title: Лесь Курбас

text:
Брати Тобілевичі
КОРИФЕЇ УКРАЇНСЬКОГО ТЕАТРУ

Микола
“Садовський”
 Тобілевіч

Іван
“Карпенко-Карий”
 Тобілевіч

Панас
“Саксаганський”
 Тобілевіч

Панас “Саксаганський”
визначний український актор, режисер, драматург і педагог школи Марка Кропивницького, один з корифеїв українського побутового театру.
Народився 3 травня 1859 року в селі Кам’яно-Костувате Бобринецького повіту Херсонської губернії, (нині Братський район Миколаївської області) Початкову освіту здобув у Бобринецькій повітовій школі. Ще школярем захопився влаштуванням аматорських вистав.
У 1877 - закінчив Єлисаветградське реальне училище.
В 1878 року пішов на військову службу. Службі у війську він віддав п’ять років життя. Згодом він став критично дивитесь на офіцерське життя. Молодий Панас знайшов собі заняття, став організатором полкової бібліотеки.
У 1883 році, коли його частина була на маневрах в Одесі, Панаса Карповича було запрошено до трупи Старицького і перший його виступ був у п’єсі “За Німан іду” в Миколаєві на сцені театру Монте. Так у 24 роки він стає професіональним актором, взявши собі театральний псевдонім Саксаганський - в пам’ять про материнське рідне село Саксагань. На перших кроках театрального життя панаса Карповича всіляко підтримував І.Карпенок-Карий. Саксаганський вчився секретаам професії і у М.Кропивницького, проте по останню пораду йшов до старшого брата.
Саксаганський П.К. у ролі Возного у виставі "Наталка Полтавка"
Саксаганський П.К. із сином Петром
Театральні шляхи кожного з Тобілевичів постійно перетиналися. У 1888 році було створено “Товариство малоросійських артистів під керівництвом К.Садовського”, куди входили Саксаганський і Карпенко-Карий з дружиною Софією Віталіївною Тобілевич, а також М.Заньковецька,М.Садовська-Барілотті.
Театр трьох братів проіснував до кінця 1889 року, коли Заньковецька і Садовський вийшли з трупи. Новий колектив очолив Панас Саксаганський, продовжуючи виставляти на миколаївській сцені п’еси відповідно до репертуару. Новий 1890 рік трупа відзначила у Миколаєві виставою “Доки сонце зійде, роса очі вніс”. Акторське товариство згуртувалося навколо Саксаганського на Карпенко-Карого. Добровільно відмовившись від заманливої кар'єри актора-прем'єра, II. Саксаганський зв'язав свою долю в мистецтві із задумами І.Карпенка-Карого і став режисером.
Саксаганський П.К. у колі артистів та друзів
На весні І890 року про себе заявила оновлена трупа, яка називалася "Товариство російсько-малоросійських артистів під керівництвом К. Саксаганського"
Жодна українська трупа не мала такого великого й різноманітного репертуару, як трупа Саксаганського. З перших вистав трупа набула слав. Бона ставила п'єси Карпенка-Карого, Старенького, Кропивницького Островського.Як режисер Саксаганський вперше в Історії українського театру запровадив план постановки вистави. Особливу увагу приділяв роботі з акторами, добиваючись ансамблю. Затверджуючи на українській сцені соціально-психологічну драму.
У радянські часи Саксаганським написані праці "Як я працюю над -роллю", "До театральної молоді" "До молодих режисерів", "з історії українського театру", перекладено ряд творів, російських і західноєвропейських авторів на українську мову.

Микола “Садовський”
брат І. Карпенка-Карого,
П. Саксаганського й
М. Садовської-Барілотті.

Під час військової служби                                       Перед виставою
Народився у селі Костувате на Херсонщині, вчився в Єлисаветградському реальному училищі, замолоду брав участь в аматорських гуртках, з 1881 р. в професійному театрі у трупі Г. Ашкаренка, М. Кропивницького, М. Старицького, а в 1888 організував власну трупу. У 1898 р. трупа Садовського об'єдналася з «Товариством російсько-малоросійських артистів» братів Тобілевичів (І. Карпенка-Карого та П. Саксаганського), а ще два роки пізніше (1900 р.) до них приєднався ансамбль М. Кропивницького. У 1905 р. на запрошення з Галичини Садовський очолював театр «Руської Бесіди» у Львові, чим (разом з М. Заньковецькою) сприяв значному піднесенню театральної культури на Західно-Українських землях. Повернувшися до Києва, Садовський заснував перший український стаціонарний театр, який розпочав свою працю 1906 р. в Полтаві, а потім діяв аж до 1919 р. в Києві.
У роки української державності Садовський працював головним уповноваженим у справах народних театрів; 1920 р. в Галичині, з 1921 р. — очолював театр «Просвіти» в Ужгороді. З 1923 р. жив у Празі. По поверненні до УРСР (1926 р.) Садовський у тодішній політичній ситуації вже не мав права на власний театр і виступав у своєму репертуарі в різних театрах, знімався у головній ролі у фільмі «Вітер з порогів» (1929 р.); залишив спогади «Мої театральні згадки», опубліковані посмертно (1956 р.).

Садовський М.К.
у Чехословаччині.
Іван “Карпенко-Карий”
український письменник, драматург, актор, ерудит, один з корифеїв українського побутового театру.
З дитячих років бачив він тяжкі людські злидні, темряву і кривду. Його мати — колишня кріпачка багатого пана Золотницького, яку батько викупив з неволі, була першою вчителькою сина, вчителькою, що заклала в його душу любов до свого народу, до його художньої творчості, до тих мистецьких і поетичних скарбів, які втілені в його казках, піснях і переказах. І він протягом усього життя залишився вірним тим почуттям, винесеним з рідного села і батьківської хати, де під впливом матері розцвітала любов і родинна згода. Під тим же впливом виросли і молодші брати Івана Тобілевича — Садовський і Саксаганський. І в їхніх серцях ніщо не згасило любові до України, до простого люду — ні казенна школа, ні військова служба, ні що інше. Доля українського народу була головною метою життя і творчості всіх трьох братів.
Освіту, якої так прагнули батьки для своїх дітей, довелося через матеріальну скруту обмежити повітовим училищем у Бобринці на Єлисаветградщин. З 14 роківхлопець мусив уже заробляти на життя. Майже два десятиліття забрала в І. Тобілевича служба в різних канцеляріях – від писарчука до секретаря поліцейського управління.

Перебуваючи на службі більш як рік у Херсоні, він познайомився з колишнім учасником Кирило-Мефодіївського братства й товаришем Т. Шевченка Д.П. Пильчиковим, під впливом якого прочитав багато книжок з історії народів, з класичної літератури, серед якої Шекспір і Островський зайняли перше місце. У цей час він товаришував з такими діячами української культури, як Г. Стрижевський, В. Менчиць, пізніше – з
Д. Смоленським, В. Антоновичем, Є. Чикаленком, М. Комаровим, О. Русовим.
Людина мудра, витримана, напрочуд добра й відповідальна, І. Тобілевич над усе ставив душевну рівновагу, щастя своїх рідних і Батьківщини.
Лист Тобілевич М.І. до батьків від 22 липня 1904 р.Париж.
Власне до літературної творчості він приступив в уже зрілому віці й із перших спроб виявив чітку громадянську позицію, тонку спостережливість, досконалу художню майстерність.

1881 р. – оповідання «Новобранець».
1884 р. – драма «Бурлака» (первісна назва «Чабан»), «Безталанна», «Бондарівна».
1885 р. – «Розумний і дурень», «Наймичка».
1886 р. – трагікомедія «Мартин Боруля».
1890 р. – трагікомедія «Сто тисяч».
1893 р. – «Паливода ХVІІІ століття».
1896 р. – «Лиха іскра поле спалить і сама щезне».
1897 р. – «Чумаки», «Мазепа».
1899 р. – «Сава Чалий».
1900 р. – «Хазяїн».
1902 р. – «Гиндзя».
1903 р. – комедія «Суєта».
1904 р. – комедія «Житейське море».


title: ІВАН БАГРЯНИЙ “Тигролови”

text:
ІВАН БАГРЯНИЙ“Тигролови”

                         - великий епічний твір , у якому зображується всебічна картина життя великої кількості людей  у певний період часу або цілого людського життя.

                – це  роман , за основу якого взято якусь незвичайну подію , часто небезпечну подорож.
Роман
Пригодницький роман
“…Вирячивши вогненні очі , дихаючи полум'ям і димом , натрясаючи ревом пустелі і нетрі і вогненним хвостом замітаючи сліди , летів дракон…”
лат. exprecio- виразність , підкреслене вираження почуттів , переживань .

напрям у мистецтві й літературі , що виник на початку ХХ ст. в німецькій літературі і розповсюдився в культурі деяких інших країн.
Експресія -
експресіонізм-
Зелений  Клин
  Про таких героїв кажуть: “супермен”. Головними показниками  є фізична сила,мужність та наполегливість.   Він наділений неабияким інтелектом,гуманністю, високою моральністю…

 _______  ___________
  Родинне життя Сірків навдивовижу гармонійне – в  сім’ї існує атмосфера повної взаємоповаги і взаєморозуміння   між її членами.
Родина  Сірків
 Батько. Глава сім’ї . Основний працівник. Ще фізично сильний, кремезний,який не втратив мисливської реакції. Творча людина , є носієм народної  культури. Справжній володар тайги.
 ____  ____
 Справжня берегиня сімейного вогнища. Дбайлива дружина і мати .  Береже пам’ять роду. Спостережлива  і розумна жінка . Керується почуттям великої материн-ської любові.

Сірчиха
  Звичайний молодий чоловік .  Має характер  переможця.    Мисливець ! Справжній мисливець!
           ТИГРОЛОВ !!!

 ____  ____
       Багатогранна особистість. У неї вроджена і яскраво виявлена жіночність. Така юна  і квітуча , така сувора , гартована і гонориста. Природна українка.

Наталка
це не лише гарна  родина , це міцне родовідне дерево української нації , з якого відродилась і утворилась нова держава  і нова людина
Сім'я  Сірків -
“Тигролови” – типовий західноєвропейський  або навіть американський пригодницький роман…Перенесення цього жанру в українську літературу  - річ дуже добра і варта наслідування
                                     Юрій Шерех
Із рецензій на роман “Тигролови”:
“Тигролови” зробили велике діло. Вони здерли шкуру зека , оста , “совєтського чєловєка”і показали під нею незламну горду людину , повну життєвої снаги , волі до життя і боротьби .
                                  Юрій   Лавріненко
В “Тигроловах” чарівною ниткою виткана історія зворушливого кохання, така незаймано гарна …
 Таке кохання дуже рідко зустрічається в літературі XXстоліття .

Дуже яскраво описані люди , тварини та рослини незнайомого краю … Вражаючі картини полювання на сибірського тигра… Дуже добра книга для молодих людей …

Дякую за увагу


Іван


Іменник


Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном"


Григорій Сковорода


Ліна Костенко нар. 1930р.


title: Кобзарі та лірники - виконавці народних дум

text:
Free Powerpoint Templates
Free Powerpoint Templates


Футуризм. Михайль Семенко - лідер українського футуризму


ІВАН ФРАНКО. ЛІРИЧНА ДРАМА «ЗІВ'ЯЛЕ ЛИСТЯ» - ШЕДЕВР ІНТИМНОЇ ЛІРИКИ


Упражнения в распознавании однокоренных слов


Коломийки – “перлини розсипаного намиста”


