…

Анафора:
Б'є крильми птах глухої півночі над мурами,
Б'є крильми птах та й ловить дзьобом ґрати…
Б'є крильми птах глухої півночі над мурами,
Б'є крильми птах і зазира в вікно…
Б'є крильми птах глухої півночі над мурами,
Б'є крильми птах і мотиль прилетів.
Чого ж той птах бунтує так за мурами?
Чого ж той птах так крилами об ґрати?
Там десь, туди десь – з свобідними птицями
Там десь – де юнь і де цвітінь.
Епіфора:
Б'є крильми птах і зазира в вікно…
Заснув весь світ, і люди сплять давно…
А чоловік стоїть за ґратами понурими
І дивиться в вікно…
Ампліфікація: ні віддиху, ні руху; де юнь і де цвітінь.
Плеоназм: безвість непроглядна, орденоносного хам'я.
Антитеза: із тьми на світло.

Риторичне питання: Чого ж той птах бунтує так за мурами?
                                   Чого ж той птах так крилами об грати?
Запитання і відповідь:
Товаришу, товаришу похмурий мій,
Ну, а як ми не хочем умирати?!
І ми не вмрем, нас не зітруть із рубрики,
Ми оживем в страшнім вогні стихії.
Ми ще каратимем хамів Мечем Республіки –
На місці лобнім – там, біля Софії!
Асиндетон (безсполучниковість):
Немає відгуку. Чигає ніч байдужа,
Набрякле серце марно жде поради…
Дай руку!.. Дай же руку мені, друже!..
Полісиндетон (багатосполучниковість):
 Б'є крильми птах і зазира в вікно…
Заснув весь світ і люди сплять давно…
А чоловік стоїть за ґратами понурими
І дивиться в вікно…
Парцеляція:
Із тьми на світло крізь іржу прутів
Загнався, загнався мотиль здуру.
І закрутився в безнадійнім герці,
Об дивне світло поломивши зір.
В розпуці б'ється, трапивши у вир,
Шалено б'ється об пухир, як об набрякле болем серце.
Лейтмотив: Б'є крильми птах…

Інверсія: б'є крильми птах; товаришу похмурий мій; за тридцять срібних продані від каїнів і юд; за мудрість, за любов, за скривджених і вбогих ми підем на Голготу; ґрати понурі; дірка чорна; безвість непроглядна; очі хоробливі, брови нерухомі, ніч байдужа; місце лобне.
Анаколуф: Ми підем на Голготу – ти і я –
Під крик «Розпни!»…
Риторичні ствердження:
І ми не вмрем, нас не зітруть із рубрики,
Ми оживем в страшнім вогні стихії.
Ми ще каратимем хамів Мечем Республіки –
На місці лобнім – там, біля Софії!
Серед засобів звукопису в аналізованому вірші яскраво представлена алітерація. Повтор літери р (за тридцять срібних продані від каїнів і юд, Мі ордени їм кров'ю покропили…; під крик «Розпни!» нікчемного й брудного орденоносного хам'я та ін..) надає віршеві твердості, рішучості.
Також повторюються губні і сонорні приголосні звуки.
Версифікація
Квалітативна система, силабо-тонічне віршування. Ямб. Висхідна стопа. Є пиріхій.
Це вільний вірш, верлібр, бо його рядки мають різну довжину (різну кількість складів і стоп), різну кількість наголосів, довільно розташованих.
Клаузула здебільшого жіноча (парокситонна), але в деяких рядках зустрічається також дактилічна і чоловіча (окситонна).
Рима неточна, багата. В аналізованому вірші зустрічається і жіноча рима (ґрати – помирати), і чоловіча (юд – Суд), і дактилічна (мурами – похмурими, мурами – понурими).
Римування перехресне та кільцеве (охопне, оповите), але також спостерігається не спароване римування.
Строфіка невизначена. Перша строфа – 12 рядків, друга – 13 рядків, третя – 13 рядків, четверта – 8 рядків.
ІV. Закріплення вивченого матеріалу
1. Мікрофон: “Твори Івана Багряного мене навчили…”
2. Учитель: Іван Багряний усе життя біг над прірвою з вірою в людину, прагнучи запалити в ній невгасиму іскру, яка б висвітлила шлях із чорної прірви зневіри, приниження і знеособлення в безсмертя. Він поспішав, боровся відчайдушно, знесилювався і знову духовно окрилювався, запалювався гнівом і страждав, охоплений зливою сліз співчуття до людини, спрагою милосердя і невимовного болю серця, піднімав її до висот божественного творення, бо вірив у тріумф людської гідності на пограниччі боротьби і страждань. Інакше не міг, бо з юнацьких літ заповів собі бути тільки людиною. Догмати... Істини... Закони... І пенати...Ну, а для нас — лише один догмат:Ти будь таким, яким родила мати!Сьогодні Іван Багряний вертається в Україну. Сьогодні Україна його вшановує. І стверджуються горді слова Багряного, викарбувані на його могилі:Ми є. Були. І будем Ми! Й Вітчизна наша з нами.
Домашнє завдання
Написати альтернативне продовження будь-якого з проаналізованих сьогодні на уроці творів І. Багряного

