title: Михайло Михайлович Коцюбинський

text:
Михайло Михайлович Коцюбинський
Підготувала учениця 10 класу
Коринець Карина
Життя письменника
     Михайло Михайлович Коцюбинський народився 17 вересня 1864р. в м. Вінниці в сім'ї дрібного урядовця. Дитинство та юність майбутнього письменника минули в містечках і селах Поділля, куди переводили батька по службі. Освіту здобував у Барській початковій школі (1875 — 1876) та Шаргородському духовному училищі (1876 — 1880).

     На відкритті пам'ятника Іванові Котляревському в Полтаві, 1903 рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник Олена  Пчілка Леся Українка  Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко

У рідному міст письменника йога ім'я носить одна з центральних магістралей, педагогічний університет,кінотеатр, школа, будинок відпочинку. Кращі твори письменників Поділля відзначені літературною премією імені Михайла Коцюбинського. Її лауреатами стали Анатолій Бортняк, Дмитро Дереч, Григорій Усач, Михайло Каменюк.

Постійно діюча виставка   "Його ім'я носить університет"  в бібліотеці ВДПУ

На Південному Бузі є так звана "Скеля Коцюбинського", мальовничий куточок, де любив відпочивати і обмірковувати свої твори письменник. За традицією до пам'ятного місця приїздять після випускного вечора юнаки та дівчата, щоб зустріти схід сонця, послухати соловейка, помріяти, поспівати.

    Час відлічував останні дні полум'яного життя. У лікарні Коцюбинський дізнається про смерть найкращого друга, композитора М. В. Лисенка (про їхню дружбу докладно розповідає Н. Шурова у книжці «Я весь був, як пісня»). Звістка про те, що десь у селі від голоду й хвороби, замучений глитаями, загинув талант, співець горя і селянських гірких сліз Архип Тесленко, мучиться хворобою Іван Франко, а у південних краях гине, не в силі перемогти недугу, трагічне серце мужньої Лесі Українки глибоко його вразила.
     Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.

Деякі книги письменника
“ Тіні забутих предків “
    «Ті́ні забу́тих пре́дків» — український художній фільм режисера Сергія Параджанова, відзнятий у 1964 році на кіностудії «Київська кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженка», екранізація одноіменної повісті Михайла Коцюбинського.

Іван Васильович Миколайчук
       Іван Васильович Миколайчук (15 червня 1941, Чортория  — 3 серпня 1987) — український актор, режисер, сценариста. Після блискучого дебюту в кіно, його знімали часто, й він запам'ятовувався в більшості картинах. Запам'ятовувався навіть тоді, коли йому по суті, й не було чого грати, але він «витягував» роль завдяки своїй особистості і вмінню створити образ майже з повітря, створити його з нічого. Реальний і міфічний, ніжний і жорстокий, багатоликий і багатоманітний, в головній ролі чи в епізодичній, він міг внести у кінострічку щось неповторне, своє, те, що не виходило в інших. Про феномен Миколайчука свідчить бодай те, що кожен український фільм з його участю відрізняється від тих, де він не знятий.
ПРО ФІЛЬМ
    Своєю пластичністю фільм нагадував гуцульські оповідки кінця ХІХ ст., але як! Розхристаний і шалений, вільний від турботи про тяглість нарації, перейнятий залюбленістю в темнавий фольклор, у вражаючу красу незвичних композицій, в чар засмаглого жіночого тіла, в експерименти кольору і звуку — він відрізнявся від усього, зробленого раніше.Єжи Плажевський, Варшава.Це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі. Підтвердження того, що Україна може стати естетичною і духовною величиною в світі.

Кадри з фільму
“ Тіні забутих предків ”
        Фільм за однойменною повістю Михайла Коцюбинського. Знімався в 1963-64 рр. Київською кіностудією ім. О. Довженка.Була «відлига» 60-х рр., друге українське відродження. Над фільмом працював потужний творчий колектив, «люди великої творчої міри» (І. Дзюба). Режисер-постановник — Сергій Параджанов, оператор — Юрій Іллєнко, художник — Георгій (Юрій) Якутович, композитор — Мирослав Скорик, актори — Іван Миколайчук (Іван), Лариса Кадочникова (Марічка), Тетяна Бестаєва (Палагна), Спартак Багішвілі (Мольфар). Автор сценарію — закарпатський письменник Іван Чендей, у співавторстві з С. Параджановим.У жовтні 1964 р. стрічку запустили на екрани — до 100-річчя М. Коцюбинського, що відзначалося 17 вересня 1964 р.У 1965 р. на Міжнародному кінофестивалі (МКФ) «Південний хрест» (Мар-Дель Плата, Аргентина) фільм одержав золоту медаль та приз ФІПРЕССІ за колір, світло й спецефекти.«Тіні» отримали ще десятки призів на різних кінофестивалях. Зокрема, Кубок Фестивалю фестивалів у Римі (1965), Премію Британської кіноакадемії за кращий зарубіжний фільм (1966), Золоту медаль за режисуру МКФ у Салоніках, Греція (1966). У 1991 р. Державної премії України ім. Т. Шевченка удостоєно С. Параджанова (посмертно), Ю. Іллєнка, Л. Кадочникову, Г. Якутовича.

«Коли б нині запитали, чи міг би інший актор зіграти роль Івана Палійчука в „Тінях забутих предків“, я б відповіла б: „Ні-ні! Тільки Миколайчук!“. Інакше то був би інший фільм, і було б все інше» — говорить Лариса Кадочнікова, та сама Марічка з «Тіней…»

Цей фільм-легенда про любов гуцульських Ромео і Джульєти, створений за мотивами новели Михайла Коцюбинського, приголомшує драматизмом подій і доль.

   На відміну від повісті, у фільмі на перший план висунуто не світогляд  і звичаї народу, а найтонші переживання особистості. Чудова операторська робота створює відчуття ілюзорності буття. Герой бачить світ людей і речей крізь призму власних почуттів. Режисер прагнув передати силу мрій і пристрастей, які здатні змінити реальність, і йому це блискуче вдалося. Завдяки цьому фільму Іван Миколайчук назавжди ввійшов у історію світового кінематографу як неперевершений майстер створення романтично-ліричного образу. Кіношедевр Сергія Параджанова пробуджує свідомість глядача не прославленням народу, а звеличенням Краси і Любові.


title: Микола Куліш «Мина Мазайло». Особливості сюжету, суспільні та моральні проблеми, порушені в творі

text:
ТЕМА УРОКУ: МИКОЛА КУЛІШ “МИНА МАЗАЙЛО”. ОСОБЛИВОСТІ  ІДЕЙНО-ХУДОЖНЬОГО ЗМІСТУ, МОРАЛЬНІ ТА СУСПІЛЬНІ ПРОБЛЕМИ, ВТІЛЕНІ В ТВОРІ.
МЕТА: ЗДІЙСНИТИ ІДЕЙНО-ХУДОЖНІЙ АНАЛІЗ ТВОРУ, РОЗКРИТИ ОСОБЛИВОСТІ ХУДОЖНЬОГО ВІДТВОРЕННЯ ПРОБЛЕМИ УКРАЇНІЗАЦІЇ
"Ім'я, що переходить у вічність"
Прізвище - найменування особи, набуте при народженні або вступі в шлюб, що передається від покоління до покоління і вказує на спорідненість.Процес виникнення прізвищ як окремого класу спадкових найменувань розпочався у 16 ст.
Прізвища походять:- від апелятів( Кабан, Хижак, Кучма)- від означень( Головатий, Дикий, Горілий)- від імен( Семен, Богдан)- від патронімів( Максимович, Петрович)- від етнонімів(Бойко, Петрович)- від місцевості ( Долина, Підгірний)- від діяльності ( Слюсар, Кравченко)- від числівників( Половинко, Третяченко)- від дієслівної форми( Рева, Чуйко)- від службових слів( Гевко, Гайдученко) - від словосполучень( Паливода, Дерипало))
Мазайло- Квач
Мазайлами за часів козаччини називали тих, хто змазував вози, щоб вони легко їхали не рипіли і ворог їх не помічав.А Квач - це ганчірка, якою мазали віз. Тобто мазали-квачі. Ось таке походження прізвища Мазайло-Квач.
Походження деяких прізвищ нашого класу
За професійною діяльністю:Швець, Ткаченко, Шаповалова, Проскурня.
Історично склалися: Котова, Багнюк, Саймукова.
На позначення малих істот: Черепашенко, Блохін.
За етнічною приналежністю: Литвиненко, Бойко.
Котова, Багнюк, Саймукова.
На позначення малих істот: Черепашенко, Блохін.
За етнічною приналежністю: Литвиненко, Бойко.
Причини  створення твору “МИНА МАЗАЙЛО”
Виступ  в 1929 році на літературному диспуті з національного питання

-  Боротьба автора за розвиток української мови
ТРІУМФАЛЬНИЙ УСПІХ, КОМЕДІЯ СТАЛА ЯВИЩЕМ ЖИТТЯ, РЕПЛІКАМИ ТВОРУ ЗАГОВОРИВ НАРОД
СЦЕНІЧНА ІСТОРІЯ ТВОРУ

- Протягом 1929 р. поставлено в Івано-Франківську, Одесі, Вінниці, Житомирі, Херсоні, Маріуполі
- Початок 1930 р.  вистава вийшла за межі Радянського Союзу
- Березень 1929 р. прем’єра у Дніпропетровькому театрі ім. Шевченка  і в театрі “Березіль”
- Січень1929 р. прочитана у театрі в театрі “Березіль”
- Грудень 1928 р. - закінчено п’єсу
ТРІУМФАЛЬНО ЗНЯТО З РЕПЕРТУАРУ   ТЕАТРІВ

КІНЕЦЬ 1930 РОКУ- ПІСЛЯ СУВОРИХ ДИСКУСІЙ У ПРЕСІ ТА СУВОРИХ ЗАСІДАНЬ, У ЗВ'ЯЗКУ  З ПРИПИНЕННЯМ ПРОЦЕСУ УКРАЇНІЗАЦІЇ

КОМЕДІЮ
УКРАЇНІЗАЦІЯ
У  1925 відбувся пленум УК КПБУ про українізацію в Україні.
Парадоксально звучить. Чомусь нікому на думку не спадало, наприклад,  русифікувати чи  так  вдіяти з іншим народом.
1920-1940 роки-називають часом “загравання “ більшовиків з українством.
Українізацію можна трактувати як свідчення слабкості влади,що не знала , як зупинити могутній потік відродження нації,тому прагнула спрямувати його у вигідне для себе русло. Ось як писав про це сучасник події : “Радянська влада всю адміністрацію українізує і тим з’єднає з нею українське населення й привчить його відноситись до неї як до своєї“.
В 1927 році українською мовою вчилося  77%шкіл , в 1932 р. на 87% з українізовано пресу . Коли  комуністичний режим зрозумів, що ситуація виходить  з під контролю, кампанію “українізації” було припинено, а національне відродження розстріляно.
Сталін: “Треба дати національним культурам розвиватись і розгорнутися …, щоб створити умови злиття в одну спільну культуру з однією спільною мовою ”.

“Ми будемо знищувати кожного ворога ,увесь його рід , його сім’ю”.
Взаємозв’язок історії та літератури
Конфлікт драматичного твору -
 це відображення життєвих суперечностей, що виявляється в зіткненні й боротьбі протилежних ідей, прагнень і вчинків людей.
ВИДИ КОНФЛІКТІВ

МОРАЛЬНИЙ
ПОЛІТИЧНИЙ
ПСИХОЛОГІЧНИЙ
СИСТЕМА КОНФЛІКТІВ У ТВОРІ
УЛЯ-РИНА
МИНА МАЗАЙЛО-МОКІЙ
ДЯДЬКО ТААРАС-ТЬОТЯ-МОТЯ

КОХАННЯ І ВЛАСНА ВИГОДА
“ЩИРИЙ” УКРАЇНЕЦЬ І ПЕРЕВЕРТЕНЬ
ЗБЕРЕЖЕННЯ УКРАЇНСЬКИХ ТАРДИЦІЙ І УКРАЇНСЬКИЙ ШОВІНІЗМ

Д
И
С
К
У
С
І
Я
ЦЕНТР ІДЕЙНИХ ЗІТКНЕНЬ

ОСОБЛИВОСТІ  ЖАНРУ

САТИРА НА :
РОСІЙСЬКИЙ ШОВІНІЗМ;
АНАРХІЧНИЙ НАЦІОНАЛІЗМ;
МАНКУРТІВ (ПЕРЕВЕРТНІВ)
ПРОБЛЕМАТИКА:
Функціонування рідної мови, повага до інших мов.
Русифікація та українізація
Національна гідність та самосвідомість, патріотизм
Взаємопорозуміння в сім’ї
Зако́н «Про заса́ди держа́вної мо́вної полі́тики» № 5029-VI прийнятий від 5 червня 2012 року
Дія закону розповсюджується на 18 мов: російську, білоруську, болгарську, вірменську, гагаузьку, ідиш, кримськотатарську, молдавську, німецьку, новогрецьку, польську, ромську (циганську),румунську, словацьку, угорську, русинську, караїмську і кримчацьку.
Закон встановлює, що державною мовою є українська мова, але істотно розширює використання регіональних мов, якщо кількість носіїв цих мов не менше 10% від населення певного регіону, а в окремих випадках й менше 10%.
Закон містить неоднозначне визначення терміну «рідна мова», трактуючи його таким чином: «рідна мова — перша мова, якою особа оволоділа в ранньому дитинстві». Згідно з висновками Головного науково-експертного управління ВРУ визначення терміну «рідна мова» в законі є неточним і некоректним, оскільки із нього, як вказано у висновку, випливає, що рідною мовою може бути чужа мова, якщо за певних обставин людина оволоділа нею першою.


title: МИКОЛА КУЛІШ. П`ЄСА "97"

text:
МИКОЛА    КУЛІШ
П`ЄСА  “97”
Якби Миколі Кулішу в юні або молоді роки сказали, що йому призначено стати одним із знакових імен української драматургії (разом з Лесею Українкою та Володимиром Винниченком), він, мабуть, дотепно пожартував би з цього передбачення. І не тільки тому, що любив і шанував жарт. М.Куліш тривалий час не вбачав у собі якоїсь особливої талановитості й занадто критично оцінював власний художній потенціал. Вже бувши відомим митцем, він мав глибокі сумніви щодо свого драматургічного таланту.
ІСТОРІЯ НАПИСАННЯ
«97» — перша п'єса Миколи Куліша. Вийшла у багатьох редакціях, перша — 1924 року, остаточна — 1929. Входить до так званої «трилогії про село».
На початку п'єси було зазначено «Доби голоду 1921—1922 року на Херсонщині». Перший варіант драми так і мав називатися — «Голод». Проте ситуація з голодом була настільки складна, що Кулішеві не вільно було говорити про неї так відверто. Отож, у другій редакції п'єси поет був змушений перенести дію у 1923 рік.
ТРИЛОГІЯ ПРО СЕЛО
Із десяти п'єс Миколи Куліша три написано ним на сільську тематику. Це «97», «Комуна в степах» і «Прощай, село». Вони складають своєрідну трилогію про українське село 20—30 років. «97» є найсильнішою п'єсою трилогії, і не випадково найгучніший успіх супроводжував саме цей твір письменника.

