title: Саксаганський Панас Карпович

text:
Саксаганський Панас Карпович
Панас Карпович Саксаганський (справжнє прізвище — Тобілевич; ) народився 15 травня 1859, с. Кам'яно-Костувате на Херсонщині, (тепер Миколаївська область) Був визначним українським актором, режисером, драматургом і педагогом школи Марка Кропивницького та  одиним  з корифеїв українського побутового театру.
Панас Саксаганський був представником видатної театральної родини Тобілевичів. Його батько, дрібний херсонський землевласник Карпо Адамович Тобілевич, мав шістьох дітей. Четверо з них стали театральними діячами: Марія , Іван Карпенко-Карий, Микола  і наймолодший — Панас.
Брати Тобилевичі, зліво направо: Микола, Іван, Панас.
Початкову освіту здобув у Бобринецькій повітовій школі.
Ще школярем захопився влаштуванням аматорських вистав.
1877 — закінчив Єлисаветградське земське реальне училище.
Сценічну діяльність розпочав у Єлисаветграді в аматорському гуртку під орудою М. Кропивницького.
Професійне творче життя розпочав 1883 року на сцені Миколаївського театру     під      керівництвом М. Кропивницького та М. Старицького, виконавши роль Возного в «Наталці Полтавці».
Спорадично в складі новоствореного Театру ім. М.Заньковецької, з 1926 р. гастролював у різних театрах; останній раз виступав на сцені 12 травня 1935 року. Народний артист СРСР (1936).
У 1903 Саксаганський познайомився у Варшаві з Ніною Левченко, яка стала його дружиною. До того від актриси Лідії Квітки мав сина Петра, що ріс із батьком, став інженером. Онук Саксаганського, Богдан Тобілевич, — архітектор. Правнук Петро — російський актор, живе в Москві. Зберігає архів прадіда, що буде переданий до Києва, коли там відкриють музей Саксаганського.
Варварі Любарт — згодом народна артистка УРСР — Саксаганський був вітчимом.

 Вшанування пам'яті
На честь Панаса Саксаганського названо вулиці у Києві, у Львові.
У Кривому Розі є вулиця район Саксаганський та Вулиця Панаса Саксаганського.
У місті Біла  Церква  знаходиться Київський академічний обласний музично-драматичний театр ім. П. К. Саксаганського
У Дніпрі є вулиця Саксаганського.
В Житомирі є провулок Панаса Саксаганського.
14 травня 2019 року, до 160-річчя з дня народження актора НБУ випустив ювілейну монети присвячену Панасу Карповичу.
Дякую за увагу!


title: "Сучасну українську культуру важко уявити без творчої спадщини Кобзаря"

text:
Сучасну українську культуру важко уявити без творчої спадщини Кобзаря
великого українського поета Тараса Григоровича Шевченка
Саме він перетворив українську літературу на явище всесвітньої літератури. У його творчості найвиразніше проявилося те, що потім стало важливим, провідним для передових  українських письменників другої половини XIX — початку XX століть — народність і реалізм.
Через усю творчість Тараса Григоровича пролягла любов до України та її багатостраждального народу.
Та однією з центральних  тем його поетичних  і  художніх творів є тема трагічної  долі жінки — сестри, матері — у тогочасному суспільстві.
Жіноча доля для Шевченка — не просто одна з тем його творчості. Це справді незагоєна рана поетової  душі. Образ жінки-кріпачки нерозривно поєднаний у нього з образом власної матері, яку «ще молодою — у могилу нужда та праця положила».
Доля жінки у кріпосницькому суспільстві була просто нестерпною, і Шевченко був одним із перших, хто зібрав воєдино всі страждання закріпачених жінок і вголос заговорив про них, виступив на захист жіночих прав.
Одним із кращих творів Шевченка, присвячених жіночій долі, можна вважати поему «Катерина». У поемі відтворено одну з характерних проблем тогочасного суспільства — долю збезчещеної дівчини. Уже з перших рядків поет звертається до дівчат: «Кохайтеся, чорнобриві, та не з москалями...» Далі Шевченко розповідає про трагічну долю дівчини-покритки, майбутньої матері.
Доля зводить Катерину з коханим — батьком її дитини. Вона, боса, вибігає йому назустріч, прагне викликати почуття якщо не любові, то принаймні жалю — не до себе, до сина. Та байдуже москалеві й до Катерини, і до сина. Бідолашна ладна навіть пожертвувати власним життям, аби врятувати дитину від ганьби.
Самопожертва — це риса, яка притаманна багатьом жінкам-матерям у творчості Кобзаря.
Покриткою... Який сором!
І за що я гину!
Покинь мене, забудь мене,
Та не кидай сина.
Не покинеш?.. Серце моє,
Не втікай од мене...
Я винесу тобі сина.
Долі дівчат, які потерпали від нещасного кохання, болем відгукувалися в серці Кобзаря й знайшли відображення у віршах і баладах: «Причинна», «Тополя», «Лілея», «Утоплена», «Русалка»... Образи жінок і дівчат у творчості поета не тільки трагічні, їм притаманні найкращі риси людського характеру: чуйність, щирість, самопожертва, доброта. І заслуга Шевченка в тому, що він підняв образ жінки-матері, жінки-кріпачки на п'єдестал чистоти почуттів, моральної краси й материнської величі. Жінка з дитиною на руках завжди була для Шевченка світлим і щирим образом, символом чистоти й святості:

Нічого кращого немає, Як тая мати молодая З своїм дитяточком малим.
І на оновленій землі Врага не буде, супостата, А буде син і буде мати, І будуть люди на землі .
Ці слова стали своєрідним символом віри для багатьох поколінь справжніх, щирих українців. І дай Боже, щоб вони стали дійсно пророчими.


title: Майстер-клас з квілінгу «В кого бджоли — в того й мед»

text:
Прилуцький Центр творчості дітей та юнацтва

Керівник
Чередніченко
Марина Григорівна

Майстер-клас з квілінгу

“В кого бджоли – у того й мед”.

Інструменти та матеріали
Виготовлення ромашки
Гілочки з квітами
Виготовлення листочків
Виготовлення бджілки
Соти


Театральна культура України ХІХ- поч.ХХ ст.


1963 року філія Об'єднання демократичної української молоді (ОДУМ) в Чикаго розпочала акцію за надання Нобелівської премії Іванові Багряному, але його несподівана смерть перешкодила офіційному висуненню на цю нагороду. 1992 року постановою Кабінету Мініст


Проблема влади     грошей у п'єсі “Сто тисяч”
        КАРПЕНКО-КАРИЙ
               (1845 — 1907)
„Гроші або керують своїм власником, або служать йому”.

Іван Карпенко-Карий (справжнє прізвище — Тобілевич) — український письменник, драматург, актор, ерудит.
Народився Іван Карпович Тобілевич 29 вересня 1845р. в с. Арсенівка .
1863р. у Бобринці  утворився драматичний гурток, одним з учасників якого був Тобілевич. Він грав різні ролі у п'єсах І.Котляревського, Г.Квітки-Основ'яненка, Р.Кухаренка, М.Гоголя, М.Островського. В єлисаветградському гуртку Тобілевич був і керівником, і режисером, і актором, беручи участь у створенні вистав за п'єсами М.Островського, М.Гоголя, О.Грибоєдова, Ж.-Б. Мольера, В.Шіллера.
До першого етапу літературної творчості Тобілевича належить оповідання “Новобранець” (написане 1881р., опубліковане1889р. під псевдонімом Гнат Карий).
У 1886р. в Херсоні було видано перший “Збірник драматичних творів” І. Карпенка-Карого, до якого увійшли драми “Бондарівна” і “Хто винен?” та комедія “Розумний і дурень”, а в 1887р. опубліковано “Наймичку”. Але їх майже не купували, бо публіка не була привчена читати п'єси.

І. Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби 15 вересня 1907р. у Берліні, куди їздив на лікування; поховано його на хуторі “Надія”.

П'єси «Розумний і дурень», «Сто тисяч», «Хазяїн» створюють ніби трилогію.
В усіх трьох комедіях І. Тобілевич невипадково використовує, можна сказати, літературний засіб «сміх крізь сльози». Він допомагає краще розкрити ті самі негативні риси характеру людей, які повинна висміювати комедія.

            «Сто тисяч»
Тема комедії «Сто тисяч» — влада грошей у капіталістичному світі.
Головний герой комедії, Герасим Калитка, мріє скупити всю землю навкруги. За три тисячі карбованців він купує сто тисяч фальшивих, бо купував він їх у такого ж шахрая, як і сам. Довідавшись про обдурення, Герасим намагається покінчити життя самогубством, та Копач випадково врятовує його.
«Ха-ха-ха!... Сто тисяч! Обкрали... Ограбили... Нащо ви мене зняли з верьовки? Краще смерть, ніж така потеря!» — ридаючи, каже Герасим Калитка Копачу.
Зажерливий і користолюбний, він не зміг перенести такого шахрайства по відношенню до себе.
Такі його вислови: «бери і в свого, і в чужого», «гроші всьому голова» яскраво свідчать про це. Трагікомізм його становища наводить на думку, що такі життєві конфлікти були типовими для капіталістичного світу.

Сила комедії «Сто тисяч» у тому, що в ній правдиво відтворено нові зміни в житті села, глибоко розкрито хижацька характер сільської буржуазії, нові її засоби експлуатації та збагачення.
Головним персонажем твору є Герасим Калитка. Життя в його розумінні складається з двох понять — грошей і землі, всі думки його і мрії, розмови і вчинки базуються на них. Земля для Калитки — це скарб, основа для наживи, тому він говорить про неї із захопленням, благоговінням: «Ох, земелька, свята земелька, божа ти дочечко! Як радісно тебе загрібати докупи, в одні руки... Приобрітав би тебе без ліку... Глянеш оком навколо — це твоє, там череда пасеться, там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і молосується жито: і все то гроші, гроші, гроші...».

Він не бачить іншої мети у житті, як накопичення землі, мріє про той час, коли його «розіпре грішми». Тільки гроші можуть викликати у нього лагідні слова, пісню, хвилинку уваги до жінки, навіть сльози.
Прагнення накопити грошей, землі і визначають його життєві принципи: «лупи і дай», «бери у свого і в чужого». Він засліплений жадобою багатств, для нього навіть життя нічого не варте. Калитка, ставши шахраєм, звироднів морально.
Тому, коли людина втрачає моральні якості, а над нею бере владу матеріальне багатство, вона перетворюється на жалюгідного «монстра». Таким став і Калитка.

Жадібність – ось головна риса Калитки ….
Люди гинуть за метал, хоча... грошей багато не буває, та й щастя взагалі не в грошах, а в їх кількості... Але сьогодні «банальне питання злата» як ніколи актуальне. І хто знає напевно: чи перемагає горезвісні грошісвітове зло? Здається, відповідь була знайдена ще в минулому сторіччі, а Герасим Калитка знав про призначення грошей набагато більше, ніж ми сьогодні.
Жадоба до грошей призводить до духовної деградації людини. Саме гроші стають для Калитки найвищим авторитетом, а, так би мовити, людське ставлення до людини, натомість, повністю знецінюється: "робітники й собаки надворі повинні буть"; "обіцянка - цяцянка, а дурневі - радість"; "кругом, кругом моє"; "лупи та дай"; ""Ой, Пузирі! Глядіть, щоб ви не полопались, а замість вас Калитку розіпре грошвою...«

Висновок
Карпенко-Карий створив новий тип соціальної; комедії. Розвиваючи, як і Островський, гоголівську традицію принципово «безгеройної» (тобто без позитивного героя) комедії, він знайшов своєрідний аспект художнього аналізу соціальних явищ.
Деморалізуючу силу грошей показав драматург в образі Калитки (драма «Сто тисяч»). Сам І. Карпенко-Карий писав: «Комедія ця дуже серйозна, і я боюся, що буде скучна для публіки, котра від комедії жде лише сміху.»
Тема комедії «Сто тисяч» — влада грошей у капіталістичному світі.
Жадібність –  головна риса Калитки .
Коли людина втрачає моральні якості, а над нею бере владу матеріальне багатство, вона перетворюється на жалюгідного «монстра». Таким став і Калитка.


Симоненко


Веснянки


title: Ольга Юліанівна Кобилянська

text: 1863 - 1942


Особливості драматичного твору


290 років від дня народження Григорія Савича Сковороди


Усний журнал «Відкрий, о рідна моя мово, свої скарбниці золоті!...».