З учнівських творів укладено збірку


АУДІЮВАННЯ ТЕКСТІВ ДІАЛОГІЧНОГО Й МОНОЛОГІЧНОГО ХАРАКТЕРУ РІЗНИХ СТИЛІВ, ТИПІВ І ЖАНРІВ МОВЛЕННЯ. ВИДИ ЗАПИСУ ПОЧУТОГО: ТЕЗИ, ДОКЛАДНИЙ І КОРОТКИЙ ПЛАНИ


Василь Сухомлинський: Добротворець


title: Письменники нашого краю

text:
www.ukrlit.vn.ua
kameli.hoter.ru
poetry.uazone.net/kikot/


title: Співець народної долі

text:
Співець народної
          долі
Підготувала провідний бібліотекар
 ДНЗ “ПТУ№38 м. Жашкова Бондаренко Л.М.
До 100-річчя від Дня народження А.С.Малишка
Україно моя, мені в світі нічого не треба,
Тільки б голос твій чути і ніжність твою  берегти

          (А.С. Малишко)
Народився А.С. Малишко в Обухові

“Я з тих країв де за Дніпром курган …“
 Будинок, де народився поет (Обухів), нині музей-садиба
Народився 14 листопада 1912 р. в Обухові Київської області в багатодітній сім'ї сільського шевця. Закінчив семирічку в рідному селі, вчився в медичному технікумі, а потім — на літературному факультеті Київського інституту народної освіти
Під час Другої світової війни був військовим кореспондентом у фронтових газетах «Красная Армия», «За честь Батьківщини», і в партизанській газеті «За Радянську Україну».

Після війни працював відповідальним редактором журналу «Дніпро» (1944—1947).

Депутат Верховної Ради УРСР 3-го та 4-го скликань

Біографічні дані
Упродовж усього життя А. Малишко натхненно працював як пісняр. Музику до його поетичних творів писали такі відомі композитори, як П. Козицький, М. Вериківський, Д. Майборода, А. Штогаренко, С, Козак, О. Білаш. Чимало творів ще за його життя стали народними піснями: "Ми підемо, де трави похилі", “Білі каштани", “Цвітуть осінні, тихі небеса“, "Пісня про рушник” та інші. Улюбленою у народі стала пісня “Цвітуть осінні, тихі небеса", (музика О. Білаша).
Малишко - поет-пісняр
 Та де б не був, де б не шукав дороги
Я не забуду вчителя старого.

      (А.С.Малишко)

Школярських днів нам не забуть ніколи
Не розказати їх не проспівать.