У п'єсі, котра початково називалася «Голод» і дістала невдовзі сенсаційний успіх, не було, за словами Куліша, ні «визначної, монументальної дії», ні «блискучих бойових лозунгів». На відміну від популярних тоді апофеозів, в яких, за словами Остапа Вишні, «обов'язково в пролозі «Інтернаціонал» і епілозі аж два «Інтернаціонали», а посередині на цілих п'ять дій отаке-е-е-нний пшик «пролетарської ідеології», це була перша п'єса про реальне радянське життя доби голоду 1921-1922 року на Херсонщині.
Замість ще не всім остогидлих апофеозів, тріумфів і містерій з життя вождів світового пролетаріату, Куліш створив трагедію народу, над долею якого свинцевою хмарою, неначе фатум, висіла нова влада й штучно створений нею голод, а перед ним стояли вороги — ті, кого охрестили куркулями й оголосили поза законом. Протистояння особи і держави, людини і влади, вміло трансформувалося: замість повстати на владу, незаможник зробив те, що було легше — пішов на куркуля; і брат — зробив те, що підказала йому влада — пішов на брата; і син — доніс на батька; і батько — напоїв кров'ю своєї дитини інших дітей.
Дія п'єси «97» відбувається у звичайному українському селі, що, напевно, мало чим відрізнялося як від рідної Кулішевої Чаплинки, так і від тих численних степових сіл, до яких драматурга приводили професійний обов'язок і письменницький інтерес. Зі сторінок твору перед нами постають вражаючі картини післявоєнної розрухи, голоду і жорстокої класової боротьби. Змальоване Кулішем село, як і вся Україна тих часів, розколоте на два ворожих табори, кожний з яких до кінця боронить свою селянську правду, вистраждану багатьма поколіннями хліборобів. В одному таборі знаходиться сільська біднота на чолі з головою сільради Сергієм Смиком і головою комнезаму Мусієм Кописткою, у другому — багатії та ті, хто їх підтримує.
Мусій Копистка — центральний образ твору.
Мусій — із найбідніших соціальних верств села. Він добре знає, що таке злидні, принизлива праця на хазяїна, безрадісне наймитське життя. Пригадуючи з друзями роки до «совіцької власті», він розповідає: «...було ще й гірше: не то що хліба, — кізяка, щоб витопити, не було. А надворі б'є, мете…». Спогади Параски доповнюють намальовану її чоловіком картину бідняцьких поневірянь: «…колись Мусій мій з панського загону й не вилазив, а я в кізяці й діти плодила..».
Гіркі слова Мусія і Параски не можуть не викликати співчуття. Щоправда, уважного читача дещо здивує та дивовижна для селянина легкість, з якою подружжя продає власну хату, і не менш дивовижна легкість, з якою про це розповідає сам Копистка 3 тексту п'єси не можна зрозуміти, що ж завадило йому стати заможним хазяїном — тяжкі обставини особистого життя, відсутність землі і капіталістична експлуатація чи, може, інші, значно прозаїчніші причини, які мимоволі спадають на думку кожному, хто хоч трохи знає українське село й українську ментальність.

Революцію Копистка зустрів з великою радістю. Нова влада на перший план висувала таких, як він, бідняків, котрих у селі ще зовсім недавно відверто зневажали. Колишній наймит Мусій Копистка, ставши керівником місцевого значення, відчуває, що йому катастрофічно не вистачає знань, і дуже хоче вчитися. Власне кажучи, п'єса й починається сценою, коли підліток Вася Стоножка навчає голову комнезаму грамоти. І навіть потім, значно пізніше, коли вже, здається, треба було не вчитися, а рятувати своє життя, Копистка бере з Васі слово «довчити» з ним букваря. Таке жадібне прагнення до знань було притаманне багатьом українським селянам, яких внаслідок цілеспрямованої багатовікової політики російського уряду було позбавлено рідної мови в рідній школі.
Але як не важко було Мусієві і його односельчанам за часів царату, що таке справжнє, небувале горе вони дізналися лише в роки радянської влади. Вона принесла не лише торжество повернутої людської гідності («Колись _. на землю забороняли сісти, а тепер ... на плисові крісла садовлять, раду „ радять, як воно, що й до чого...»), а й голод, божевілля, людоїдство, масову смерть, яка враз порівняла усіх — і бідних, і заможних.

ХТО ВИНЕН У ГОЛОДОМОРІ?
Драматург сміливо малює у п'єсі жахливі картини народних страждань, не можна спокійно читати розповідь про страхітливий, нелюдський вчинок збожеволілої від горя Орини і глухонімого Ларивона. Копистці так само важко, як і всім іншим. Але він старається триматися мужньо і спокійно. Щиро вірячи в те, що нова влада захищає селян, не дасть їм загинути від голоду» він намагається свою віру, свою впевненість у перемозі передати й односельчанам. «Не журись, браття!.. Тільки держись купи, головне тут — контахту держись... Повагом, повагом — та й вийдеш на рівний шлях_» — заспокоює їх Мусій. Він глибоко переконаний, що не радянська влада винна в голоді і стражданнях людей, а глитаї, які заховали хліб, і церква та релігія, які є «опіумом для народу». Сьогодні, знаючи всю правду про революцію, більшовицьке керівництво і його злочинну політику, ми розуміємо, хто ж був справжнім винуватцем голодоморів 20-х і 30-х років.

Останнім часом мільйонними тиражами видрукувані газетні і журнальні статті, книги, наукові дослідження, що розповіли всьому світові про нечувані муки приречених на голодну смерть селян, муки, перед якими тьмяніють картини Дантового «Пекла». Серця багатьох людей здригнулися від жаху, коли вони, прочитали один із розсекречених листів В. І. Леніна: «Саме тепер і тільки тепер, коли в голодних місцевостях їдять людей і на дорогах валяються сотні, якщо не тисячі трупів, ми можемо (і тому повинні) провести вилучення церковних цінностей із шаленою і нещадною енергією і не зупиняючись перед придушенням будь-якого опору.» Нам що б то не стало необхідно провести вилучення церковних цінностей найрішучішим і найшвидшим способом, чим ми можемо забезпечити собі фонд у декілька сотень мільйонів золотих карбованців... Без цього фонду ніяка державна робота взагалі, ніяке господарське будівництво ... зовсім немислимі».

28 травня 1991 р. в газеті «Комсомольська правда» була надрукована стаття «Від Мора і до мору» журналіста І. Вірабова. У ній наводилися такі красномовні факти: «В. Водовозов згадував: «У кінці 1891 року розмови про боротьбу з голодом привели до створення в Самарі особливого комітету для допомоги голодуючим... На зборах і сходках молоді Ленін вів систематичну і рішучу пропаганду проти комітету.»», «Друг Леніна А. Бєляков: Володимир Ілліч «мав мужність відкрито заявити, що наслідки голоду — народження промислового пролетаріату, цього могильника буржуазного ладу, — явище прогресивне, бо сприяє зростанню індустрії і рухає нас до кінцевої мети, до соціалізму, через капіталізм... Але саме тільки наслідки голоду створюють прогресивне явище, а не сам голод».

Не викликає симпатії ні в автора, ні в читачів один із героїв п'єси «97» секретар сільради Панько, що залицяється до дочки куркуля Гирі Лизі, яка нишком підгодовує його, випитуючи останні комнезамівські новини. Дивно, але саме в уста цього вельми непривабливого персонажа вклав Куліш слова, що виражали думку багатьох селян того голодного часу і були простою і єдино вірною розгадкою причини голодомору в Україні, що завжди славилася найкращими в світі чорноземами: «Дурні ми були, що хліб дали вивезти!... Ходили, шукали, трусили, а що нам за це?.. І обще революція не йтересна стала, от!...».
Копистці і його комнезамівцям у п'єсі в першу чергу протистоять багатії. Найбільш яскраво й виразно змальований куркуль Гиря. Ставлення до Гирі у сьогоднішнього читача і глядача таке ж, як і в часи Куліша. Важко відчувати до цієї людини щось інше, крім огиди й презирства. Адже йому чужі такі високі поняття, як совість, милосердя, співчуття. У той час, коли односельчани пухнуть від голоду, він пишно наряджає свою дочку, обіцяє купити їй французькі духи і грамофон. Це чоловік безжальний і хитрий, якого не можуть зворушити ніякі сльози і благання. Люди, подібні багатіям Гирі й Годованому, зустрічаються у всіх народів за всіх суспільних формацій. Давно кимось придумане слово «глитай» («глитати» — жадібно, хапливо ковтати) якнайкраще відбиває справжню суть цих моральних потвор, зажерливих, ненаситних егоїстів, що в безумній гонитві за наживою втрачають кращі людські якості.
П'єса «97» принесла письменникові і щастя першого творчого успіху, і гіркоту розчарувань. Постійно працюючи над твором, драматург переробив його «на 60 процентів» (із листа до П. Зенкевича). Але не це було головним і найтрагічнішим. Боячись звинувачень в «ідеологічній невитриманості», хтось із режисерів самостійно переробив фінал п'єси. Ось що писав про це Куліш 20 грудня 1924 р. в листі до І. Дніпровського: «Я виношував в собі «97», аж поки вони стали теплі, живі, засміялись, заплакали. І тоді я їх переклав на папір. Фінал може бути тільки один — загибель комнезаможу на селі під добу голоду. І коли хтось там тепер переробив фінал, то як би він його не переробив — внутрішня будова п'єси буде порушена». Але до слів автора ніхто не дослуховувався.
У п'єсі Куліша, всупереч «щасливому життю» і вже узвичаєному театральному оптимізму, у фіналі всі гинули. Перший постановник п'єси Гнат Юра писав про власну виставу: «П'єса закінчувалася загибеллю всіх позитивних героїв, куркулі заарештовують незаможників. У сільраді лишався тільки голова комнезаму Серьога Смик. Він з нетерпінням очікував на повернення Васі Стоножки, якого послав у місто по допомогу. Нерви Смика не витримували, йому здавалося, що смерть вже простягає до нього руки. Вася не повертався... І раптом після великої зловісної паузи лунали постріли — це куркулі розстрілювали незаможників. Чуючи це, Серьога Смик божеволів і падав мертвим. Тиша, темінь. Завіса».

Але такий вигляд вистава мала лише кілька днів. Театральні рецензенти вважали, що «фінал обов'язково треба змінити, не утворюючи з нього голої агітки, а лише художньо цілком виправдано підкресливши, що віра й сподівання незаможників не пішли марно, що влада знала про все й вживала заходів, інакше лишається неприємний, навіть важкий намул безвихідності й безнадійності». Заперечення рецензентів і реперткому подіяли негайно і 13 вересня було повідомлено, що у виставі «з міркувань ідеологічного характеру четвертий акт перероблено». Виставу, згадував Юра, «показали громадськості, й вона викликала одностайний протест. Що було робити? Написали грунтовного листа Кулішеві, він знову заперечив проти будь-яких змін. Тоді режисер переробив увесь фінал на свою відповідальність (...) Фінал п'єси став оптимістичним».
МАЖОРНА ВИСТАВА
1925 року Кулішеві й самому пощастило глядачем опинитися на подібній мажорній виставі за власною п'єсою: «Афіша кричала: історично-побутовий театр імені Шевченка під орудою ім'ярек, в перший раз найкраща п'єса молодої української драматургії Миколи Куліша, і пішло, і пішло. Хто грає, кого грає і т. п. А при кінці: концертовий відділ і танці (sic!). Увечері прийшов нищечком у театр, сів... Публіки мало. Заграли. Та як заграли, гей! Аж курява встала. В антрактах оркестр, мотиви з «Баядерки», і хмари диму з курильні... Люба моя, кізячно- болотяна провінція. В буфеті сельтерська і лимонад, а за вікном десь у темному саду молодик жовтий повісився на вітах і холоне перед смертю. За вікном хтось хакає в кущах, біліє чиясь срака... Танців я не діждався бо вже перевалило за першу годину».
1935 року Сталінові лише залишалося підвести риску під художньою дискусією і виголосити: «Жить стало лучше, жить стало веселее» — гасло, яким визначився увесь подальший жанровий пошук радянської сцени. На цю подію радісно відгукнулися митці: «... сонце тепле з Сходу гріє, а мій нарід ся радіє, у відкрите нам віконце світить сталінськеє сонце; світ новий відкрив нам Сталін, ми щасливі тепер стали!»
Нарешті «щасливий жанр» настільки проник у свідомість митців, що коли на початку 1960-х років Гнат Юра прочитав художній раді театру ім. Франка п'єсу «97», на обличчях акторів засвітилося стільки безпосередньої радості, що режисерові нічого іншого не залишалося, як, пожартувавши, відступитися від хронічно щасливих митців: «Ні, з такими фізіономіями, як у вас, про голод не поставиш. Хіба, може, скажемо, що це ви опухли?»


title: "Література незалежної України"

text:
Виконала
 Юрків Ольга
11-В
Література незалежної України
Роль письменника у суспільстві надзвичайно важлива. Письменник — це очі, думки та совість суспільства. Честність, спроможність хоробро дивитися у вічі дійсності і відкрито говорити правду являють справжнього письменника. Його пильні спостереження, влучні здогадки та передбачення є відгуком часу і в той же самий час — формотворчим элементом історичного періоду та його культурного пласту.