Т.Г.Шевченко-провісник долі України


Та й прийдуть до тебе три празники в гості…


"Тарас Григорович Шевченко 1814 - 1861"


title: "Родинне життя Лариси Петрівни Косач"

text:
1871-1913
1841-1909
1849 - 1930
1869 - 1904


"Українське шістдесятництво"


Сила


Сторінками життя І.П.Котляревського


Сторінками життя і творчості Миколи Негоди


Тропи в поетичному мовленні


Тропи у творах Т.Г.Шевченка, їх естетичні можливості


Українське шістдесятництво


Проект_ групи філософів


"Сторінками українських народних казок"


title: "Самійленко Володимир Іванович"

text:
Самійленко Володимир Іванович
Презентація Дегтяра Дмитра
Самійленко Володимир Іванович (3 лютого 1864, с. Великі Сорочинці Миргородського повіту на Полтавщині — 12 серпня 1925, Боярка) — український поет-лірик, сатирик, драматург і перекладач.
Псевдоніми, криптоніми:	В. Сивенький, Іваненко, В. Полтавець, Л. Сумний.
Дата народження:	3 лютого 1864
Місце народження:	Великі Сорочинці
Дата смерті:	12 серпня 1925
Місце смерті:	Боярка
Національність:	українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:	поет, драматург
Українська Народна Республіка
За української державності служив у міністерствах освіти і фінансів, а в 1920 емігрував з урядом УНР до Галичини, окупованої Польщею. Жив у нестатках, хронічно хворів, в цей час померли його обидві дочки. Незакінчена поема «Гея» друкована частково в «ЛНВ» в 1922 році. В еміграції Самійленко прагне повернутися на Україну, і дістає на це дозвіл в 1924 році.
Повернувшись до Києва, Самійленко працював редактором у видавництві художньої літератури. Та здоров'я поета було підірване роками поневірянь, матеріальною скрутою. 12 серпня 1925 року його не стало. Похований Володимир Іванович Самійленко в Боярці під Києвом.
Творчість
На відкритті пам'ятника Івану Котляревському в Полтаві, 1903 рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко.
Володимир Самійленко був більше знаний серед друзів і в літературі під псевдонімом Сивенький. Поетична спадщина Самійленка включає ліричні і сатиричні вірші, переклади творів з зарубіжної класики.
Почуття любові до України звучать у віршах циклу «Україні», «Веселка».
У низці віршів В. Самійленко торкається традиційної теми ролі митця, мистецтва в суспільному житті: «Пісня», «Елегії», «Орел», «Не вмре поезія», «На роковини смерті Шевченка», «26 лютого», цикл «Вінок Тарасові Шевченку, 26 лютого». Роль Шевченка у розвитку української мови поет розкрив у поезії «Українська мова (Пам'яті Т. Г. Шевченка)», що стала широко відомим хрестоматійним твором.
Самійленко визначився як поет сатирик з засудженням ура-патріотизму, самодержавства, продажності, графоманії: «На печі» (1898), «Собаки», «Ельдорадо» (1886), «Як то весело жить на Вкраїні» (1886), «Мудрий кравець» (1905), «Невдячний кінь» (1906), «Дума-цяця», «Міністерська пісня», «Новий лад».
Автор драматичних творів «Драма без горілки» (1895), «Дядькова хвороба» (1896), «Маруся Чураївна» (1896), «У Гайхан-Бея» (1917).
Самійленко перекладав «Іліаду» Гомера, «Божественну комедію» Данте, п'єси Мольєра, Б. Трістана, Бомарше, А. Франса, вірші Беранже, Байрона, твори О. Пушкіна і В. Жуковського, І. Нікітіна і М. Гоголя.
Пейзажна та інтимна лірика Самійленка це цикли віршів «Весна», «Сонети», «Її в дорогу виряджали». «Вечірня пісня» поета, покладена на музику Кирила Стеценком, стала народною піснею.
Іван Франко сказав про Самійленка:
«Він українець, свідомий українець, усею душею відданий своїй країні та своєму народові, — і се в Росії тип поки що свіжий, тип, можна сказати, будущини. От тим то він такий дорогий і любий кожному українському серцю, такий саморідний та національний — не штучний, а немов так готовий уже виріс із рідного ґрунту. Він живо відчуває всі зневаги і всі — на жаль, такі нечисленні — радощі рідного народу».
«Вибрані твори» Самійленка з його автобіографією були видані в Києві в 1926 році і «Твори у двох томах» (1958).
КІНЕЦЬ


title: ТВОРЧІСТЬ Марійки Підгірянки

text:
Перевіримо домашнє завдання
Читаємо швидко
ЗАХОПЛЕНЬ
ЗВЕРТАЙ
ОСОБЛИВЕ
БЛАКИТНУ
КРИНИЧЦІ
ЗАЛЮБКИ
ЗАДЗВЕНИТЬ
ГОМОНИТЬ
СПІВАНКА
ЗРОСТИТЬ
ШОВКОВІ
ЗАСНІЖЕНІ
ТВОРЧІСТЬ Марійки Підгірянки
    Марійка Підгірянка           1881-1963Народилася 29 березня 1881року в  селі Білі Ослави на Івано-Франківщині в родині лісничого. Любила красиву природу Прикарпаття, мабуть через це й назвала себе «Підгірянка». В 13 років вона вперше почала писати вірші. 40 років працювала шкільною вчителькою та займалася улюбленою справою – поезією. Мала четверо дітей – 3 сини та доньку. Померла в 1963 році, поховано її в  селі Рудно біля Львова.
Книжки та збірки Марійки Підгірянки

Читання вірша “Що я люблю”напівголосно
Про що хотіла повідомити авторка?
Який настрій передано в ньому?
Визначте правильні наголоси в словах.
Прочитаємо вірш виразно.
Що ви любите в своєму краї?
С. 29 розділіть слова та прочитайте виразно
Читаємо вірш “Співанка про місяці”луною за диктором
-Назвіть місяць та його слова-ознаки з вірша.
Опис якого місяця сподобався найбільше?
Доберіть правильну інтонацію до вірша. Зачитайте.
Вгадайте місяці за ознаками.

Читання вірша “Діти й ластівка”мовчки
-Який настрій мають діти? Чому?
-Знайдіть та зачитайте дитяче ставлення до пташки.
-Скільки осіб у вірші?
-Прочитаємо вірш в особах парами.

Робота із загадкою с. 30
-Прочитайте та відгадайте загадку.
-Підготуйте її швидке читання, як скоромовки.

Підсумок уроку-Розкажіть, як ви ставитеся до природи.-Як допомагаєте пташкам взимку?-Чому людина має це робити?
Домашнє завдання
С. 28-30 читати твори виразно,  тренуватися читати швидко.


title: "Творчість Ольги Кобилянської"

text:
Творчість
Ольги Кобилянської
Перші її літературні твори, написані німецькою мовою ще без чіткого уявлення, "що значить слово «література», припадають на початок 1880-х років. Ранні неопубліковані твори Кобилянської («Гортенза», «Малюнок з народного життя на Буковині», «Видиво», «Людина з народу» та ін.) сьогодні зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя містечкової інтелігенції, людей із народу.

Ольга Кобилянська була великою   письменницею, бо час нічого не заподіяв її творам, а тільки утвердив       їх у нашому народі...            Василь Земляк
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження Кобилянської як української письменниці треба було глибоко знати не лише українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше усвідомлювала й з кінця 1880-х років наполегливо вивчала культурну спадщину свого народу, виявляла дедалі більший інтерес до його життя.
Ольга брала активну участь у феміністичному русі. Ставши у 1894 однією з ініціаторок створення «Товариства руських жінок на Буковині».Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки «середньої верстви», активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за право жінки на гідне життя.
Ці думки виявилися в ранніх творах письменниці. У деяких з них («Гортенза», «Вона вийшла заміж» та ін.), змальовуючи духовний світ своїх героїнь, письменниця робила наголос на їхніх пошуках особистого щастя. В «Людині» (а ще більше в «Царівні») особисте щастя героїнь Кобилянської більш чи менш пов'язується з соціальними проблемами, активною позицією людини в житті, з необхідністю боротися з несприятливими обставинами.
Торкнувшись морально-етичних проблем життя інтелігенції в новелах, як «Аристократка» (1896). Згодом вона поверталась до теми аристократії в повістях «Ніоба» (1905), «Через кладку», «За ситуаціями» (1913).
В новелі «Жебрачка» (1895) письменниця вперше показала людину з народу, яка опинилася без засобів до існування, живе з милостині. У середині 1890-х рр. письменниця поглибила знання селянського життя, чому сприяли її тісні контакти з мешканцями сіл, зокрема Димки (згодом це село ввійшло в її творчість картиною страшного братовбивства в повісті «Земля»)
Глибоко правдиві картини з життя села Кобилянська дала в новелах «Банк рустикальний», «На полях», «У св. Івана», «Час», «Некультурна». Визначним досягненням української літератури, вагомим внеском письменниці у розробку теми землі у світовій літературі є повість «Земля».
Творчість Кобилянської 1920-1930-х рр., коли Буковина опинилася під владою Румунії,  проходила у складних умовах. Українська мова й культура була об'єктом переслідувань, проте й у таких умовах Кобилянська налагоджувала контакти з українською літературною молоддю журналу «Промінь» (1921-1923), з місячником «Нові шляхи» (Львів), з видавництвом «Рух» (Харків), де протягом 1927—1929 вийшли її «Твори» в 9 томах.
У творах Кобилянської періоду першої світової війни та часів румунського панування з'явилися деякі нові мотиви. В оповідання письменниці ввійшла тема війни («Юда», «Лист засудженого вояка до своєї жінки», «Назустріч долі» (1917), «Зійшов з розуму» (1923) та ін.) - подібно до творів В.Стефаника, Марка Черемшини, О.Маковея, К.Гриневичевої та ін.
У деяких оповіданнях та новелах повоєнного періоду Кобилянська повернулася до тих морально-етичних проблем, що були предметом художнього аналізу в її творах кінця 19 — початку 20 ст. Так, мотиви «Землі» знайшли своєрідне продовження та поглиблення в оповіданні «Вовчиха».
ворчість Кобилянської 1920-1930-х рр. підпадала під вплив символізму («Сниться», «Пресвятая Богородице, помилуй нас!»). У романі «Апостол черні» письменниця наділила буковинське духовенство, зокрема таких духовних пастирів, як о. Захарій, багатьма громадянськими й християнськими чеснотами.
Кобилянська протягом майже півстоліття створила десятки оповідань, нарисів, новел, повістей, критичних і публіцистичних статей, перекладів, лишила значне за обсягом листування. Частина її творів написана німецькою мовою. З них лише деякі були надруковані в періодичних виданнях; у1901 р. вони вийшли окремою книжкою під назвою «Kleinrussische Novellen».
Найкращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, зокрема слов'янськими.


title: "Проблема вождя і народу в поемі Івана Франка "Мойсей""

text:
Проблема                    вождя і народу в поемі Івана Франка "Мойсей"
Підготувала учениця 10–І класу
Білокінь Анастасія

   Поема «Мойсей»           І. Франка була написана 1905 року, коли автор уже мав великий життєвий досвід.
   У ній відображені думи поета про долю народу, про його шляхи до звільнення від соціального та національного гніту, до вільного, нового життя.
У поемі «Мойсей» розв'язується складна проблема взаємин вождя і народу.
   В основу поеми покладено відомий сюжет біблійського оповідання про виведення Мойсеєм іудейського народу в землю обітовану. У цю легенду, яка символізує нескінченний пошук кращої долі, прагнення людей досягти мети, І. Франко вкладає новий зміст, бо легенда відображає долю не лише іудейського, а й українського народу.

Народе мій, засмучений, розбитий,
Мов паралітик той на роздорожжу,
    Людським презирством, ніби струпом вкритий!

Твоїм будущим душу я тривожу,
Від сорому,який нащадків пізних
Палитиме, заснути я не можу.

Це стає відомим з перших рядків поеми, якими поет звертається до народу:

  Але його слова сповнені надії на світле майбутнє українських людей:

 О, ні! Не самі сльози і зітхання
  Тобі судились! Вірю в силу духа    І в день воскресний твойого повстання.
Та прийде час, і ти огнистим видомЗасяєш у народів вольних колі,Труснеш Кавказ, впережешся Бескидом,

Покотиш Чорним морем гомін воліІ глянеш, як хазяїн домовитий,По своїй хаті і по своїм полі.

   Такими самими гіркими й правдивими були слова Мойсея, коли він звертається до єврейського народу. Цей великий пророк погрожує і плаче, ненавидить і безмірно любить тих, хто виганяє його геть. Одвічна трагедія неприйняття і нерозуміння народом свого вождя.

                    О Ізраїлю! Якби ти знав,                  Чого в серці тім повно!                  Якби знав, як люблю я тебе!                  Як люблю невимовно!                  Ти мій рід, ти дитина моя,                  Ти вся честь моя й слава...

  Але, як то часто відбувається, люди не прислухалися до слів пророка. Глибокого драматизму сповнена прощальна промова вигнаного Мойсея. У ній знайшла своє відбиття глибока любов героя до народу, з яким пов'язані всі найкращі його почуття, мрії, всі ті високі ідеали, які назавжди залишаться в серці, в душі людей.

  Злий дух пустелі випробовує сили Мойсея, звинувачуючи його в тому, що вивів народ з рабства, щоб самому не бути рабом, а потім стати фараоном душ людських. Але совість пророка чиста, бо він справді слуга народний, "душа душі його". Але коли Мойсей на мить втрачає віру в правильність своїх вчинків, настає його смерть як вождя і Божа кара: нога Мойсея так і не ступить не землю Палестини, він тільки побачить її здалеку.

 Втративши пророка, люди відчувають страшне духовне сирітство.

  І тепер з маси народної, породжений її духом, з'являється новий вождь Єгошуа, який привів свій народ до бажаної мети.

    Чули всі: щезло те, без чогоЖить ніхто з них не годний.Люди відчули свою провину:Мов убивці, що вбили у сніНайдорожчу людину.

   Народ постає в поемі як маса, як образ з єдиним лицем.
 Смерть вождя стає початком руху вперед, пробудила в народі небачені сили, сколихнула його до боротьби за свободу.