                                                        (А.С.Малишко)

 Від старшого брата Андрій навчився грати на гармонії і співати на весіллях.
Мати моя полотна наткала,Прийшла,всі доріжки позастеляла…”            (А.С.Малишко)
“Мати моя, стара голубко в сяйві сивини”
“Миле обличчя і досі сниться
Мрією,спогадом, сном золотим.”
 Перша любов моя, перше кохання,
Стежечка стоптана в білій росі,
Тихе зітхання, дальнє світання
Може його і не бачили всі.
                                 (А.С.Малишко)
“Ми підемо де трави похилі…”
“ Миле обличчя і досі сниться
Мрією,спогадом, сном золотим. ”
“Пісня про рушник”
Це сповiдь-спогад ліричного героя, у якій матір дарує синові рушник, вишитий як символ життєвої дороги. Рушник пов'язаний із життєвою долею ліричного героя i з образом його матері. Цей образ — символ чистоти i любові, матерi-берегинi, яка дала життя, формувала почуття, творила людину.
“І на щастя на долю рушник вишиваний дала”

           (А.С.Малишко)
Сином України, сурмачем, поетом і журналістом пішов А.Малишко на фронт.
А.Малишко пройшов важкими фронтовими дорогами
НА ФРОНТІ ПИСАВ ВІРШІ, БАЛАДИ
СПОВНЕНІ ГНІВУ, ЛЮБОВІ І НАДІЇ!
 Любов Забашта –
дружина поета
Донька поета –
Валентина
 А я, мов хлопчик сню і мрію,
Усе шукаю день при дні
Ту пісню – матір і надію,
І рідну посестру мені.

                     (А.С.Малишко)
А.С.Малишко в колі  друзів і однодумців.

На вечоровім виднокрузі,
Де обрій землю обніма,
Нема кінця їй в темнім лузі,
Та й повороту теж нема.
Про рідну стежину, яка веде до рідного дому, написав
    А. Малишко у 1970 р. в поезії "Чому, сказати, й сам не знаю". Та стежина живе в серці, зігріває душу, допомагає, і нема їй кінця-краю:
“ Ота стежина в ріднім краї         одним одна біля воріт…”
"Заради щастя рідного народу я міг би всім пожертвувати"

                             А.С.Малишко
Київ у піснях А.Малишка
Кілька пісень присвятив поет чудовій нашій столиці — Києву. Піснею «Білі каштани» він прославив знамениті київські каштани:

З великою любов'ю і ліризмом оспівав Малишко Київ у пору цвітіння каштанів і прекрасних весняних, солов'їних ночей у «Київському вальсі»:

Білі каштани —
Щастя моє.
Київські ночі,
Зустріч в саду —
В серці куди не піду.
Ночі солов'їні, ночі весняні,
Далі подніпровські наснились мені.
Знову цвітуть каштани,
Хвиля дніпровська б'є.
Молодість мила, ти щастя моє.
А  смерть він зустрів наче птиця,
-В польоті, в небі мрій…
І сниться Вкраїні, сниться
Жайворонком в небі Андрій.

             (Микола Нагнибіда)
     Музей-садиба в Обухові
 Сонячна дорога пам'яті великого поета
Премії та нагороди
1947 — Сталінська премія за збірку «Лірика» та поему «Прометей».
1951 — Сталінська премія за збірку «За синім морем».
1964 — Шевченківська премія за збірку «Далекі орбіти».
1969 — Державна премія СРСР за збірку «Дорога під яворами».
Нагороджено двома орденами Леніна, іншими орденами, а також медалями.
Ювілейна монета НБУ 2003 р.
Пам’ятник на могилі А.С.Малишка

31.10.2003р. Нацбанк України випустив в обіг 2-гривневу монету, присвячену А.С.Малишку

Україно моя, мені в світі нічого не треба,
Тільки б голос твій чути і ніжність твою берегти

                              (А.С. Малишко)


title: Автоматизація [с] у словах. Лексична тема "Птахи"

text:
Птахи
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Автоматизація звука [с]
   Мета: закріпити правильну вимову звука [с];  вчити  визначати перший звук у слові, підтримувати працездатність під час заняття; розвивати артикуляційний апарат, фонематичний слух, зорову та слухову пам'ять і увагу, логічне мислення, зв’язне мовлення; збагачувати словниковий запас назвами птахів. Виховувати любов до птахів. Викликати позитивні емоції  від заняття.