Сергій Жадан
Український письменник, поет, перекладач Сергій Жадан видав низку цікавих та сильних творів. Його літературні праці перекладаються багатьма мовами, деякі з них вже отримали національні та міжнародні нагороди. Темою для своїх творів Сергій Жадан обирає пострадянську дійсність в Україні, змальовуючи реальне життя своїх співгромадян. Тому стиль його письма — це жива розмовна лексика. Також Жадан є учасником політичних акцій протесту та протестів проти цензури слова в Україні.

«Мені здається, що в нашій країні ще хтось потребує літератури. Щоправда, в багатьох випадках це не так позиція, як поза – мовляв, я люблю літературу, але те, що пишеться українською, читати не буду з принципу. Часто читач сам не знає, що йому потрібно. Письменник, до речі, теж.»
                                                         С. Жадан
    ЮРІЙ АНДРУХОВИЧ
Юрій Андрухович — один із найвідоміших сучасних письменників в Україні. Його творчість має неабиякий вплив на стан сучасного українського  літературного процессу. За кордоном художні та поетичні праці Андруховича перекладалися одинадцятьма мовами. Окрім літературної діяльності, Юрій Андрухович також разом із письменником Юрієм Іздриком почав видавати перший в Україні постмодерністський журнал «Четвер».

Що читати: «Лексикон інтимних міст», «Московіада», «Дванадцять обручів»

«На мій погляд, немає інших завдань літератури, крім як людського порозуміння. Мені здається, що якщо ми до нього прагнемо, то, мабуть, це та максима, і вона, напевно, слушна.»
                                                       Ю. Андрухович

               ЛЮБКО ДЕРЕШ
Свою першу книгу Любко Дереш видав у 17 років. Його твори перекладалися кількома мовами, а саме можна знайти німецьке, польське, італійське та сербське видання. Головними героями творів Дереша стають підлітки та їхні цікаві, непередбачувані, часом незвичні історії життя. Він намагається завжди правдиво передати сучасність, тому пише живою розмовною мовою.
Що читати: «Поклоніння ящірці», «Культ», «Трохи пітьми»

«Рух далі є більш важливим, ніж зовнішня оцінка. Якщо негативних зовнішніх оцінок багато, то може виникати сильне відчуття осуду. Все це, так чи інакше, ліки від неправильного розуміння свого положення у світі.»
                                                         Л. Дереш
        ОКСАНА ЗАБУЖКО

Оксана Забужко — українська поетеса, письменниця, літературознавець, публіцист. Починаючи з 1996 року вона залишається у ряді перших найвизначніших україномовних письменників. Її вірші переклали на шістнадцять мов світу. У своїй творчості Забужко прагне переосмислити українську ідентичність. У прозових творах вона порушує питання довкола гендерних тем, зміни гендерних стереотипів та парадигм.

Що читати: «Польові дослідження з українського сексу», «Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій», «Музей Покинутих Секретів»

«В українському суспільстві нема письменника як професії. Це радянська інерція, коли був письменницький цех, і письменником був той, хто мав посвідчення Спілки письменників.»
                                                         О. Забужко

       ІРЕН РОЗДОБУДЬКО

Письменниця, поетеса та сценарист Ірен Роздобудько сміливо експериментує зі стилями, жанрами, темами, сюжетами й героями. Її творчість в основному складають романи та оповідання. У 2000 році вийшла її перша книжка «Пастка для жар-птиці». На сьогоднішній день її творчий доробок нараховує вісімнадцять книжок і п'ять фільмів, сценаристом котрих вона виступає.

Що читати: «Пастка для жар-птиці», «Ґудзик», «Зів’ялі квіти викидають», «Я знаю, що ти знаєш, що я знаю», «Якби»

«Твір приходить від початку до кінця. Спочатку виникає маленька дрібниця. Достатньо побачити відірваний ґудзик на підлозі маршрутки. Перетворюєшся на нього і дивишся на цей людський ліс, який не звертає на тебе увагу.»
                                                    І. Роздобудько

         ТАРАС ПРОХАСЬКО
Письменники Тарас Прохасько разом із Юрієм Андруховичем та Юрією Іздриком вважаються представниками так званого станіславського феномену — феномену групи письменників та художників в Івано-Франківську (у 1939 – 1962 рр. місто мало назву Станіслав), у творчості яких найбільше представлені цінності українського постмодерну. Тексти Прохаська філософські, вдумливі та «неквапливі». У багатьох його книгах зустрічається автобіографізм, а твори написані у формі щоденників. Книга Прохаська «БотакЄ» у 2011 році була визнана Книгою року.

Що читати: «Інші дні Анни», «БотакЄ», «З цього можна зробити кілька оповідань», «Порт Франківськ»

«Сила літератури полягає у її непередбачуваності. Це можна порівняти з більярдом, коли ти не знаєш, як саме розіб’ються кулі. Всі одкровення у літературі є несподіваними. Доволі часто вони зовсім не збігаються з нашими очікуваннями.»
                                                       Т. Прохасько

          ЮРІЙ ВИННИЧУК

Письменник Юрій Винничук представляє старше покоління українських літераторів. Винничук виступає активним критиком нинішньої влади та має власну чітко виражену соціальну позицію. Його твори перекладалися в багатьох країнах світу, а сам він є автором перекладів з кельтських, англійського та слов'янських мов.

Що читати: «Танго смерті», «Весняні ігри в осінніх садах», «Весняні ігри в осінніх садах»

«Сьогодні в Україні немає жодного iсторика рiвня Грушевського, жодного публiциста рiвня Донцова, жодного етнографа рiвня Гнатюка, жодного композитора рiвня Леонтовича, жодного письменника рiвня Франка або Винниченка. Народ зостався сам на сам, а елiта все ще перебуває у пiдлiтковому вiцi.»
                                               Ю. Винничук

              ЮРІЙ ІЗДРИК

Письменник, поет, культуролог Юрій Іздрик один із творців вище згаданого станіславського феномену. Іздрик заявив про себе як неординарний митець, творчість якого пролягає у різних художніх вимірах — свою літературну творчість він вдало поєднує з музикою, перформансами, деякий час також займався живописом та іллюстрацією. На сьогоднішній день вже другий рік поспіль Юрій Іздрик займається спільним музичним проектом з поетом та музикантом Григорієм Семенчуком «DrumТИатр».

Що читати:  «Подвійний Леон», «ТАКЕ», «Флешка-2GB», «Воццек»

«От часто кажуть, мовляв, українці – “незріла нація”. Це порожня формула. Бо навіть не про націю йдеться, а про спільноту в переважній більшості вкрай інфантильних, безвідповідальних людей, до того ж із заниженою самооцінкою. Зараз найвищий час вчитися азів поведінки, вчитися всього – думати, говорити, відповідати за свої вчинки.»
                                                          Ю. Іздрик

       ОЛЕКСАНДР ІРВАНЕЦЬ

Олександр Ірванець — поет, прозаїк, драматург та перекладач, відомий своїми сатирично-іронічними віршами, скандальними п'єсами, есе, романами, відвертими висловлюваннями. Його поезії та драматургія перекладалися англійською, німецькою, французькою, польською, шведською, російською, білоруською та хорватською мовами. П’єси Ірванця ставилися на сценах Німеччини, Люксембурга, Казахстану.

Що читати: «Тінь великого класика», «Хвороба Лібенкрафта», «Мій хрест», «Сатирикон — ХХІ»

«Мені б хотілося, щоб пропорція мінорної поезії все-таки зменшувалася в українській творчості. Цей такий плач над собою, він негарний. Хочеться чогось світлого та оптимістичного. Як би важко не було, а важко насправді, але якщо будеш нюняти, краще не стане.»
                                                           О. Ірванець

        МАРИНА МЕДНІКОВА

Більшу частину свого життя Марина Меднікова присвятила кіно у якості кіноредактора та сценариста. Проте відзначилася вона і в полі української художньої літератури: її твори «ТЮ!», «Зірка, або Терористка», «Смерть олігарха» отримали від критиків позитивні реценції, а читачів вразили глибиною та легкістю тексту.

Що читати: «ТЮ!», «Терористка», «Смерть олігарха»

«Мені зі всього вчувається, що український геній, сотні років заздрісно й безжально притлумлений чужинцями як небезпечно конкурентний, прокинувся і незабаром запропонує власне бачення світу. Українська оригінальність, неповторність, самобутність, як стиснута до краю пружина, має ось-ось розпрямитися.»
                                                         М. Меднікова


title: Михайло Коцюбинський - Життя і творчість

text:
Михайло Коцюбинський—великий сонцепоклонник

«…Михайло Коцюбинський напоєний соками землі своєї—і через це він став безсмертним: великі світочі людства давно вже розступились. щоб дати місце і йому ,і черзі борців, мислителів і шукачів правди». Ці слова П.Тичини, геніального учня Михайла Коцюбинського, перевірені часом.
Михайло Михайлович Коцюбинський
Народився 17 вересня 1864 року у  Вінниці

Помер 12 квітня 1913 року у  Чернігові
Навчання
Початкова школа у м. Бар.

Шаргородське духовне училище.

У 17 років потрапив до списку «неблагонадійних».
Протягом усього життя був під наглядом поліції.
Михайло Коцюбинський-
Український письменник, громадський діяч,
Голова Просвіти в Чернігові, один з організаторів Братства тарасівців.
Рідна садиба у Вінниці, нині музей письменника
    учителюванням—давав
    приватні уроки
Протягом 1882-1892
  років заробляв
У 1892—1895 рр. працював у Молдавії та Криму в комісії по боротьбі з філоксерою.
Про життя бесарабських молдаван і кримських татар написав твори:
«Ціпов’яз»,«Для загального добра»,
« Пе- коптьор»,
«В путах шайтана».
Перше оповідання-  «Андрій Соловейко, або Вченіє світ, а невченіє тьма».

Твори для дітей:
«Харитя»,
«Маленький грішник»,
 «Ялинка».
Ілюстрації до дитячих творів
Ілюстрації до дитячих творів
Видання твору  «Дорогою ціною»
Кадри із фільму «Тіні забутих предків»
                              Ілюстрація до твору                                «Дорогою ціною»
Михайло Коцюбинський із Іваном Франком та Володимиром  Гнатюком
На відкритті пам’ятника І.Котляревському  у Полтаві(1903)
Михайло Коцюбинський і його дружина Віра Устимівна Дейша
Будинок Є.Чикаленка в Кононівці,де відпочивав письменник
Музей М.М.Коцюбинського у Чернігові
В цьому будинку Коцюбинський оселився із сім’єю у 1898 і прожив тут 15 останніх років життя.
Меморіальний сад,
де великий любитель природи часто працював і відпочивав. Гордістю зеленої експозиції є дерева, вирощені Михайлом Коцюбинським, особливо ялинка, яку посадив він в 1898 році.
На клумбах—улюблені квіти письменника: мальви, маки, троянди.
У цій альтанці любив
 відпочивати з дружиною.
Могила М.М.Коцюбинського у Чернігові
Похований у Чернігові на Болдиній горі в гаю Троїцького монастиря
Пам’ятник у Вінниці
Монета, присвячена 140—річчю від дня народження М.М.Коцюбинського
Основні твори:
«Intermezzo»
«Persona grata»
«Fata morgana»
«Дорогою ціною»
«Цвіт яблуні»
«Тіні забутих предків»

Життю письменника присвячено стрічку «Родина Коцюбинських» Т.Левчука (1970, образ Коцюбинського відтворив О.Гай).