   Висновок поеми такий: народ великий, якщо він народжує пророків; без вождя, без духовного провідника неможливий поступ народу до висот свободи й цивілізації.
Тест
  1. До якого «обіцяного краю» йшов єврейський народ?
а) до Єрусалиму
б) до Палестини
в) до Ханаана

2. Супротивників Мойсея очолили …
 а) Датан і Авірон
 б) Єгошуа
 в) Ваалу й Астарті

3. Хто домігся того, що на зборах синів Ізраїля було прийнято ухвалу, спрямовану проти Мойсея:                «Хто пророка із себе вдає...
                  …Той на пострах безумцям усім
                  Між отсим поколінням
                  Най опльований буде всіма
                  І побитий камінням».
а) Авірон
б) Датан
в) Азазель

4. Чому громада не закидала Мойсея камінням?
а) через недовіру до Датана і Авілона
б) через повагу до нього
в) бо не хотіли бруднити руки

5. З чим Мойсей порівнює єврейський народ?
а) з ослом, який носить у зав'язаних міхах    хліб для інших, сам залишаючись голодним
б) з корчем, що горить і не згасає
в) з Божою стрілою, яка повинна летіти в намічену ціль

6. Аби люди краще зрозуміли Мойсея, він розповів їм казку — алегорію. Про що у ній   йшлося?
     а)як дерева стали вибирати собі короля
     б)як осел носить у зав'язаних міхах хліб для інших

7.  Авірон, насміхаючись казав, що доля, яку пропонує людям Мойсей…
      а) це доля вигнанців
      б) це доля пастуха
      в) це доля «того осла»
8.Чого Мойсей просив у Бога після вигнання?
а)щастя єврейському народу
б)щоб Бог озвався до нього

9. Як звали темного демона пустелі?
а)Азазель
б)Ваалу
в)Астарті

10.Про що розповів голос, який здався йому голосом його матері?
а) легенду про відомого з давньогрецької міфології сліпого гіганта Оріона
б) про зраду сина Ізраїля Оріона
в) про хлопчика, який чесно допоміг сліпому гіганту

11. Чому вмер Мойсей?
      а)бо кинув напризволяще свій народ
      б)бо на момент засумнівався в Бога
      в)бо уклав з демоном угоду

12. Що трапилось з Авіроном і Датаном?
      а) Авірона камінням побили, а Датана повісили
      б) до кінця життя були у вигнанні
      в) повели у бій єврейський народ


Т.Шевченко
«Гайдамаки»
Історична основа твору
Сюжет і композиція
ТЕМА УРОКУ:

розкрити тему, ідею, актуальність поеми;
розвивати вміння сприймати літературні твори у історичному контексті;
виховувати любов і повагу до історичного минулого України.

МЕТА УРОКУ:
ЕПІГРАФ ДО УРОКУ
Гомоніла Україна…
Довго гомоніла…
Т.Г.Шевченко
СЛОВО НАДАЄТЬСЯ:

Географам

 Історикам

Літературознавцям

 Дизайнерам

Тлумачення історичних термінів, знайомство з історичними діячами

Гайдамаки
Коліївщина
Конфедерати
Титар
Свячений
Треті півні
Залізняк Максим
Гонта Іван
Галайда
Гупалівщина
ІСТОРИКИ
ІСТОРИКИ
Історична довідка про
гайдамацьке
повстання
ГЕОГРАФИ
МАСШТАБИ ПОВСТАННЯ
ЛІТЕРАТУРОЗНАВЦІ
Історія написання твору
Джерела написання поеми
Композиція і сюжет
ЛІТЕРАТУРОЗНАВЦІ


title: Весна, і смерть, і світле воскресіння

text:
Кобзарю!
Знов до тебе
я приходжу,
бо ти
для мене
 совість і
закон...
Ліна Костенко

Тарас
Шевченко -
наш сучасник,
Великий
Наставник
 і Пророк

Кобзарю!
Знов до тебе
я приходжу,
бо ти
для мене
 совість і
закон...
Ліна Костенко

Тарас
Шевченко -
наш сучасник,
Великий
Наставник
 і Пророк
Весна,
і смерть,
і світле
 воскресіння

Неначе праведних дітей,
Господь, любя отих людей,
Послав на землю їм пророка;
Свою любов благовістить,
Святую правду возвістить!

Неначе наш Дніпро широкий,
Слова його лились, текли
І в серце падали глибоко!

Т. Шевченко
Доборолась Україна
До самого краю.
Гірше ляха свої діти
Її розпинають...
Т. Шевченко

Як умру, то поховайте
Мене на могилі,
Серед степу широкого,
На Вкраїні милій,
Щоб лани широкополі,
І Дніпро, і кручі
Було видно, було чути,
Як реве ревучий.
Т. Шевченко

Як понесе з України
У синєє море
Кров ворожу... отоді я
І лани і гори --
Все покину і полину
До самого Бога
Молитися ... а до того
Я не знаю Бога.
Т. Шевченко

Поховайте та вставайте,
Кайдани порвіте
І вражою злою кров'ю
Волю окропіте.
І мене в сім'ї великій,
В сім'ї вольній, новій,
Не забудьте пом'янути
Незлим тихим словом.
25 декабря 1845
в Переяслові
Т. Шевченко

Кохайтеся, чорнобриві,
Та не з москалями,
Бо москалі — чужі люде,
Роблять лихо з вами.
Москаль любить жартуючи,
Жартуючи кине;
Піде в свою Московщину,
А дівчина гине —
Якби сама, ще б нічого,
А то й стара мати,
Що привела на світ божий,
Мусить погибати.
Серце в'яне співаючи,
Коли знає за що;
Люде серця не побачать,
А скажуть — ледащо!
Кохайтеся ж, чорнобриві,
Та не з москалями,
Бо москалі — чужі люде,
Знущаються вами.
Т. Шевченко

Тарас
Шевченко -
наш сучасник,
Великий
Наставник
 і Пророк

Тарас
Шевченко -
наш сучасник,
Великий
Наставник
 і Пророк
Тарас
Шевченко -
наш сучасник,
Великий
Наставник
 і Пророк
Воскресну нині! Ради їх,
Людей закованих моїх,
Убогих, нищих... Возвеличу
Малих отих рабів німих!
Я на сторожі коло їх
Поставлю слово.
Т. Шевченко

Кобзарю!
Знов до тебе
я приходжу,
бо ти
для мене
 совість і
закон...
Ліна Костенко


text:
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1
5
4
3
2
1


title: Прижиттєві видання творів Т.Шевченка

text:
Прижиттєві видання
творів  Т.Шевченка
Відпускна на волю Т. Шевченка від 22 квітня 1838 року / Отпускная на волю Т. Шевченко от 22 апреля 1838 года
1861 рік
1860 рік
Видання творів друзів Т.Шевченка


title: Тарас Шевченко - Художня діяльність Кобзаря

text:
Тарас Шевченко
Художня діяльність
Розробила:
Вчитель вищої категорії, вчитель-методист
Гайдук Ірина Володимирівна
	Тарас Григорович Шевченко народився в селі Моринці Звенигородського повіту. Рано втратив матір та батька. З 14 років виконував обов’язки слуги-козачка у поміщика Енгельгардта. Разом з ним в 1829 році виїхав у Вільно, а в 1831 приїхав до Петербурга. Тут у Шевченка розквітнув талант художника.
	У 1838 році Шевченка викупили з кріпацтва. Незабаром він став студентом Петербурзької академії мистецтв, а пізніше — улюбленим учнем Карла Брюллова. Упродовж навчання Шевченко опанував мистецтво гравюри й виявив видатні здібності як графік та ілюстратор. 23 червня 1838 року за рисунок з гіпсових фігур Шевченкові виставлено тринадцятий номер (перший номер – найкраща робота, далі оцінки йшли по низхідній). Закінчивши Академію Мистецтв в 1845 році, він отримав звання некласного художника.
	Шевченко повернувся на Україну. Тут він став одним з основоположників критичного реалізму. Демократична реалістична спрямованість його творчості проявилася вже в ранніх роботах. Шевченко багато працював як гравер, вбачаючи в гравюрі могутній засіб поширення мистецтва в народі. В 1860 році Шевченко отримав звання академіка з гравірування на міді.
	Шевченко помер у Петербурзі. Похований поблизу міста Канів.
Автопортрети Тараса Шевченка
Укріплення Раїм, 1848
Форт Кара-Бутак, 1848 —1850
Пожежа в степу, 1848
Катерина, 1842
Місячна ніч на Косаралі, 1849
Почаївська Лавра з півдня, 1846
Селянська родина, 1843
Циганка-ворожка, 1841
Костел у Києві, 1846
Смерть Богдана Хмельницького, 1836 – 1837
Смерть Олега, князя древлянського, 1836
Козацький бенкет, 1838


title: Т.Г.Шевченко. Поезія

text:
Т. Шевченко
(1814 –1861)
Портфоліо письменника:
При народженні:	Тарас Григорович Шевченко
Псевдоніми, криптоніми:Т. Ш.; К. Дармограй; Кобзарь Дармограй; Руэль;  Перебендя.
Дата народження:25 лютого (9 березня) 1814
Місце народження:Моринці, Київська губернія
(нині Черкаська область, Україна)
Дата смерті:26 лютого (10 березня) 1861 (47 років)
Місце смерті: Санкт-Петербург (нині Російська Федерація)
Національність:	українець
Мова творів:  українська, російська
Рід діяльності:   художник (живописець, гравер), поет, прозаїк, драматург, громадський діяч
Роки активності:  1826–1861
Не поет – бо це ж до болю мало,
Не трибун – бо це лиш рупор мас,
І вже менш за все – «Кобзар Тарас»
Він, ким зайняло і запалало.
              Є. Маланюк
Тарас Шевченко! Досить було однієї людини, щоб урятувати цілу націю.
            О. Вишня
Коли б мені прийшлося одним словом схарактеризувати поезію Шевченка, то я сказав би: се поезія бажання життя. Свобідного життя, всесторонній, нічим не опутаний розвій одиниці і цілої суспільності, цілого народу, – се ідеал Шевченка, котрому він був вірним ціле життя.
                     І. Франко
Шевченко – це той, хто живе в кожному з нас. Він – як сама душа нашого народу, правдива і щира...Поезія його розлита повсюдно, вона в наших краєвидах і внаших піснях,у глибинних, найзаповітніших помислах кожного, чий дух здатен pозвиватись.

                    Олесь Гончаp

Літературний диктант:
Місце народження Тараса Шевченка?

Соціальний стан поета в дитинстві ?

У яке місто пан Енгельгардт отримав призначення на службу і забрав із собою Тараса?

 Вирішальне значення для Шевченка мала зустріч у Літньому саду із земляком…

Для викупу із неволі Карл Брюллов намалював портрет поета…

Назвіть суму викупу Тараса Шевченка із кріпацтва.

Заклад, у якому навчався поет, отримавши вільну ?

Яким віршем починається перша збірка Шевченка “Кобзар” 1840 р. ?

Завдяки зусиллям яких митців Шевченко був викуплений із кріпацтва?

У 1846 році Тарас Шевченко повернувся в Україну. Назвіть антикріпосницьке братство, в якому брав участь поет.

Як назвав поет один із періодів своєї творчості і видав збірку ?

Серія картин, які видав Т.Шевченко на власні кошти після завершення навчання в Академії.

Літературний хронограф
*9 березня 1814 р.
*22 квітня 1838 р.
*1840 рік
*1845 рік
*1847 рік
*1857 рік
*1861 рік

Літературна спадщина Т.Г.Шевченка:
240 поезій, з них – понад 20 поем, драма «Назар  Стодоля»,20 повістей
(до нас дійшли 9);  щоденники;  автобіографія; фрагменти двох незакінчених драм.
Твори перекладені приблизно 100 мовами світу.

Мистецька спадщина. Шевченко-художник:
210 акварелей,передусім пейзажів; 150 портретів, з них-43 автопортрети; 27 офортів, з яких 6 – серії «Живописна Україна»; понад 230 олівцевих рисунків ландшафтів України; ескізи, етюди, начерки – на 360 сторінках рукописів і альбомів.

«Думи мої, думи мої»
Історія написання твору:
Поезія була написана у 1847 році під час його перебування в Орській фортеці рядовим солдатом.

«Думи мої, думи мої»
Тема: звернення Т.Шевченка до своїх дум із сподіванням і вірою у вільне життя співвітчизників.
Ідея: тільки впевненість у щасливе життя, наполегливість допоможе змінити соціальний устрій; засудження слабкості, поневірянь, байдужості, що робить людину рабом.
Вид лірики: громадянська.

«Думи мої, думи мої»
Художні особливості твору:
Звертання: думи мої; мої голуб’ята; мої любі;
Епітети: думи мої єдині; лиха година; тихими речами;
Порівняння : привітаю, як діток.
Божій М.
« Думи мої, думи»

          Що означає    воля
                              для Т.Г.Шевченка?
Воля
Скасування кріпацтва, будь-якого гніту
Кожна людина має свої права
Отримання можливості навчатись, незважаючи на соціальний стан людини
Захист національної
культури
Бачити свій народ щасливим

«Ой три шляхи широкії»
Історія написання:
Багато синів українського народу змушені були йти в солдати або на війну, яку вело самодержавство. Тисячі не поверталися додому, а якщо і приходили, то посивілими, згорбленими, хворими дідами. Т.Шевченко сам був солдатом, тому добре знав всі труднощі цієї служби. Боляче розставатись молодим хлопцям із родинами, знаючи, що, може, бачаться востаннє.
Цей життєвий факт і покладений в основу цієї поезії.
І.Рєпін "ПРОВОДИ НОВОБРАНЦЯ"
Т.Шевченко
" Кара шпіцрутенами"

«Ой три шляхи широкії»
Тема: відтворення трагічного становища життя на Україні, пов’язаного з тогочасним суспільним ладом.
Ідея: засудження влади, яка руйнує щастя українців, чинить перешкоди повноцінному їх життю.
Вид лірики: громадянська; зв'язок поезії з усною народною творчістю.