title: Кочерга Іван Антонович

text:
Підготував:
Марущак Вячеслав
Кочерга Іван Антонович
Народився Іван Антонович Кочерга 6 жовтня 1881 р. в містечку Носівка на Чернігівщині в сім'ї залізничного службовця, що зумовляло часті переїзди. Лише 1891 p. їхня родина оселяється на постійне проживання в Чернігові, де 1899 р. він закінчує гімназію. Відтак їде до Києва і вивчає право на юридичному факультеті. По закінченні університетських студій в 1903 р. повертається до Чернігова і стає на службу чиновником у контрольній палаті. З 1904 виступає з театральними рецензіями на сторінках чернігівських газет. 1910 р. пише першу п'єсу (російською мовою) «Пісня в келиху» (вперше поставлена в Харківському Народному театрі лише 1926 р. в перекладі П. Тичини під назвою «Легенда про пісню», п'єса успіху не мала). Нова п'єса — «Дівчина з мишкою» (рос. мовою, 1913) мала помітний, хоч і скандальний успіх.
1914 р. І. Кочерга переїхав у Житомир. П'єси російською мовою «Зубний біль сатани» (1922) та «Викуп (Весільна поїздка Марусі)» (1924) завершують певний етап драматургічного розвитку, в цей період творчого життя письменник починає писати українською мовою. 1925p. він завершує роботу над п'єсою «Фея гіркого мигдалю». 1927 р. — пише нову п'єсу «Алмазне жорно». 1928 р. — кілька п'єс, безпосередньо пов'язаних тематикою і проблематикою з тогочасною дійсністю. В цей період І. Кочерга з посади ревізора житомирської робсельінспекції переходить працювати літредактором у міську газету «Робітник», а згодом — у «Радянську Волинь».
Він пише комедію «Натура і культура» (1928), драму-феєрію «Марко в пеклі» (1928) і низку так званих «кооперативних» п'єс, типових для 20-х років агіток. Вистава «Марко в пеклі» в харківському Червонозаводському театрі (режисер В. Василько) мала успіх, але до самої п'єси рецензенти поставилися стримано. В 1929p. в Житомирі відбулися гастролі Другої державної української опери Правобережжя (липень-серпень), театру української Музкомедії і драми під керівництвом Д. Гайдамаки (жовтень-листопад) та інших колективів і окремих виконавців.
Обласний музично-драматичний театр ім. І. Кочерги в м. Житомирі
І. Кочерга, який в попередні роки лише зрідка виступав у пресі, активізує свою критичну діяльність. З 14 липня по 9 серпня 1929 p. він друкує в газеті «Робітник» 11 лаконічних, але глибокозмістовних рецензій на вистави театру української опери — це чи не більше, ніж за всі 1922 — 1928 pp. Він пише чимало п'єс: драматична поема «Свіччине весілля» (1930; інша назва «Пісня про Свічку»), водевіль «Ліза чекає погоди…» (виданий 1931 р.), п'єса «Майстри часу» (інша назва «Годинникар і курка», 1933). Драматичну поему «Свіччине весілля» поставлено лише 1935 р. в Запоріжжі й тільки після цього вона почала тріумфальний хід по сценах десятків театрів. П'єса «Майстри часу», попри те, що спочатку була відхилена українським реперткомом, на Всесоюзному конкурсі драматургічних творів у 1934 p. дістала (під назвою «Годинникар і курка») третю премію.
1934 р. І. Кочерга переїздить до Києва, отримує квартиру в будинку письменників Роліт і поринає в активну громадську, критико-публіцистичну та творчу роботу. Продовжує художню розробку проблемних філософських питань, працює і над кіносценаріями, перекладами. З початку 2 світової війни живе в Уфі, де редагує газету «Література і мистецтво» й працює в Інституті літератури АН УРСР. У цей період створює кілька невеличких п'єс, які, часом дотепні, по-своєму правдиві, не стали, однак, досягненнями автора. Дещо пізніше написані твори «Чаша», 1942; «Досить простягти руку», 1946. В одноактівці «Зубний біль сатани» реалізований задум п'єси, який автор нотував ще в 10-х роках.
Повернувшись 1944 р. до Києва, І. Кочерга пише романтичну драму «Ярослав Мудрий» (1944, друга редакція — 1946). Драма задумана як історична трагедія, але деяка ідеалізація самого образу князя не дозволила автору домогтися по-справжньому трагедійного звучання твору. Як романтична ж драма «Ярослав Мудрий» є високим досягненням в українській літературі. У повоєнні роки основні творчі сили письменник віддає роботі над драматичною поемою про Т. Г. Шевченка «Пророк» (1948).
Помер 29 грудня 1952 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 1).

Нагороди:
Орден святого Станіслава 3-го ступеня (1915)
Заслужений діяч мистецтв України (1950)
Твори:
«Пісня в келиху» (рос. мовою, 1910)
«Дівчина з мишкою» (рос. мовою, 1913)
«Зубний біль сатани» (рос. мовою, 1922)
«Фея гіркого мигдалю». (1925)
«Алмазне жорно» (1927)
«Натура і культура» (1928)
«Марко в пеклі» (1928)
«Свіччине весілля» (1930)
«Ліза чекає погоди…» (1931)
«Майстри часу» (інша назва «Годинникар і курка», 1933)
«Чаша» (1942)
«Ярослав Мудрий» (1944, друга редакція — 1946)
«Досить простягти руку» (1946)
«Пророк» (1948)


title: Кайдашева сім’я. Історія написання

text:
“Кайдашева сім’я”
 І. Нечуй-Левицький
  Повість І. Нечуя-Левицького “Кайдашева сім’я” була написана в 1878 році, а наступного надрукована у львівському журналі “Правда”. У Східній Україні її видали лише у 1886 році, після майже десятирічної боротьби з цензурою. У цій публікації було вилучено аж 25 уривків. Вдруге автор видав повість у 1887 році в Києві, змінивши початок і закінчення.
Твір має точно вказане місце, де відбуваються події. Село Семигори, так майстерно виведене митцем у повісті, було авторові майже рідне. У дитинстві і в юності він тут навіть деякий час жив у родичів, був знайомий з багатьма семигорськими         ровесниками.
       Кайдаші мали своїх прототипів: сім’ю Мазурів з цього ж таки села, яка прославилася постійними бійками і колотнечею. Виличне првізвище Мазурів – Кайдаші – письменник і подарував своїм літературним героям. Хата заможних Мазурів стояла на кутку  Солоному, коло церкви, поруч дійсно був горб, на якому ламалися вози. Жили у Семигорах й свати Мазурів – багаті Довбиші.


title: Календарно-обрядові пісні рідного краю

text:
Календарно-обрядові пісні рідного краю
Колядки
По всьому світу стала новина:
Діва Марія Сина родила,
Сіном притрусила, в ясла положила
Господнього Сина.
Радісну пісню чути в тишині,
Ангели славлять Бога в вишині.
Бо спасіння світу, згідно Заповіту,
У Господнім Сині!
Ось появилась на небі зоря,
Шлях освітила до Христа Царя.
Мудреці приходять і дари приносять
Господньому Сину.
До Віфлеєму пастухи ідуть.
Радість велику у серцях несуть.
На коліна впали й разом привітали
Господнього сина!
Небо і земля нині торжествують,
Ангели й люди весело святкують.
Приспів:
Христос родився, Бог воплотився,
Ангели співають, славу завіщають,
Пастухи вітають, поклін складають,
«Чудо! Чудо!» - повідають.

У Віфлеємі весела новина:
Пречиста Діва народила Сина.
Отцівське Слово зодяглося в тіло,
В земній темряві Сонце засвітило.
Ангели служать Господу Своєму,
Співають «Слава!» новонародженому.
Три володарі зі сходу приходять,
Ладан і миро й золото приносять.
Спасу святому ті дари складають,
Пастирі людям новину звіщають.
Його ми нині також величаймо
«Слава на небі й на землі!» -
Йому заспіваймо!


title: І.Карпенко-Карий "Сто тисяч"

text:
І. Карпенко-Карий
«Сто тисяч»

Портфоліо письменника:
При народженні:	Тобілевич Іван Карпович
Псевдоніми, криптоніми:	Карпенко-Карий, Гнат Карий
Дата народження:	17 (29) вересня 1845
Місце народження:	с. Арсенівка Бобринецького повіту Херсонської губернії
Дата смерті:	2 (15) вересня 1907 (61 рік)
Місце смерті:	 Берлін
Національність:  українець
Мова творів:	українська
Рід діяльності:  драматург, актор, театральний діяч
Роки активності:  1884–1907
Жанр:	комедія, трагедія, драма

Чим він був для України, для розвою її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.
                            І.Франко

Сцена - мій кумир, театр - священний храм для мене.
    І.Карпенко-Карий

Театр!...Чи любите ви театр так, як я люблю його, тобто всіма силами душі вашої, зі всім ентузіазмом, зі всією нестриманістю, на яку тільки здатна палка молодість, жадібна і пристрасна до вражень вишуканого?  Або, краще, сказати, чи можете ви не любити театр більше всього на світі, крім добра й істини?
           Віссаріон Бєлінський

Велика сила, братці, гроші,
Грошима й дурні прехороші,
Є в дурня гроші — він і пан.
Є в нього золотий жупан...
                        Л.І. Глібов

Історія написання п’єси «Сто тисяч»:
Одного разу, перебуваючи під наглядом поліції у станиці Костянтинівська, Іван Карпенко-Карий був свідком того, як біля трактиру, в якому, як на біржі, відбувалася купівля-продаж, підписувались векселі, переходили з рук до рук гроші, збиралося багато бурлак, які розповідали про те, як багатого глитая обдурили шахраї, продавши замість фальшивих грошей прості папірці.
- Ото робота! Сто тисяч! - захоплювався меткий купчик, що не раз підсідав за стіл до Івана Карповича, запрошуючи його до себе у прикажчики.
Почута історія дала драматургу матеріал для роботи.

Історія написання п’єси «Сто тисяч»:
- Ці люди напрошуються дійовими особами комедії, яку варто назвати вагомим словом "Гроші", - ділився він думками з дружиною Софією Віталіївною.  - Всюди гроші, гроші, гроші... Увірвалася у життя хлібороба хвороблива жадоба грошей, спотворюючи побут і людські взаємини. Треба писати комедію на цю тему, картати ненажер, моральних виродків. Без сатири не може бути прогресу! "
У 1889 році І. Карпенко-Карий написав перший варіант комедії "Гроші", яку через цензуру переробив і доповнив, а у 1890 році надіслав до друку під іншою назвою - "Сто тисяч".

Тема: зображення життя селянства в пореформені часи, суспільні явища, що мали місце в 80—90 роках XIX століття.

Ідея:  викриття і засудження в образі Герасима Калитки хижацтва, жорстокості, ненаситної жадоби до наживи, духовної обмеженості, а також згубного впливу грошей на вихідців із народу (Бонавентура, Савка).

Основна думка: автор висміює шахраїв, їх ненаситну жадобу до наживи, духовну обмеженість, змушує людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків. "Буде здоров'я, будуть і гроші..." .

Жанр п’єси: трагікомедія
КОМЕДІЯ — такий драматичний твір, у якому в комічних образах викриваються негативні суспільні або побутові явища, висміюються людські вади, негативні риси характеру.
ТРАГЕДІЯ – драматичний твір, у якому зображено зіткнення непримиренних життєвих суперечностей, а герої потрапляють у безвихідне становище, вступають у боротьбу з нездоланними силами і, як правило, гинуть.

ТРАГІКОМЕДІЯ— драматичний твір, у якому об'єднані риси трагедії й елементи комедії: твір, збудований на основі трагедійного конфлікту, розв'язка якого закінчується комічно, не вимагає обов'язкової загибелі героя.
Теорія літератури:

Теорія літератури:
Драматичним називається такий художній твір, в якому життя розкривається не через авторську розповідь, а через безпосередню дію, через розмову і вчинки дійових осіб.

Основні особливості драматичного твору — це:
— єдність місця і дії;
— зображення персонажів через "їхні вчинки, поведінку, висловлювання;
— відтворення подій як живого процесу;
— наявність ремарок;
— призначення для вистави на сцені;
— поділ тексту на дії, картини, яви;
— діалогічна мова.

Теорія літератури:
Діалог — це розмова двох або кількох осіб.
Монолог — це роздум дійової особи вголос. Він найчастіше ні до кого не звернений або звернений до глядачів чи до відсутньої на сцені особи. В ньому персонажі висловлюють свої потаємні мрії, прагнення або розповідають про те, що відбулося раніше, до початку дії в п'єсі чи по ходу дії, але за межами сцени .
Мова автора в п'єсі посідає невелике місце. Це список дійових осіб, описи вигляду сцени, імена персонажів перед їхніми висловлюваннями. До мови автора належать також зауваження в дужках (рідше — між рядками) про те, з якою інтонацією, з якими почуттями, жестами, мімікою говорить персонаж, що при цьому робить, як поводиться.
Такі авторські пояснення у п'єсі називаються ремарками (від фр. Remarque — помітка, примітка). Вони допомагають створити сценічний образ, який втілював би задум автора; костюмеру, гримеру — надати актору зовнішнього вигляду, відповідного ролі; декораторам — відтворити авторські описи сцени в інтер'єрах та пейзажах. Читачеві ремарки допомагають краще уявити зображене в п'єсі.

Теорія літератури:
Текст п'єси ділиться на частини, які називаються діями, або актами, оскільки події, зображені в кожній з них можуть відбуватися в різних місцях, і сцена повинна мати відповідний вигляд. Між діями під час вистави робляться перерви (антракти), які потрібні акторам і глядачам для відпочинку, а декораторам — для переобладнання сцени.
Дії поділяються на яви, або сцени чи картини, що зв'язано з появою на сцені або виходом з неї дійової особи.
Обсяг драматичних творів такий, щоб вистава тривала не більше чотирьох годин.

Композиція твору:
Експозиція: знайомство  читача (глядача) з місцем дії та дійовими особами, показ обставин, в яких живуть дійові особи, їх стосунків і прагнень.
Зав'язка: зустріч Калитки з Невідомим, рішення купити за п’ять тисяч справжніх грошей сто тисяч  фальшивих.
Кульмінація: Калитка з Савкою їдуть на вокзал, привозять мішок "грошей" і починають ділитися.   Але в мішку, замість фальшивих грошей, були пакунки чистого паперу. Невідомий обдурив Калитку, продавши за 5 тисяч карбованців мішок чистого паперу.
Розв'язка:  обдурений Герасим у розпачі вішається, його врятовує Бонавентура.

Проблематика твору:
*Зростання ролі грошей
*Невміння людей пристосуватися  до нових умов життя
*Прагнення до багатства
*Злочинність
*Родинні стосунки
*Втрата духовних цінностей

Герасим Никодимович Калитка
1. Герасим Никодимович Калитка — реалістичний тип куркуля — нагромаджувача грошей і «преоберетателя земельки».
2. Зовнішність і портрет.
3. Риси характеру героя:
а) жадність і підступність; б) заздрість та хитрість;
в) лицемірство і зажерливість; г) лицемірство та деспотизм.
4. Г. Калитка та оточення:
а) зневажливе ставлення до освіти, членів родини; б) постійне прагнення до збагачення; в) здатність до ризику; г) знання законів і водночас протиправні дії;д) обмеженість у якості власного харчування та робітників; е) чутливість до образи на свою адресу; є) «невсипущість» (Копач); ж) грубість і черствість.
5. Багатство, гроші, земля — ось основна мета в житті заможного селянина.
6. Значення образу Герасима Калитки в українській літературі.