Михайла Коцюбинського показано у фільмі  «Правда» (1957 р., його зіграв В.Черняк) та в науково-популярній стрічці  « Михайло Коцюбинський» (1958), «Дурочки»(1958).
За мотивами творів письменника зняли фільми: «Навздогін за долею» М.Терещенка(1927), «Фата моргана» Б.Тягна (1937), «Кривавий світанок» О.Швачка (1956), «Пе -коптьор» В.Карасьова (1956), «Коні не винні» С.Комара(1956), «Дорогою ціною» М.Донського(1957), «Тіні забутих предків» С.Параджанова(1964), «Тіні забутих предків» Ю.Суярка (1990). «Подарунок на іменини» Л.Осики(1991), «Тіні забутих предків» К.Костюкова (1990).


title: "Перехресні стежки"

text:
«Перехресні стежки»
 Особливе місце в творчості Івана Франка посідає соціально-психологічна повість «Перехресні стежки». Назва твору символізує «перехрещені» життєві шляхиперсонажів. Кожен із героїв цього твору є носієм сформованого світогляду, має власні плани, інтереси, правила й норми. Перед нами — герої різних статей, різних соціальних верств, професій, врешті — різних національностей. Житейські перехрестя залишаютьсвій відбиток на їх внутрішньому світі.
 У цьому творі Франко порушує соціальні проблеми: українського селянства та інтелігенції, взаємостосунки між різними суспільними групами, проблеми влади та підлеглих, зневір'я і затурканості селян, проблеми тодішнього судочинства, проблеми подружніх стосунків безправ'я жінки в суспільстві.
Прототипом Євгенія Рафаловича послужив Євген Олесницький — адвокат ігромадський діяч, який був чудовим промовцем.
 Автор намагався показати знедоленим людям шляхи захисту своїх прав. Вкладаючи свої думки в уста адвоката Рафаловича, І. Франко ніби підштовхує народ до політичної боротьби за соціальні й національні права.
Сюжет «Перехресних стежок» має два плани — любоз і боротьба. Обидві лінії пов'язані з молодим адвокатом Євгенієм Рафаловичем, який приїжджає працювати в одне з міст Галичини. До жорстокої протидії з боку влади Євгеній готував себе заздалегідь, проте він не міг передбачити, що «перехресні стежки» життя зведуть його з Регіною — юнацькою любов'ю, тепер — заміжньою жінкою, приреченою на приниження й безстрокову домашню тюрму.
Така зав'язка сюжету Франкового твору.Розв'язок в ньому дві: любовна лінія закінчується трагічним фіналом (смерть Регіни); лінія ж боротьби має обнадійливу перспективу. Рафаловичу вдається певною мірою вплинути на обставини.
 Автор подає правдиву, глибоко психологічну характеристику «руського», тобто українського села, жителі якого — люди темні, затуркані, залякані, безправні. Неосвічені, наївні та довірливі селяни не вміють захистити себе, не знають, кому вірити. До свого пана вони так само звикли, як віл до ярма, і тепер не розуміють, як без пана, самі, вони могли б керувати майном, прибутками.  Втім, письменник не вважає селян людьми нижчого сорту. Очима Рафаловича він бачить їхні розумні погляди, чує розсудливу й дотепну мову. Ці якості найяскравіше розкриваються підчас селянського віча. Для селян віче — школаполітичного життя, самозахисту, можливість згуртувати сили.
Отже, Іван Франко по праву займає особливе місце в українській літературі. Він відомий за межами України не тільки як поет, письменник, драматург, але й літературознавець, фольклорист, історик, перекладач. Із щедрої Франкової криниці черпають творчу наснагу нові покоління письменників, живописців, композиторів.
«Які прекрасні сходи дає в наші дні те насіння, що його разом з іншими сіяв і наш Франко»,— писав Олесь Гончар.


Олекса Стефанович


Олекса Стороженко "Скарб"


title: Остап Вишня - Моя зброя — сміх

text:
Остап Вишня
(Павло Губенко)
Моя зброя – сміх!
Портфоліо письменника
При народженні: Павло Михайлович Губенко
Псевдоніми:	Остап Вишня
Дата народження:	1 (13) листопада 1889
Місце народження:	хутір Чечва, неподалік містечка Грунь на Полтавщині
Дата смерті:	28 вересня 1956 (66 років)
Місце смерті:	Київ
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	прозаїк
Жанр:	оповідання, гумореска, усмішка
Мабуть, із часів Котляревського не сміялась Україна
таким життєрадісним, таким іскрометним
сонячним сміхом, яким вона засміялась знову
в прекрасній творчості Остапа Вишні.
                   Олесь Гончар

Без гучних прожив він декламацій,-
А в душі поезія цвіла!
Друг людини, друг природи й праці,
Грізний ворог нечисті і зла.
             М.Рильський

Вперше надруковано окремим виданням у 1927 році (Харків, «Книгоспілка»).
«Моя автобіографія»
 Жанр : гумористичне оповідання або гумореска.
Гумореска — невеликий віршований, прозовий чи драматичний твір з комічним сюжетом, відмінний від сатиричного твору легкою, жартівливою тональністю. Тут сміх постає у доброзичливій, емоційно забарвленій, дотепній формі.
Комічне — результат контрасту, розладу, протистояння прекрасного — потворному, низького — піднесеному, внутрішньої пустоти — зовнішньому вигляду, що претендує на значущість. Комічне, як і будь-яке естетичне явище, є соціальним. Воно перебуває не в об’єкті сміху, а в тому, хто сприймає протиріччя як комічне. Комічне пов’язане із загальною культурою людини.
Форми комічного:
•	гумор (використання дотепності та гри слів);
•	сатира (критика недоліків, суперечностей);
•	іронія (прихований сміх, замаскований серйозною формою);
•	сарказм («зла іронія», що має руйнівну силу).
Фейлетон — це художньо-публіцистичний жанр, у якому комічна сутність негативних явищ і ситуацій дійсності розкривається шляхом інверсійної, асоціативної розробки теми з використанням авторських та фольклорних комічно-сатиричних образів.
Усмішка — різновид фейлетону та гуморески, уведений в українську літературу Остапом Вишнею. Своєрідність жанру усмішки — у поєднанні побутових замальовок із частими авторськими відступами, у лаконізмі й дотепності.
Автобіографія — один з видів ділових паперів.
Це дійсно автобіографія, бо у творі присутні всі дані, властиві цьому документу: місце і дата народження, відомості про батьків, про освіту, захоплення, початок трудової діяльності та літературної творчості. Але все це приправлене такими коментарями, поясненнями та своєрідними «ліричними відступами», що до ділового паперу його ніяк не віднесеш.
«Чому я поспішав так із своєю автобіографією? Через віщо сам я оце її випускаю в світ? Та дуже просто. Я ж не певний, що як дуба вріжу, хтось візьметься за мою біографію… А так сам зробиш, — знатимеш уже напевно, що вдячні нащадки ніколи тебе не забудуть».
Тема твору:
розповідь про родину, становлення і формування Остапа Вишні  як письменника
Ідея твору:
 намагання автора у гумористичній формі розповісти про фактори, що сприяли становленню митця.
Комічне починається вже із заголовка. Автобіографія, як засвідчують словники, — це написаний будь-ким самим опис власного життя. Тому слово «моя» зайве. Це налаштовує на якісь невідповідності, на комічний лад.
Початок:
«У мене нема жодного сумніву в тому, що я народився, хоч і під час мого появлення на світ білий, і потім — років, мабуть, із десять підряд — мати казали ,що мене витягли з колодязя, коли напували корову Оришку».
…Тут увесь Вишня: любов до життя, любов до людини, іронія до отого «щасливого» дитинства…
Про батьків:
«Батьки мої були як узагалі батьки». Далі письменник силкується дотримуватися «стилю», «серйозності», навіть вживає таке наукове слово, як «генеалогія». І тут же вдається до діалогу, та ще й з лайливими словами: «…а коли, було, спитаєш у баби (батькової матері) про діда чи там про прадіда, вона завжди казала: — Отаке стерво було, як і ти оце! Покою від їх не було!» Комізм цієї фрази підсилюється вживанням середнього роду замість чоловічого («було»).
Формування
світогляду:
 «Письменник не так живе й не так росте, як проста собі людина. …Про письменника подай, обов’язково подай: що впливало на його світогляд, що його оточувало, що організовувало його ще тоді, коли він лежав у матері на руках і плямкав губами…»
«Писатиме, — сказав якось батько, коли я, сидячи на підлозі, розводив рукою калюжу».
Підсумовуючи
 дитячі роки:
«Отак між природою з одного боку та людьми — з другого й промайнули перші кроки мого дитинства золотого».
Про першого вчителя :
Про Івана Максимовича, «ходячу совість людську», навіть про його лінійку, «що ходила іноді по руках… школярських замурзаних», у автора найкращі, найщиріші та найліричніші спогади: «Вчив мене хороший учитель Іван Максимович, доброї душі дідуган, білий-бі-лий, як білі бувають у нас перед зеленими святами хати. Учив він сумлінно…» І навіть його лінійка «ходила, бо така тоді комплексна «система» була, і ходила вона завжди, коли було треба, і ніколи люто», примушуючи «в книжку зазирати», вона ж виробляла і «стиль літературний».
Про формування «класової свідомості»:
«Правда, неясна якась ще тоді була в мене класова свідомість. З одного боку — цілував барині ручку, а з другого — клумби квіткові їй толочив.
Чистий тобі лейборист. Між соціалізмом і королем вертівся, як мокра миша».
Шлях у науку:
Початкова школа, Зіньківська двокласна, військово-фельдшерська школа в Києві. Викликає захоплення і подив ставлення батьків (при їхніх прибутках) до навчання дітей. Недаремно з сім’ї Губенків вийшло два письменники — Остап Вишня та Василь Чечвянський.
Активна життєва
позиція:
«Хотілося, щоб і в війську бути, і в парламенті бути, і в університеті бути, і по всіх комітетах бути, і на національний фонд збирати, і пісень сгіівати. Та куди вам? Де співають, — там і я! Де говорять, — там і я! Де засідають, — там і я! Державний муж, одне слово».

 Про книжки,що справили
велике враження:
У притаманній йому манері Вишня пише, що «взагалі любив… книжки з м’якими палітурками, їх і рвати легше, і не так боляче вони б’ються, як мати, було, побачать.…А решта книг читалася нічого собі».
 Як зробився
 письменником:
 «Сиджу собі та й пишу. Робити більше нічого, папір є, робота не важка…» І якість творів залежить… від «канцелярського приладдя», тобто ручки, паперу, чорнила. З’явилася «промокачка» — «твори кращими виходять, чепурнішими». А куплений портфель і зовсім зробив з автора «справжнього солідного письменника».
Свою «біографічну» тему письменник продовжує в гуморесках: «Перший диктант», «Отак і пишу», «Якби моя бабуся встали…», «Великомученик Остап Вишня», «Все життя з Гоголем», у щоденнику «Думи мої, думи мої…» та інших творах.
Кожна мисливська усмішка – це сонячна палітра звуків. Барв і запахів, ліричного і комічного.
                    О.Бойко
Усмішки, в яких мисливські успіхи передбачаються як можливі, а реально – це сатира на браконьєрів («Дика коза»), владоможних звіроловів («Бенгальський тигр»)
Усмішки, пройняті поезією не стільки власне полювання, як самого виходу на природу, пізнавання її незбагненного буття («Вальдшнеп», «Перепілка»)
Усмішки ознайомлювального характеру, в яких автор, вдаючись до гумористично-жартівливих та іронічних порад, з неабиякою дотепністю та винахідливістю відкриває "секрети" полювання, веде мову про особливості мисливської зброї ("Заєць", "Ружжо").

«Мисливські усмішки»
1958 р.
Герой «Мисливських
 усмішок»:
Він  є й оповідачем — трохи хитрий, трохи дивакуватий у своєму священнодійстві збирання на полювання, в очікуванні зайця або лисиці, у поверненні додому — здебільшого без здобичі або й без рушниці чи шапки. Але завжди він іронічний до себе, доброзичливий і наївний, як дитина. І головне для нього — не трофей, а спілкування з природою.
Художні компоненти «Мисливських усмішок»:
дотеп, анекдот, пейзаж, портрет, пісня, авторський ліричний відступ, порівняння, епітети, персоніфікація, гіпербола.
Усмішки «Відкриття охоти», «Заєць», «Лисиця», «Лось», «Ружжо», «Дикий кабан, або вепр», «Екіпіровка мисливця», «Як варити і їсти суп із дикої качки», «Сом» — ось далеко не повний перелік кращих творів цього циклу.
«Як варити і їсти суп із дикої качки» — одна з найдотепніших усмішок Остапа Вишні. Присвячена Максимові Рильському, близькому другові письменника. Уперше надрукована в журналі «Перець» 1945 р.
«Як варити і їсти суп із дикої качки»

«Мисливські усмішки»
1958 р.
 Тема: розповідь про полювання на диких качок, про веселі мисливські пригоди, що супроводжують це полювання .
Ідея: заклик любити й берегти природу, утвердження думки про нерозривний зв’язок людини і природи.
Жанр: усмішка
Гасло, з яким Остап Вишня ходив на полювання: «Хай живуть зайці!»

Побудований твір у вигляді порад молодому мисливцеві, який збирається на полювання:
«Само собою розумiється, що ви берете з собою рушницю (це така штука, що стрiляє), набої i всiлякий iнший мисливський реманент, без якого не можна правильно нацiлятись, щоб бити без промаху, а саме: рюкзак, буханку, консерви, огiрки, помiдори, десяток укруту яєць i стопку… Стопка береться для того, щоб було чим вихлюпувати воду з човна, коли човен тече…
Їдете ви компанiєю, тобто колективом, так — чоловiка з п’ять, бо дика качка любить iти в супову каструлю з-пiд колективної працi…».
Збирання на полювання — неприхована іронія, передчуття неповторної мисливської романтики, відчуття чоловічої свободи, розслаблення від клопотів, умиротворення.
Мистецьки вплетений у композицію розповіді прекрасний український пейзаж надвечір’я:
«Дика качка любить убиватись тихими-тихими вечорами, коли сонце вже сковзнуло з вечiрнього пруга, минуло криваво-багряний горизонт, послало вам останнiй золотий привiт i пiшло спать… це ввечерi… А вранцi дика качка зривається шукати вашого пострiлу рано-рано, тiльки-но починає на свiт благословлятись». Особливо промовистою є фраза, яка характеризує ставлення письменника до самого процесу полювання: «І вільно дихається, і легко дихається…».
Найцікавіші моменти качиного полювання: це коли старі, досвідчені ваші товариші  по полюванню починають розповідати різні надзвичайні випадки з мисливського життя.
Спільна для всіх мисливських оповідань риса – це те, що всі вони – факти, що все це насправді було, що: «розкажу, то не повірите, але це – факт!»
Качка, як відомо, птах...Вона – літає...
Як її стріляти?
Дуже просто: цільтесь обов’язково в око. І бахкайте.
-Бах! – і в торбу. Бах! – і в торбу.
...старайтесь   їхати чи йти з полювання повз базар...
Коли дружина чи мама , охнувши, каже вам:
-Та це ж курка, а не качка!- ви авторитетно заявляєте:
-Це -  качка.Тепер усі такі качки пішли. Яровизовані.
Залишається , отже, останнє: їсти суп.
-Як його їсти? Ложкою!
Попоївши, лягайте на канапу й читайте «Записки охотника» Івана Сергійовича Тургенєва. Прекрасна книжка!