Т.Шевченко
«Кара колодкою»
«Ой три шляхи широкії»
Композиція вірша:
Експозиція: брати розійшлися з України на чужину.
Зав’язка: рідні брати насаджують дерева, кущі калини як обереги на випадок лиха, нещастя.
Кульмінація:страждання матері, сестри, діточок, коханої; внаслідок цього висихають насаджені ними явори, ясени, тополя, калина.
Розв’язка: не вертаються три брати, по світу блукають, а шляхи додому терном заростають.

«Ой три шляхи широкії»
Художні особливості поезії:
Метафори: шляхи зійшлися; калина зов’яла, шляхи терном заростають;
Епітети:шлях широкий;стара мати; висока тополя; червона калина;нетоплена хата; дівчина заручена;
Алітерація звука Р

«Мені однаково, чи буду...»
( з циклу «В казематі»)
Історія написання:
Участь у Кирило-Мефодіївському   братстві дозволила Т. Шевченку простежити пожвавлення національного руху в Україні. Поет розумів, що це тільки початок поступового накопичення визвольної енергії народу.
Тому не дивно, що грубе придушення національного руху. Розгром таємного товариства спричинили появу вірша «Мені однаково, чи буду...». Дана поезія написана під час перебування письменника в казематі 1847 року.

«Мені однаково, чи буду...»
Тема: відтворення почуття громадянської мужності , духовної стійкості і незламності, відданості Батьківщині й народові, роздум поета над важкою долею власною і  рідного краю.
Ідея: віра письменника у неминучість повалення царського гніту, відродження України.
Основна думка: Т.Шевченко не байдужий до страждань українців, до їхнього майбутнього; осмислення своєї недолі як частки страждань уярмленого народу.

Вид лірики: філософська з патріотичним пафосом
Жанр: медитація
«Мені однаково, чи буду...»
Медитація (лат. meditatio — роздум) — вірш філософського змісту, в якому автор передає свої глибокі роздуми про деякі важливі проблеми, інколи глобального значення (життя і смерть, дружба і кохання, людина і природа).

Філософська лірика — поетичні твори, в яких виражаються думки і почуття ліричного героя, викликані складними роздумами над проблемами буття та осмисленням світу, сенсу людського життя, добра і зла.
Громадянська лірика — поезія, в якій виражені думки і почуття, викликані суспільно-політичними тогочасними явищами.
Теорія літератури:

Теорія літератури:
Оксиморон (оксюморон) (грецьк. oxymoron — дотепна нісенітниця, від oxys — гострий, moras — безглуздий) — різновид тропа, що полягає у сполученні різко контрастних, протилежних за значенням слів, внаслідок чого утворюється нова смислова якість, несподіваний експресивний ефект (світла пітьма, суха вода, крижаний вогонь тощо).
Т. Шевченко у вірші «Мені однаково, чи буду…» використовує оксиморон: "На нашій, не своїй землі"

Композиція:
Вірш можна умовно поділити на дві частини: 18 рядків – перша частина, 5 рядків – друга.
У першій наявний  мотив байдужості, невідворотності майбутнього,  а в другій – автор собі суперечить.
Слово за словом, рядок за рядком за рахунок градації  (посилення,    зростання) емоцій, нагнітається  напруга, й нарешті читач приходить до найвищої  “точки” – відповіді на питання, а що ж неоднаково поетові? І з’ясовує, що найголовніше сказано в останніх п’яти рядках. Розпач змінюється впевненістю, вдавана байдужість – наполегливим окликом».
Вісімнадцять рядків вірша напружено готують нас до важливості останніх п'яти рядків, який саме і звучить в другій частині поезії:
«Та не однаково мені, Як Україну злії люде Присплять, лукаві, і в огні  Її, окраденую збудять... Ох, не однаково мені».

Образи сина та батька
Вони надають поезії  виразності й зримості, зокрема картина молитви. Читач уявляє вечір, коли в сімейному колі батько розповідає малому про життя мученика, рівного біблейським, і наказує “молися” сину, щоб  згадувати замученого за Україну.
 Молитва - це також мотив народної моралі українців, зрештою – традиції молитися  за безневинних святих,   це як вінець віри,- просити  захисту у надприродних сил.

 У останніх рядках поезії  Кобзар надзвичайно точно передбачив головну проблему української нації, що, мов меч, висить над нею вже кілька століть і яка стала чи не найзлободеннішою проблемою сьогоднішнього дня:
«Мені однаково, чи буду...»
окраденість розбудженої в огні революційних перетворень України, окраденість у час її оновлення та відродження. Тому можна з повним правом вважати  поезію "Мені однаково, чи буду..." зверненням-попередженням сучасному поколінню українців.

Теорія літератури:
Сила́бо-тоні́чне віршува́ння (грець.syllábe — склад і tonos — наголос) — система віршування, яка визначається кількістю складів,числом наголосів та їх розміщенням  у віршованому рядку.
Рима (від гр  rhytmos – співмірність) – повтор звуків, які пов’язують закінчення двох або більше рядків (наприклад: грози – морози).
За місцем наголосу у словах рими поділяються на:
 чоловічі (наголос на останньому складі: чужині - мені), жіночі (наголос на передостанньому складі: могилі -милій), дактилічні (наголос на третьому складі з кінця: яснесенький-тихесенький) та внутрішнє римування ( в середині рядка:  поховайте та вставайте)

Теорія літератури:
Кільцеве(охоплююче,
оповите) (абба):
...кине        а
...втече       б
...пече        б
...країни    а

Види римування:
Суміжне (парне) (аабб):
...чужими    а
...своїми       а
...умру          б
...заберу       б
Перехресне (абаб):
...ясени      а
...всихала   б
...явори      а
...зов’яла     б

Стопа – це повторювана група складів,до якої входить
 один наголошений склад і один або два ненаголошені.
Теорія літератури:
Стопи бувають двоскладові і трискладові.
Двоскладові  стопи:
Хорей (- U): двоскладова стопа з наголосом на першому складі.
Ямб  (U -): двоскладова стопа з наголосом на другому складі.
 Залежно від кількості стоп у рядку віршовий розмір буває двостопним, тристопним, чотиристопним і т. д.
Допоміжну роль виконує пірихій (UU).Він не впливає на визначення віршового розміру.

Теорія літератури:
Трискладові стопи:
Дактиль (-UU): трискладова стопа з наголосом на першому складі.
Амфібрахій (U-U): трискладова стопа  з наголосом на другому складі.
Анапест (UU-): трискладова стопа з наголосом на третьому складі.

«Минають дні, минають ночі»
Історія написання поезії:
Навесні 1845 року Т.Шевченко закінчив Академію мистецтв і поїхав в Україну, за якою так затужив. Але побачив у рідному краї несправедливість, панське свавілля. Як далі жити, щоб принести користь народові? Свої роздуми над смислом людського життя поет вилив у вірші «Минають дні, минають ночі» . Твір був написаний у В’юнищі 21 грудня 1845року за чотири дні до створення «Заповіту», уміщений у збірку «Три літа».
Музику до поезії «Минають дні, минають ночі» писали композитори  М. Лисенко, С.Воробкевич, В.Заремба.

Тема: роздуми поета над важкою долею своєю і пригнобленого народу.
Ідея: засудження пасивності народу, який «спить на волі»і не прагне позбавити себе кайданів.
Вид лірики: громадянська
«Минають дні, минають ночі»

Художні особливості твору:
«Минають дні, минають ночі»
Метафори: шелестить листя; заснули думи; серце спить; гаснуть очі;
Риторичні запитання: Доле, де ти?
Повтори: доле, де ти?; дай злої, злої; жити, серцем жити; спати, спати...;
Риторичні звертання: доле, де ти? Коли доброї жаль, боже;
Риторичні оклики: То дай злої, злої! І світ запалити! Нема ніякої!  Чи жив, чи загинув!

Ти нам залишив прагнення високі,
Шляхи священні, по яких іти.
Твого сумління й мужності уроки
Ми бережем і будем берегти.
     Микола Палієнко
Тестові завдання:
1.Назвіть рік, коли Т. Г. Шевченка викупили з кріпацтва.
A) 1837 р.; Б) 1838 р.; B) 1830 р.; Г) 1839 р.
2. Укажіть, як здобули гроші для викупу Т. Г. Шевченка з кріпацтва.
A) організували благодійну виставку картин; Б) продали збірки творів Є. Гребінки; B) взяли в борг;
Г) розіграли в лотерею картину К. Брюллова.
3. Укажіть, як називалася перша збірка поезій
Т. Г. Шевченка.
A) «Кобзар»; Б) «Збулося…»; B) «Художник»; Г) «Думи мої, думи мої…».
4. Назвіть, скільки поезій ввійшло до першої збірки поезій Т. Г. Шевченка.
A) 7; Б) 8; B) 9; Г) 10.
5. Укажіть мотиви, які лягли в основу поезії  «Думи мої, думи мої…».
A) гірка доля України; Б) становище України в світі; B) доля митця;  Г) стосунки людини і природи;Д) людина і суспільство.
6. Укажіть мотиви, які лягли в основу поезії  «Минають дні, минають ночі…».
особиста доля та доля батьківщини;Б) змалювання природи;B) активна життєва позиція митця;Г) проблема віросповідання;
7. Укажіть правильне визначення. Дактиль – це
A) двоскладовий розмір силабо-тонічної системи віршування з наголосом на другому складі;
Б) трискладовий розмір силабо-тонічної системи віршування з наголосом на першому складі;
B) двоскладовий розмір силабо-тонічної системи віршування з наголосом на першому складі;
Г) трискладовий розмір силабо-тонічної системи віршування з наголосом на другому складі.
8. Укажіть, до якого періоду творчості Т. Г. Шевченка належить поезія «Мені однаково, чи буду…»
період заслання – «В казематі» (1847-1857 рр.);Б) ранній період творчості (1837-1843 рр.);  B) період «трьох літ» – «Три літа» (1843-1845 рр.);Г) останній період творчості (1857-1861 рр.).
9. Назвіть, до якого твору належить наведений фрагмент.
І не пом’яне батько з сином,
Не скаже синові: – Молись.
Молися, сину: за Вкраїну
Його замучили колись.
Леся Українка, «Давня весна»;Б) Іван Франко, «Іван Вишенський»;B) Тарас Шевченко, «Мені однаково»;Г) Леся Українка, «Давня казка».
10. Із якої поезії Т. шевченка взяті ці рядки:
 Доле, де ти? Доле, де ти?
Нема ніякої!
Коли доброї жаль, боже,
То дай злої, злої!
А) «Думи мої, думи мої»; Б) «Минають дні, минають ночі»; В) «Мені однаково» Г) «Ой три шляхи широкії».

11.Укажіть, з якого твору Т. Г. Шевченка взято ці рядки:
Привітай же, моя ненько!
Моя Україно!
Моїх діток нерозумних
Як свою дитину!
«Минають дні, минають ночі…»; Б) «Мені однаково…»; B) «Думи мої, думи мої…»;   Г) «До Основ’яненка»;   Д) «Думка».
12.Укажіть, з якого твору Т. Г. Шевченка взято ці рядки:
 Та не однаково мені,
Як Україну злії люде
Присплять, лукаві, і в огні
Її, окраденою, збудять…
«Минають дні, минають ночі…»; Б) «Мені однаково…»; B) «Думи мої, думи мої…»;   Г) «До Основ’яненка»;   Д) «Думка».
13. Установіть послідовність подій у житті Т. Г. Шевченка.
A) викуп з кріпацтва;
Б) творчість періоду «трьох літ»;
B) навчання в Академії Мистецтв;
Г) участь у Кирило-Мефодіївському товаристві.

14. Установіть послідовність подій у житті Т. Г. Шевченка.
A) викуп з кріпацтва;
Б) творчість періоду «трьох літ»;
B) навчання в Академії Мистецтв;
Г) участь у Кирило-Мефодіївському товаристві.
15. Установіть відповідність між цитатами з поезії Т. Шевченка, та художніми засобами виразності.
А) «Доле, де ти? Доле, де ти?                          1. Метафора.
Нема ніякої!»                                                   2. Епітети.
Б) «воля… засівала трупом поле…»,                 3. Порівняння.
Заховаю змію… коло свого серця»;                  4. Риторичні запитання, оклики.
В) «шляхи широкії», «червона калина»,           5. Уособлення.
щире серце»;
Г) «думка, як той ворон»,
«душі козацькії… як та воля, що минулась».


title: Тарас Шевченко - Життєвий шлях та поетична творчість митця


title: "Роль жінки в житті Тараса Григоровича Шевченка"

text:
       Роль жінки в житті
Тараса Григоровича Шевченка
   "У нашім раї на землі
Нічого кращого немає,
Як тая мати молодая
З своїм дитяточком малим..."
Кохання в житті Шевченка-
чи не найболючіша сторінка його долі ,бо не мав він
 сімейного щастя,родинного тепла, хатинки,
люблячої дружини...
Перше кохання Тараса Шевченка
Першим коханням Тараса була Оксана Коваленко-сусідська дівчинка,на три роки молодша від поета,що жила по сусідству.  Але з часом, дитяча симпатія і закоханість не переросли у справжнє і глибоке почуття.