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Розвиток артикуляційного апарату. Закріплення правильної вимови звука [с]
– Щоб гарно звуки вимовляти, язичка нам треба тренувати: Артикуляційна гімнастика перед дзеркальцем: «Неслухняний язичок»,  «Слухняний язичок», «Смачне варення», «Почисти зубки», «Гойдалка», «Лопаточка», «Усмішка», «Хованка», «Парканчик». - Подивіться і пригадайте, як називається ця буква? Як її потрібно вимовляти? (Логопед демонструє схематичне зображення артикуляції звука [с] )

 Назви птахів. Запам’ятай!
Синичка
Сова
Сорока
Соловей
Снігур
сойка
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Про якого птаха загадка?
Уночі гуляє,А вдень спочиває,Має круглі очі,Бачить серед ночі.(Сова)

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Про якого птаха загадка?
Жовтогруді щебетушки,Мають чорні капелюшки,Сірі лапки, білі щічки,Називаються …(Синички)

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Про якого птаха загадка?
Хто це у садку скрекоче,Всі новини знати хоче?Це хитренька, білобока,З чорним хвостиком …(Сорока)

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Про якого птаха загадка?
В мене є великий хист,Я співаю, як артист.Спів мій радісний усюдиДуже люблять слухать люди.(Соловейко)

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Про якого птаха загадка?
Крізь зимові заметіліПташенята прилетіли.В них червоні гарні груди – Ніби яблука усюдиХтось розвісив у дворі.Звуться пташки…(Снігурі)

Якого птаха не вистачає?
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Якого птаха не вистачає?
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Хто зайвий? Чому?(дикі та свійські птахи)
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Визнач зайвого птаха(у назві, якого птаха немає звука С?)
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Презетацію підготувала:вчитель-логопед Хмельницького ДНЗ №15 Павлюк Валентина Миколаївна
Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна


ПОЕТИЧНІ КАРТИНИ РАННЬОЇ І ПІЗНЬОЇ ОСЕНІ.


Василь Стус - Життя і творчість


title: Автоматизація у словах. Лексична тема "Птахи"

text:
Птахи
Автоматизація звука [с]
   Мета: закріпити правильну вимову звука [с];  вчити  визначати перший звук у слові, підтримувати працездатність під час заняття; розвивати артикуляційний апарат, фонематичний слух, зорову та слухову пам'ять і увагу, логічне мислення, зв’язне мовлення; збагачувати словниковий запас назвами птахів. Виховувати любов до птахів. Викликати позитивні емоції  від заняття.

Вчитель-логопед Павлюк Валентина Миколаївна
Розвиток артикуляційного апарату. Закріплення правильної вимови звука [с]
– Щоб гарно звуки вимовляти, язичка нам треба тренувати: Артикуляційна гімнастика перед дзеркальцем: «Неслухняний язичок»,  «Слухняний язичок», «Смачне варення», «Почисти зубки», «Гойдалка», «Лопаточка», «Усмішка», «Хованка», «Парканчик». - Подивіться і пригадайте, як називається ця буква? Як її потрібно вимовляти? (Логопед демонструє схематичне зображення артикуляції звука [с )

 Назви птахів. Запам’ятай!
Синичка
Сова
Сорока
Соловей
Снігур
сойка
Про якого птаха загадка?
Уночі гуляє,А вдень спочиває,Має круглі очі,Бачить серед ночі.(Сова)

Про якого птаха загадка?
Жовтогруді щебетушки,Мають чорні капелюшки,Сірі лапки, білі щічки,Називаються …(Синички)

Про якого птаха загадка?
Хто це у садку скрекоче,Всі новини знати хоче?Це хитренька, білобока,З чорним хвостиком …(Сорока)

Про якого птаха загадка?
В мене є великий хист,Я співаю, як артист.Спів мій радісний усюдиДуже люблять слухать люди.(Соловейко)

Про якого птаха загадка?
Крізь зимові заметіліПташенята прилетіли.В них червоні гарні груди – Ніби яблука усюдиХтось розвісив у дворі.Звуться пташки…(Снігурі)

Якого птаха не вистачає?
Якого птаха не вистачає?
Хто зайвий? Чому?(дикі та свійські птахи)
Визнач зайвого птаха(у назві, якого птаха немає звука С?)
Презетацію підготувала:вчитель-логопед Хмельницького ДНЗ №15 Павлюк Валентина Миколаївна


"Українська література ренесансу і бароко"


"Сучасні українські письменники"