«Сом»
Тема: змалювання картин природи  на річці Оскіл, розповідь про неймовірні бувальщини, що трапляються з рибалками; гумористична  розповідь про сома,що жив у річці Оскіл і міг з`їсти гусака, гімалайського ведмедя і навіть парового катера.
Ідея: оспівування краси природи рідного краю, виховування  бережливого ставлення до неї.
Жанр:усмішка
Усмішка складається з чотирьох частин: у першій оповідач запрошує читача побувати на Осколі й помилуватися краєвидами цієї річки; у другій частині дід Панько застерігає бути обережним біля ковбані, у якій живе величезний сом; у третій частині йдеться про сома,який тягав за собою моторного човна; у четвертій герой-оповідач розповідає про те,чим живляться соми і як їх ловити.
Композиція :
«Заплава рiчки Осколу, де вiн у цьому мiсцi розбивається на кiлька нешироких рукавiв, заросла густими очеретами, кугою, верболозом i густою, зеленою, соковитою травою. Як увiйдеш, картуза не видко! шумить заплава в травнi та в червнi…»
Краса річки  Оскіл:
«Iнтересна риба сом! За царського режиму, як свiдчать дореволюцiйнi рибалки-письменники, сом важив до 400 кiлограмiв, ковтав собак i ведмедiв. Можливо, що з розвитком рибальства сом важитиме тонну i ковтатиме сименталь- ських бугаїв i невеличкi буксирнi пароплави…».
Найкраще ловиться сом теплими літніми місяцями, вночі.
Ловлять сомів вудочками, бере він і на спінінг, а великий -  на спеціальні великі гаки.
Чим живляться соми, що вони їдять? Соми їдять рибу, жаб,каченят, гусят…
А сома...сома мені самому доводилося бачити  такого завбільшки, як комбайн!
Тільки трохи довшого.
Це, дорогі наші читачі, серйозно і без жодного перебільшення.
Умираючи, кажу вам усім: ніколи не сміявся без любові до вас усіх,до сонця, до вітру,до зеленого листу!
          Остап Вишня
Тестові завдання:
1.Справжнє ім’я та прізвище Остапа Вишні:
А )Павло Грабовський; Б) Олег Ольжич; В) Павло Губенко
2. Остап Вишня народився:
 А) с. Чаплинка на Херсонщині; Б)  Носівка на Чернігівщині; В) На Полтавщині в хуторі Чечва.
3. Малого Остапа відправили до школи пізнавати науки
 А) У 5 років; Б) У 6 років; В) У 12 років.

4. Початкову освіту здобув:
 А) У сільській школ;і Б )У Полтаві В) У м. Грунь.
5. Підліток був зарахований на казенне навчання до Києва:
 А) 1901 р.; Б) 1903 р.; В 1905 р.
6. Тут він здобув професію:
 А) фельдшера; Б )бухгалтера;
В )хірурга
7. На перешкоді до закінчення Київського університету стало:
 А) відданість літературі ;Б) смерть батька; В) нестача коштів
8. Перший друкований твір:
 А) «Моя автобіографія»; Б) «Демократичні реформи Денікіна»; В) «Зенітка».
9. Уперше з’явився псевдонім «Остап Вишня»:
 А )У газеті «Селянська правда»; Б )«Зоря»;
В )«Вільний голос».
10. Гумореска «Моя автобіографія» була надрукована :
А) У журналі «Книгоспілка» ;Б )У журналі «Слово»; В) У журналі «Село і люди».
11. Слова з гуморески Остапа Вишні «У мене немає жодного сумніву в тому, що я народився… мати сказала, що мене витягли з колодязя, коли напували корову Оришку» належать:
А) Діду Свириду з гуморески «Зенітка»; Б )Остапу Вишні з гуморески «Моя автобіографія»;
В) Остапові Вишні з гуморески «Сом».
12. Остап Вишня був письменником:
А) Реалізму; Б) Романтизму ;В )Гумористично-сатиричного жанру.


title: "Пантелеймон Куліш"

text:
Пантелеймон Куліш
Підготувала
Учениця 9-Б класу
Брикова Ганна
Куліш Пантелеймон Олександрович
Куліш Пантелеймон Олександрович(1819р.- 1897р.)
-український письменник, поет, драматург, фольклорист, етнограф, перекладач, критик, редактор, видавець.
   Народився 7 серпня 1819р. в містечку Воронежі колишнього Глухівського повіту Чернігівської губернії. Був дитиною від другого шлюбу заможного хлібороба Олександра Андрійовича, що походив зі старовинного старшинського козацького роду.
Будинок , де народився та виріс Пантелеймон
  «Будинок-музей»

Відтворені кімнати та елементи побуту
Грамоти він навчився вдома від сестри  Лесі. Пантелеймон змалечку  наслухався різних  казок, переказів, легенд, особливо народних пісень, які наспівувала  йому мати. Була  в нього і «духовна мати» - сусідка  по хуторах
Уляна  Терентіївна  Мужиловська, що навернула його до книжної  мудрості.
Освіту продовжив у Новгород-Сіверській гімназії директором якої був І. Тимківський – український педагог  і письменник. Під його впливом у П.Куліша пробудився інтерес до народної творчості. Тоді  ж молодий гімназист почав збирати народні пісні та писати власні твори. Не закінчивши гімназії,
    П. Куліш зайнявся приватним учителюванням.
    З кінця 30-х  років Куліш вступив до Київського університету, але незабаром його та інших  студентів, що не мали дворянського звання, за наказом міністра освіти відрахували.
   Письменник завдяки протекції  інспектора  шкіл Бориса Михайловича  Юзефовича  дістав посаду викладача  в Луцькому дворянському училищі. В цей час він написав російською мовою історичний роман «Михайло Чарнишенко…», віршовану історичну хроніку «Україна» і оповідання-ідилію «Орися».
   У 1843р. познайомився з Тарасом Григоровичем Шевченком. Їх  поєднала  любов до України та її народу, її мови, славного минулого, прагнення служити батьківщині. Пізніше  Т. Шевченко був боярином на весіллі Пантелеймона.
    Згодом Куліш працював в Києві, у Рівному, а коли  журнал «Современник» розпочав друкувати в 1845р.перші розділи його славетного роману «Чорна рада», ректор Петербурзького університету П. Плетньов запросив його до столиці на посаду старшого вчителя гімназії  і  лектора російської  мови для іноземних слухачів  університету.
Кирило-Мефодіївське товариство
Кирило-Мефодіївське товариство -таємна політична антикріпосницька організація, що утворилася
в грудні 1845 р. — січні 1846 р.
У квітні 1846 року до братства вступив Тарас Шевченко.
Активні учасники
       Д. Пальчиков
      П. Куліш
    Т.Г. Шевченко
    Програмні положення братства були викладені  у «Книзі  буття українського народу» і «Статуті Слов'янського братства св. Кирила і Мефодія», основним автором яких був Микола Костомаров. В основу документів лягли ідеї  українського національного відродження і панславізму.

   У 1847 р. Академія наук відісліла Куліша за кордон для вивчення слов’янських мов і літератур, культури й народної творчості,куди він вирушив із своєю вісімнадцятирічною дружиною Олександрою Михайлівною Білозерською,  з якою побрався
                    22 січня 1847р.
       Недовго тривала щаслива подорож. У Варшаву надійшов наказ про арешт за участь у таємному товаристві. Куліша чекало трирічне заслання в Тулу із забороною друкувати  твори.
    У Тулі  Куліш написав «Историю Бориса Годунова и Дмитрия Самозванца», історичний роман «Алексей Однорог», автобіографічний  роман у віршах «Евгений Онегин нашего времени», роман «Петр Иванович Березин и его семейство…».
    Після звільнення митець працював в Міністерстві  державних маєтностей,написав  трьохтомник
«Записки о Южной Руси». (1856 -1857р.)
Збірка була написана «кулішівкою» - придуманим Кулішем першим  українським  фонетичним правописом, який згодом  прислужився і  для друку «Кобзаря».
  1857р.- виходить «Чорна рада», український буквар і читанка-«Граматка», «Народні оповідання» Марка Вовчка, які він відредагував і опублікував, відкрилась власна друкарня.
    Водночас Куліш укладає свою першу поетичну збірку «Досвітки»,що виходить у Петербурзі  в 1862р. Та слава про Куліша вже долетіла  до Галичини, де львівські  журнали «Вечерниці» і «Мета» публікують його прозу, поезію, статті.
П. Куліш разом із дружиною, яка почала друкувати оповідання під псевдонімом
  Г. Барвінок, зразу ж захоплюється підготовкою матеріалів для літературного й громадсько-політичного журналу «Основа».Приступив до написання «Історичних  оповідань» — своєрідних науково-популярних нарисів із історії України — «Хмельниччина» і «Виговщина». З'явилися  вони 1861р. в «Основі».
    З 1864 до 1871 року Куліш жив за кордоном, працював  у Варшаві директором духовних справ, потім займався  історико - літературною діяльністю. Він відійшов від ідеалів демократії. Хоча раніше був їх носіями.
Блудливе кохання
Часті любовні романи не означали для нього розлучення із законною дружиною. Заводив по два одразу. Дослідники єхидно зауважують: два романи - це лиш удвічі більше листування. На побачення він ходив не так охоче, як писав листи.
    За перекладами, рукописами, книжками не помічав, як минула молодість без кохання. А йому було вже 37. Одружений з Олександрою Білозерською — мріяв зустріти хорошу дівчину, просту хуторянку, і життя з нею набуло б сенсу.

    Омріяною ”простою дівчиною” виявилася Маня де Бальмен, донька графа Сергія де Бальмена, який ілюстрував Кулішеву ”Орисю”. Куліш  був надто серйозний і методичний, щоби залицятися. Зрештою, вирішив: нема в ній поетичного елементу, виросте з неї хитра, нещира жінка.
     Поетичний елемент натомість знайшов у Лесі, доньки дрібного поміщика. Вродлива дівчина грала на арфі  й мала рідкісне драматичне сопрано. Куліш закохався. Роман не був таємницею для його дружини. У січні 1857-го вони роз’їхалися - з її ініціативи.
     У Лесі любив лише своє уявлення про неї. Коли дівчина натякнула на можливе заміжжя з іншим -відповів, що це чудово, він любитиме ще й її чоловіка та дітей. Леся  була  ладна перебратися до Петербурга і їхати з ним за кордон. А він посилався на зайнятість.
 Марія поїхала  до Берліна - з Тургенєвим. І він кинув  її першим.
   У той час у житті Куліша вже з’явилась Марія Маркович. 1857-го вона надіслала йому з Немирова свої  твори. Згодом  він вигадав їй знамените псевдо- Марко Вовчок. Із Кулішевої  руки  її оповідання  пішли  в люди. Невдовзі  їхні  стосунки обернулись на палку пристрасть.
Розійшлися вони восени 1860-го.
    1860-й  приніс два нових  романи. Перший -із Параскою Глібовою, дружиною байкаря, -почався бурхливо. Леонід Глібов  дав Парасці волю. Та Куліш запевнив чоловіка в своїй дружбі  й переконав, що Параска Федорівна не варта його, Куліша.
    У травні того ж  року в Полтаві він побачив юну вродливу панночку -Ганну Рентель. У Ганну  був закоханий  Олександр Кониський - той, який написав ”Боже великий, єдиний, нам Україну храни”. Обидва  присвячували їй вірші. На дівчину більше враження  справив Куліш. Кониський  не злюбив його на все життя.
Восени він повернувся до Петербурга постарілим душею. І остаточно віддав себе творчості. У ній досяг незмірно більше, ніж   у любові.
Останні роки життя
Оселився в хуторі Мотронівка на Чернігівщині, який на честь дружини перейменував  у Ганнину Пустинь, також повернувся  до ідеї самостійного розвитку нації. Куліш багато перекладав, особливо:

                 Вільяма Шекспіра
Йоганна Вольфганга фон Ґете
Джорджа Гордона Байрона
завершив історіографічну працю в трьох  томах «Отпадение Малороссии от Польши», листувався з багатьма кореспондентами, переймався  розбратом слов'янських  націй, дбав про видання прогресивних  журналів і газет…
     Вийшла  низка його оригінальних збірок та перекладів, серед  яких - «Позичена кобза», Біблія, створена разом із   І. Нечуєм-Левицьким та вченим І. Пулюєм.

Пішов  з життя Пантелеймон Куліш  14 лютого 1897р. на своєму хуторі Мотронівка.
Погляди Куліша
    Пантелеймон Куліш-постать неймовірно складна. І як людина, і як митець. В історії літератури навряд чи знайдеться подібний йому. Не за силою таланту, хоч він у нього був неабиякий,- за мінливістю поглядів, хисткістю і розбіжністю настроїв.

   «У Куліша друга половина думки б’є першій в пику», - зазначав Іван Франко.
    Суперечності в поглядах на минуле дали поштовх  до прикрих непорозумінь  міх  Кулішем та його оточенням. Чи не найяскравіше виявилися  вони  в стосунках  з  Тарасом Шевченком. Тарас Григорович не сприйняв товаришевого аристократизму. Вони дружили, обидва натхненно черпали з народнопісенного джерела, Куліш називав побратима «мучеником людинолюбства».