Спогади про красуню Оксану поет вилив у вірші «Ми вкупочці колись росли».
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Ми вкупочці колись росли,
Маленькими собі любились.
А матері на нас дивились
Та говорили, що колись
Одружимо їх. Не вгадали.
Схожою на Окану була польська швачка Гусіковська теж "чорноброва"-друге юнацьке кохання Шевченка.Вона навчила Тараса польської мови,жаліла його,допомагала вічути різницю між долями вільної людини і раба.
Ядвіга Гусіковська
1843 року поетове серце приворожила Ганна Закревська,молода дружина поміщика з Березової Рудки,якій уже пізніше присвятив чимало творів. При зустрічі з нею він постійно захоплювався красою. Давно, ще в перші часи знайомства він довго сидів коло неї на балу і все просив на згадку хоч би одну блакитну квітку, якою була оздоблена її сукня. Молода жінка жартувала і жартома відмовляла.Проте Тарас вхитрився і відірвав квітку.Про неї поет писав:
  “Якби зустрілися ми знову,
   Чи ти злякалася б, чи ні?
    Якеє тихеє ти слово
    Тоді б промовила мені?
    Ніякого. І не пізнала б.
    А може б, потім нагадала,
    Сказавши: „Снилося дурній…”

Ганна Закревська


title: ВІЗУАЛІЗАЦІЯ ПОЕЗІЙ Т.Г. ШЕВЧЕНКА

text:
ВІЗУАЛІЗАЦІЯ ПОЕЗІЙ
Т.Г. ШЕВЧЕНКА

СОНЦЕ

 ЗАХОДИТЬ,

ГОРИ ЧОРНІЮТЬ
                                   (1847)

Сонце заходить,
гори чорніють,

Пташечка тихне,

ПОЛЕ НІМІЄ,

РАДІЮТЬ ЛЮДЕ, ЩО ОДПОЧИНУТЬ,

 лину
А я дивлюся…
І серцем лину

В темний садочок
на Україну

Лину я, лину, думку гадаю,

 І ніби серце – одпочиває.

Чорніє поле, і гай, і гори,

На синє море виходить зоря.

Ой зоре! Зоре! –
і сльози кануть.

Чи ти зійшла вже й на Україні?

Чи очі карі тебе шукають
на небі синім?
Чи забувають?

Коли забули, бодай заснули,

Щоб про мою доленьку
щоб і  не чули.


У світі загадок.


title: Творчість Івана Савича. Збірка «Крізь полярні завої»

text:
Літературними стежками Донеччини

Творчість письменника-земляка Івана Савича.
Збірка «Крізь полярні завої»
(100-річчю з дня народження присвячується)

Виконала
учитель української мови й літератури
Донецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №120 Донецької міської ради Донецької області
Пшеничникова Любов Миколаївна
Мета:
ознайомити учнів із життєвим та творчим шляхом талановитого поета-земляка  Івана Савича, його збірками віршів різних років: «Крізь полярні завої», «Розвідники весни», «Тяжіння земне», «Тепло
     рідної  землі»;
розвивати вміння створювати презентації, систематизувати зібрані  матеріали, складати виступи, усні повідомлення;
виховувати почуття патріотизму і любові до рідного
     краю.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Тип проекту: творчий, літературний.

Форма представлення проекту: урок-конференція.

Інформаційні джерела: збірки віршів поета різних років:«Крізь полярні завої», «Розвідники весни», «Тяжіння земне», «Тепло рідної землі», спогади поета Івана Савича, його доньки
Світлани Іванівни Лук`яненко, Internet-ресурси.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Літературна Донеччина
Байдебура
Павло Андрійович
Білий
 Іван Омелянович
Гордасевич
Галина Леонідівна
Пшеничникова Л.М.
Літературна Донеччина

Жуковський
Станіслав Віталійович
Загнітко
Анатолій Панасович
Комар (Орач)
Олег Юхимович
            Пшеничникова Л.М.
поет, прозаїк, журналіст, перекладач
Іван  Савич
(Іван Савич Лук`яненко)
1914-2000рр.

   Пшеничникова Л.М.
Іван  Савич -

            Народився у січні 1914 року в селі Савинки Корюківського району на Чернігівщині в родині селянина-бідняка. У родині було десять дітей.
          Учасник організації однієї з перших на Україні  комсомольських комун в Конотопі, про яку згодом написав книгу «Юнь комунівська».

                                                 Пшеничникова Л.М.

       Працював журналістом у Корюківській районній газеті й заочно навчався у Харківському інституті журналістики (1934р.), далі навчання у Київському університеті. Викладав українську літературу в Кременецькому та Старобільському учительських інститутах,  вчителював на Донбасі.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Учасник Великої Вітчизняної війни. Нагороджений орденом Вітчизняної війни другого ступеня та медалями.

                                                                       Пшеничникова Л.М.

1948 року військовим трибуналом Прикарпат-ського військового округу засуджено на 25 років виправно-трудових таборів.
                                                                                Пшеничникова Л.М.

      Довгих дванадцять років провів Іван Савич на Півночі -  у таборах міста Інта (Республіка Комі).
      Перебуваючи в режимному офіцерському таборі, брав участь у підпіллі (писав і розповсюджував листівки, проводив політичну роботу серед військовополонених).

                                                       Пшеничникова Л.М.

     12 червня 1956 року рішенням Комісії Президії Верховної Ради СРСР Савича було визнано засудженим безпідставно і звільнено із зняттям судимості.
      1957 року вийшла з друку перша його книжка „З вічних джерел”.
      Відтоді він жив на Луганщині, в Старобільську, де якийсь час працював педагогом у середній школі, а потім повністю присвятив себе літературній праці.

                                                      Пшеничникова Л.М.

.
От і все.
Загратований і задротований...
І шинельку солдатську зняли, й ордени.
І бушлат арештантський, брудний,
                                       нумерований,
прикрива мої шрами – печатки війни.
А скажені вітри із Північного полюса
Полірують мене наждаком, терпугом,
І даремно тугіше затягуєш пояса –
Холодина і клята завія кругом.
Ой ви, карські вітри!
Хоч ви й Берії наймити,
Хоч, можливо, диявола люті сини,
Шрамів з тіла мого не зітрете –
                                        це знайте ви!

                                                        Пшеничникова Л.М.

                                                         Пшеничникова Л.М.

Незважаючи на суворий, інколи аж надто жорстокий досвід, винесений поетом з фронту, з гітлерівських і сталінських таборів, його вірші перейняті органічною добротою, вірою в людину, світлістю почуттів.
Збірка “Крізь полярні завої”

Затамовуй глибоку тривогу,
Не вслухайся в шумкі поїзди
І навстріч мені сина малого
Не винось, не очікуй, не жди –
Замело мені снігом дороги,
Може буть, назавжди,
Назавжди…
Де не стану – мете хуртовина,
Скрізь колючі вітри, як мечі,
І не кров, а гіркота полинна
В моїм серці і вдень, і вночі,
Тож забудь і не жди, тільки сина
Забувать не учи,
 Не учи!

                                                   Пшеничникова Л.М.
хвилини безнадії “Затамовуй глибоку тривогу”

        Пшеничникова Л.М.
Я в рідній хаті. Мама ще жива,
Сльозинки радості рясні-рясні.
Хоч синові минуло сорок два,
Матуся гладить голову мені,
Неначе я хлоп`ятко-пастуша.
«От і діждалась, ось і дожила…»
Приходять гості, може, півсела,
І променем тремтить моя душа.
Федос прибіг. Безмежно рад:
Уже не «ворога народу» брат.
У рідній хаті

Луганська  обласна
 універсальна   наукова    бібліотека  ім. А.М. Горького

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Помер поет Іван Савич  28 листопада  2000 року. похований у м.Старобільську                                                                                Пшеничникова Л.М.
Рідна   поету   Старобільщина

                        Пшеничникова Л.М.
ДЯКУЮ    ЗА   УВАГУ

                                                                     Пшеничникова Л.М.


title: Подорож Літературними стежками

text:
Час відправлення:
Час прибуття:
Очікування:
Результати:
сімнадцяте квітня
Класна робота
Подорож
Літературними стежками

Яке справжнє прізвище письменника Анатолія Дімарова?
А) Гарасюта;
Б)Довженко;
В)Андроник.

2. Анатолій Дімаров народився в родині:
А)священника;
Б)учителів;
В) хлібороба.

3.Кого уособлює собою образ блакитної дитини з однойменної повісті А.Дімарова?
 А) розбишаку, халамидника;
Б) чемну,виховану дитину;
В)підлабузника, зрадника.
Тест-драйв
4.У 1949 році вийшла перша книжка Дімарова:
А) Міські історії;
Б) Гості з Волині;
В) Біль і гнів.

5.Повість «Блакитна дитина» є:
А) частиною дилогії;
Б) частиною трилогії;
В) самостійним твором.

6. Кого авторові повісті нагадувала «трійка»  у щоденнику школяра?
А) ведмежі лапки;
Б)злющого шершня;
В)журавля в небі.
7.Як відреагував Павло Степанович, коли дізнався, що Толя єдиний у класі не виконав домашнього завдання?
А) поставив йому двійку в журнал;
Б) Пробачив  і став пояснювати наступні правила;
В) Викликав до себе в кабінет і індивідуально пояснив незрозумілу тему;

8.Чий це портрет: « Ніхто у нашому селі не мав таких блискучих,із рипом,чобіт, такого синющого галіфе,таких червоних сорочок із справжнього оксамиту,що аж очі вбирали,виглядаючи спід чорного,теж нового-новісінького піджака!»?
А)Директор школи;
Б)Віктора Михайловича;
В)Машиніста Федора Бурлаки;

9.Якою звісткою були приголомшені учні 5-Б класу?
А)Що Федір Бурлака купив два квитки на виставу;
Б)Що в село приїхав міський театр;
В)Що Галина Іванівна виходить заміж.
10. Чому «батьки наші були скупими на ласку, обережними на похвалу»?
А)Тому що діти постійно набридали їм своїми пустощами;
Б) Тому що важка виснажлива праця зробила їх такими;
В) бо так само виховували їх власні батьки;

11. Дворядкова народна пісня, кожен рядок має 14 складів з обов’язковою паузою після восьмого складу називається:
А) колисковою;
Б) коломийкою;
В)бурлацькою.

12.Диптих – це
А) об'єднанні однією темою та ідеєю два поетичних твори;
Б)  об'єднанні однією темою та ідеєю два прозових  твори;
Відповіді: 1 А, 2А,3Б,
4Б,5Б,6Б,
7В,8В,9А,
10Б,11Б,12А.

1,2,3
В.М.+Г.І. =
17=1
5-Б <6-А
5-Б+1> 6-А
2 і 2
Досліджуємо
  вчинки
Досліджуємо
  вчинки
Досліджуємо
  захоплення
Досліджуємо навчання
Дитинство


title: Казка Пыдмогильного

text:
Валер’ян Підмогильний.
Цікаві факти з життя.
У Дніпропетровську зняли фільм про В.Підмогильного.
Фільм про Валер’яна Підмогильного розпочинається даними його біографії: «Валер’ян Петрович Підмогильний народився 2 лютого 1901 року у селі Чаплі на Катеринославщині. Батько – Петро Підмогильний – був родом із села Писарівка, землі своєї не мав, був конторником»…
Серед цікавих фактів те, що звичайна селянська сім’я Підмогильних прагнула дати своїм дітям гідну освіту і навіть наймала для цього вчителів. Крім того, ентузіасти відшукали будівлю школи, де він сам вчителював 1920-му році. Зараз – це приміщення літературного музею.
Про нього нічого не знали до початку 90-их.
Що ж до вцілілої церкви у Чаплях, саме там хрестили Валер’яна і саме там вінчалися його батьки.  А взагалі найбільша «біла пляма» – це те, що про цю людину нічого не знали до початку 90-их років, розпаду Радянського Союзу.
Вплив психоаналізу і французької класики.
На стіні у Валер’яна Підмогильного довгий час висів портрет Зіґмунда Фройда, вплив психоаналізу і навіть термінологія Фройда відчутні у творах українського письменника. Другим джерелом натхнення Підмогильного, стала класика французької літератури.
Не дарма Підмогильний був упорядником 12-томного видання перекладів творів Анатоля Франса.
Загибель В.Підмогильного
3 листопада 1937 року до двадцятилітнього ювілею Жовтневої революції особлива трійка УНКВС винесла новий вирок: «Розстріляти», щоб звільнити місце для нових мучеників режиму. Разом із Валер'яном Підмогильним в урочищі Сандармох у Карелії було розстріляно більше 1000 в'язнів,
Трагічна доля його дружини та сина.
Дружина Катерина після розстрілу Підмогильного поневірялась по чужих квартирах і намагалася перевидати його твори, проте безуспішно. Її не стало у 60-ті. Син Роман, якого у таборових листах Підмогильний ніжно називає «Ромасиком», помер молодим через серцеву хворобу.


тропи у творах Т.Г.Шевченка, їх естетичні можливості.


title: В гостях у казки

text:
В гостях у казки
З якої казки?
З якої казки?
З якої казки?
З якої казки?
З якої казки?
З якої казки?
«Колобок»
«Коза-Дереза»


title: Прислів'я та приказки про калину

text:
Прислів'я та приказки про калину
Любуйся калиною, поки цвіте,
а дитиною, поки росте.
Запишалася калина,
наче красная дівчина.
Дівчина пишна та красива,
мов червона калина.
Весною калина білим цвітом квітує,
а восени червоні ягоди дарує.
Четверта сторінка журналу «Рослини, що потребують
охорони»
З-під снігу я пробився,Бо силу добру маю.Своїм біленьким цвітомЯ землю прикрашаю.Мені морози не страшні,Повірте, друзі милі!Ви тільки нас охороняйте, Й весною в лісі не зривайте.