Тарас Григорович Шевченко як Тарас і Григір


Твір


Важкий бойовий час та одвічні людські цінності у романі В. Скотта “ Айвенго”, Повісті М. Гоголя “ Тарас Бульба” та оповіданні Р. М. Рільке “ Пісня про Правду”


title: Драматург Коломієць

text:
Олексій Коломієць
 Народився Олексій Федотович Коломієць 17 березня 1919р. в с. Харківці Лохвицького р-ну на Полтавщині. Він був шостою, найменшою дитиною в родині селянина-бідняка, в якій рано не стало батька.
 Як драматург Коломієць не мав учнівського періоду і досить пізно увійшов у літературу: комедію «Фараони» написав у сорок років. Та вже ця перша спроба принесла йому широке визнання: вперше зіграна в Московському театрі ім. М. В. Гоголя, п'єса в 1962p. ставилася вже в 71 театрі країни. У 1978p. в Київському театрі ім. І. Франка відбулася її п'ятсота вистава.
 Вперше його ім'я з'явилося на афішах театрів на початку 60-х років, коли з успіхом обійшли сотні сцен дотепні, веселі і мудрі «Фараони» (1961) досі нікому невідомого автора. А сьогодні вже наше театральне мистецтво важко уявити без таких сценічних здобутків, якими стали трагічна дилогія «Планета Сперанта», тривожно-медитаційна «Горлиця» чи озвучена високими нотами душевної краси й людського щему поетична повість про кохання «Голубі олені», прозора в чистоті й ніжності своїй «Срібна павутина» чи психологічно вибаглива драма «Дикий Ангел».
1978 р. — драма «Дикий Ангел», постановка якої у Київському театрі ім. І. Франка
відзначена Державною премією СРСР (1980).
П'єса “ Фараони ” була написано Олексійом у сорок  років .В п'єсі драматург звернувся до сюжету комедії  “ Лісістрата ”.

Олесь Гончар ,Олексій Коломієць і Валентина Гончар . Дубулти ,Латвія ,1976р.
Василь Земляк,Микола Зарудний,Олексій Коломієць,Олесь Гончар і Павло Загребельний . Конча – Озерна,1976 р.
В наступні роки слідує низка драматичних творів:
1961 р. — драматичний памфлет «Дванадцята година».
1963 р. — психологічна драма «Чебрець пахне сонцем» (інша назва «Де ж твоє
сонце?»).
1964 р. — п'єса «Прошу слова сьогодні».
1965 р. — драматична дилогія «Планета Сперанта».
1966 р. — «Спасибі тобі, моє кохання».
1969 р. — «Келих вина для адвоката».
1970 р. — п'єса проблемно-психологічного характеру — дилогія «Горлиця», п'єса
«Перший гріх».
Лірична драма «Спасибі тобі, моє кохання» і дилогія «Горлиця» у 1970p. були
відзначені республіканською премією ім. М. Островського.
1972 р. — п'єса «Одіссея в сім днів».
1973 р. — «Голубі олені» — «повість про кохання», яка на фоні численних
батальних творів прозвучала винятково ніжною ліричною нотою і в 1977 році була
удостоєна Державної премії Української РСР ім. Т. Г. Шевченка.
1975 р. — «Кравцов».
1977 р. — «Срібна павутина».
1978 р. — драма «Дикий Ангел», постановка якої у Київському театрі ім. І. Франка
відзначена Державною премією СРСР (1980).
Помер О. Коломієць 23 листопада 1994 року. Похований у селі Харківцях.