Прізвище «Калитка» (гамак, шкіряна сумка для грошей) відповідає його суті користолюбця, власника.
І.Карпенко-Карий  у ролі Калитки

Копач Бонавентура
1.Копач Бонавентура - породження капіталістичної тогочасної дійсності , який не зумів пристосуватися до нових умов і дощенту розорився.
2. Хоче розбагатіти і вже не один рік марно шукає в землі скарбів.
3. Бонавентура — цілковита протилежність Калитці. Він жартівник, мрійник, людина непрактична в господарських справах, його не бентежить становище, в якому він опинився, все більше опускаючись на соціальне дно.
4. Копач живе у якомусь своєму світі, не зрозумілому для інших, живе своїми мріями.
5. Викопані гроші він мріє витрати не на побутові потреби, а на мандрівку до Парижа. Він навіть вміє «балакати» по-французьки!
6. Тільки чесним шляхом мріє розбагатіти Бонавентура. Крім того, що герой багатий своєю мрією, він також багатий на всілякі жарти, дотепи та прислів’я. З повагою ставиться до науки, знає напам’ять всі вірші Шевченка, цитує «Енеїду» Котляревського.

Савка
1.Савка — компаньйон Калитки, змучений бідністю селянин, який живе у боргах і не знає, як існувати далі.
2. Доведений до відчаю, він згоден продати дияволу власну душу. Він навіть ходив на Івана Купала на роздоріжжя кликати Гната Безп’ятого!
3. Його мораль -  «з грішми, сказано ж, і чорт не брат».
4.Здатний брати участь у нечесних справах, махінаціях.
5. Під час поділу грошей і Калитка, і Савка готові вбити один одного.
6. У кінці п’єси Савка кається. І його покаяння — це справжнє покаяння людини-християнина.

Проблема влади грошей — наскрізна і «вічна»  у світовому мистецтві:
Психологічний тип людини, одержимої жадобою до збагачення, давно відомий у літературі — Скупий лицар у
О. Пушкіна, Плюшкін у М. Гоголя, Гобсек — в О. де Бальзака, Гарпагон — у Мольера.
Скупий лицар у
О. Пушкіна
Плюшкін у
 М. Гоголя
Гобсек — в
Оноре де Бальзака
Гарпагон —
у Мольера

Та якщо названі письменники лише роблять припущення про те, що призвело їхніх героїв до певного психологічного стану, абсурдності дій, то І. Карпенко-Карий розкриває проблему детально.
У п'єсі основною є інша, прихована за зовнішньою, сюжетна лінія — показ морального звиродніння людини. Адже Калитка, по суті, — простий чоловік, який любить землю, невсипущо працює на ній, є поміркованим щодо матеріальних потреб.
Та потяг до надмірного збагачення руйнує душу людини. Ми сміємося, читаючи п'єсу. Але це «сміх крізь сльози».

Проблема влади грошей у
І. Карпенка-Карого:

Трагікомедія «Сто тисяч» у постановці Київського Театру на Подолі:

Режисери: Віктор Іванов, Гнат Юра
Оператор: Сурен Шахбазян
Композитор: Всеволод Рождественський
Художник: Максим Липкін
Виробництво: КиЇвська кіностудія
Рік: 1958
Актори: Валентина Івашова, Дмитро Мілютенко, Микола Панасьєв, Гнат Юра, Іван Маркевич, Варвара Чайка, Петро Бондарчук, Георгій Бабенко, Борис Лук’янов.
Кінофільм  «Сто тисяч»

Кінофільм  «Сто тисяч»

Кросворд №1
По вертикалі: 1. Ім’я дружини Герасима Калитки. (Параска)
По горизонталі: 1. Хто з героїв полюбляв повторювати фразу: «Опит — Велікоє діло!»? (Копач) 2. Назва твору, який є свого роду продовженням твору п’єси «Сто тисяч» І. Карпенко-Карий? («Хазяїн») 3. Ім’я сестри письменника. (Марія) 4. Прийом, за допомогою якого автор висміює вади Герасима Калитки. (Сатира) 5. «Буде здоров’я, будуть і гроші»,— таку думку висловив… (Савка) 6. Риса характеру головного героя твору. (Скупість) 7. Що отримав Герасим Калитка від Невідомого замість грошей? (Папір)

Кросворд №2
По вертикалі: 1. Жанр твору І. Карпенка-Карого «Сто тисяч». (Комедія)

По горизонталі: 1. Чию землю хотів купити Герасим Калитка? (Смоквинова)
2. Справжнє прізвище І. Карпенка-Карого. (Тобілевич) 3. Кому з героїв твору належать слова: «Я обманю хоч кого, мене чорта лисого обманить хто»? (Герасиму) 4. Багатій не дав дружині, на її прохання, коней, щоб поїхати до… (церкви). 5. Скільки років Копач шукав скарб? (Тридцять) 6. Початкова назва твору «Сто тисяч». («Гроші») 7. Обіцянку головний герой твору називав… (цяцянкою).

Тестові завдання:
1.Перша видатна українська трупа була заснована:
а) 1885 року М. Кропивницьким у Чернігові; б) 1895 року І. Карпенком-Карим у Бобринці;  в) 1883 року
М. Старицьким у Києві.
2.До театру "корифеїв" входили:
а) Щепкін, Соленик, Станіславський; б) Садовський, Саксаганський, Заньковецька;  в) Лисенко, Гулак-Артемовський, Франко.
3.Родина Тобілевичів дала Україні:
а) одного визначного діяча культури; б) трьох видатних артистів; в) чотирьох видатних митців.

4.І. Карпенко-Карий написав:
а) 18 п'єс і один роман; б) 18 п'єс;  в) збірку віршів, 18 п'єс і кілька оповідань.
5. Найвідоміші твори І. Карпенка-Карого, які й донині не сходять із театральних сцен:
 а) "Сто тисяч", "Хазяїн", "Суєта";  б)  "Батькова казка", "Понад Дніпром", "Чумаки";  в) "Паливода XVIII століття", "Гандзя", "Розумний і дурень".
6.За національністю Невідомий:
а) українець;  б) таджик;   в) єврей.

7.Скільки десятин землі мав Калитка:
а) п’ятдесят ;  б) двісті;   в) сто.
8. Чим помічав Калитка фальшиві гроші?
а) помічав олівцем ;  б) складав їх в окрему скриньку;    в) надривав край.
9. За що Герасим дорікав Климу зранку? Бо той:
а) проспав ; б) не нагодував увечері худобу;  в) вже зранку їсть хліб, який взяв без дозволу.

10. Замість фальшивих грошей Герасим із Савкою отримали від Невідомого:
а) газети ;  б) якийсь непотріб;    в) чистий папір.
11.Яку думку висловив Савка, коли трапився обман із грошима?
а) "Що з воза впало, то пропало" ;  б) "Купив би й село, та грошей голо";  в) "На хороший товар багато покупців".
12.Завдяки кому Герасим Никодимович залишився живим?
а) Романові;  б) Бонавентурі;  в) Жолудю.

Літературна вікторина
Підтвердіть або спростуйте думку: так-ні
1. І. Карпенко-Карий народився на Сумщині.
2. На одинадцятому році життя майбутній драматург почав учитись у Бобринецькій повітовій школі.
3. Коли Іванові було чотирнадцять років, батько влаштував його працювати секретарем у повітовому суді.
4. Під наглядом поліції Іван Карпович перебував, коли жив у Бобринцях.
5. І. Карпенко-Карий написав 18 п’єс.
6. У своїх творах Іван Карпович виявляє глибоке співчуття до трудящих, показує їх ненависть до хижаків-капіталістів.

7. Писати І. Карпенко-Карий почав ще у Бобринцях, навчаючись в університеті.
8. Перша назва комедії «Сто тисяч» — «Гроші».
9. Гроші — улюблена тема розмов Герасима Калитки.
10. Роль Герасима Калитки прекрасно виконав Панас Саксаганський, рідний брат письменника.
11. «Сто тисяч» І. Карпенка-Карого належать до реалістичної соціально-побутової драми.
12. В Єлисаветграді Тобілевич розпочав нелегальну політичну діяльність.


Календарно-обрядові пісні. Роль і місце пісні в житті українців


title: "Ісак Левітан"

text:
Исаак Левитан, Автопортрет (1880)
Исаак Ильич Левитан(1860 - 1900) –
 российский художник-пейзажист.
 Над вечным покоем (1894)
 Над вечным покоем (1894)
Стиль: Реализм
Жанр: пейзаж
Техника: масло
Материал: холст
Берёзовая роща (1889)
Стиль: Реализм
Жанр: пейзаж
Стиль: Реализм
Жанр: пейзаж
Техника: масло
Материал: холст
Размеры: 64,2 x 57,5 см

Весна. Большая вода.(1897)
Лес. Солнечный день. (1884)
Весна (1895)

Поезд в пути (1895)
Дали(1900)


Леся Українка


title: Гадюка і ягня

text:
ГАДЮКА І ЯГНЯ.
БАЙКА ЛЕОНІДА ГЛІБОВА
Біографія
Глібов народився 4 березня 1827 року в селі Зелений Поділ, колишнього Хорольського повіту на Полтавщині, в родині управителя маєтків магнатів Родзянків.
Біографія
 Початкової грамоти Глібова навчила його мати, Орина Гаврилівна, культурна і освічена жінка, потім хлопця учив місцевий панотець, а в 1840 році його віддали до Полтавської гімназії.
Біографія
 Слава Л.Глібова як дитячого письменника вийшла за межі України ще за життя поета. Його «Зимня пісенька», «Пташка», жартівливе «Квіткове весілля» увійшли в шкільні підручники як зразки дитячої лірики.
Біографія
Помер Л.І.Глібов 10 листопада 1893 року на 66 році життя, від астми і хвороби серця. Поховано його в Чернігові, де він прожив половину свого життя.
Біографія
 Л.І.Глібов по-справжньому знайшов себе в жанрі байки,пісні, якими і обезсмертив своє ім’я.
Біографія
 За своє життя Леонід Глібов написав 107 байок. Головна тема його байок - несправедливість суспільного устрою: безправ’я покріпаченого селянства, поміщицька сваволя, продажність суддів, хабарництво чиновників, облудність земства.
Байки з великою популярністю.
Ведмідь-пасічник
Вовк та ягня
Журба
Жаба й Віл
Зозуля і півень
Квіти
Лисиця-жалібниця
Мальований стовп
Гадюка і ягня

Байки з великою популярністю.
Мірошник
Муха й бджола
Охрімова свита
Пісня
Синиця
Солом'яний дід
Цуцик
Шелестуни
Щука

Гадюка і ягня
Під дубом у гаю жила Гадюка,Непросипуща злюка:Усе було сичить-сичить.Щоб кого-небудь укусить.Мале Ягнятко там гуляло;Скік-верть, сюди-туди — Та якось під той дуб і доскакало,Не сподіваючись біди...
Гадюка і ягня
Гадюка кинулась та й укусила, — От так, як бач,Безвинного занапастила.Ягнятко в плач,А потім на травицю впало:— Ох, за що ж, за що? — простогнало..А бісова Гадюка знов сичить:— Щоб тут гулять не сміло!Ти, може, затоптать мене хотіло,Вас треба вчить! — Ягнятко більше не озвалось...На світі нажилось, награлось...Затихло... спить...
Гадюка і ягня мораль байки:
Колись і між людьми чималоТаких ягнят попропадало.Тепер гадюкам час сказать:Минулися вже тії роки,Що розпирали боки, — Дай, Боже, правді не вмирать!
1864—1872

Аналіз байки
Тема: зображення злої гадюки, яка любить всіх кусати та ягнятка яке постраждало від укусу гадюки.
Аналіз байки
Основна думка: засудження злості, кривдності та уславлення дружності.
Дякую за увагу !!!


title: Кайдашева сім'я

text:
Тема: Короткий зміст твору “Кайдашева сім”я”
Село Семигори знаходиться недалеко коло Росі, ховається воно в зелених садах, навколо розстилаються левади. Хата Омелька Кайдаша притулилася біля однієї гори, в старому садку. Старий Кайдаш сидить коло повітки та майструє, одягнений у чисту білу сорочку.
На току працюють два його сини — Карпо та Лаврін. Обидва вони високі і красиві, тільки менший, Лаврін, виглядає більш привітним та ласкавим. Хлопці розмовляють між собою про дівчат, перебираючи вади й переваги кожної. Лаврін же каже, що взяв би за себе дівчину "гарну, як квіточка, червону, як калина в лузі, а тиху, як тихе літо". Карпові ж подобаються дівчата, що "кусливі, як муха в спасівку".
Тоді молодший брат пропонує йому засватати Мотрю, Довбишеву старшу дочку. Лаврінові слова запали Карпові в душу, він почав дукати про Мотрю. З хати виходить мати й кличе дітей та батька їсти. Говорила вона солодким улесливим голосом, намагаючись бути приємною. Замолоду вона служила в панів і від них навчилася сипати улесливими словамиКарпо зустрічається з Мотрею і бачить, що вона і вродлива, і за словом до кишені не полізе. Дівчина дуже сподобалася парубкові найперше своїм норовом та вмінням за себе постояти. Батьки засватали Мотрю.