Я-перша квіточка весни.Я пролісковий цвіт. Я пережив зимові сни,І знов родивсь на світ.Зелені рученьки моїЛисточками зовуть.Я полюбив ліси й гаї, Живу я здавна тут.У мене очі голубі,Такі, як неба синь. Росту між кленів, між дубів, Люблю і сонце, й тінь.
В мене квіточки ніжні,Такі білосніжні.Тоненькі, тендітні,Ласкаві, привітні.Послухай – як срібноДзвенить голосок.«Не треба, не требаЗривати квіток!»
  Рослини і тварини, яких ми вже ніколи не побачимо
 Рідкісні рослини і тварини. Їх можна ще побачити, але дуже мало
  Рослини і тварини, кількість яких швидко зменшується
Сторінки Червоної книги
  Численність цих рослин і тварин невелика
  Рослини і тварини маловивчені, місця їх життя малодоступні
Рослини і тварини, яких вдалося зберегти, врятувати від вимирання

До Червоної книги занесені:

Гра «Знайди рідкісні рослини»
Гра «Як зберегти природу»


title: Визнання

text:
Всесвітнє визнання  Тараса Шевченка
Не називаю її раєм…
На рідній  землі…
Чехія

Росія

Азербайджан
Молдова
Польща
Нумо дружно за роботу
                         всі візьмімося,
За єдину Україну
                          поборімося!
Дякую за увагу!


Внесок Григорія Сковороди в розвиток української філософії


У л а с С а м ч у к


Сміливі завжди мають щастя  ( за романом  “Тигролови”).
Я тому письменник, що відчуваю обов'язок перед народом
Людина – найвеличніша з усіх істот.
 Людина – найнещасніша з усіх істот
 Людина – найпідліша з усіх істот.
Як тяжко з цих рубрик трьох вибрати першу для доведення прикладом.
І. Багряний

Іван Багряний
Письменник, публіцист, людина
Спадок
Роман «Тигролови»
Роман «Сад Гетсиманський»
Стаття «Чому я не хочу ввертатися в СРСР?»

Переконання  « Я тому письменник, що відчуваю обов'язок перед народом»
Вірив, що жива українська нація
Вся творча біографія – постійна сутичка з тоталітарною системою
Роман «Тигролови» 1944р
Автобіографічний
Пригодницько-екзотичний роман       (І.Багряний)
В Україні видано 1991
Двобій із долею
Дві сюжетні лінії
 Пригодницька – життя Григорія Трагічна доля українців – рід Сірків
« Тигролови»( перша назва «Звіролови»)
Піднімися над муками, живи в будь-яких умовах, виживай в екстремальних ситуаціях!!!
Перша премія на літературному конкурсі у Львові.( 1944р)
Твір перекладали англійською, голландською, німецькою мовами.
У Німеччині купували для молодого покоління до дня народження, або для першого причастя.


title: Вікторина по Шевченко

text:
100
200
300
400
500
100
200
300
400
500
100
200
300
400
500
100
200
300
400
500
100
100
200
200
300
300
400
500
500
400
8 + 1
286
150


СЛОВНИКОВИЙ МАЛЮНКОВИЙ ДИКТАНТ


Т.Шевченко. "Гайдамаки" - романтичний світ образів поеми-епопеї


title: Володимир Боніфатійович Антонович

text:
Володимир     Боніфатійович Антонович                               (1834-1908)
Володимир Боніфатійович Антонович народився 30 січня 1834 р. у містечку Махнівка Бердичівського повіту Київської губернії (за іншою версією - 1830-го в містечку Чорнобиль) у родині зубожілих, безземельних польських шляхтичів, генеалогічно споріднених з Правобережною Україною. Початкову освіту здобув у сім'ї шляхтича-українофіла Оттона Абрамовича, де Володимирів батько працював гувернантом. Протягом 1844-1848 pp. Володимир навчався у Рішельєвському ліцеї та 2-й Одеській гімназії, після закінчення якої 1850 року вступив спочатку на медичний факультет університету Св. Володимира, який закінчив 1855 pоку, а потім перейшов на історико-філологічний факультет, який закінчив 1860 року зі ступенем кандидата історико-філологічного факультету.

Випускник Імператорського університету Св. Володимира (1860 p.), видатний історик, археолог, етнограф, публіцист і громадський діяч, доктор російської історії, ординарний професор, один з ідеологів українського національно-визвольного руху другої половини XIX ст.
Ще в студентські роки Антонович читав козацькі рукописи, твори Т. Шевченка, П. Куліша.
Після закінчення університету він працює викладачем латинської мови 1-ої Київської гімназії, а протягом 1862-1863 та 1864-1865 pp. викладає загальну історію в Київському Володимирському кадетському корпусі. 1863 року В.Б. Антонович став на службу чиновником до канцелярії київського, подільського та волинського генерал-губернатора, і його було відряджено до Тимчасової комісії для розгляду давніх актів. Згодом В.Б. Антоновича призначено головним редактором згаданої комісії. Ці обов'язки він виконував аж по 1880 р.

В. Антонович часто їздив до С.-Петербурга, щоб налагодити зв'язки з редакцією журналу "Основа". Там він уперше опублікував дві свої розвідки полемічного характеру. Особливу реакцію української і польської громадськості викликала його стаття "Моя сповідь" (1862).

Становленню Антоновича як історика сприяло його знайомство з Михайлом Максимовичем та Миколою Іванішевим. Першу історичну працю Антонович написав 1863 р. Це була вступна розвідка "О происхождении казачества" до "Архива Юго-Западной России". Викладені у ній погляди на історію українського народу Антонович пізніше розвинув у своїх творах, кращі з яких увійшли до 1-го тому "Монографий по истории Западной и Юго-Западной России", виданого 1885 р.

1870 р. В.Б. Антонович отримує ступінь магістра російської історії за дисертацію "Последние времена казачества на правом берегу Днепра по актам 1679-1716 гг." і починає працювати штатним доцентом на кафедрі російської історії університету Св. Володимира. 1871 р. його відряджають на два тижні до С.-Петербурга як депутата від університету на II археологічний з'їзд, а 1875 р. - на 8 місяців до Москви та С.-Петербурга для роботи в архівах та Імператорській публічній бібліотеці; 1877 року він отримав відрядження до Казані як депутат від університету Св. Володимира на IV археологічний з'їзд.

1878 р. В.Б. Антонович захистив дисертацію "Очерк истории Великого княжества Литовского до смерти великого кн. Ольгерда" і йому присвоїли ступінь доктора російської історії та обрали ординарним професором на кафедрі російської історії.
1880 р. В.Б. Антоновича обирають деканом історико-філологічного факультету, на посаді якого він залишається по 1883 р. Володимир Боніфатійович також завідував в університеті Св. Володимира мюнц-кабінетом та музеєм старожитностей.
1873 р. його обрали членом Імператорського російського географічного товариства.

Учнні В. Антоновича
М. Грушевський
В. Данилевич
М. Шашкевич
Цікавився В. Антонович також історією культури й етнографією, підготував за цими темами кілька ґрунтовних публікацій. Разом з М. Драгомановим уклав збірку "Исторические песни малорусского народа".
1883 р. В.Б. Антоновича обирають почесним членом Товариства любителів природознавства, антропології та етнографії при Імператорському московському університеті. Також він був членом Київського юридичного товариства у відділі звичаєвого права .
Працював В.Б. Антонович і на теренах Західної України після обрання його 1877 р. дійсним членом Львівського археологічного товариства.

Обмеження в царині громадсько-політичної діяльності повертають Антоновича до наукової роботи. 1882 р. він брав участь у створенні журналу "Киевская старина". У цьому журналі Антонович опублікував і свою повість "Уманский сотник Иван Гонта" (1882).
1885 p. Володимир Боніфатійович розробив програму видання багатотомної "Русской исторической библиотеки". Фактично він першим серед українських істориків нових часів чітко і ясно, без національної роздвоєності, властивої його попередникам і сучасникам, виступив з концепцією споконвічності української самобутності й навіть увів у науковий обіг термін "Україна-Русь".
У другій половині 1890-х pp. В. Антонович разом із відомим письменником і громадським діячем О. Кониським заснував всеукраїнську політичну організацію, що мала об'єднати українців усієї Російської імперії. 1897 р. відбувся установчий з'їзд цієї організації, до якої 1901 р. приєдналася і київська "Громада". Сама організація проіснувала до її перетворення 1904 р. на Українську демократичну партію.
Останні роки життя В. Антонович працював у Ватиканському архіві, де знаходив багато матеріалів з історії України, збирав документальні відомості для історико-географічного словника України (залишився невиданим), продовжував активно займатися археологічними дослідженнями. За рік до смерті почав диктувати Д. Дорошенку (згодом відомому українському історикові) автобіографічні "Спомини".
Помер Володимир Боніфатійович Антонович 21 березня 1908 року.  Похований у Києві на Байковому кладовищі.


Шана сину свого народу.


title: "Павло Тичина"

text:
Павло Тичина
Підготувала:
Учениця 11 – Б класу,
Костенко Еліна
Біографія
Павло́ Григо́рович Тичи́на -  український поет, перекладач, публіцист, громадський діяч.
Новатор поетичної форми. Директор Інституту літератури АН УРСР. Голова Верховної Ради УРСР двох скликань. Міністр освіти УРСР.  Академік АН УРСР. Член-кореспондент Болгарської академії наук. Лауреат Сталінської премії. Лауреат Шевченківської премії.

Біографія
Павло Тичина народився 23 січня 1891 року, в селі Піски Козелецького повіту Чернігівської губернії, в Російській Імперії. Батько Павла, Григорій Тимофійович Тичина, був сільським пономарем і одночасно вчителем у безкоштовній сільській школі грамоти.
Біографія
Павло Григорович народився в величезній родині, мав 12 сестер і братів, найвідоміший з яких  Євген Тичина (педагог, м. Харьків). Поет навчався в земській початковій місцевій школі.  Його вчителькою була Серафима Морачевська, сама їй хлопець присвятить одну з поем. Морачевська, оцінивши чудовий голос і слух хлопця, порадила
батькам віддати Павла
в один із монастирських
хорів Чернігова.
Біографія

      1900 року 9-річний Тичина, повторно й успішно пройшовши проби голосу, став співаком архієрейського хору при Євецькому монастирі. Одночасно він навчався в Чернігівському духовному училищі. Регент хору виділяв Павла з-поміж інших хлопчиків-співаків, доручав йому навчати нотній грамоті новачків. Як правило, навчання відбувалося на могилі Леоніда Глібова, похованого в Чернігові на території Троїцького монастиря. У такий спосіб Тичина навчав нот свого брата Євгена, а також майбутнього хорового диригента Григорія Верьовку.
Біографія
Дослідники вважають, що від 1906 року Павло Тичина пише вірші — почасти під впливом Олександра Олеся та Миколи Вороного. Перший відомий нам, але незакінчений вірш Тичини — «Сине небо закрилося…» — датовано 1906 роком. Пізніше поет, переглядаючи свій архів, так відгукнувся про цей вірш: «Подивишся — аж смішно»
Біографія
Товаришами Тичини в семінарії були Григорій Верьовка, майбутній поет Василь Елланський (Василь Еллан-Блакитний), Аркадій Казка та інші відомі пізніше діячі української культури.
Біографія

Біографія

Значний вплив на формування Тичини-поета мало його знайомство з Михайлом Коцюбинським, літературні «суботи» якого він відвідував з 1911 року. Цьому знайомству посприяв М. М. Жук.
Біографія
1912 року в № 1 журналу «Літературно-науковий вісник» з подачі М. С. Грушевського уперше надруковано твір Тичини. Це був вірш «Ви знаєте, як липа шелестить». Зошит з віршами Павла Тичини Михайлові Грушевському передав Михайло Коцюбинський.
Біографія
У 1913–1917 роках Павло Тичина навчався на економічному факультеті Київського комерційного інституту , але не закінчив його. Одночасно працював редактором відділу оголошень газети «Рада» і технічним секретарем редакції журналу «Світло» помічником хормейстера у театрі Миколи Садовського . Улітку підробляв у статистичному бюро чернігівського земства. Так, влітку та восени 1914–1916 років Тичина працював роз'їзним інструктором і рахівником-статистом Чернігівського губернського земського статистичного бюро. Це дало йому можливість зробити низку цінних фольклорних записів
Біографія
Згодом Тичина працював завідувачем відділу хроніки газети «Нова Рада»  і відділу поезії журналу «Літературно-науковий вісник», головою української секції Всеукраїнського видавництва ,завідувачем літературної частини Першого державного драматичного театру УСРР.
Біографія
Помер Павло Тичина 16 вересня 1967 року


  Тема уроку           «Винен  чи ні?»
                       урок-суд над Чіпкою                                      ( за  романом  П. Мирного                           « Хіба  ревуть воли, як  ясла  повні?»)

Назва роману запозичена з  Біблії, де дослівно вона звучала так: "Чи ж реве віл при яслах повних?".Це доводить, що злочин ніколи не виникає просто так. Людина не скоює злочини, якщо вона задоволена життям , не жаліється, має те, що хоче.
Що штовхнуло Чіпку на злочин?

Промова прокурора
-У дитинстві Чіпку не любили діти,  але ж були тисячі таких самих ображених долею дітей, та вони в дорослому віці не вбивали, не крали.
- Не довірили громадську отару, бо молодий  і недосвідчений.
- Разом із «товариством» починає красти, що є незаконним.
- Ображає матір, вигнав її з дому.