Непослідовність  Куліша надто виявила себе в трактуванні козацтва, ставленні  до нього як до рушійної сили в формуванні української державності. Гаданий співець запорозької вольниці то підносить її, то  проклинає усім могуттям свого обдарування. Історія козаччини-за Кулішем - історія розбоїв, дикого хлопства й насильства.
В українській  культурі  він визнавав лише двох апостолів -Тараса Шевченка й себе. Свою особу  Пантелеймон Куліш іноді ставив вище. Титанічна праця і трагічна самотність. А помочі ждати нізвідки, бо його вдача спільної праці не терпіла.
Ставлення до Куліша ніколи не було однозначним. Тим паче прихильним. Ні в далекому минулому, ні в близькому.  «Гарячий Куліш», як його прозвали сучасники, обпікав і цим викликав протидію.

Вшанування пам'яті
   Саме на хуторі Мотронівка, закарбований у бронзі, сидить  Панько Куліш на великому  жолобі  поряд з колодязем. Ніби напившись прохолодної води, присів перепочити на  хвилинку, повернувшись з далеких  мандрів.
Використана література
http://uk.wikipedia.org/wiki/Пантелеймон_Куліш
http://ru.osvita.ua/vnz/reports/ukr_lit/14444
http://www.ukrlib.com.ua/bio/printout.php?id=184
http://tumarkin.livejournal.com/35052.html
http://www.gorod.cn.ua/news_10915.html
http://rusk.ru/svod.php?date=2011-11-01
http://histpol.pl.ua/pages/content.php?page=679
http://gazeta.ua/post/302934
Пантелеймон Куліш “Чорна рада” - передмова


«НАРОДЕ МІЙ, ДО ТЕБЕ  Я  ЩЕ ВЕРНУ, І   СМЕРТІ ОБЕРНУСЯ ДО ЖИТТЯ…»

06. 01. 1938 – день народження
1940 – 54 – дитинство і юність
1950 – 60 – інститут, армія, робота
04. 09. 1964 – зламалася доля
1972 – арешт і суд: 5+3
1979 – поранення і знову в бій
1980 – арешт, вирок: 10+5
1985 – загинув у таборі
1989- повернення на Україну

В.Стус. Травень 1954 р.
Фото з шкільного
випускного альбому.

В.Стус. Початок 60-х рр.

В.Стус - аспірант Інституту
літератури ім. Т.Шевченка АН УРСР. 1964 р.
Валентина Попелюх. 1970 р.

Василь Стус. 1971 р.
Василь Стус. 1971 р.

Василь Стус з сином Дмитром. 1967 р.
Стус  у  колі сім’ї

Валентина Попелюх, Дмитро, Василь, Тетяна і Марія Стуси.
 1968 р.

В.Стус під час заслання у
с.Матросово Магаданської обл. 1978 р.

Василь Стус. 1979 р.

Макет ділянки особливого режиму
концтабору Кучіно.
Стрілкою позначено вікно карцера, де в ніч на 4 вересня 1985 р. був знайдений мертвим Василь Стус
Штраф-ізолятор, де сидів Стус
Хрест на цвинтарі в Борисово, де були поховані Юрій Литвин, Ішхан Мкртчян, Василь Стус.
Карцер, де загинув В. Стус
Стовпчик 9 на могилі В.Стуса у селищі Борисово.
Могила В.Стуса після перепоховання поета.
1989 р.

 Рокований на смерть…
Дорогами болю…
Всім нам смерть судилась
зарання…
Народе мій, я до тебе ще верну…

Поетом себе
не вважаю.

Джерела творчості: “Перші уроки поезії – мамині”. Знав 5 мов, класичну літературу, прагнув осягнути складне життя в Україні.  Мотиви лірики: Україна, доля рідних, призначення людини.  Основні збірки: “ Зимові дерева ”, “ Веселий цвинтар “, “ Свіча в свічаді “, “ Птах душі “- зникла.
Жанр віршів: медитації (роздуми), верлібр (білий вірш).  Неповторне: хай сходить співом горло солов'я, яблука останнього достою в мої червонобокі виснуть сни. Василь Стус горів від любові до України, щоб ми прозріли і жили.  Цікаве: Михайло Хейфіц і Паруйр Айрікян – Василь читав їм вірші – після заслання їх по пам’яті.


Кінець ХІХ ст. та початок «нової драматургії»
Підготувала учениця 11-Б класу Сидорук Аліна
З другої половини ХІХ ст. драматурги шукали нових форм мистецтва, прагнули наблизити драму до сучасності, приділити більше уваги внутрішньому світу людини. Якщо в старому театрі зображувалась трагедія окремої людини, то оновлена драма розкриває загальну трагедію життя людства і отримує назву «нова драматургія».
Основні тенденції розвитку драматургії кінця ХІХ – початку ХХ ст.
“драма ідей” (Генрік Ібсен);
“драма-дискусія” (Бернард Шоу);
лірико-психологічна драма (Антон Чехов);
символістська драма (Моріс Метерлінк).
У центрі уваги «нової драми» кінця ХІХ - початку XX ст. постала особистість з її переживаннями і почуттями. Нові драматурги не ставили за мету точно відобразити певні події, їхні твори – відображення життя особистості та її внутрішнього світу.
Риси «нової драми»:
1. У центрі уваги - душевні переживання людини, морально-філософські проблеми епохи. Показ трагедії життя.
2. Конфлікт внутрішній - зіткнення персонажів із трагедією буття, зіткнення різних ідей, духовні суперечності героїв.
3. Герой - особистість, "духовний симптом" епохи.
4. Відтворення загальної атмосфери часу, духовних пошуків епохи, прагнення морального пробудження особистості й суспільства.
5. Глядач упізнає себе, долучається до внутрішньої дії, переживає й мислить разом із героями.
6. Умовність, узагальнюючий зміст.
7. Усі персонажі важливі, вони позбавлені однозначних характеристик.
8. Показ на сцені людей різних соціальних прошарків, демократизація мови.
9. Зникнення чіткого поділ драматичних творів на комедію, трагедію та драму, поява трагікомедії.
10. Відкритий фінал, який спонукає до роздумів, дискусій.
У витоків
«нової драми»
                стояли :
Генрік Ібсен
Біля витоків "нової драми" стоїть творчість Генріка Ібсена. Важливою прикметною рисою творчого методу норвезького драматурга є те, що основна увага концентрується не на інтризі, а на оцінці подій і вчинків, що відбулися в минулому. Головним елементом драми у Ібсена стала дискусія, яка мала на меті виявити різні позиції героїв. Глядач шукає шляхи вирішення проблеми разом з героями. Ібсен є творцем «драми ідей».

«Драма ідей» - це філософсько-психологічна драма, в якій велику роль відіграє підтекст, психологічний аналіз, а основою конфлікту є зіткнення різних світоглядів, різних ідей.
Кнут Гамсун
Антон Чехов
На межі ХІХ-ХХ ст. драма зазнала значних зрушень у творчості Антона Чехова. У п’єсах російського драматурга показано загальну драму суспільства, герої вступають в конфлікт не один з одним, а з трагічною повсякденністю. Автор надає перевагу внутрішнім конфліктам, які зумовлюють розвиток ліричного сюжету. Переживання, настрої персонажів виходять на перший план, тому драматургію Чехова називають лірико-психологічною.

Лірико-психологічна драма – це драма, центром уваги є не події, а переживання, настрої героїв, які переживають конфлікт з трагічною повсякденністю.
Герхард              Гауптман
Бернард Шоу
Великим реформатором англійського театру, одним із вождів "нової драми" був Бернард Шоу. Сцену англійський драматург уявляє як місце дискусії, як майданчик для зіткнення ідей, постановки проблем. Він обстоює принципово нову структуру драми – «драму-дискусію».

«Драма-дискусія» – це драма, в якій герої є носіями різних, але добре обґрунтованих поглядів. Конфлікт будується на дискусії і впродовж п’єси не розв’язується, а навпаки, загострюється, а фінал залишається відкритим.
Моріс Метерлінк
Новаторським явищем у західноєвропейській драматургії межі століть була творчість бельгійця Моріса Метерлінка. Теоретик і творець символістської драми Метерлінк у кращих своїх п'єсах створив особливий символістський "театр мовчання". За Метерлінком, душа драми — це врочистий і безупинний діалог людини та її долі, а це спілкування може відбуватися лише у мовчанні. Метерлінк відмовляється від реалістичного зображення дійсності, від подієвого ряду. Створені ним символічні образи дають змогу відобразити духовне життя людини.

Символістка драма – це драма, у якій діючими особами є символічні образи, що дають змогу відобразити духовне життя людини.
В українській літературі принципи «нової драми» втілені у драматургії :
Володимир         Винниченко
Леся Українка
Микола Куліш
Ібсен так визначав мету будь-якої драми:

"П'єса не закінчується і падінням завіси після п'ятої дії —                                            справжній     фінал                                                знаходиться     поза її                                                 межами;
поет                                                   намітив напрям, у якому                                               доводиться шукати                                                цей фінал, після цього                                        — наша справа,                                              справа                                                        кожного читача чи глядача самому дійти до цього фіналу шляхом особистої творчості".
Отже, «нова драма» кінця ХІХ – початку ХХ ст. у центр уваги поставила особистість не як типового представника соціального прошарку, а як індивідуальність, духовне життя якої визначає загальну атмосферу епохи. Зовнішня дія поступилася внутрішнім конфліктам. Зникає чіткий поділ драматичних творів на комедію, трагедію та драму. Героями драматичних творів стають люди різних соціальних прошарків, мова персонажів стає більш демократичною. Фінал, як правило, відкритий, є своєрідним запрошенням до дискусії.


Колискові нашого дитинства


Олекса Стефанович - Поет та критик


Поет, прозаїк, публіцист


title: "Поет національної честі"

text:
«Поет національної честі»
Маловідомі сторінки
біографії “Кобзаря”
      «Поети невтомно в майбутнє ідуть,Широка відкрита їм траса,А я собі вибрав занедбану путь –Назад до Тараса.Повсюди розквітли модерн і абстракт,Епохи нової окраса,А я повернув на покинутий тракт,Іду до Тараса.Поети для премій складають вірші,Потрібні їм слава і каса,А я просто так – від душі до душі,Назад до Тараса…»
           Тарас Григорович Шевченко

( 9.03.1814 с.— 10.03.1861 ) —
український поет, письменник,
художник, громадський діяч,
філософ,  політик, фольклорист,
етнограф, історик, з точки зору
багатьох українців — людина,
яка присвятила своє життя
збереженню і поширенню самобутньої народної
мудрості тісно пов'язаній з стародавньою
православною козацькою культурою і звичаями
України.

Тарас Шевченко – географ –                    дослідник
Одна з найбільш маловідомих сторінок біографії великого Kобзаря - участь в Аральскій географічній експедиції 1848-1849 років.
Експедицію  організовував капітан-лейтенант флоту Олексій Іванович Бутаков. В Оренбурзі  Бутаков звернувся до генерала В.А. Обручева з проханням включити до складу експедиції рядового Шевченка як художника, бо за відсутності фотографій успіх її залежав би від того, як вона наочно оформлена.  Також  це б дозволило Шевченку малювати, писати і позбавило б його труднощів солдатської служби. Вирішити це питання було не просто, бо Тарас Григорович в солдати відправлений з власноручним приписом Миколі І  : „Под строжайший надзор и с запрещением писать и рисовать”.
О.І. Бутаков (19 .02. 1816 —
10 .07.1869)
Микола І (6.07.1796 — 2 .03. 1855)
 З 5 травня 1848 року Тарас Григорович - художник-дослідник Аральської географічної експедиції. Про це радісно повідомляє у листі  А. Лизогубу: „Я тепер веселий йду на оте нікчемне море Аральське. Не знаю, чи вернуся тілько!.. А йду, їй-богу веселий”. А небезпека для учасників експедиції дійсно була: в степу загроза захворіти холерою чи чумою, потонути в бурхливому недослідженому морі, загинути в сутичці. Південне узбережжя Аралу входило у Хивинське ханство, вороже до Рорсійської імперії.
Аральське море
Д.А. Лизогуб (1850 - 10.08.1879)
 Тарас Шевченко нарешті скинув ненависний йому солдатській мундир і, за свідченням очевидців, ходив у парусиновій сорочці і шараварах, а зимою - у чорному сюртуку і драповому пальті. Про це пише О.І. Макшеєв, заступник начальника експедиції. З ним Тарас Григорович найбільше подружився, і під  час сухопутної подорожї жив разом в одному наметі - „джоламейці”. Ось що згадує Макшеєв у своїх спогадах: „Шевченко был весел и по-видимому очень доволен раздольем степи и переменного своего положения. Походная обстановка его нисколько не тяготила». На привалі поет жартівливо звертався до Макшеєвого денщика зі словами: „Дай, братец, квасу со льдом, ты знаешь, что я не так воспитан, чтобы пить голую воду».
О.І. Макшеєв
   Через три місяці, з 30 липня 1848 року починається морська частина експедиції. На шхуні „Kонстантин” було двадцять сім чоловік і з них чотири офіцери. Шевченко плаває на кораблі у офіцерській каюті.
    Тарас Григорович багато малює: пейзажи, портрети. Збереглось понад сто робіт. Натхненно пише. На цей період припадає основна частина його письменної творчості в засланні.

Шхуна „Kонстантин”
Автопортрет
Мис Бай-Губек. Акварель (20.08.1484)
Пожежа в степу. Акварель (12.05.1848)
З приходом весни експедиція продовжувала дослідження моря, аж до 22 вересня 1849 року. Звіт Аральської географічної експедиції був гідно оцінений великими географами О. Гумбальдом і В.Семеновим Тянь-Шанським. Німецький учений, ознайомившись з ним, написав: „Це істинно відкриття в географії”. Семенов Тянь-Шанський, підсумовуючи результати досліджень, підкреслив, що її успіх був би неможливий без чудових іллюстрацій Т.Г.Шевченка.