Після другої пречистої Карпо повінчався з Мотрею. Весілля було гучне. Наступного ж дня Кайдашиха рано збудила невістку та, прикинувшись хворою, загадала тій робити всю роботу в хаті. Невістка працювала, а Кайдашиха все вилежувалася. Вона була зовсім здорова й лише дурила Мотрю. Говорила вона все солодким голосом та робила невістці зауваження. Нарешті Мотря не витримала й почала сваритися. Вона була "не з таківських, щоб комусь покорятись".
Свекруха пішла до шинку та в розмові з іншими жінками почала судити невістку. Язикаті молодиці все переказали Мотрі. З того часу Мотря вирішила показати свій норов: стала прясти починки собі окремо та ховати в свою скриню. Це стало причиною сварки між свекрухою і невісткою. Невістка більше не хотіла прясти тонке полотно, а ходила в сорочках з товстого полотна. Вона докоряла свекрусі, що працює навіть більше за неї.
Жінки виривали одна в одної мотовило, й у хаті зчинився гамір. На крик прибігли чоловіки. Лаврін почав з них сміятися. Кайдаш розсердився, що вони сваряться в святу п’ятницю, але жінки не могли зупинитися. Карпо підтримав жінку і запропонував батькові одділити їх в окрему хату. Потім син навіть побився з рідним батьком. Довго ще продовжувалася колотнеча в Кайдашевій хаті.
Лаврін зустрічає Мелашку, йому здається, що вродливішої дівчини він ніколи не бачив. Дівчина виявилася не тільки вродливою, але й лагідною та сором’язливою. Лаврін провів її додому в інше село. Жила дівчина в старенькій малій хаті. Було видно, що Балаші бідні. Хлопець і дівчина домовляються про зустріч. Лаврін розповідає батькам про Мелашку, і в неділю Кайдаші їдуть на розглядини. Кайдашиха пишно вдяглася та гордо всілася на возі. Коли ж побачила, куди привіз її син, була розчарована й сердита. Вона проклинала Западинці, у яких жили Балаші. До нових родичів поставилася вона погордливо.
Спочатку Мелашці здалося, що вона опинилася в раю, настільки відрізнялася хата Кайдашів від бідної батьківської. Не помічала вона навіть, як п’яний свекор сварився зі свекрухою, як Кайдашиха розмовляла з Мотрею. Та скоро очі молодиці відкрилися. Свекруха незлюбила Мелашчиних батьків, тому не любила і її. Тільки тиждень після весілля вона стримувалася, а потім почала лаяти невістку. Почалися для Мелашки тяжкі часи. Легше їй ставало тільки тоді, як одпрошувалася до батьків, хоча було це дуже рідко.
Життя Мелашки ставало все складнішим. Вона не могла дати свекрусі відсіч, як це робила Мотря, тому страждала сильніше. Разом із сусідкою Мелашка йде на прощу до Києва й лишається там. Вона не хоче повертатися додому. Лаврін не може жити без Мелашки, тому вирушає разом з матір’ю до Києва шукати втікачку. Мелашка повертається додому. Кайдашиха стає до неї добрішою. Між Мотрею та Кайдашихою знову зчинилася сварка, коли старша невістка спіймала свою курку на сідалі свекрухи та почала вимагати, щоб їй віддали яйця. В темряві вона вдарила Лавріна ногою в обличчя, той почав хитати драбину, потім прибрав її, і Мотря повисла на стіні, тримаючись за бантину. Знову не могли Кайдаші дійти згоди. Старий Кайдаш раптово помирає: бувши п’яним, ішов через греблю, впав у воду — і потонув.
"Не чорна хмара з синього моря наступала, то виступала Мотря з Карпом з-за своєї хати до тину. Не сиза хмара над дібровою вставала, то наближалася до тину стара видроока Кайдашиха, а за нею вибігли з хати Мелашка з Лавріном, а за ними повибігали всі діти. Дві сім’ї, як дві чорні хмари, наближались одна до другої, сумно й понуро". Кайдаші сваряться через кожну дрібницю. Помирити їх не можуть ні громада, ні священик. Однією з причин ворожнечі стає груша, за яку родина билася кілька років, поки та не всохла.
Кінець


title: Маркіян Шашкевич

text:
Стежками Маркіяна Шашкевича

Талановиті люди, як зорі, спалахнуть яскравим сяйвом і гаснуть… Таким світочем для нас був і Маркіян Шашкевич, відомий поет, просвітитель, священик, громадський діяч, поборник рідного слова у Галичині.
Підлисся – колиска Маркіяна

Зірка майбутнього просвітителя Галицької України – Маркіяна Шашкевича – засвітилася у мальовничому селі Підлисся , що на Золочівщині.

Підлисецька горо біла!
Як тебе не бачу,
Так ми тяжко, так ми сумно,
Що трохи не плачу...
Маркіян Шашкевич

Підлисся
У рідному Підлиссі Маркіян прожив недовго, оскільки був найстаршим у сім’ї, то рано віддали в науку. Сьогодні у родинній садибі Шашкевичів діє музей. Тут зібрані речі поета, літературні твори, надруковані за його життя, деякі рукописи та літературознавчі розвідки.
Символічними є  велетенський столітній дуб та криниця із смачною водою. Вони наче символізують постать самого  Маркіяна Шашкевича та його слово, з якого ми можемо і сьогодні черпати мудрість і любов.

Бережани Львів
Далі нас стежка веде до Бережан. Тут Маркіян  навчався у трикласній гімназії. А згодом продовжив навчання у духовній семінарії і паралельно навчався   Львівському університеті. У цей час у житті майбутнього священика сталася справжня драма – за порушення внутрішнього розпорядку молодого семінариста виключають із семінарії та університету. Це було важким ударом для сім’ї. Батько зрікається сина…
Львів
Довгих чотири роки Маркіян намагався поновитися в семінарії, щоб закінчити студії. Та, коли нарешті домігся свого, – помирає батько. Маркіян не встигає попрощатися з ним і вимолити прощення. Ця внутрішня трагедія мучитиме його все життя.
“Руська трійця”
		На початку 30-х років XIX ст. центром національного життя та національного руху в Галичині стає Львів. Саме тут виникає напівлегальне демократично-просвітницьке та літературне угруповання "Руська трійця". Його засновниками були троє друзів-студентів Львівського університету і водночас вихованців греко-католицької духовної семінарії: Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич та Яків Головацький, які активно виступили на захист рідної української мови. Головною постаттю був в цій групі Маркіян Шашкевич. Син сільського священика, він зріс у гущі українського народу й був добре обізнаний з його становищем, розумів його потреби. Перебуваючи під значним впливом ідейних віянь романтизму, члени "Руської трійці" своє головне завдання вбачали в піднесенні статусу української мови, розширенні сфери її вжитку і впливу, прагненні "підняти дух народний, просвітити народ", максимально сприяти пробудженню його національної свідомості та гідності.
Наслідки існування “Руської трійці”
		Наслідками існування "Руської трійці" було те, що після скасування у 1848 році панщини у Львові утворилася перша українська культурно-політична організація "Руська Рада". Всі члени цієї організації одноголосно вирішили, що їхньою мовою буде  та, якою почав писати в Галичині Маркіян Шашкевич.
		У 1893 році після перепоховання Маркіяна Шашкевича, австрійська влада видала розпорядження, що в школі повинні вчити писати лише фонетикою. Це був поклін праці і пам'яті Маркіяна Шашкевича.

Рукописні збірники “Руської трійці”
		Першою пробою сил для членів гуртка став рукописний збірник власних поезій та перекладів під назвою "Син Русі" (1833), у якому вже досить чітко пролунали заклики до народного єднання та національного пробудження. Наступним кроком "Руської трійці" став підготовлений до друку збірник "Зоря" (1834), який містив народні пісні, оригінальні твори гуртківців, історичні та публіцистичні матеріали. Лейтмотивом збірки було засудження іноземного панування, уславлення визвольної боротьби народу, оспівування козацьких ватажків — Б. Хмельницького та С. Наливайка. Прозвучав у збірці і заклик до єднання українців Галичини і Наддніпрянщини.
“Русалка Дністровая”
   		Непересічною подією в історії національного відродження було видання альманаху "Русалка Дністровая“  (1836 р. , Будапешт), з якого почалася нова українська література в Західній Україні. Він вийшов загальним тиражем 1000 примірників. 100 з них видавець (Георгій Петрович) переслав з Угорщини до Відня, а решту – до Львова. Через цензуру лише 200 примірників цієї збірки потрапили до рук читачів, решту було конфісковано.  Це твір був новаторським за формою і змістом: написаний живою народною мовою, фонетичним правописом, "гражданським" шрифтом. Все це виділяло збірку з тогочасного літературного потоку, робило її близькою і зрозумілою простим людям.

Село Деревня
	Село Деревня… Саме тут, у місцевій церкві, брали шлюб Юлія Крушинська та Маркіян Шашкевич. Знайомство молодої пари відбулось на одному з священичих весіль і переросло в романтичне кохання, що завершилося шлюбом. Юлія Крушинська виявилася не тільки зразковою дружиною священика, люблячою матір’ю, а й відданою товаришкою у громадській роботі свого чоловіка. Молоде подружжя багато років проживало у Деревні.

Нестаничі на Радехівщині
Наступним опорним пунктом нашої заочної мандрівки стане село Нестаничі на Радехівщині, куди призначили парохом Маркіяна Шашкевича. У Нестаничах  о.Маркіян служив найдовше, хоча побутові умови, в яких він жив, були доволі несприятливі: парафіяльний будинок із земляною підлогою був зовсім не придатний для життя молодої родини, тим паче, що на той час у Шашкевичів вже народився син Володимир. Згодом о.Маркіян дістає парафію у Новосілках.
Новосілки
Після Нестанич Маркіян Шашкевич був переведений парохом у село Новосілки, де служив недовго. Ще на попередньому місці він захворів, хвороба швидко прогресувала, тож в останні роки діяльності отця часто мусив підміняти парох із сусіднього села Ліски. Невдовзі Маркіян Шашкевич помирає від сухот.
Церква та парафіяльний будинок з часів Маркіяна Шашкевича не збереглися за іронією долі: коли мешканці села довідалися, що прах їхнього священика перепоховають у Львові, то вони відпродали стару дерев’яну церкву у сусіднє село, а натомість збудували нову. Таким чином, автентичні сліди Маркіяна Шашкевича загубилися.
Поетична спадщина Маркіяна Шашкевича
Перший опублікований вірш Шашкевича «Голос галичан» з̓явився у 1835 році. Крім кількох інтимно-ліричних поезій («До милої», «Туга за минулим», «Думка»), Шашкевич писав переважно вірші патріотичного характеру («Руська мова», «Дайте руки», «Слово до чтителей руського язика», «Побратим», «Лиха доля»), також на історичні теми: «Хмельницького обступлення Львова», «О Наливайку», «Болеслав Кривоустий». Поетична спадщина відносно невелика, але високо оцінена І. Франком та іншими дослідниками.

Для народу Галичини…
	У 1836 Маркіян Шашкевич опублікував брошуру «Азбука і Abecadlo» (1836), спрямовану проти спроб заведення в українській мові латинської абетки. Переклав частину «Слова о полку Ігоревім» та Святого Письма (Євангеліє від Матея і Йоана) на народну мову (1842). Посмертно Яків Головацький видав «Читанку»  Маркіяна Шашкевича для малих дітей (1850).
На Білій Горі
		Помер Шашкевич у злиднях від туберкульозу і був похований у Новосілках Лісних. Слава про будителя національної свідомості й зачинателя нової української літератури в Галичині почала зростати посмертно. У 1893 тлінні останки його перенесено до Львова. У 1911 році, у століття народження письменника, відбулося величаве Шашкевичівське свято з поставленням йому на Білій Горі хреста-пам'ятника.

Посмертне вшанування
За новіших часів культ Шашкевича зростає як реакція на русифікацію України й асиміляцію українців у діаспорі. У канадському місті Вінніпег в 1962 було засновано Інститут Маркіяна Шашкевича, який з 1963 року видавав протягом 25-ти років збірник «Шашкевичіяна» та «Бібліотеку Шашкевичіяни». У 1944 році там,  у Вінніпезі, споруджено пам'ятник із бронзовим погруддям Шашкевича, а у 170-річчя народження — іменем Шашкевича названо місцевий парк.У 2003 ім'я Маркіяна Шашкевича присвоєно Бродівському педагогічному коледжу.