Висновок

Нечипор Варениченко - суспільно-небезпечний злочинець, який скоїв безліч дрібних та серйозних крадіжок та жорстокі вбивства.
- Усі злочини скоєні в стані сп’яніння, що передбачає ще  суворіше покарання.
- Вирізали цілу сім’ю, забрали все й підпалили хату.

Промова адвоката
- З дитинства Чіпка відчував себе нікому не потрібним, ненависть оточуючих була безпідставною.
- Не може змінити соціальні обставини, наштовхується на байдужість людей, прагне відшукати ідеал правди й справедливості.

Висновок

На лихий шлях Чіпку підштовхнуло саме суспільство зі своїми несправедливими устоями.
- Вплив лихого товариства, яке підбиває його на погані вчинки.
- У душі Чіпки не тільки ненависть, а й щира любов.
- Несправедливість існуючих порядків привела вольову, енергійну людину до трагічного кінця.

Помста не може стати виходом із будь-якої скрутної ситуації.
Не можна виправдовувати злочин важким дитинством, нелюбов’ю до себе людей.
Вбивство- найстрашніший злочин.

Одного жорстокого злочину не можна спокутувати  й тисячею добрих вчинків.


Симоненко у фотографіях


title: Слов’янська міфологія

text:
Слов’янська міфологія
У що вірили наші предки?
Презентація-галерея образів
з міфології давніх слов’ян
(із заданнями)

Підготувала вчитель КЗШ № 106
Рудзик К. О.
Кривий Ріг
2012
Давньослов’янський міфологічний світогляд
	Чоловік дохристиянських часів не знав поняття гріха, але він чітко усвідомлював добро і зло. Отже, епос богів, витворений ним, не тільки результат марновірства, як це вважали в часи пізніші, а й образне втілення його мислительних понять – це було людині життєво необхідно, і вона богів творила „в лицях та подобах”, що відповідало стану її цивілізаційного рівня.

Слов'янський пантеон богів, очолений великим Триглавом Світом Нави
Велес
                    Дажбог
                                     Святовит
РІД
Рід - Джерело Всесвіту, батько Богів. Був спочатку Рід укладений у яйці, був він насінням не пророщеним, був він ниркою прихований, але кінець прийшов ув'язненню, Рід породив Любов - Ладу-матінку. Рід зруйнував темницю силою любові, і тоді любов'ю світ наповнився. І породив він Царство Небесне, а під ним створив Царство Піднебесної.
Відділив Океан - море синє від небесних вод твердю кам'яною. Розділив Світло і Темряву, Правду з кривдою.

ДАЖБОГ
 	Син Перуна, онук Сварога. Бог - свідок Великої Мудрості. Названий Дажбогом (що дає Богом) за те, що дав людям святої раси дев'ять Сантій (книг), що містять Священні Веди.
	У "Книзі Велеса" повідомляється, що всі Слов'яни - його онуки. Так що в кожному з нас присутння частинка його душі, його свідомості.

Дажбог зіграв найбільшу роль, як просвітитель наших пращурів - давніх слов'ян. І сьогодні глибина Божественної Мудрості, укладена в сантіях Тарха Дажбога, - спрямовує шляхом світла. І за давністю тисячоліть ні в чому не втратила свого початкового значення.

СВЯТОВИТ

Вишній Бог. Входить у великий Триглав Світу Нави - Велес, Дажбог, Святовит. Дає людям Духовний Світ. Це Дух Святий, що одухотворяє і животворить проявлені Світи Всесвіту. За своєю внутрішньою суттю представляє необумовлене, безособову Божественну Любов, її первородну енергію (Сонце світить всім однаково), і неспотворені, позачасові первинні знання Істини. Бог - Заступник Духа нашого, Родів і Отців наших, так про нього йдеться в Слов'яно-Арійських Ведах.

ВЕЛЕС
Середній Син Роду. Дав енергію руху матеріального Всесвіту, її коловороті, що відображено в Свастичних символах. Свастика - це інволюція, ущільнення Святого Духа до виявлених форм, втілених у Світі Яви, і еволюція, у міру завершення кожним свого перебування в нижніх, більш щільних і обмежених сферах буття і зростанням своєї досконалості, розущільнення і догляд через перетворення і піднесення в більш прекрасні і гармонійні світи Світу. У людському гуртожитку дає дари Земні, а також і дари духовні тим, хто цього заслуговує. Він - хранитель Воріт, що ведуть у Райський Сад - Вирій.

ЗЕМЛЯ- МАТІНКА
Земля-Матінка Богиня - Покровителька Мідгард-Землі, так у давнину наші пращури називали нашу зелено-блакитну планету, материнську колиску всього людства. Вони невпинно дякували їй за щедрі дари, складали і співали на честь Неї пісні, і Вона платила за любовне ставлення до людей Своєю Материнської турботою. Ліси дарували ягоди, горіхи, фрукти. Багатий і різноманітний був тваринний світ, річки і моря повні рибою. Сучасна людина ставиться до дарів природи часто споживацьки, вважаючи, що "власнику" Землі все дозволено. Тому-то бідніє і бідніє, здавалося б, невичерпний  достаток, всихає любов нашої Матері до своїх дітей. Навіть на картині видно, з яким докором дивиться Вона на людей.

СВАРОГ
Старший Син Роду. Бог управитель Світу Прави. Завершив розпочату Родом творіння Миру. Бог - заступник Вирія (Слов'яно-Арійського райського саду), Небесного Асгарда (Граду Богів). На картині він представлений таким, що витягує з вогню творіння - нове Сонце.
ЛАДА
Любов - Лада матінка Божественна супутниця Сварога. Перша, кого породив Рід Небесний. У людському розумінні це все світле, добре, що об'єднує між собою людей на засадах  взаємодопомоги, співпраці, братства. Вона дає Лад і Гармонію між чоловіком і жінкою. Веде всіх шляхом творення і співтворчості за законами і принципам божественного світу Прави. Мати Небесна, Богородиця. Мати Богів Раси Великої, Покровителька Великої Расеніі (Слов’яно-Арійських територій). На картині вона дарує всім квіти любові, і розуміння світла мудрості Буття.

Макоша
Сестра Сварога. Небесна Богородиця, Богиня Долі. Разом з доньками Долею і Недолею визначає Долі людей, виплітаючи свої нитки на кужелі. До того, хто гідно вершить своє земне життя, прагнучи дотримуватися законів і заповідей, Макоша посилає свою дочку Богиню Долю, богиню щасливої долі. Господинею ж долі тих, хто вершить нечестя в догоду своєму егоїзму, стає Недоля. На картині Вона ллє молоко Життя і дає достаток.

перун
Син Сварога і Лади. Бог воїнства Сил Світла, основним завданням яких, перш за все, є надання допомоги людині в очищенні від присутніх у ній демонічних якостей. В кожній людині зосереджені всі енергії Всесвіту. Є сили творення і сили руйнування, світле начало і темна сторона. Відповідно до закону Свободи Волі, кожен творить або благе діяння думкою, почуттям, словом і дією, або – неблаге і нечестиве, за що буде йому призначене покарання.
ярило
Сонце. Бог - Заступник Світлих помислів, чистого Серця і нашого світила. Завдяки енергії Тепла і Світла, що дає нам усім Ярило-Сонце, і можливе саме життя на Землі. Тому потрібно завжди про це пам'ятати, і віддавати Йому свою любов і подяку.

берегиня
 У віруваннях древніх слов'ян - це Богиня, що береже та охороняє все живе. Життя будь-якої суті, що прийшла на землю, дароване Всевишнім, і воно священне. Серед людей ми бачимо Її прояв, перш за все через жіноче начало. Саме жінка є істинною Берегинею, і лежить на Її тендітних плечах ведення домашнього господарства, народження та виховання дітей, турбота про своїх близьких. Вона - Берегиня домашнього вогнища, уособлення родинного щастя. На картині видно, як тільки Вона проявилася з Тонкого Світу, до неї потягнулося все живе, адже вона і є - Втілена Любов.
святогор
Він четвертий Син Роду. На своїх могутніх плечах тримає звід небесний, щоб не змішалися чистий, світлий Світ Прави і наш земний Світ. Він могутній Стовп, Гора Світла, на вершині якої сяє Небесний Ірій, а внизу знаходиться царство піднебесне. У стародавніх слов'янських переказах Святогор представлений Могутнім, Грозним, Непереможним Витязем.

Кришень і рада

Молодший син Роду Небесного зі своєю Божественної супутницею. Він - Верховна Особистість Господа. Людина створена за образом і подобою Бога, і особистість кожного   залежно від виявлених чистоти і святості, входить як частинка в Його Вселенську Особистість. Творець любить своїх дітей, їм Він, за своєї Великої Милості, все дав для благополучного щасливого і радісного життя в Світі Яви.

білобог
 Уособлення світлої сторони життя у віруваннях давніх слов'ян. У Слов'яно-арійському епосі - переказах давнини глибокої - про Нього сказано: "У правій руці він тримає шматок розпеченого металу, який дає  людині. І якщо людина світла, то залишається ціла і неушкоджена. Якщо ж ні, - то вона згорає у вогні" . Сьогодні ми добре знаємо, що всі захворювання і страждання люди створюють собі самі, своїми руйнівними думками, емоціями та діями і таким чином скорочують наше земне перебування. І це є "кара небесна" за  відхід від законів світу Прави.

семаргл
(Агні) Бог Небесного Вогню, що несе синам і дочкам людським очищення і перетворення, і дає можливість еволюційного зростання. Це вогонь праведного Божественного Суду, який випалює накопичену скверну. Семаргл є посередником між людьми і Небесними Богами.

жива
Богиня життя і покровителька Душ людських. Божественна дружина Тарха Дажбога. На картині вона показана квітучою весною, де світ наповнений торжеством і радістю буття. Так і людська Душа прагне до любові, щастя і краси цього Світу.

марена
Зима-Матінка Богиня Зими, спокою. У народних казках про неї йдеться як про Снігову Королеву. Кожен з нас по-своєму любить цю пору року, незважаючи на суворі морози і холод, за її чарівність, білий сніговий покрив, за внутрішню тишу, умиротворення і спокій. Все це - прояви прекрасної Богині Мари.

морозко
 Бог зимових морозів. Завдяки Йому земля покривається білим покривом, а річки та озера - льодом. Воістину Новий Рік, де Морозко грає головну роль, є самим радісним і веселим святом, як в стародавні часи, так і в наш час.

Як бачимо, християнське віровчення, яке активно поширювалося у Х-ХІІІ ст. у Давній Русі, мало серйозного конкурента – давньослов’янський міфологічний світогляд. Його не можна було знищити ні наказом, ні зброєю. Фольклор з його тисячолітньою традицією формувався на ґрунті політеїзму. В особливо тяжкі часи (засуха, неврожай, голод, хвороби, грізні знамення в природі) люди зверталися до вірувань і ритуальних дій, що мали магічний вплив на хід природних процесів і повинні були відвертати нещастя.
Завдання на вибір
1) Розповісти про одного зі слов’янських богів (богинь), пояснити, чи залишилися вірування про нього (неї) сьогодні?

2) Створити сюжетний малюнок і придумати невеличку історію про богів (богинь), зображених на ньому.


title: Сатирична комедія І.Карпенка-Карого "Хазяїн"

text:
 Сатирична комедія “ Хазяїн”І.Карпенка – Карого
При народженні:  Тобілевич Іван Карпович
Псевдоніми, криптоніми:
Карпенко-Карий, Гнат Карий
Дата народження:17 (29) вересня 1845
Місце народження:с. Арсенівка
 Бобринецького повіту Херсонської губернії
Дата смерті:2 (15) вересня 1907 (61 рік)
Місце смерті:Берлін
Національність:українець
Громадянство: Російська імперія
Мова творів:українська
Рід діяльності:драматург, актор, театральний діяч
Роки активності:1884–1907
Жанр:комедія, трагедія, драма
          Автор про  свій   твір
« Я сам бачу, що це найкраща моя комедія і мабуть —
   не то краща, а вже й такої не напишу. «Хазяїн» вже пройшов три рази, при хороших всякий раз зборах і має ще бути виставлений два рази на одній неділі.»

«Хазяїн — зла сатира на чоловічу любов до стяжання, без жодної іншої мети. Стяжання для стяжання!»
 П’єса «Хазяїн »— соціальна комедія Івана Карпенка-Карого, написана в 1900 році.
Автор характеризував п'єсу, як злу сатиру на людську любов до стяжання без жодної іншої мети.
                           Прем'єра комедії відбулася 10січня 1901 в Києві з гучним успіхом. Пузиря виконував сам Карпенко-Карий, економів — Феногена і Ліхтаренка — Саксаганський іСадовський, Золотницького — Кропивницький.
                Бесіда за твором
1. З яким твором І. Карпенка-Карого найбільше споріднена комедія «Хазяїн» і чому?
2. Чим зацікавив вас цей твір як читачів?
3. Чого більше в комедії «Хазяїн» — гумору чи сатири і чому, на вашу думку?
4. Чи є в комедії персонажі, яким ви імпонуєте? Хто ці персонажі?