Дякую за увагу!


title: Олександр Олесь- яскравий самобутній лірик...

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Олекса Стороженко. Життя і творчість письменника


«Найрозумніший» з літератури


ОЛЕКСАНДР ОЛЕСЬ (О. КАНДИБА). НЕОРОМАНТИЧНІ, СИМВОЛІЧНІ ТЕНДЕНЦІЇ У ТВОРЧОСТІ. ПРАГНЕННЯ ГАРМОНІЇ ЛЮДИНИ Й ПРИРОДИ, МАЙСТЕРНІСТЬ У ВІДТВОРЕННІ НАСТРОЮ І ПОЧУТТЯ В ПОЕЗІЯХ «З ЖУРБОЮ РАДІСТЬ ОБНЯЛАСЬ», «ЧАРИ НОЧІ»


title: Поезія Т.Г.Шевченка після заслання

text:
Поезія Т.Г.Шевченка після заслання
1857 — 1861 ...

 На початку 1857 р. друзі поета отримали царський дозвіл на його звільнення, але офіційного дозволу Шевченку довелось чекати аж до серпня. У 1859 р. Шевченко отримав дозвіл повернутися в Україну. Але за революційну агітацію серед селян його знову заарештували і звеліли виїхати до Петербурга.  Першим же твором, який Т. Шевченко написав після заслання, була поема «Неофіти».
Період заслання підірвав фізичне здоров'я поета, проте не зламав його духу. Ще більше боліло митцеві уярмлене становище України. Слабкий фізично, він ще більше зміцнився духом, створивши у цей період ще гостріші, ще прекрасніші твори, які викривали несправедливість і кривду царату.
Гнів і обурення поета, можливо, втома від постійної і повсякчасної неправди виливаються в різкі, але виважені строфи. Вже не в змозі тримати почуття в собі, Кобзар виливає їх на папір. Твори цього періоду настільки емоційні, настільки палкі, що жоден читач не може не перейнятися їх настроєм.
Алегоричним і глибоким твором є поема «Неофіти». У ній поет зображує гоніння римським імператором Нероном перших християн. Чи тільки це хотів показати поет? Звісно, ні. Утворі прихований прозорий паралелізм між гоніннями християн і гоніннями українців, які на власній землі потерпають від примх та самодурства царя, не маючи змоги зміцнювати і розвивати свою націю. На підтвердження цієї думки можна навести рядок, де автор «випадково» називає «не ту» географічну назву:
А ти, прискорбная, не знаєш, Де він конає, пропадає! Ідеш шукать його в Сибір Чи теє... В Скіфію...
Залишається тільки захоплюватися майстерністю поета, який так легко і ненав'язливо, проте так промовисто і однозначно приводить читача до справжнього задуму свого твору. Т. Шевченко пророкує цареві помсту і смерть від рук повсталого пригнобленого народу, пропонуючи людям нарешті позбутися ілюзій щодо царату та царів.
У цей період поет створює і твір «Юродивий», який, на жаль, не закінчив. У ньому він звертає увагу на те, що не тільки цар винен у стражданнях народу, але і його прислужники, жандарми та воєначальники, які часто виявляють надзвичайну, нелюдську жорстокість. Але чи тільки вони винні? Ні. Відомо, що бездіяльність за певних умов також може бути розцінена як злочин. Саме як моральний злочин проти самих себе, проти своєї нації розцінює Т. Шевченко байдужу поведінку деяких людей, які стоять осторонь трагедії народу, нібито й не стаючи ні на чий бік у цій запеклій боротьбі.  Напевне, в цей час Кобзар вже не міг витримувати несправедливості суспільного ладу. Вкрай обурений брехнею та кривдою, що панують навколо, Т. Шевченко кидає прямі заклики вбити царя..
У період після заслання поет працює і над іншими творами. Наприклад, він створює «Плач Ярославни» — перлину світової лірики, автобіографічний триптих «Доля», «Муза», «Слава» та інші глибокі філософські й ліричні твори.
   4 вересня 1860 р. Рада Академії мистецтв надала Шевченкові звання акадеціка-гравера. Цього ж року виходить нове видання «Кобзаря». Шевченко багато працює: пише вірші, створює нові гравюри, стежить за поширенням свого «Букваря», планує видання кількох підручників.       10 березня 1861 р. Тарас Григорович Шевченко помер.       Хоч офіційні кола потурбувалися, щоб повідомлення про смерть поета було надруковане із запізненням, і хоч була сильна негода, на похорон Шевченка зібралося багато людей. Біль, невимовна туга огорнули друзів та шанувальників поета. Надгробні промови виголошувалися українською, російською та польською мовами. Труну з тілом Великого Кобзаря несли студенти з церкви аж на Смоленське кладовище. На покійника поклали лавровий вінок. «Були в нас на Україні великі воїни, великі правителі, а ти став вище за всіх їх, і сім'я рідна в тебе найбільша, зібралися до тебе усіх язиків люди, як діти до рідного батька»,— сказав Пантелеймон Куліш, звертаючись до померлого поета.


title: "Народний Малахій"

text:
Трагікомедія Миколи Куліша
«Народний Малахій»
Паспорт  твору:
Ім ’я : « Народний Малахій»
Дата створення: 1927 рік
Автор: Микола Куліш
 Жанр: трагікомедія
Художній стиль: неоромантизм,екзистенціоналізм,бароко,романтизм,експресіонізм
Порушені  проблеми:
 Стану певної частини українцiв, розворушених революцiйними подiями.
Соціалізму як «хворої мрії».
Людської мрії,
Маленької особистості
Суперечності душі
Фанатичності ідеї

Малахій
(у перекладі з давньоєврейської означає «вісник мій», що є
синонімом до слів ангел, пророк) – головний герой.
Проекти Малахія стаканчика:
«1) Про негайну реформу людини і в першу чергу українського народу, бо в стані дядьків та перекладачів на тім світі зайців будем пасти;
2) про реформу української мови з погляду повного соціалізму, а не так, як на телеграфі, що за слово уночі правлять, як за дві слові– у, ночі;
3) додаток: схема перебудови України з центром у Києві, бо Харків здається мені на контору»
«Народний Малахій» – новаторська драма :
 Поєднання трагічного з комічним
 Поєднання гумору з патетикою
 Велика кількість символічних та психологічних  моментів та образів


Олена Пчілка


title: Наталя лівицька-холодна

text:
Наталя лівицька-холодна
Робота
Учениці 11-А класу
Брильової Дарини
Її часто зіставляли з Ахматовою, і підстави для зіставлень були. Є зізнання самої поетеси, є прямі відштовхування і навіть парафрази з Ахматової. Але ярлик “українська Ахматова”, вживаний, звичайно ж, як похвала, несе в собі приховане звинувачення  у вторинності, впізнаваності, того, що вже було. Це ж стосовно таланту Лівицької-Холодної справедливо тільки частково, тому потребує уточнень.
Відома поетеса українського зарубіжжя, дочка президента УНР в екзилі Андрія Лівицького - Наталя Лівицька-Холодна народилася 16 червня 1902 року на родинному хуторі біля Гельм’язіва (нині Золотоніського району на Черкащині). Вісімнадцятирічною дівчиною вона залишила Україну, і з того часу почалися її поневіряння країнами: Польща, Чехія, Німеччина, США, Канада.
 Наталя Лівицька-Холодна мешкала у Празі, але у Подєбрадах мала багато друзів, яких часто відвідувала. Так було і того разу. Поетка поїхала на якусь вечірку. Там під час розмови з друзями Лесею Крат та її братом Борисом до них підійшов якийсь чоловік і заговорив до Лесі. Про подальший перебіг подій Наталя Лівицька розповідала так: «Раптом Леся до мене: «Натусю, дайте мені Вашу квітку». Я без роздумів вийняла з волосся квітку і подала їй. Раптом із здивуванням побачила, що та квітка помандрувала до її співрозмовника... Він заклав її до петлі свого жакета і, низько вклонившись, подякував мені».
З волі випадку на вечірці не було Петра Холодного (молодшого) – майбутнього чоловіка поетки, з яким у неї вже тоді почався роман. Наталя Лівицька не могла не захопитися Євгеном Маланюком. Надто романтично відбулося їхнє знайомство, і надто привабливим він був на той час: і зовнішньо – гарний, високий, стрункий, атлетичний; і літературно – вже визнаний поет.
Петро Холодний
Саме Євген Маланюк познайомив її із найкращими тоді зразками поезій, завдяки йому вона відвідувала літературні збори, творчі вечори, він був слухачем і критиком її перших віршів.
 На жаль, Євген Маланюк сприйняв захоплення Наталі за кохання. Його чекало гірке розчарування – відмова, і більше того – шлюб коханої з іншим...
Євген Маланюк
Наталя Лівицька-Холодна згадувала: «...Він одного разу
на якихось літературних зборах представив мене присутнім словами: «Наша Анна Ахматова». Порівняння з Ахматовою, якою тоді зачитувалася поетка, збентежило молоду дівчину, але, безумовно, дуже потішило.

Анна Ахматова
Наталя
Лівицька-
Холодна
 У 1927 р. Наталя переїздить до Варшави, студіює філологію при Варшавському університеті. Була однією з організаторів літературної групи «Танк»Авторка багатьох поетичних збірок: «Вогонь і попіл», «Сім літер», «На грані», «Перекотиполе» та ін.
Кінець XX століття – тяжкий час для Наталі Лівицької-Холодної: один за одним відходять її друзі, у грудні 1989 року помирає її брат Микола Лівицький, а 24 січня 1990 року не стало Петра Холодного. Цим втратам передує смерть Євгена Маланюка у лютому 1968 року.
 Майже два останні десятиліття свого життя Н. Лівицька-Холодна провела у будинку престарілих пансіонату ім. І. Франка у Канаді, де і померла у 2005 році. За заповітом, тіло її спалено, а прах поховано на кладовищі українського православного центру в Бавнд-Бруці неподалік Нью-Йорка – поряд із чоловіком Петром Холодним і братом Миколою. Батьки також лежать тут.
Поезія НАТАЛІ ЛІВИЦЬКОЇ-ХОЛОДНОЇ
Чорний колір — колір зради, а червоний — то любов, очі в мене два свічада і палка татарська кров. О тікай, стрункий юначе, стережись моїх очей: подивлюсь — припадком наче — і не спатимеш ночей. Поцілую — і до скону будеш прагнуть уст моїх, і затроїть кров червону, кров юначу п'яний гріх.
Кульбаби одцвіли і мрією пухкоюіз вітром пурхнули кудись у далечінь.За ними серце злинуло у неспокоїстежками маячінь.Минуло літо, тільки бабине горить ще,спадає листя на траву, неначе кров,і баня неба молитовно пнеться вище,темнішає немов.Ввесь світ стоїть, мов храм розписаний штудерно,Ввесь Божий світ яріє барвами яси.І хочеться благать: очисти нас од скверни,Створителю краси!
Такий  похмурий  вечір  нині,кривавий  захід  знов  мовчить,і  западає  тінь  в  долині,і  вітер  з  півночі  шумить.А  потім  прийде  ніч-старчиха,простягне  руку  під  вікно,і  знов  присниться  далеч  тиха,степів  квітчасте  полотно.І  битий  шлях  мені  приснитьсяі  під  горою,  за  селомпохилий  хрестик  і  криницяй  Христос  з  засмученим  чолом.
І час настав. І сталось вічне. Співали весняні вітри. І Квітень під снігами січня Ту зустріч подихом зустрів.
Які ж наворожили зорі, Що два життя в людській імлі – Побачать віддалі прозорі, Розквітнуть казкою землі?Який же янгол зореокий З нічних небес на нас вказав, І Бог забув про синій спокій, І в вічність нас заколисав!


title: Олекса Стефанович

text:
Олекса Коронатович Стефанович(1899-1970)
Дано мені в домі Отця
Бути поетом Кінця.
О. Стефанович
Народився 5 жовтня 1899 р. у с. Милятині Острозького повіту на Волині в родині православного священика.

1914 р. - закінчив духовну школу в Клевані.

1919 р. – закінчив духовну семінарію у Житомирі.

1920–1921 рр.  - учителює у с. Садки.

1922 р. – через неприйняття більшовицьких перетворень емігрує з України до Праги.

Філософський факультет Карлового університету у Празі
Український вільний університет у Празі
1923 р. – як поет виступає на сторінках журналів
"Нова Україна", "Український студент", "Студентський вісник", "Змагання" (Прага), "Літературно-науковий вісник" (Львів).

1927 р. - За кошти української громади студентів з Волині, Холмщини, Полісся й Підлісся у 1927 році вийшла перша книжка ліричних творів Олекси Стефановича під назвою "Поезії" (1923-1926).
1931-1932 pp. працював над докторською дисертацією "Амвросій Метлинський як поет".

1939–1941 рр. працював домашнім учителем.

1944 р. – поет залишає Прагу й емігрує до Німеччини, де проживає до 1949 року, а з 1949 р. — у м. Боффало (США).
1962 р. – після виходу на пенсію працює учителем в українській православній суботній школі.

1949-1964 – Боффолівське мовчання видатного поета.