Над проектом працювали вчителі української мови та літератури Княжівської ЗШ І-ІІІ ступенів:
Харук Марія Олександрівна
Шушко Надія Іванівна
Чугай Ярослава Володимирівна
Література
	• Малий словник історії України / Відповідальний редактор Валерій Смолій. — К.: Либідь, 1997. • Я. Розумний (ред.), Маркіян Шашкевич на Заході, Інститут-Заповідник Маркіяна Шашкевича, Вінніпег, 2007. • Тершаковець М. До життєписи Маркіяна Шашкевича з додатком Матеріали-документи // ЗНТШ, т. XIX. — Л., 1906 • Маркіян Шашкевич. Руська письменність. — Л., 1911 • Лепкий Б. Маркіян Шашкевич. — Коломия, 1912 • Возняк М. Писання Маркіяна Шашкевича // Зб. Філол секції НТШ. т. XIV. — Л., 1912 • Білецький О. Русалка Дністрова // Від давнини до сучасности, т. 1. — К., 1960 • Шах С. О. Маркіян Шашкевич і гал. відродження. — Париж-Мюнхен, 1961 • Білецький О. Слово про Маркіяна Шашкевича. — Л., 1961 • Шалата М. Маркіян Шашкевич, життя і творчість і гром.культ. діяльність. — К., 1969


І.К.Карпенко-Карий(Тобілевич) – “великий обсерватор життя”(І.Франко)


"Іван Карпенко-Карий"


title: "Михайло Коцюбинський"

text:
український письменник, громадський діяч, голова Просвіти в Чернігові, один з організаторів Братства тарасівців.
          Батьки
Гликерія Максимівна Абаз
Михайло Матвійович
Мати відзначалась лагідною вдачею і сердечністю, любила літературу, мистецтво й природу.
Батько був чоловіком добрим, чесним, непримиренним до неправди і кривд, чинних начальством, тому й доводилось йому часто міняти місце роботи.
      Навчання
Навчаючись у Барській початковій школі (1875-1876 рр.) та Шаргородському духовному училищі (1876-1880) М.Коцюбинський виділявся серед своїх однокласників умінням писати цікаві, оригінальні твори.
По закінченні духовного училища через нестатки не зміг далі вчитися.(Після смерті батька  в 1886 році на нього лягли родинні турботи).
Самоосвіта
                        Праця
   З 16 років  був у складі Одеської філоксерної комісії, яка боролася зі шкідником  винограду — філоксерою. Працює  в Бесарабії і Криму.

Робота в селах Бессарабії дала йому матеріал для написання циклу молдавських оповідань: «Для загального добра», «Пе-Коптьор», «Дорогою ціною».
    В кінці листопада 1897 року М.Коцюбинський переїхав до Житомира і протягом кількох місяців працював у редакції газети “Волинь”.
Навесні 1898 року М. Коцюбинський повернувся до Чернігова. Тринадцять років працював він тут в губернському земстві діловодом, якийсь час завідував столом народної освіти, був редактором “Земського сборника”.

           Родина Коцюбинського
Віра Устимівна Дейша – дружина, вірний друг та помічник.
Діти:Юрій,Оксана,Ірина,Роман.

Розповідає про видатного чарівника українського слова Леонід Смілянський у повісті «Михайло Коцюбинський» .Визначний письменник постає перед читачем в усій своїй духовній і творчій величі. Автору вдалося підкреслити незвичайний талант М. Коцюбинського, його людяність, інтелігентність, народність, безмежну закоханість у свій рідний край. У цій повісті, як у будь-якому художньому творі, є місце домислу. З надією відпочити, покращити здоров'я М. Коцюбинський залишає Чернігів і оселяється у порожньому сільському будинку доброго знайомого, далеко від гамірних шляхів та трактів. Його оточує рідна багатобарвна природа, яку він так любив і так уміло відтворював майстерним письменницьким словом. Та спокій і відпочинок невдовзі були порушені приїздом Бориса Дмитровича Грінченка, фольклориста, етнографа, літератора. Було в житті таке, на чому схрещували мечі «ці знаменитості». Їхнім суперечкам було принаймні п'ятнадцять років. Не обійшлося без дискусії й цього разу. А в результаті — знову дало про себе знати хворе серце. Постійно відчував втому.
Постійні матеріальні нестатки, конфлікти з владою. До того ж — постійна зажура долею коханої жінки, Олександри Іванівни Аплаксіної (1880–1973), молодшої за нього на 16 років (понад 300 листів Коцюбинського до Аплаксіної видано 1938 р. Інститутом української літератури АН УРСР; видання рясніло купюрами морального й політичного характеру. Так, викреслено всі згадки про людей, що на той час вважалися в СРСР «ворогами народу»). Щоденні зустрічі як радували, так і пригнічували. Вихід був один — розлука, адже ж у нього сім'я, діти. У 1907 р. з анонімного листа дружина дізналася про стосунки чоловіка з Аплаксіною та примусила його дати слово не кидати родину.
            Останні роки
1911 р. «Товариство прихильників української науки і штуки» призначило М. Коцюбинському довічну стипендію в розмірі 2000 крб. на рік, щоб він міг звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз.
Час відлічував останні дні полум'яного життя. У лікарні Коцюбинський дізнається про смерть найкращого друга, композитора М. В. Лисенка (про їхню дружбу докладно розповідає Н. Шурова у книжці «Я весь був, як пісня»). Звістка про те, що десь у селі від голоду й хвороби, замучений глитаями, загинув талант, співець горя і селянських гірких сліз Архип Тесленко, мучиться хворобою Іван Франко, а у південних краях гине, не в силі перемогти недугу, трагічне серце мужньої Лесі Українки глибоко його вразила.
Під час навчання в Чернігівській духовній семінарії "суботи" у М.М.Коцюбинського часто відвідував молодий Павло Тичина. Михайло Коцюбинський порадив Михайлові Грушевському у журналі "Літературно-науковий вісник" вмістити вірші Павла Тичини (1912р.).

На відкритті пам'ятника Іванові Котляревському в Полтаві, 1903 рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко.
Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.
Могила М. М. Коцюбинського. Місто Чернігів, Україна.
Сучасність
Правнук Ігор Коцюбинський
1948 рік: Михайлина Коцюбинська з батьками - Хомою Михайловичем і Катериною Яківною. Фото з домашнього архiву
      7 січня 2011 р. на 80 році життя померла Михайлина Хомівна Коцюбинська (племінниця відомого митця), одна із моральних авторитетів та інтелектуальних символів шістдесятництва.

Живе в серцях твоє безсмертне слово
і до народу рідного любов,
немов зорі сіяння пурпурове,
хоч ти від нас давно уже пішов.
Та з нами будеш вічно жити, жити, як сяйво сонця, як вечірній спів,
ти так любив землі своєї квіти,
і так, як квіти, ти людей любив.

   Це рядки з поезії
   В. Сосюри «Пам'яті Коцюбинського». Талант М.Коцюбинського справді розквітнув цвітом незвичайної краси, яку помітили не лише в Україні та Росії, а й в Європі.


Іван Малкович


title: Іван Франко - Драма «Украдене щастя». Світове значення творчості митця

text:
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
1893
1894
1904
1984
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
1893
1894
1904
1956
1984
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008
1893
1894
1904
1956
1984
2008


І. С. НЕЧУЙ-ЛЕВИЦЬКИЙ. «КАЙДАШЕВА СІМ’Я» — СОЦІАЛЬНО-ПОБУТОВА ПОВІСТЬ-ХРОНІКА. РЕАЛІЗМ ТВОРУ, ВІЧНА АКТУАЛЬНІСТЬ ПРОБЛЕМИ БАТЬКІВ І ДІТЕЙ. ОСОБЛИВОСТІ СЮЖЕТУ Й КОМПОЗИЦІЇ


title: Кухні Світу

text:
Кухні світу
Роботу виконала:
Учениця 9 класу
Бондаренко Ольга.
Кухні світу:
Іспанська кухня
Тайська кухня
Швейцарська кухня
Грузинська кухня

Іспанська кухня
Мешканці Іспанії здебільшого харчуються рибою. В іспанській кухні дуже мало молочних продуктів. Незалежно від регіону, їжу готують на оливковій олії. Вершкове масло для приготування їжі не використовується. Це є іспанською особливістю. Іншими загальними ознаками іспанської кухні є вживання яєчних десертів та винятково білого пшеничного хліба.

Тортійя де пататас — омлет з картоплею

Унікальна завдяки регіональним відмінностям та впливу сусідніх кухонь, зокрема німецької, італійської та французької. Усесвітньо відомі швейцарські сир і шоколад.
Швейцарська кухня
Рьошті

Тайська кухня
Асоціюється насамперед зі смаком бананів, цитрусових, ананасів, кокосового молока, свіжого коріандру, лимоннику, часнику і стручкового перцю — чилі.
Краби під карі
Грузинська кухня
Традиційний національний кулінарний стиль мешканців Грузії. Особливістю грузинської кухні, як і будь-якої національної, є застосування певних продуктів, розповсюджених тільки на Кавказі, і, як наслідок наявність певних страв, популярність котрих отримала всесвітнє визнання.
Аджарське хачапурі

Дякую за увагу!


title: Іван Карпенко-Карий “Хазяїн”

text:
Урок позакласного читанняІван Карпенко-Карий “Хазяїн”ТЛ: поглиблення поняття про жанри драматичного твору.
Довести або спростувати слушність авторської оцінки комедії “Хазяїн”
Розкрити людську і хазяйську сутність центрального персонажу
Проаналізувати проблематику п*єси
Поглибити поняття учнів про жари драматичного твору
Розвивати творчість, критичне мислення, зв*язне мовлення, навички роботи в малій групі, уміння обстоювати власну думку, робити захист власної презентації

Мета уроку
Уміти розповісти, як і коли в Україні виникає «театр корифеїв», хто входив до його складу, про його популярність.
 Наводити конкретні приклади зв’язку українського театру з музикою.
Назвати авторів та основні драматичні твори, написані для професійного українського театру.
Прищеплення любові до театру, розвиток уміння цінувати красу і художню досконалість мистецтва.
Виховувати почуття гордості за «театр корифеїв», що зіграв важливу роль у формуванні національної самосвідомості народу
Знати основні віхи життєвого і творчого шляху драматурга, про “театр корифеїв”. Розуміти  причини просвітницьких ідейних пріоритетів світогляду письменника.
Вміти визначити жанр драматичного твору. Знати зміст  п’єси “Мартин Боруля” , вміти розповісти про історичну основу твору. Вміти схарактеризувати головного героя, розуміти причини його особистої драми. Інші персонажі п’єси. Визначити головний конфлікт твору. Вміти розкрити значення творчості І.Тобілевича для розвитку української драматургії.
Виховання любові до театру. Усвідомлення, що життєва позиція кожного творить стан  усього суспільства..
Усвідомлення негативних наслідків компромісних рішень (компроміс переконань – шлях до зради).
Цілі  тематичного блоку « Розвиток драматургії та театру. Вивчення творчості І. Карпенка-Карого»
Едвард де Боно- британський психолог і письменник, експерт в області творчого мислення
 В основі «Шести капелюхів» лежить ідея паралельного мислення. Традиційне мислення ґрунтується на полеміці, дискусії і зіткненні думок. Однак при такому підході часто виграє не найкраще рішення, а те, яке найуспішніше пропагувалося в дискусії. Паралельне мислення – це мислення конструктивне, при якому різні точки зору і підходи не стикаються, а співіснують.Такий розподіл дозволяє використовувати кожен режим набагато ефективніше, і весь процес мислення стає більш сфокусованим і стійким.
   Білий капелюх: інформація
Детальна і необхідна інформація. Тільки факти. Яка ще необхідна інформація?
Використовується для того, щоб спрямувати увагу на інформацію. У цьому режимі мислення нас цікавлять лише факти.

Символічне відображення оптимізму. Дослідження можливих успіхів і позитивних сторін. Переваги. Чому це спрацює?
Вимагає переключити свою увагу на пошук переваг і позитивних сторін ідеї, яка розглядається.

Застерігає і змушує думати критично. Що може статися поганого або що піде не так? Обережність.
Дозволяє дати волю критичним оцінками, побоюванням й обережності. Вона захищає нас від нерозважливих і непродуманих дій, вказує на можливі ризики і підводні камені. Користь від такого мислення безсумнівна, якщо, звичайно, нею не зловживати.

не намагайтеся їх пояснити. Які почуття в мене виникають?

зосередження на творчості, альтернативних рішеннях, нові можливості та ідеї. Це можливість висловити нові поняття та концепції.
Перебуваючи під зеленим капелюхом, ми придумуємо нові ідеї, модифікуємо вже існуючі, шукаємо альтернативи, досліджуємо можливості, взагалі, даємо креативності зелене світло.

Керування розумовими процесами. Гарантія дотримання всіх шести капелюхів.
Наприкінці обговорення мислитель у синьому капелюсі закликає озвучити висновки, він спостерігає за тим, що відбувається, намічає план, за яким діють всі інші в групі.

Образ головного героя Пузиря і вчить, і застерігає…
2. В образі Пузиря драматург показав…
3. Я думаю, що…
4. Якби я зустрівся з героєм, то сказав би…
5.Найбільше на уроці мені сподобалось…

Продовжити речення:
захопливо…
 цікаво…
 весело…
 повчально…
Вислови враження:
1.Прочитати п*єсу
 І.Карпенка –Карого «Мартин Боруля»
2.  І гр - Написати листа до Пузиря, спробувавши переконати його у справжності краси життєвих цінностей;
     ІІ гр – Скласти тестові запитання до *єси   І.Карпенка –Карого «Мартин Боруля»

Домашнє завдання:
Дякую за роботу на уроці!


title: Комунікація

text:
Презентація на тему :
«Специфіка комунікації залежно від різних умов (соціальних, культурних тощо).»
Комуніка́ція (від лат. communicatio — єдність, передача, з'єднання, повідомлення, пов'язаного з дієсловом лат.communico — роблю спільним, повідомляю, з'єдную, похідним від лат. communis — спільний) — це процес обміну інформацією (фактами, ідеями,поглядами,емоціями тощо) між двома або більше особами, спілкування за допомогою вербальних і невербальних засобів із метою передавання та одержання інформації.
          Комунікація
Вище вже йшлося про те, що «комунікація» в широкому розумінні цього слова ототожнюється із поняттям «спілкування». Стосовно вузького тлумачення міжособистісної комунікації, то вона являє собою складний процес, у ході якого відбувається не лише обмін інформацією (це формальний бік справи), а те, як вона формується, відправляється, отримується, уточнюється, перероблюється, обговорюється, розвивається, тобто що людина думає перед тим, як виголосити інформацію, яким чином вона виражає свою думку словами, як доносить цю думку до співрозмовника, як отримує від нього інформацію про те, чи думка була правильно інтерпретована, як співрозмовник на неї реагує, яким чином відбувається процес обговорення.