Зображення нескореності українського народу в поемі  А. Малишка «Прометей»
Андрій Малишко(1912 – 1970)
Один з визначніших своїх творів Андрій Малишко назвав ім'ям героя старогрецької міфології. Прометей — це вічний символ незламності духу. На фронтах Великої Вітчизняної війни поет побачив багато таких нескорених людей. їм, а також невмирущому народові, присвятив свою поему Андрій Малишко.
Краса подвигу
За горами гори, хмарою повиті,
Засіяні горем, кровію политі.
Споконвіку Прометея
Там орел карає,
Що день Божий добрі ребра
Й серце розбиває.
Розбиває, та не випє
Живущоїї крові,-
Воно знову оживає
І сміється знову.
Не вмирає душа наша,
Не вмирає воля.
І неситий не виоре
На дні моря поле,
Не скує душі живої
І слова живого.
Не понесе слави Бога,
Великого Бога.
Т. Шевченко “Кавказ”
Літературний диктант
В образі простого юнака зі Смоленщини
поет зображує тих людей, які героїчно
захищали рідну землю й свій народ від
загарбників. Трагічна ситуація, в якій
опинився головний герой, дала
можливість побачити високу
моральність воїна, а також людей, які
його врятували. Вражаючою в поемі є
сцена, коли фашисти зігнали всіх
мешканців села і поставили перед ними
бійця, запитуючи: «Це ваш?» Не
знайшлося жодного, хто б не відповів:
«Це наш!» Та коли фашисти погрожували
спалити все село, хоробрий юнак пішов
на смерть, щоб через нього люди не
зазнали горя. Цей солдат любив життя,
але найбільше — людей, свій рідний
край.
Він, як і міфічний Прометей, жертвує своїм життям заради щастя Вітчизни. Андрій Малишко звеличив у своїй поемі «Прометей» людей-прометеїв та їх невмирущі подвиги в ім'я людства.
I. Зображення подвигу людей пiд час Великоï Вiтчизняноï вiйни у творах  украïнськоï лiтератури.  II. Характеристика образу бiйця з поеми А. Малишка "Прометей".  1. Велика любов до Батькiвщини. 2. Сила волi та здатнiсть до самопожертви заради свободи украïнського народу. 3. Вiрнiсть вiйськовому обов'язку. 4. Глибока вiра в перемогу над фашизмом. III. Типовiсть образу Прометея Малишка. (Прометей Малишка  - реальна людина, воïн, який самовiддано веде боротьбуза щастя та благополуччя людей. I Йому притаманнi характернi риси воïна-визволителя.)


title: Станіслав Чернілевський. «Теплота родинного інтиму». «Забула внучка в баби черевички»

text:
СТАНІСЛАВ ЧЕРНІЛЕВСЬКИЙ
«Теплота родинного інтиму».
«Забула внучка в баби черевички»...

(Народився 1950 року)Станіслав Чернілевський народився на Вінниччині. «Я народився поміж двох річок — невеличкою річкою Жван з її мілинами та глибинами та могутнім і тихим Дністром з його вирами та потужною течією, — так поетично починає про себе розповідь сучасний український письменник Станіслав Чернілевський. — Може, через те я так люблю водночас і найтонші, найдрібніші порухи і великі, могутні рухи.

Десь у четвертому класі я зіграв на сцені першу роль — хлопчика, що вкрав на колгоспному полі огірки, а мама його присовістила, і він, каючись, відніс їх назад.
Береги Дністра, де я жив, були райськи благодатними: там росли колгоспні груші, яблука, сливи, абрикоси, виноград. Там були баштани. Природно, що поночі ми, хлопчаки, ватагою пробиралися ярами й цупили кавуни та дині або ж огірки та помідори, поки сторож не гнався за нами.

Талант до поетичного слова виявився рано: він, бувши учнем четвертого класу, надрукував у районній газеті свій перший вірш про Тараса Шевченка. Пізніше Станіслав Чернілевський навчався навпереміну в трьох вищих навчальних закладах: Київському університеті на філологічному факультеті, у Київському театральному інституті на факультеті кінорежисури1, а також у Вінницькому педагогічному інституті. Упродовж життя працював учителем, потім на кіностудії імені О. Довженка.
Зараз працює режисером і редактором на ТРК «Студія 1 + 1», зокрема відповідає за дубляжі українською мовою іноземних фільмів. Багато уваги приділяє студентам Київського національного університету театру, кіно й телебачення імені І. К. Карпенка-Карого. Ось яка багатогранна діяльність Станіслава Чернілевського.
	У поезії С. Чернілевського ти познайомишся з матір'ю письменника — відчуєш те тепло, яке несуть матері впродовж усього життя.
Теплота родинного інтиму.
Теплота родинного інтиму.
Ще на шибах досвіток не скрес.
Встала мати. Мотузочком диму
Хату прив'язала до небес.