   Проблематика комедії «Хазяїн»
Проблема добра і зла (Пузир, Феноген, Ліхтаренко; загибель Зозулі).
Проблема збагачення заради збагачення (Пузир — історії з халатом та кожухом, авантюра з переховуванням статків банкрота Петра Михайлова, епізод з гусьми — «грабіжниками» Пузиревого добра).
Проблема взаємин батьків і дітей ( Пузир — Соня).
Проблема взаємин «пузирів» та ітелігенції (Пузир — Золотницький, Пузир — Калинович, Пузир — Соня).
Проблема моралі, духовності (Пузир: пам’ятник Котляревському і орден Станіслава — що вагоміше і що вигідніше? Зневага до бідного інтелігента Калиновича — і дозвіл на одруження Калиновича з Сонею (виявляється, що брат Калиновича — прокурор і може врятувати Пузиря від тюрми і ганьби!)

ТЕСТИ
1.Яке справжнє прізвище І.Карпенка-Карого? Чому взяв такий псевдонім?
2.За жанром п’єси «Хазяїн», «Сто тисяч» — це:
А) трагедія               Б) комедія              В) драма
3. Персонажем якої п’єси є Бонавентура?
А)  «Хазяїн»             Б) «Сто  тисяч»       В) «Мартин Боруля»
4. П’єса «  хазяїн» :
А) гумористична     Б) соціально-побутова      В) сатирична

Яке прізвище мав Терентій Гаврилович? Як звали дочок?
Хто така Павлина?
Як прізвища економів Пузиря?
Хто такий Калинович?
Що Марія Івагівна загадує вишити на новому халаті Пузиря?
Скільки років носить Пузир кожух?
Хто сказав: «А Котляревський мені без надобності…»?
Про кого говорить Феноген: «От чоловік! І риби наловить, і ніг не змоче»?
Кому належать слова: «У нас стільки всякого хліба, як води в морі, і весь хліб люди заробляють, вони повинні їсти за свою працю найкращий хліб!»?
За скільки карбованців Пузир продав халат Золотницькому?
 За кого хоче віддати Пузир свою доньку заміж?
Хто сказав: «Класична птиця! Рим спасла, а хазяїна погубила…»

ВІДПОВІДІ:

1.     Справжнє прізвище – Тобілевич. Карпенко – від імені батька (Карпо), Карий – від прізвища героя Шевченкової драми «Назар Стодоля».
2.     Б) (комедія).
3.     Б) («Сто тисяч»)
4.     В) (сатирична)
Пузир; дочки – Катя (покійна), Соня
Кравчиха
Куртц Павло Карлович, Ліхтаренко Порфирій
Іван Миколайович, учитель, наречений Соні
Бурячки, вівці
30 років
Пузир – Золотницькому
Феноген  про Ліхтаренка
Говорить Соня
За 1000 карбованців
За Чобота Василя – сина мільйонера Гаврила  Афанасійовича Чобота
Золотницький про Пузиря

Створений Карпенко-Карим світ нагадуєреальний світ, але, звичайно, не тотожний йому.                                                                                П. Хропко
  Це  цікаво!

    Про глибину і правдивість розкриття образу аграрія-мільйонера свідчить той факт, що селяни з населених пунктів Кадашеве та Карлюжен, яким письменник давав читати твір, упізнали в образі Пузиря мільйонера-землевласника Шевякова, якого вони ще пам'ятали звичайним, небагатим селянином на прізвище Шуляк.
      Цей Шуляк починав із звичайних маленьких комерційних операцій, а став власником десяти економій, сотень десятин землі, тисячних отар овець, а згодом навіть змінив прізвище на інше, благородне.
І. Карпенко-Карий-драматург-новатор
Він сміливо відступав від усталених драматургічних шаблонів, приділяючи увагу не зовнішнім ефектним подіям, а глибокому розкриттю людських характерів.
Драматург виходив не з догм «теоретиків» театру, а з поглибленого вивчення складної і сповненої внутрішніх суперечностей живої дійсності. Це значною мірою й зумовило своєрідність розгортання дії в його комедії.

              Серія «Класні комікси»
Художник: Тарабарова НаталяХудожник: Тарабарова Наталя
     Довідкове бюро
Тарабарова Наталя
Художник-аніматор.
Навчалася в інституті театру і кіно
      ім. Карпенко-Карого, спеціальність «режисер анімаційного кіно».
Співробітничала з компаніями Укранімафільм, Борисфен, DDM, а також видавництвом «Зелений пес», а також брала участь в освітньому проекті для дітей «За рік до школи».

Художник:     Тарабарова Наталя


Улас Самчук "Марія"


title: Павло Тичина

text:
Від 1906 року Павло Тичина
пише
вірші - загалом під впливом Олександра Олеся
 та Миколи Вороного. Перший відомий нам вірш
 Тичини - «Синє небо
закрилося ...» - датований 1906 роком.
Значний вплив на формування Тичини-поета мало його знайомство з Михайлом Коцюбинським, літературні «суботы» котрого він відвідував з 1911 року.
1912 року в № 1 журналу «Литературно-научный вестник» вперше надруковано твір Тичини. Це був вірш «Вы знаете, як  липа шелестить».
Ви знаєте, як липа шелеститьу місячні травневі ночі?«Кохана спить, кохана спить,піди збуди, цілуй їй очі,Кохана спить...» Ви ж чули ж бо: так липа шелестить.Ви знаєте, як сплять старі гаї? — Вони все бачать крізь тумани.Ось місяць, зорі, солов'ї...«Я твій», — десь чують дідугани.А солов'ї!.. Та ви вже знаєте, як сплять гаї!
Почавши поетичну творчість уже за чернігівського періоду, Тичина в атмосфері Києва першого року державного відродження України закінчив першу свою книгу поезій «Сонячні кларнети» (1918, фактично вийшла в 1919), в якій він дав своєрідну українську версію символізму, створив власний поетичний стиль, який отримав власну назву — «кларнетизм». Перебуваючи в центрі революційних подій, Тичина написав книгу. Тому, що він стояв тоді понад партійними ідеологіями, йому вдалося дати в «Сонячних кларнетах» автентичний естетичний відбиток відродження своєї країни
    Помітне місце в творчості Павла Тичини займає вірш «Пам'яті тридцяти», вперше опублікований у газеті «Нова Рада» в березні 1918р. і присвячений пам'яті загиблих у бою з військами Муравйова під Кругами київських студентів, пізніше похованих на Аскольдовій могилі…
ПАМ'ЯТИ ТРИДЦЯТИ
На Аскольдовій могилі Поховали їх — Тридцять мучнів українців, Славних, молодих… На Аскольдовій могилі Український цвіт! — По кривавій по дорозі Нам іти у світ. На кого посміла знятись Зрадника рука? — Квитне сонце, грає вітер І Дніпро-ріка… На кого завзявся Каїн? Боже, покарай! — Понад все вони любили Свій коханий край. Вмерли в Новім Заповіті З славою святих. — На Аскольдовій могилі
На Аскольдовій могилі Поховали їх — Тридцять мучнів українців, Славних, молодих… На Аскольдовій могилі Український цвіт! — По кривавій по дорозі Нам іти у світ. На кого посміла знятись Зрадника рука? — Квитне сонце, грає вітер І Дніпро-ріка… На кого завзявся Каїн? Боже, покарай! — Понад все вони любили Свій коханий край. Вмерли в Новім Заповіті З славою святих. — На Аскольдовій могилі
«Пам'яти тридцяти»

Перемога більшовицької Жовтневої революції й окупації України позначилася комуністичним терором, розрухою, голодом і протистуючими  їм народними повстаннями. За цих обставин Тичина далі зберігав свою позицію
незалежного поета в наступних книгах
«Замість сонетів і октав» (1920),
«В космічному оркестрі» (1921).
 Тоді ж він починає твір –поему-симфонію  (чи віршовану трагедію) «Сковорода»
Також, перебуваючи членом редколегії газети «Рада», у 1920 р. виходить збірка П. Тичини «Плуг», яка посіла визначне місце серед його літературної спадщини.
«ПЛУГ»
Вітер. Не вітер - буря! Трощить, ламає, з землі вириває...
за чорними хмарами мільйон мільйонів мускулястих рук...
 Котить. У землю врізає
 (чи то місто, дорога, чи луг) у землю плуг.
 А на землі люди, звірі й сади,
а на землі боги і храми:
 о пройди, пройди над нами, розсуди!
 Й були такі, що тікали.
 В печери, озера, ліси. - Що ти за сило єси? - питали.
 І ніхто з них не радів, не співав.
(Огняного коня вітер гнав - огняного коня - в ночі-)
 І тільки їх мертві, розплющені очі відбили всю красу нового дня!
 Очі.
Вітер. Не вітер - буря! Трощить, ламає, з землі вириває...
за чорними хмарами мільйон мільйонів мускулястих рук...
 Котить. У землю врізає
 (чи то місто, дорога, чи луг) у землю плуг.
 А на землі люди, звірі й сади,
а на землі боги і храми:
 о пройди, пройди над нами, розсуди!
 Й були такі, що тікали.
 В печери, озера, ліси. - Що ти за сило єси? - питали.
 І ніхто з них не радів, не співав.
(Огняного коня вітер гнав - огняного коня - в ночі-)
 І тільки їх мертві, розплющені очі відбили всю красу нового дня!
 Очі.
ПЛУГ


title: Вінграновський

text:
Маланюк Євген Филимонович
...боліла в серці цілість       Свого народу і отчизна —       За всі ці чини і часи.       Скребли покора і ледарство,       Пекли каліцтво й рабство мертве,       І раєм страченим минуле       Вставало в присмерку століть.              (Голоси землі, 1929)
Народився 1 лютого 1897 року в селищі Архангород, яке розташувалося над річкою Синюхою Херсонської губернії (тепер містечко Новоархангельськ
Кіровоградської області).
Навчався Є. Маланюк в Архангородській початковій школі. Як і його молодші брати, Онисим та Сергій, він відзначався блискучими знаннями. Лише найстарший із синів — Євген — продовжив здобувати освіту вЄлисаветградському земському реальному училищі.
1914 року Є. Маланюк вступає до Петербурзького політехнічного інституту, проте Перша світова війна стає на перешкоді навчанню. Восени того ж року юнак стає курсантом Київської військової школи, яку закінчує в січні 1916 р. протягом кількох місяців служить у чині прапорщика в 39-му піхотному запасному батальйоні на території Володимирської губернії.
Після трьох літ відчайдушних битв за українську державність у жовтні 1920 р. поет-патріот разом з іншими інтернованими захисниками УНР потрапляє до таборів у Стшелкові та Шипіорні, а згодом у Каліші (Польща).
Тут Є. Маланюк багато пише, зі своїми друзями Юрієм Дараганом, Миколою Чирським, Максимом Гривою (Загривним) видає гектографічним способом журнал «Веселка» (1922–1923), в якому й сам починає друкуватися.
Восени 1923 року поет виїхав до Чехословаччини, де вступив на гідротехнічне відділення інженерного факультету Української господарської академії в Подєбрадах. Деякий час письменник входив до складу Ліги українських націоналістів (ЛУН), співпрацював у журналі цієї організації «Державна нація».
Знайомство з поетесою Наталею Лівицькою-Холодною переросло в кохання, яке дуже змучило Євгена, ледь не довівши до самогубства.1925 року в Подєбрадах вийшла перша збірка віршів «Стилет і стилос»
У тому ж 1925 році
Є. Маланюк познайомився зі студенткою медицини Зоєю Равич із Полтавщини і невдовзі одружився з нею (заручини відбулися 5 липня, а вінчання 12 серпня в церкві святого Миколая у Празі). Проте 1929 року подружжя взяло розлучення. Євген, завершивши академію, подався на заробітки до Варшави. А Зоя залишилася навчатись у Празі.
У 1920-х роках письменник плідно співпрацював із львівським журналом «Літературно-науковий вісник»На варшавський період припадає вихід у світ наступних книг поета: «Земля й залізо» (Париж, 1930), «Земна мадонна» (Львів, 1934), «Перстень Полікрата» (Львів, 1939), "Вибрані поезії (Львів; Краків, 1943).У Варшаві доля звела Є. Маланюка зі співробітницею чеського посольства Богумілою Савицькою, що з часом стала його другою дружиною. У 1933 році в подружжя народився син Богдан. Друга світова війна порушила сімейну ідилію. Богуміла все частіше виїздить із сином до рідних у Прагу, а Євген підзаробляє, де може: вчителем у Варшавській православній семінарії, перекладачем текстів до кіно-хронік, часто живе надголодь.
Є. Маланюк брав участь в обороні столиці Польщі від німецьких військ у 1939 році.
У червні 1949 року поет переїжджає до США, поселяється на околиці Нью-Йорка: спершу працює фізично, потім — в проекторному бюро, де й трудився до виходу на пенсію в 1962 р. У 1958 р. Є. Маланюк став почесним головою об'єднання українських письменників «Слово».
З'являються друком його збірки «Влада», «Поезії в одному томі», «Остання весна», «Серпень»; окремим виданням виходить поема «П'ята симфонія» (1954)Публікуються його монографії, статті, нариси. Це, зокрема, видання, що з часом отримали широкий резонанс: «Нариси з історії нашої культури» (1954), «Малоросійство» (1959), «Ілюстрісімус Домінус Мазепа — тло і постать» (1960), «Книга спостережень» у двох томах (1962; 1966).
Помер Є. Маланюк 16 лютого 1968 року у Нью-Йорку, і похований на кладовищі в Саут-Баунд-Бруці в Нью-Джерсі  Вже після смерті письменника у мюнхенському видавництві «Сучасність» з'явилася впорядкована ним самим збірка поезій «Перстень і посох» (1972), що стала його лебединою піснею.


У казки на гостинах


Повість Михайла Коцюбинського ” Тіні забутих предків ” – художнє відкриття життя народу Гуцульщини