тож характеризувати комунікацію лише як обмін інформацією — це не тільки зводити ЇЇ до процесів, які відбуваються в будь яких інформаційних системах, а й не помічати її специфіки, котра проявляється в такому:• комунікація передбачає наявність єдиного комунікативного простору;• учасники комунікації є активними суб'єктами взаємного інформування, тобто, спрямовуючи інформацію, один учасник спілкування передбачає активність іншого; інший, в свою чергу, також має орієнтуватися на мотиви, цілі, установки партнера, аналізувати їх (окрім, звичайно, аналізу власних мотивів, цілей, установок);

• у ході виголошування думки кожним учасником налагоджується спільна діяльність; • активність суб'єктів комунікації передбачає не формальний «рух інформації», а активний обмін нею; • у процесі комунікації відбувається взаєморозуміння (непорозуміння), яке досягається наявністю зворотного зв'язку, а також значущістю інформації; • інформація, яка пройшла з одного кінця в інший і повернулась назад, об'єднує партнерів в єдине інформаційне поле; • загальний смисл виробляється за умови, коли інформація не просто прийнята, але й осмислена, тобто відбувається процес спільного осягнення предмета розмови;
      Прояви комунікації
Різноманітні види й способи комунікації можна поділити на три групи: усну, письмову й візуальну[1].
У свою чергу, саме спілкування можна умовно поділити на вербальне, невербальне та письмове спілкування. До невербального спілкування відносяться: мова тіла, візуальний контакт, мова жестів та ін. Види вербальної комунікації : контакт масок — формальне спілкування, коли відсутнє прагнення зрозуміти і враховувати особливості особистості співрозмовника. Використовуються звичні маски (ввічливості, чемності, байдужості, скромності, співчутливості тощо) — набір виразів обличчя, жестів, стандартних фраз, що дозволяють приховати дійсні емоції, відношення до співрозмовника.
 Різновиди комунікацій
Світське спілкування — його суть у безпредметності, тобто люди кажуть не те, що думають, а те, що належить говорити в подібних випадках; це спілкування закрите, тому що точки зору людей на те чи інше питання не мають ніякого значення і не визначають характеру комунікації. Наприклад: формальна ввічливість, ритуальне спілкування.
Формально-рольове спілкування — це такий вид спілкування, при якому його зміст, засоби регламентовані соціальними ролями партнерів по спілкуванню: вчитель і учень, лицар і дівчина, співробітник міліції і порушник, стюардеса і пасажири літака тощо..
Ділове спілкування — це процес взаємодії в спілкуванні, при якому відбувається обмін інформацією для досягнення певного результату. Тобто це спілкування цілеспрямоване. Воно виникає на основі і з приводу певного виду діяльності. Духовне міжособистісне спілкування (інтимно-особистісне) — розкриваються глибинні структури особистості.

Розглядаючи види й форми комунікації, варто звернути увагу на їхню детермінацію культурними традиціями. Передусім ідеться про найдавніші культурні норми, які впливають на сприймання інформації і мають заборонний характер, табу. Розрізняють мовні табу, які передбачають заборону вимовляти окремі слова та словосполучення; тематичні табу, котрі характеризуються цілковитою відмовою вести розмови на ті чи інші теми; контактні табу — це заборона на деякі або будь-які види комунікації між представниками певних соціальних ролей, наприклад між зятем і тещею. Залежно від виду невербальної комунікації табу бувають мімічні, паралін-гвістичні, кінетичні, проксемічні. Будь-який етикет, сценарій повідомлення складається з табу, імперативів і факультативів. Імператив визначається як обов'язковий мінімум у діях комунікатора.
Комунікація в культурі

Сфера табу панує за межами дозволеного діапазону таких дій. Під факультативами розуміються різноманітні елементи спілкування, які надають комунікації інформативності й емоційної насиченості. Наприклад, у європейській культурі прийнято, вітаючись зі старшим, потиснути протягнену руку. Не зробити так — вважається повестися неввічливо. Хоча плескання старшого по плечу може розцінюватися як виклик.Ведучи мову про вплив культурно-побутових традицій на комунікативний процес, варто зупинитися й на так званих стереотипних ситуаціях спілкування. Стереотипи (в перекладі з грецької — твердий відбиток) проявляються в наших судженнях, висловлюваннях, у нашому способі мислення. Вітаючись і прощаючись, люди мимоволі використовують різні способи, прийоми, котрі є незмінними 5а звичних ситуацій, але можуть бути різними залежно від специфічної культури того чи іншого етносу. Культурними стереотипами у своїй поведінці ми керуємося неусвідомлено, вони ніби входять у плоть і кров людини через традиції, звичаї, взірці поведінки. Стереотипи зазвичай можуть більше сказати про людину, ніж її одяг чи взуття. Є чимало прикладів, які це підтверджують.
Так, в одному з гірських поселень Кавказу старий абхазець невтомно слідкував за тим, щоб не лише в його будинку, але й у житлах його дітей, які мешкають поблизу, двері кухні були завжди відчинені. Цим символізується традиційна східна гостинність. Відомо, що американці, також звикли працювати при відчинених дверях, але зовсім з іншої причини. Вони цим ніби хочуть сказати: «Я в розпорядженні оточення. Мені немає чого приховувати». Обмін інформацією у стереотипних ситуаціях, звісно, має етикетні характеристики, які являють собою щось на зразок формальної рамки, в якій розгортається комунікативний процес. У деяких випадках стереотипи об'єктивно необхідні. Зокрема, знання ритуальних побажань добра, невеликих за обсягом мовних формул з нагоди народження дитини, купівлі тощо слугують помічниками в налагодженні контактів і розгортанні комунікативного процесу.


title: Іван Багряний "Тигролови"

text:
Аналіз ліричних творів
 Підготувала учитель ЧЗШ І – ІІІ ст №6
Лапчак З.Я.
Етапи аналізу ліричних творів ( за А.Фасолею)
Емоційна та інтелектуальна підготовка класу до слухання ліричного твору.
Художнє читання — виконання вірша напам’ять учителем, учнем-декламатором, актором (в аудіозапису).
Завдання учням прочитати твір «про себе».
Опитування учнів про перше цілісне враження від твору.
Аналіз ліричного твору, інтерпретація неоднозначних рядків.
Творча діяльність — виразне читання вірша учнями, написання есе, спроби власного віршування.

Практичне  застосування
Тема  уроку. Людина та зовнішній світ, людина і натовп, алегоричність образу ліричного героя у поезії “Перехожий”.
Мета:
розвивати уміння учнів аналізувати поетичні твори; формувати усвідомлення цінності людського життя, окремої індивідуальності.
Цілі.
Після цього уроку учні
знатимуть: зміст виучуваної поезії; сутність піднятих у ній проблем;
умітимуть: сформулювати власне ставлення до виучуваного; з’ясувати авторську позицію у творі; розкрити роль вжитих художніх засобів, алегоричність образу ліричного героя і натовпу.

Тип  уроку. Урок вивчення нового матеріалу.
Обладнання: портрет Василя Симоненка; дидактичні мультимедійні матеріали; виставка творів письменника; виставка учнівських малюнків;
Методи,  прийоми,  форми роботи:
словесний настрій; “повільне читання”;
виразне читання;
асоціювання;
передбачення;
бесіда;
есе;
групова робота.

Хід урокуІ. Мотиваційний етап
1. З’ясування емоційної готовності до уроку (Словесний настрій).

Визначення настрою (це може бути і його графічне, символічне, кольорове вираження) привчає учня відслідковувати свій внутрішній стан, аналізувати його, сприяє формуванню рефлексивних умінь.
2. Актуалізація суб’єктного досвіду й опорних знань

Асоціювання: ключове слово – перехожий. ПЕРЕХОЖИЙ – вулиця, рух, інший, чужий, небезпека, дія…

ІІ. Цілевизначення та планування.
Представлення концепту уроку.
Передбачення щодо змісту поезії (“Незакінчене речення”: “Я думаю, поезія “Перехожий” – це твір про…”).
Озвучення передбачень (Мікрофон 1).
З’ясування ролі присвяти (спроба встановити зміст вірша за тим, що він адресований Ліні Костенко).
Визначення власних цілей і узгодження їх із загальними.
Узгодження плану роботи.

ІІІ. Опрацювання навчального матеріалу.
1. Мовчазне читання поезії “Перехожий” учнями.
2. Виразне читання вірша кількома учнями.
3. З’ясування значень незнайомих чи незрозумілих слів (якщо такі були).
4. Озвучення вражень від твору.
5. “Повільне читання” вірша вчителем.

Інструкція для учнів:
а) уважно прочитати поезію;
б) зафіксувати враження й після прочитання сформулювати їх (“Незакінчене речення”: “Прочитавши поезію “Перехожий”, я відчув (відчула)…”);
в) відзначити незнайомі або незрозумілі слова;
г) записати запитання (якщо виникнуть);
д) підготуватися до виразного читання поезії.

Риси характеру ліричного героя
Аналіз поезії
Як він ішов!
Автор не називає імені перехожого. Чи важливо Симоненкові знати, як зветься перехожий?
А що для автора важливо? Чим поет захоп-люється? (Хода як вираження духовного світу.)
Учитель розмірковує разом з учнями про будову речення. Поет не може стримати захоплення, тому у кінці речення – знак оклику, тому фраза коротка, рубана – це допомагає передати захоплення.
Як же ішов перехожий?
І, відповідно, яким він постає перед нами?
Доберіть означення, які б вказували на ознаки ходи.
Енергійно? Рвучко? Як іще?
Слів явно не вистачає. Чому? Тому, що захоплення викликає не тільки хода, а й сам перехожий. Поет розповідає нам уже про саму людину.

Струменіла дорога,
Далеч у жадібні очі текла.
Не просто ступали –
Співали ноги,
І тиша музику берегла.

Які очі у перехожого? (жадібні очі, у контексті вірша стає зрозуміло, що жадіб-ність перехожого – це прагнення невідомого, нового, незвіданого. )
Куди спрямовані очі?
Чому ноги не “просто ступали”, а “співали” ? (ще одна вказівка на енергійність, рвучкість, ходи – дорога “струме-ніла”, тобто витікала з-під ніг. Рух – домінанта початку вірша.
Отже,
ПЕРЕХОЖИЙ – енергійний… цілеспрямований… прагне невідомого…
У кожному з перших п’яти рядків є дієслово, яке вказує на рух. Але от шостий рядок… “Тиша музику берегла”… Що він означає?

Учні разом з учителем доходять думки, що так образно поет передав замилування, зачудування природи, яка завмерла перед красою перехожого. Це, власне, і є змістом процитованих рядків – розповідь про сприйняття перехожого навколишнім світом.

Струменіла дорога,
Далеч у жадібні очі текла.
Не просто ступали –
Співали ноги,
І тиша музику берегла.

Учні доповнюють характеристику ліричного героя:
Як він ішов!
Зачарований світом,Натхненно і мудро творив ходу —
Так нові планети грядуть на орбіти
З шаленою радістю на виду!
З шаленим щастям і сміхом гарячим,
З гімном вулканним без музики й слів!

Ми дізнаємося, що перехожий – “зачарований світом”, що він не просто йде, а творить ходу, він – творець.Очевидно, творець нового світу.
Планети не йдуть, а “грядуть”. Старослов’янізм підкреслює незвичність того, що відбувається, величність, урочистість події .
Поява нової планети – це зміна звичного стану речей. Значить, і поява перехожого несе зміни. Кому? Куди? У чому?  Поет не дає на це відповіді. Для нього важливим є сам факт появи такого (!) перехожого.
Слово за словом, речення за реченням, крок за кроком посилюється напруга – іде творець!
Спробуймо інтонацією речення, що повторюється – “Як він ішов!” – передати градацію почуттів
(Виразне читання учнями цих речень).

Учні доповнюють характеристику ліричного героя:
Світ повинен завмерти у передчутті чогось нового, незвіданого, грандіозного!.. Але…
раптовий і несподіваний перехід
інші перехожі  не помітили величі, не помітили “краси”. Чому так сталося? Кожен зайнятий своїми справами? Може, вони також великі?
    Як він ішов!І ніхто не бачив,І ніхто від краси не зомлів.В землю полускану втюпився кожен,Очі в пилюці бездумно волік…
Означення до слова “земля”(полускана), у землю втуплені очі, вони волочаться в пилюці – ці прозаїзми ще більш підсилюють контраст між романтичною картиною початку вірша.
Чи можливо, щоб ніхто не бачив перехожого? Ні. Тоді в цих рядках приховано інший зміст. Який?
- Ніхто не хотів бачити! Бо заздрив перехожому! А заразом відчував злість, як це завжди буває, коли обмеженість, сірість стикається з величчю.