Весело і з ляском серед печі
Полум'я гуляє по гіллю.
Ковдрою закутуючи плечі,
Мати не пита, чому не сплю.
Вже однак зникає гіркотина, Не катує серце печія. Знову я — малесенька дитина, Мати знає більше, аніж я.  Матері розказувать не треба, Як душа світліє перед днем В хаті, що прив'язана до неба Світанковим маминим вогнем.
Відтворюємо прочитане1. Де відбуваються події, змальовані у вірші?2. Яку пору року поет зображує у вірші: а) зиму; б) весну; в) літо; г) осінь?  Аналізуємо зміст і особливості художнього твору3. Які враження справив на тебе цей вірш? Поділися ними з однокласниками.4. Які настрої та почуття висловлені в поезії?
5. Чи є зв'язок між деякими моментами біографії поета й особливим теплим ставленням до матері, свого дому («теплоти родинного інтиму»), оспіваних у вірші? Якщо так, то в чому він виявляється?6. Як ти розумієш вислови «мотузочком диму хату прив'язала до небес», «не катує серце печія», «як душа світліє перед днем»? Чи збігається твоє розуміння цих висловів із тлумаченням однокласників та вчителя?7. Визнач головне слово в кожному рядку. Виділяючи такі слова інтонаційно, виразно прочитай вірш.
Забула внучка в баби черевички...
Забула внучка в баби черевички...
Дитячим сміхом бризнувши в зело1,
За повелінням вікової звички
Перекотилось літо за село.

Махнуло рученятко в бензовозі
І курява вляглась після коліс.
А бабка все стояла на дорозі,
Хустинкою торкаючись до сліз.

І вийшли в небо зорі-жаровички,
І тихо бабка посеред села
Малесенькі дитячі черевички
У спорожнілу хату занесла.

Лягла собі. І світло не світила.
Торкнулась черевичків перед сном —
І осінь їй тихенько опустила
Горіховий листок перед вікном.
1 Зело (застаріле, поетичне) — зелені дерева, кущі, трави тощо.
Відтворюємо прочитане1. Які пори року згадуються у вірші?2. На якому автомобілі внучка поїхала з бабусиного села?3. Що занесла до хати бабуся?
Аналізуємо зміст і особливості художнього твору4. Які почуття викликав у тебе вірш? Поділися ними зі своїми однокласниками.5. Яким настроєм і почуттями пройнято цей вірш?6. Як ти розумієш зміст рядків: «І осінь їй тихенько опустила горіховий листок перед вікном»?7. Навіщо, на твою думку, поет використовує образні вислови «перекотилось літо за село», «бризнувши в зело», «і осінь їй тихенько опустила горіховий листок перед вікном»?
8. Знайди у вірші слова зі зменшено-пестливими суфіксами й випиши їх у робочий зошит. З якою метою автор використовує їх? Чи вживає хтось із твоїх знайомих, друзів чи родичів слова з такими суфіксами і в яких ситуаціях?9. Підготуйся до виразного читання віршів С. Чернілевського й візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.10. Добери й запиши в зошит епітети, які у віршах могли б сполучатися з такими словами: мамині ..., ..., ...  руки..., ..., ... сонце ..., ..., ... зоря ..., ..., ... хатина.
Виконуємо домашнє завдання1. Вивчи один з віршів С. Чернілевського напам'ять і візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.2. Випиши в робочий зошит з вірша С. Чернілевського слова, ужиті в переносному значенні. Усно поясни, для чого письменники вживають у творах образні слова (епітети, метафори, порівняння тощо).


title: Урок позакласного читання з української літератури за твором І.Карпенка-Карого "Хазяїн"

text:
Урок позакласного читанняІван Карпенко-Карий “Хазяїн”ТЛ: поглиблення поняття про жанри драматичного твору.
Довести або спростувати слушність авторської оцінки комедії “Хазяїн”
Розкрити людську і хазяйську сутність центрального персонажу
Проаналізувати проблематику п*єси
Поглибити поняття учнів про жари драматичного твору
Розвивати творчість, критичне мислення, зв*язне мовлення, навички роботи в малій групі, уміння обстоювати власну думку, робити захист власної презентації