4 січня 1970 р. – через хворобу Олекса Стефанович пішов з життя.
О. Стефанович – представник “Празької поетичної школи”
Творча спадщина письменника
Поезія О. Стефановича: основні мотиви та особливості авторського стилю
Просто. Не йти вправоручАні вліворуч — ні.Хай лише вітер поруч,Вічний сурмач борні. Вітер, що хмарі — в груди, —В груди, в горби хребта...Поруч хай вітер буде,А в далині — мета.Чорно кругом чи біло,Не зупиняти рух.Може зламатись — тіло,Але ніколи — дух.Прага, 1936
Мотив історичного минулого. Аналіз поезій.
Глибоко з воями світ-Ігор    У темен степ зайшов -      І хилить половецький вихор         Князівську хоругов...Душа із тіла - наче пташка –     Й працює Птахолов...       Вода в Каялі - тяжка-тяжка,           Вода в Каялі - кров.
І от шляхи, немов підлога,
    Риплять од хижих орд,
     І крик возів – хтось наполохав
         Десь лебединий хор.
І от степи од злоступання
   І стогнуть й стугонять,
       І стріли осами од рання
            До вечора сичать.
І не один шолом - на-двоє...
    І ломляться списи.
       І никнуть трави під вагою
           Червоної роси.

Релігійні мотиви в поезії
І  знову  десь  на  обріях  помалуРозгойдує  незримі  хтось  кадилаІ  синявою  стеле,  як  бувало...І  знову  моя  Осінь  десь  ходила.І  знову  десь  під  банею  блакиті,Як  в  церкві  голубій  паникадила,Берези  золотіють  своїм  віттям...І  знову  моя  Осінь  десь  ходила.І  знову  десь  між  листям  рябиновим  —Сліди,  мов  од  кривавого  кропила...У  синяві  —  у  золоті  —  у  крові,І  знову  моя  Осінь  десь  ходила.


title: Поезія Володимира Сосюри

text:
Володимир Сосюра
«Любіть Україну»
«Білі акації будуть цвісти…»
«Васильки»                                                                   «Так ніхто не кохав»
(1897-1965)
Любіть Україну
Любіть Україну, як сонце, любіть, як вітер, і трави, і води… В годину щасливу і в радості мить, любіть у годину негоди.

Любіть Україну у сні й наяву, вишневу свою Україну, красу її, вічно живу і нову, і мову її солов'їну.
Між братніх народів, мов садом рясним, сіяє вона над віками… Любіть Україну всім серцем своїм і всіми своїми ділами.
Для нас вона в світі єдина, одна в просторів солодкому чарі… Вона у зірках, і у вербах вона, і в кожному серця ударі,
у квітці, в пташині, в електровогнях, у пісні у кожній, у думі, в дитячий усмішці, в дівочих очах і в стягів багряному шумі…
Як та купина, що горить — не згора, живе у стежках, у дібровах, у зойках гудків, і у хвилях Дніпра, і в хмарах отих пурпурових,
в грому канонад, що розвіяли в прах чужинців в зелених мундирах, в багнетах, що в тьмі пробивали нам шлях до весен і світлих, і щирих.
Дівчино! Як небо її голубе, люби її кожну хвилину. Коханий любить не захоче тебе, коли ти не любиш Вкраїну…
Любіть у труді, у коханні, у бою, як пісню, що лине зорею… Всім серцем любіть Україну свою — і вічні ми будемо з нею!
Білі акації будуть цвісти…
Білі акації будуть цвісти
в місячні ночі жагучі,
промінь морями заллє золотий
річку, і верби, і кручі...
Будем іти ми з тобою тоді
в ніжному вітрі до рання,
вип'ю я очі твої молоді,
повні туману кохання...

Солодко плачуть в садах солов'ї,
так, як і завжди, незмінно...
В тебе і губи, і брови твої,
як у моєї Вкраїни...

Ось вона йде у вінку, як весна...
Стиснулось серце до крику...
В ньому злилися і ти, і вона
в образ єдиний навіки.

Васильки
Васильки у полі, васильки у полі,і у тебе, мила, васильки з-під вій,і гаї синіють ген на видноколі,і синіє щастя у душі моїй.
Одсіяють роки, мов хмарки над нами,і ось так же в полі будуть двоє йти,але нас не буде. Може, ми квітками,може, васильками станем — я і ти.
Так же буде поле, як тепер, синіти,і хмарки летіти в невідомий час,і другий, далекий, сповнений привіту,з рідними очима порівняє нас.
Так ніхто не кохав
Так ніхто не кохав. Через тисячі літлиш приходить подібне кохання.В день такий розцвітає весна на земліІ земля убирається зрання..
Дише тихо і легко в синяву вона,простягає до зір свої руки...В день такий на землі розцвітає веснаі тремтить од солодкої муки...
В'яне серце моє од щасливих очей,що горять в тумані наді мною...Розливається кров і по жилах тече,ніби пахне вона лободою...
Гей, ви, зорі ясні!.. Тихий місяцю мій!..Де ви бачили більше кохання?..Я для неї зірву Оріон золотий,я — поет робітничої рані...
Так ніхто не кохав. Через тисячі літлиш приходить подібне кохання.В день такий розцвітає весна на земліІ земля убирається зрання..
Дише тихо і легко в синяву вона,простягає до зір свої руки...В день такий на землі розцвітає веснаі тремтить од солодкої муки...


Наталка Сняданко «Країна поламаних іграшок та інші подорожі».


Поети , композитори, художники про квіти


title: "М. Коцюбинський"

text:
М. Коцюбинський
(5  вересня 1864, Вінниця — 12  квітня 1913) — український письменник, громадський діяч, голова Просвіти в Чернігові, один з організаторів Братства тарасівців.
біографія
Михайло Коцюбинський народився 17 вересня 1864 у Вінниці. Батько його працював дрібним службовцем. Мати, Гликерія Максимівна Абаз, дуже любила сина, вкладала в нього всю душу.
Мабуть, не від добра Коцюбинські залишили Вінницю, і переїхали жити у село, згодом — у містечко Бар. Тут Михайла віддали до початкової школи, де він був дуже старанним учнем.
Потім — навчався в духовному училищі у Шаргороді. Тут сталася подія, про яку письменник згадував з деяким гумором. 12-літнім підлітком він закохався у 16-річну дівчину, а щоб привернути її увагу, вирішив стати «великою людиною» і накинувся на книжки. Твори Т. Шевченка, Марка Вовчка справили на Михайла таке сильне враження, що він і сам захотів стати письменником. Після закінчення Шаргородської семінарії у 1880 Михайло Коцюбинський поїхав до Кам'янця-Подільського, маючи намір навчатися в університеті, але ця мрія не здійснилася. 1881 родина Коцюбинських, яка певний час переїздила з місця на місце, повернулася у Вінницю. Через тяжке матеріальне становище сім'ї юнакові не вдалося продовжити освіту: мати осліпла, а згодом (1886 року) помер батько. Відповідальність за досить велику родину (4 чоловік) лягла на плечі Михайла. У 1886–1889 він дає приватні уроки і продовжує навчатися самостійно, а 1891-го, склавши іспит екстерном при Вінницькому училищі на народного учителя, працює репетитором.
У ці роки майбутній письменник займає активну громадянську позицію. Відтоді Подільське жандармське управління взяло Коцюбинського на облік. На квартирі Коцюбинських було зроблено кілька обшуків, а за Михайлом установлено таємний нагляд.
Літературна кар'єра Михайла почалася з повного провалу. У 1884 р. він написав оповідання «Андрій Соловко, або Вченіє світ, а невченіє тьма». Цю першу спробу молодого автора було оцінено вельми скептично. Один із критиків радив початківцеві залишити цю справу. Проте присуд критиків не спинив творчого запалу Коцюбинського, він пише й далі, але твори до друку не подає. Коцюбинський почав друкуватися в 1890 р. — львівський дитячий журнал «Дзвінок» опублікував його вірш «Наша хатка».
Важливу роль у формуванні світогляду М.Коцюбинського відіграла його поїздка до Львова. Тут він знайомиться з І. Я. Франком, налагоджує контакти з редакціями журналів «Правда», «Зоря», «Дзвінок» та ін. Письменник працював у Криму, який запалював творчу уяву чутливого до екзотики Коцюбинського. Згодом Михайло Михайлович переїхав у Чернігів, прикипівши душею до цього придеснянського куточка. Спочатку займав посаду діловода при земській управі, тимчасово завідував столом народної освіти. У вересні 1900 влаштувався до міського статистичного бюро, де працював до 1911. В Чернігові зустрів Віру Устимівну Дейшу, закохався, і вона стала його дружиною. Тут виросли його діти — Юрій, Оксана, Ірина, Роман. Щотижня у будинку письменника збиралась такі відомі у майбутньому письменники і поети, як Василь Блакитний, Микола Вороний, Павло Тичина. Згодом Коцюбинський почав мандрувати. Він об'їздив майже всю Європу. На жаль, це був не лише потяг його душі, а й потреба лікуватися.

До того ж — постійна зажура долею коханої жінки, Олександри Іванівни Аплаксіної (1880–1973), молодшої за нього на 16 років. Щоденні зустрічі як радували, так і пригнічували. Вихід був один — розлука, адже ж у нього сім'я, діти. У 1907 р. з анонімного листа дружина дізналася про стосунки чоловіка з Аплаксіною та примусила його дати слово не кидати родину.
1911 р. «Товариство прихильників української науки і штуки» призначило М. Коцюбинському довічну стипендію в розмірі 2000 крб. на рік, щоб він міг звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз.
Час відлічував останні дні полум'яного життя. У лікарні Коцюбинський дізнається про смерть найкращого друга, композитора М. В. Лисенка. Звістка про те, що десь у селі від голоду й хвороби, замучений глитаями, загинув талант, співець горя і селянських гірких сліз Архип Тесленко, мучиться хворобою Іван Франко, а у південних краях трагічно гине, не в силі перемогти недугу, мужнє серце Лесі Українки, що так глибоко його вразила.
Під час навчання в Чернігівській духовній семінарії «суботи» у М. М. Коцюбинського часто відвідував молодий Павло Тичина. Михайло Коцюбинський порадив Михайлові Грушевському у журналі «Літературно-науковий вісник» вмістити вірші Павла Тичини (1912 р.).
Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.
Творчість
Коцюбинський був і залишається одним з найоригінальніших українських прозаїків. М. Коцюбинський одним із перших в українській літературі усвідомив потребу її реформаторства в напрямі модерної європейської прози. Його творчість завжди була предметом суперечок літературних критиків. Знав дев'ять іноземних мов, серед яких грецька, кримська, циганська. Його називали Сонцепоклонником і Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей. У своїх відомих на весь світ творах він оспівував цвіт яблуні, жайворонкову пісню, дитячі очі, малював словом людську біду і красу. Коцюбинський почав пробувати свої сили в літературі рано, брався за поезію, переклади, нариси, та швидко головним полем його письменницької діяльності, справжнім покликанням стає художня проза. Друкуватися Коцюбинський почав у 1890 р. — львівський дитячий журнал «Дзвінок» опублікував його вірш «Наша хатка». В цьому ж році він побував у Львові, встановивши творчі контакти з місцевими літераторами та видавцями, зокрема Франком. Поїздка поклала початок постійному співробітництву Коцюбинського в західноукраїнських виданнях. На початку 1891 р. він їде в с. Лопатинці на Вінниччині, де поєднує роботу домашнього вчителя в родині місцевого службовця (бухгалтера цукрозаводу) з поглибленим вивченням життя села, народної мови, культури і розпочинає серйозну літературну працю. За один 1891 рік з-під його пера виходять оповідання «Харитя», «Ялинка», «П'ятизлотник», повість «На віру», віршована казка «Завидющий брат». Твори привернули увагу літературної громадськості, засвідчили, що в українську прозу прийшов талановитий письменник.Роки перебування Коцюбинського на урядовій службі в Молдавії і Криму дали життєвий матеріал для багатьох його творів.

Залишивши роботу в комісії, він після безуспішної спроби влаштуватися на роботу в Чернігові, де жила сім'я, їде до Житомира і займає різні посади в редакції місцевої газети «Волынь». На початку 1898 р. Коцюбинський нарешті дістає роботу в чернігівському земстві.
Важливим моментом світоглядно-письменницької еволюції Коцюбинського було оповідання «Лялечка» (1901). У «Лялечці» Коцюбинський постає визначним майстром психологічного аналізу. Зосередження уваги на психологічних колізіях стає визначальною рисою творчості Коцюбинського.
Дещо окремо в доробку Коцюбинського стоять твори на теми з минулого українського народу — «На крилах пісні» (1895) і «Дорогою ціною» (1901). Їх єднає романтично-піднесена, героїчна тональність.
Під час поїздок на острів Капрі письменник часто зустрічався з Горьким, взимку 1911 — 1912 рр. навіть жив у нього і написав там «Коні не винні» та «Подарунок на іменини».
Художні нариси «Хвала життю!» й «На острові», написані влітку 1912 р., — останні твори М. Коцюбинського. Пафосом торжества життя над смертю пройнятий нарис «Хвала життю!». Лейтмотивом нарису «На острові» також є ідея безперервності, вічності людського буття.
Коцюбинський побував у багатьох екзотичних місцях — у Криму, Бессарабії, на Гуцульщині та в Італії, його листи переповнені враженнями від природи цих країв. Коцюбинський вражав своїх сучасників знанням природничих наук. Він проникав у таємниці природи через наукову літературу і власні спостереження. Це допомагало йому глибше, по-філософськи сприймати навколишній світ, краще збагнути і точніше відтворити життя людини в органічному зв'язку з усім світом. Природа і людина зливаються у нього в одне ціле, стоять в одному поетично-філософському ряду.
Мовна практика Коцюбинського — один з яскравих прикладів широкого підходу до розвитку літературної мови. Не заперечуючи ваги різних стилів української літературної мови, слів-новотворів, оригінальних виразів, конструкцій, він головним джерелом збагачення мови літератури вважав загальнонародну розмову.
Творчість Коцюбинського служить художнім прикладом уже не одному поколінню українських письменників.

Дякую за увагу!
Да пішов ти!!!