    Як він ішов!І ніхто не бачив,І ніхто від краси не зомлів.В землю полускану втюпився кожен,Очі в пилюці бездумно волік…

Як ми реагуємо, коли бачимо, що людина впала?
Як реагує натовп?
У чому ж причина такої душевної глухоти?
Чому докоряють “інші”? У чому вони вбачають причину падіння?

Раптом —Шепіт поміж перехожих:— Що там?— Спіткнувсь чоловік…Одні співчували йому убого,Інші не втримались докорять:— Треба дивитись ото під ноги,Так можна голову потерять…Трохи в футбола пограли словами,        Обсмакували чужу біду.
Характеристика натовпу
Що ж хотів сказати цією поезією В.Симоненко? Висловити своє захоплення такими людьми, як Ліна Костенко? Чи ще щось?
Повторне формулювання учнями ідеї вірша (“Незакінчене речення”: “Я думаю, це твір про…”).
Озвучення напрацювань.
А він знову йшов.І дивився прямо.І зновуНатхненно творив ходу!
ІV. Рефлексивно-оцінювальний етап.
1. Доповнення асоціативного ланцюга до слова “перехожий” (особистість, Творець).
2. Написання есе “Я і Перехожий”.
3. Виразне читання вірша вчителем.
4. Озвучення есе (Мікрофон 2: кому передати слово визначає не вчитель, а учень, що відповідав: “А ще мені хотілося б почути думку нашого ерудита Петра”. (Вимога сказати “комплімент” є обов’язковою!).
5. Скласти скрапбук (“альбом” із фотографіями, фотоколажами, декоративними елементами, малюнками, замітками, афоризмами).

Інструкція:
Уважно прослухати поезію.
Спробувати уявити зображене здалеку, потім “наблизитися” до Перехожого, роздивитися його.
Зафіксувати свої відчуття: ставлення до натовпу; сприйняття перехожого: він подобається чи ні? Поряд з ним приємно, комфортно чи незатишно? Хочеться йти поряд чи виникає бажання повернутися назад?
Упродовж 5 хвилин відтворити відчуте і побачене.

Матеріали для скрапбука
V. Домашнє завдання
Обов’язкове:
а) відрефлексувати досягнення визначених цілей (власних та представлених на сторінках підручника);
б) закінчити написання есе (для тих, хто не встиг це зробити на уроці);
в) закінчити роботу зі скрапбуком (для тих, хто не встиг це зробити на уроці);
г) принести на наступний урок фото мами.
За бажанням: підготувати повідомлення про символіку кольорів та візерунків на українському рушникові.


Філософські роздуми над історичним минулим народу, художнє осмислення ролі митця і пісні в житті народу, звеличення вірності в коханні та осудження зради. Глибоке розкриття внутрішнього світу героїні. Інші образи у творі.


Іван Кочерга


Філософічність


“Література рідного краю. Позакласне читання.Олена Теліга .Огляд життя і творчості.”


Козак


Камінний Хрест


title: Іван Франко - Поема «Мойсей» та образ Бога

text:
Урок 2

Тема: поема “Мойсей” – одна із вершин творчості І. Франка.
Мета: розкрити образ Бога в поемі як силу, яка цілеспрямовує, запобігає хаосу в душі людини та суспільстві; показати в образі Мойсея внутрішню боротьбу духовного з матеріалістично-корисливим, що уособлене в образі Азазеля; спрямувати дітей до вищих духовних цінностей які концентруються в Богові

Не гасіте ж
святого огню...
                   І. Франко

План уроку
1. Біблія як джерело натхнення Івана Франка;
2. Бог - всеосяжна сила, яка організовує, цілеспрямовує.
3. Азазель як уособлення матеріалістичного погляду на світ.
4. Мойсей як виконавець Божої волі.
5. "Та прийде колись час і для вас..."
Дочка письменника Ганна Франко-Ключко згадувала:
“Надзвичайне враження на тата зробила статуя Мойсея…”

Мойсей — яскрава історична особистість. Він жив у XIII столітті до н.е. У єврейській Біблії Мойсей описується як пророк, який вивів ізраїльтян із Єгипту, де вони зазнавали принижень. Через Мойсея Бог передав свій Закон, що містить умови союзу-заповіту Бога з Ізраїлем, укладеного на горі Синай. Багато хто вважає Мойсея засновником іудаїзму. Слово «Мойсей» (Моше) єгипетського походження і означає «дитя».
	Мойсей народився в Єгипті в єврейській родині у ті часи, коли євреї були в рабстві у єгиптян. Фараон, який не вірив у відданість євреїв, наказав убивати всіх єврейських немовлят чоловічої статі. Коли Мойсей народився, його матері Йохевед вдалося приховувати немовляти у себе вдома протягом 3 місяців. Не маючи більше можливості його ховати, вона залишила немовля в кошику у заростях очерету на березі Нілу.
  Через деякий час маленького Мойсея знайшла дочка фараона, яка прийшла до річки на купання. Зрозумівши, що перед нею єврейська дитина, принцеса зглянулася над сумним немовлям і за порадою сестри Мойсея Міріам, яка здалеку спостерігала за тим, що відбувається, погодилася покликати годувальницю-ізраїльтянку. Міріам покликала Йохевед, і, таким чином, Мойсей був відданий своїй матері, яка вигодувала його.
       «І підросло те дитя, і вона привела його до дочки фараона, і він став їй за сина»
	(Вих. 2 10.) Добра принцеса, дочка фараона, згодом із єврейським народом на чолі з Мойсеєм пішла з Єгипту.

    Мойсей, будучи свідком несправедливого і жорстокого поводження єгиптян із євреями, не міг спокійно переносити це. Одного разу він побачив, що єгипетський наглядач б'є єврея. Заступившись за одноплемінника, у пориві гніву він убив кривдника. Після цього Мойсей змушений був тікати в пустелю на схід від Єгипту. Там Мойсей одружився на доньці мадіамського жреця і почав пасти худобу свого тестя. Фрагм30.10-31.05
   Через багато років Мойсею явився Бог і говорив з ним із охопленого полум'ям куща на горі Хорив. Він дав Мойсею завдання врятувати євреїв від знищення, вивівши їх із Єгипту до Палестини. Мойсей спробував ухилитися від покладеної на нього місії, посилаючись на своє недорікуватість. Бог пообіцяв, що брат Аарон буде його «устами». Після цього Мойсей зустрівся з Аароном і разом із ним повернувся в Єгипет для виконання місії порятунку єврейського народу. Фрагмґ 0.44-46
    Хоча ізраїльтянам було дозволено піти, однак дізнавшись, що євреї справді залишили Єгипет, фараон Рамзес II відправив за ними свою армію. Згодом люди, яких вів Мойсей, побачили на горизонті солдатів, що наближалися, але втікати їм було нікуди — попереду розстилалося Червоне море. За наказом божим Мойсей підняв над морем свою палицю, і води розтупилися. Ізраїльтяни перейшли через море , а війська фараона поглинула вода.

   Через три місяці мандрівники досягли гори Синай. Тут Бог відкрив Мойсею Свій Закон і дав йому  10 заповідей
   Ізраїльтяни, забувши про своє покликання, повстали проти Мойсея, за що були приречені до сорокарічних блукань пустелею
    Основною темою поеми я зробив смерть Мойсея як пророка, не признаного своїм народом. Ця тема в такій формі не біблійна, а моя власна, хоч і основана на біблійнім оповіданні
                                                               І.Франко

   “Сильна, уперта натура, яка цілою вийшла з житейського бою, – писав про зустріч з І. Франком у 1905 році Михайло Коцюбинський.   “В своїй убогій хаті сидів він за столом босий і плів рибацькі сіті, як бідний апостол. Плів сіті й писав поему “Мойсей”. Не знаю, чи попалася риба у його сіті, але душу мою він полонив своєю поемою". Основою поеми поет зробив смерть Мойсея як пророка, невизнаного народом. У Франковій поемі смерть Мойсея на вершині гори перед обличчям Бога мотивована тим, що його відштовхнув власний народ, розчарований його сорокалітнім проводом. Поема “Мойсей” має алегоричний характер, поет думав про український народ і про український народ співав пісню.

Поема "Мойсей" Івана Франка –
	це філософський твір, в якому письменник порушує багато проблем. Основна з них-
  вірність меті,
	а точніше - вірність Богові у виконанні Його волі. Цю проблему поет розкриває через образи Бога, Азазеля, Мойсея і народу,
	з яких ми розглянемо три перших.
...Воздвигне Вкраїна свойого Мойсея…
                                                                                П.Тичина

Поема “Мойсей” написана І.Франком у
	січні-липні 1905р. Якими подіями жив тоді світ і Україна зокрема?
       Це був час початку першої російської революції – доба змін і сподівань. Українське громадянство порушувало такі важливі проблеми:
піднесення національної гідності,
зростання свідомості,
народ як головна рушійна сила історії,
взаємини вождя і народу,суспільна роль слова.

Проблемні запитання і завдання
Прочитати й у ході уроку осмислити думку Мікулаша Неврлія: "Перенісши біблійний сюжет на рідний грунт, Франко створив багатопроблемний філософський твір, який сягає корінням історичної долі українського народу, зачерпнути при цьому страдницької долі свого геніального творця ".
Як жити українцям?
Якими шляхами йти до щастя?
Яким вождям довіряти свою долю?
Проблематика:

вождь і суспільство;
митець і суспільство;
людина і суспільство;
добро і зло;
воля і рабство;
матеріальне і духовне;
юрба і народ;
самотність і натовп;
     мрії і дійсність;
сумніви і віра;
людина в історії.

Іван Франко
Мойсей
Поема
Пролог
Народе мій, замучений, розбитий,Мов паралітик той на роздорожжу,Людським презирством, ніби струпом, вкритий!
Твоїм будущим душу я тривожу,Від сорому, який нащадків пізнихПалитиме, заснути я не можу.
Невже тобі на таблицях залізнихЗаписано в сусідів бути гноєм,Тяглом у поїздах їх бистроїзних?
Невже повік уділом буде твоїмУкрита злість, облудлива покірністьУсякому, хто зрадою й розбоєм
Тебе скував і заприсяг на вірність?Невже тобі лиш не судилось діло,Що б виявило твоїх сил безмірність?
Невже задарма стільки серць горілоДо тебе найсвятішою любов'ю,Тобі офіруючи душу й тіло?
Задарма край твій весь политий кров'юТвоїх борців? Йому вже не пишатьсяУ красоті, свободі і здоров'ю?
Задарма в слові твойому іскрятьсяІ сила, й м'якість, дотеп, і потуга,І все, чим може вгору дух підняться?
Задарма в пісні твоїй ллється туга,І сміх дзвінкий, і жалощі кохання,Надій і втіхи світляная смуга?
О ні! Не самі сльози і зітханняТобі судились! Вірю в силу духаІ в день воскресний твойого повстання.
О, якби хвилю вдать, що слова слуха,І слово вдать, що в хвилю ту блаженнуВздоровлює й огнем живущим буха!
О, якби пісню вдать палку, вітхненну,Що міліони порива з собою,Окрилює, веде на путь спасенну!
Якби!.. Та нам, знесиленим журбою,Роздертим сумнівами, битим стидом,—Не нам тебе провадити до бою!
Та прийде час, і ти огнистим видомЗасяєш у народів вольних колі,Труснеш Кавказ, впережешся Бескидом,
Покотиш Чорним морем гомін воліІ глянеш, як хазяїн домовитий,По своїй хаті і по своїм полі.
Прийми ж сей спів, хоч тугою повитий,Та повний віри; хоч гіркий, та вільний,Твоїй будущині задаток, слізьми злитий,
Твойому генію мій скромний дар весільний.
Д[ня] 20 липня 1905

    Притча-алегорія –
інакомовна оповідь повчального змісту
Словникова робота по твору “мойсей” І.Франка
Єгова. В перекладі означає сущий і втілює Того, хто сказав про себе: «Я єсьм Альфа і Омега, перший і останній».
Вавилон. У перекладі означає змішування. Вавилон — столиця царства Ушиврода. Та не довго бриніла слава цього великого і красивого міста, сади якого — одне із семи див світу. Згідно з пророцтвом, воно перетворилося на руїни і стало символом усього нечистого, спокусливого, оманливого
Палестина. Так називається земля гебреїв, земля Господня, свята земля Ізраїлева, земля обітована, ханаанська земля, що лежала в самому центрі давнього світу. Тому Господь говорить: «Єрусалим я поставив серед народів Авірон, Датан- супротивники Мойсея
Азазель- диявол,“темний демон одчаю”
   Дерева — се народи землі,А король у їх колі —Божий вибранець, син і слугаГосподевої волі
Хто ми? Нарід чи чернь? Нація чи маса?.. Організована, свідома, вигранена збірна одиниця без'язиких і безликих постатей?
...не переконані внутрішньо, що весь той людський матеріал...вповні заслуговує на назву нарід. З жалем стверджуємо, що величезна маса живих людиноподібних істот не розуміє і не усвідомлює в собі двох дуже важливих і основних елементів: людську гідність і національну свідомість.
Почувати себе людиною,., почувати себе свідомим у всіх своїх вчинках - значить зламати самих себе, це значить втратити основний стрижень буття, це значить перекреслити своє моральне обличчя.
Національна свідомість - це перша передумова широкої, свідомої і творчої чинності взагалі. Денаціоналізована людина не може сильною, не може мати міцного морального хребта, не може бути повним характером.
...Не все одно, хто як говорить, яким богам молиться, які книжки читає... А коли - все одно, це значить, що ми не нарід, не якась спільна історична збірна сила, а невиразна юрба, сіра маса, вічно принижена без всяких ідеалів чернь.