Мета уроку
Уміти розповісти, як і коли в Україні виникає «театр корифеїв», хто входив до його складу, про його популярність.
 Наводити конкретні приклади зв’язку українського театру з музикою.
Назвати авторів та основні драматичні твори, написані для професійного українського театру.
Прищеплення любові до театру, розвиток уміння цінувати красу і художню досконалість мистецтва.
Виховувати почуття гордості за «театр корифеїв», що зіграв важливу роль у формуванні національної самосвідомості народу
Знати основні віхи життєвого і творчого шляху драматурга, про “театр корифеїв”. Розуміти  причини просвітницьких ідейних пріоритетів світогляду письменника.
Вміти визначити жанр драматичного твору. Знати зміст  п’єси “Мартин Боруля” , вміти розповісти про історичну основу твору. Вміти схарактеризувати головного героя, розуміти причини його особистої драми. Інші персонажі п’єси. Визначити головний конфлікт твору. Вміти розкрити значення творчості І.Тобілевича для розвитку української драматургії.
Виховання любові до театру. Усвідомлення, що життєва позиція кожного творить стан  усього суспільства..
Усвідомлення негативних наслідків компромісних рішень (компроміс переконань – шлях до зради).
Цілі  тематичного блоку « Розвиток драматургії та театру. Вивчення творчості І. Карпенка-Карого»
Едвард де Боно- британський психолог і письменник, експерт в області творчого мислення
 В основі «Шести капелюхів» лежить ідея паралельного мислення. Традиційне мислення ґрунтується на полеміці, дискусії і зіткненні думок. Однак при такому підході часто виграє не найкраще рішення, а те, яке найуспішніше пропагувалося в дискусії. Паралельне мислення – це мислення конструктивне, при якому різні точки зору і підходи не стикаються, а співіснують.Такий розподіл дозволяє використовувати кожен режим набагато ефективніше, і весь процес мислення стає більш сфокусованим і стійким.
   Білий капелюх: інформація
Детальна і необхідна інформація. Тільки факти. Яка ще необхідна інформація?
Використовується для того, щоб спрямувати увагу на інформацію. У цьому режимі мислення нас цікавлять лише факти.

Символічне відображення оптимізму. Дослідження можливих успіхів і позитивних сторін. Переваги. Чому це спрацює?
Вимагає переключити свою увагу на пошук переваг і позитивних сторін ідеї, яка розглядається.

Застерігає і змушує думати критично. Що може статися поганого або що піде не так? Обережність.
Дозволяє дати волю критичним оцінками, побоюванням й обережності. Вона захищає нас від нерозважливих і непродуманих дій, вказує на можливі ризики і підводні камені. Користь від такого мислення безсумнівна, якщо, звичайно, нею не зловживати.

не намагайтеся їх пояснити. Які почуття в мене виникають?

зосередження на творчості, альтернативних рішеннях, нові можливості та ідеї. Це можливість висловити нові поняття та концепції.
Перебуваючи під зеленим капелюхом, ми придумуємо нові ідеї, модифікуємо вже існуючі, шукаємо альтернативи, досліджуємо можливості, взагалі, даємо креативності зелене світло.

Керування розумовими процесами. Гарантія дотримання всіх шести капелюхів.
Наприкінці обговорення мислитель у синьому капелюсі закликає озвучити висновки, він спостерігає за тим, що відбувається, намічає план, за яким діють всі інші в групі.

Образ головного героя Пузиря і вчить, і застерігає…
2. В образі Пузиря драматург показав…
3. Я думаю, що…
4. Якби я зустрівся з героєм, то сказав би…
5.Найбільше на уроці мені сподобалось…

Продовжити речення:
захопливо…
 цікаво…
 весело…
 повчально…
Вислови враження:
1.Прочитати п*єсу
 І.Карпенка –Карого «Мартин Боруля»
2.  І гр - Написати листа до Пузиря, спробувавши переконати його у справжності краси життєвих цінностей;
     ІІ гр – Скласти тестові запитання до *єси   І.Карпенка –Карого «Мартин Боруля»

Домашнє завдання:
Дякую за роботу на уроці!


Василь Сухомлинський ,, Горбатенька дівчинка“


Василь Сухомлинський - Життєвий шлях письменника