Робота над тезами статті Уласа Самчука "Нарід чи чернь?" (1941).
Домашнє завдання
Знайти у тексті поеми відповіді на запитання
і скласти усно зв язну розповідь на тему:
1-й варіант                                                               2-й варіант
Мойсей – самовідданий                                       Народ у поемі Франка
     слуга народу                                                                “Мойсей”
1.Як змальовано зовнішність                              1.Чому невідворотний конфлікт між
Мойсея?                                                                 народом і пророком?
2.У чому вбачає пророк мету                               2.В які  моменти автор співчуває ізраї -
свого життя?                                                          льтянам,за що засуджує,що схвалює?
3.Що допомагає здійснити їх?                              3.Яким змальовано народ на початку і в
4.Які думки висловлює поет                                 кінці твору?
устами  Мойсей про призначення                        4.В яких епізодах твору висловлюється
людини на  землі?                                                  Віра поета в силу народу?
5.Як виражено ставлення Франка
до пророка?


Ліна Костенко.„Маруся Чурай“:історична основа твору, сюжет, жанрові особливості


Компаративний аналіз художнього тексту як засіб формування полікультурності учнів на уроках української літератури


title: ЛІТЕРАТУРНІ РОДИ ТА ЖАНРИ

text:
ЛІТЕРАТУРНІ РОДИ ТА ЖАНРИ
1
Кузьма Н.В.
Кузьма Н.В.
2
Літературний жанр (фр. genre — рід, вид) — тип літературного твору, один із головних елементів систематизації літературного матеріалу, класифікує літературні твори за типами їх поетичної структури.
Літературний рід — узагальнююче поняття, один з головних елементів систематизації літературного матеріалу, категорія вищого порядку. За родами література поділяється на епос, лірику, драму.
3
Кузьма Н.В.
4
Кузьма Н.В.
Епос – (від гр. «слово, розповідь»)
Основні особливості епосу:

розповідь про події як такі, що вже відбулися;
 зображення людини через її вчинки, поведінку, особливості мови тощо;
описи різних видів;
рівний («епічний») тон викладу;
менш інтенсивне, ніж у ліриці використання образотворчих засобів;
прозова форма (крім байки).
5
Кузьма Н.В.
По́вість — епічний прозовий твір (рідше віршований), який характеризується однолінійним сюжетом, а за широтою охоплення життєвих явищ і глибиною їх розкриття посідає проміжне місце між романом та оповіданням.
6
Кузьма Н.В.
	Оповіда́ння — невеликий прозовий твір, сюжет якого ґрунтується на певному (рідко кількох) епізоді з життя одного (іноді кількох) персонажа.

	Невеликі розміри оповідання вимагають нерозгалуженого, як правило, однолінійного, чіткого за побудовою сюжету. Характери показані здебільшого у сформованому вигляді. Описів мало, вони стислі, лаконічні. Важливу роль відіграє художня деталь (деталь побуту, психологічна деталь та ін.).

	Оповідання дуже близьке до новели. Іноді новелу вважають різновидом оповідання. Відрізняється оповідання від новели більш виразною композицією, наявністю описів, роздумів, відступів. Конфлікт в оповіданні, якщо є, то не такий гострий, як у новелі. Розповідь в оповіданні часто ведеться від особи оповідача
7
Кузьма Н.В.
Рома́н (фр. roman — «романський») — літературний жанр, найбільш поширений у XVIII—XX століттях; великий за обсягом, складний за будовою епічний твір, у якому широко охоплені життєві події, глибоко розкривається історія формування характерів багатьох персонажів.
Роман у листах
Роман у віршах
Роман у новелах
Роман-хроніка
Роман-репортаж
Роман-памфлет
Роман-притча
Роман-сага
Роман-епопея
За формою вони   поділяються на :
8
Кузьма Н.В.
Епос за напрямком :
Роман готичний
Роман просвітницький
Роман середньовічний
Роман бароковий
Роман сентиментальний
Роман романтичний
Роман постмодерний
9
Кузьма Н.В.
10
Кузьма Н.В.
Лірика – зображення людини через відтворення її почуттів, переживань, роздумів.
Основні особливості лірики:
 вираження почуттів і роздумів, викликаних зовнішніми обставинами;
 елементи розповіді та  описи;
 висока образність і емоційність;
 інтенсивне використання образотворчих засобів;
 стислість викладу;
 віршова форма;
 малий обсяг.
11
Кузьма Н.В.
Тематичний поділ ліричних творів:
 філософська (роздуми про сенс людського життя);
 громадянська (суспільно-політична) (розуміння поетом сучасного йому життя і ставлення до нього);
 пейзажна (ставлення до природи, описи природи допомагають у розкритті думок і почуттів, психологічного стану героя);
 інтимна (любовна) (почуття і переживання, пов’язані з особистим життям людини).
12
Кузьма Н.В.
13
Кузьма Н.В.
Драма – зображення людини в дії, у конфлікті, у розмові.

Особливості драматичних творів:
 зображення людини через її вчинки, поведінку, висловлювання;
 рушій дії – гострий конфлікт;
 відтворення подій як живого процесу, що протікає в даний момент;
 діалогічний виклад художнього матеріалу;
 поділ тексту на дії, картини, яви;
 наявність ремарок;
 призначення твору для вистави на сцені;
 прозова форма (зрідка – віршова).
14
Кузьма Н.В.
Кузьма Н.В.
15
Ліро-епічний твір – це літературний твір, в якому гармонійно поєднуються зображально-виражальні засоби, притаманні ліриці та епосу, внаслідок чого утворюються якісно нові сполуки.

 Жанри ліро-епічних творів:
  балада;
  співомовка;
  ліро-епічна та драматична поема;
  роман у віршах;
  кіноповість;
  дума та балада;
  поезія в прозі.

.
Особливості ліро-епічних творів:

 сполучає елементи   епосу та лірики:
 сюжетність;
 характеристика дійових осіб;
 розповідь;
 відтворення почуттів і роздумів героя;
 ліричний герой;
 віршова форма;
 описи.

16
Кузьма Н.В.
Різновиди поеми:
 бурлескно-травестійна (І.Котляревський “Енеїда”) – зміст твору серйозного, нерідко героїчного характеру, викладається у жартівливій формі, вульгарно, грубо;
 героїко-романтична (Т.Шевченко “Гайдамаки”) – розв’язується соціальний конфлікт; відтворюються важливі події історії або сучасного життя; тон викладу піднесений;
 соціально-побутова (Т.Шевченко “Катерина”)
 сатирична (Т.Шевченко “Сон”).
17
Кузьма Н.В.


title: Літературними стежками Донеччини.Творчість письменника-земляка Івана Савича Збірка «Крізь полярні завої»

text:
Літературними стежками Донеччини

Творчість письменника-земляка Івана Савича.
Збірка «Крізь полярні завої»
(100-річчю з дня народження присвячується)

Виконала
учитель української мови й літератури
Донецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №120 Донецької міської ради Донецької області
Пшеничникова Любов Миколаївна
Мета:
ознайомити учнів із життєвим та творчим шляхом талановитого поета-земляка  Івана Савича, його збірками віршів різних років: «Крізь полярні завої», «Розвідники весни», «Тяжіння земне», «Тепло
     рідної  землі»;
розвивати вміння створювати презентації, систематизувати зібрані  матеріали, складати виступи, усні повідомлення;
виховувати почуття патріотизму і любові до рідного
     краю.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Тип проекту: творчий, літературний.

Форма представлення проекту: урок-конференція.

Інформаційні джерела: збірки віршів поета різних років:«Крізь полярні завої», «Розвідники весни», «Тяжіння земне», «Тепло рідної землі», спогади поета Івана Савича, його доньки
Світлани Іванівни Лук`яненко, Internet-ресурси.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Літературна Донеччина
Байдебура
Павло Андрійович
Білий
 Іван Омелянович
Гордасевич
Галина Леонідівна
Пшеничникова Л.М.
Літературна Донеччина

Жуковський
Станіслав Віталійович
Загнітко
Анатолій Панасович
Комар (Орач)
Олег Юхимович
            Пшеничникова Л.М.
поет, прозаїк, журналіст, перекладач
Іван  Савич
(Іван Савич Лук`яненко)
1914-2000рр.

   Пшеничникова Л.М.
Іван  Савич -

            Народився у січні 1914 року в селі Савинки Корюківського району на Чернігівщині в родині селянина-бідняка. У родині було десять дітей.
          Учасник організації однієї з перших на Україні  комсомольських комун в Конотопі, про яку згодом написав книгу «Юнь комунівська».

                                                 Пшеничникова Л.М.

       Працював журналістом у Корюківській районній газеті й заочно навчався у Харківському інституті журналістики (1934р.), далі навчання у Київському університеті. Викладав українську літературу в Кременецькому та Старобільському учительських інститутах,  вчителював на Донбасі.

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Учасник Великої Вітчизняної війни. Нагороджений орденом Вітчизняної війни другого ступеня та медалями.

                                                                       Пшеничникова Л.М.

1948 року військовим трибуналом Прикарпат-ського військового округу засуджено на 25 років виправно-трудових таборів.
                                                                                Пшеничникова Л.М.

      Довгих дванадцять років провів Іван Савич на Півночі -  у таборах міста Інта (Республіка Комі).
      Перебуваючи в режимному офіцерському таборі, брав участь у підпіллі (писав і розповсюджував листівки, проводив політичну роботу серед військовополонених).

                                                       Пшеничникова Л.М.

     12 червня 1956 року рішенням Комісії Президії Верховної Ради СРСР Савича було визнано засудженим безпідставно і звільнено із зняттям судимості.
      1957 року вийшла з друку перша його книжка „З вічних джерел”.
      Відтоді він жив на Луганщині, в Старобільську, де якийсь час працював педагогом у середній школі, а потім повністю присвятив себе літературній праці.

                                                      Пшеничникова Л.М.

.
От і все.
Загратований і задротований...
І шинельку солдатську зняли, й ордени.
І бушлат арештантський, брудний,
                                       нумерований,
прикрива мої шрами – печатки війни.
А скажені вітри із Північного полюса
Полірують мене наждаком, терпугом,
І даремно тугіше затягуєш пояса –
Холодина і клята завія кругом.
Ой ви, карські вітри!
Хоч ви й Берії наймити,
Хоч, можливо, диявола люті сини,
Шрамів з тіла мого не зітрете –
                                        це знайте ви!

                                                        Пшеничникова Л.М.

                                                         Пшеничникова Л.М.

Незважаючи на суворий, інколи аж надто жорстокий досвід, винесений поетом з фронту, з гітлерівських і сталінських таборів, його вірші перейняті органічною добротою, вірою в людину, світлістю почуттів.
Збірка “Крізь полярні завої”

Затамовуй глибоку тривогу,
Не вслухайся в шумкі поїзди
І навстріч мені сина малого
Не винось, не очікуй, не жди –
Замело мені снігом дороги,
Може буть, назавжди,
Назавжди…
Де не стану – мете хуртовина,
Скрізь колючі вітри, як мечі,
І не кров, а гіркота полинна
В моїм серці і вдень, і вночі,
Тож забудь і не жди, тільки сина
Забувать не учи,
 Не учи!

                                                   Пшеничникова Л.М.
хвилини безнадії “Затамовуй глибоку тривогу”

        Пшеничникова Л.М.
Я в рідній хаті. Мама ще жива,
Сльозинки радості рясні-рясні.
Хоч синові минуло сорок два,
Матуся гладить голову мені,
Неначе я хлоп`ятко-пастуша.
«От і діждалась, ось і дожила…»
Приходять гості, може, півсела,
І променем тремтить моя душа.
Федос прибіг. Безмежно рад:
Уже не «ворога народу» брат.
У рідній хаті

Луганська  обласна
 універсальна   наукова    бібліотека  ім. А.М. Горького

                                                                                Пшеничникова Л.М.

Помер поет Іван Савич  28 листопада  2000 року. похований у м.Старобільську                                                                                Пшеничникова Л.М.
Рідна   поету   Старобільщина

                        Пшеничникова Л.М.
ДЯКУЮ    ЗА   УВАГУ

                                                                     Пшеничникова Л.М.


title: Казачка

text:
Якою казочка бува?
-авторські;
- народні;
-про тварин;
-побутові;
-фантастичні;
-докучні(нескінченні);
-наукові.
Казки
Завдання:
придумати
                  кінцівку
                                     до казки.
назва казки;
авторська чи народна;
хто автор;
яка за жанром;
тема й ідея казки;
головні герої;
особливості(зачин,повтори, чаклування тощо).
Схема аналізу казки:
Молодці!!!
Завдання:
створити власну казку - мініатюру, головні герої  якої: дід, бабця, кошеня, собачка, хмарка, дощик.
Схема- опора для складання казки:
1.Дід+ бабця        кошеня+ собачка       хмарка+дощик.

2.Кошеня+ собачка       хмарка+ дощик      дід+ бабка.
Запитання до завдання:
Чи сподобалась вам наша казочка?

Що ви зараз відчуваєте?

Ким би ви хотіли стати: Дощиком чи Мурчиком?

Поясніть, чому саме цим персонажем ви хотіли б бути.
Домашнє завдання:
переробити казку так, щоб її легко було інсценізувати.

                                                                                tarasenya