title: ВІНОК ПОШАНИ КОБЗАРЕВІ. (Творчі зв'язки Т. Г. Шевченка з Харковом і Харків'янами)

text:
 Творчі зв'язки Т. Г. Шевченка
з Харковом і  Харків'янами
КЗК «ЦБ ім. В. В. Маяковського
ЦБС Київського району м. Харкова»
ВІНОК
ПОШАНИ КОБЗАРЕВІ
До 200 – річчя
 від дня народження поета
За матеріалами  літературно-краєзнавчого дослідження
Ганни Столярової :  «Слобожанський уклін Тарасові Шевченку»
Історично склалося так, що Тарасові Григоровичу Шевченку не довелося  побувати у Харкові.  Однак, багато інтелектуальних, духовних, особистих взаємовідносин пов’язували його з нашим містом, з видатними діячами Слобожанщини.
Дослідники творчості Т. Г. Шевченка вказують на той важливий і благодійний вплив на творчість поета «старої» харківської літератури, особливо трьох найбільш видатних її представників – Г.С. Сковороди, Г.Ф. Квітки-Основ’яненка та А.Л.Метлинського. Про глибоку повагу Тараса Григоровича до Г.Ф.Квітки-Основ’яненка свідчить його вірш «До Основ’яненка» (1839). У Харкові Т.Шевченко мав багато друзів. Теплі стосунки зв’язували його з викладачем Другої харківської гімназії П.М. Корольовим. У Чугуєві служив ще один близький друг Шевченка – Яків де Бальмен, якому присвячено поему «Кавказ».
З особливою увагою шевченкознавці згадують прізвища ще двох харків’ян – Д.П. Пильчикова та М.В.Жученка, зусиллями яких була здійснена важлива культурна справа – заснування у Львові першого закордонного товариства ім. Т.Г.Шевченка.
Символічно, що перший у світі скульптурний монумент, присвячений великому Кобзареві був встановлений саме у міській садибі родини Алчевських.
Сьогодні важко уявити Харків без пам'ятника Т.Г.Шевченку. Монумент органічно пов'язаний з оточуючим пейзажем саду імені Шевченка та міським архітектурним ансамблем. Багатоступінчатість монумента вторує сміливим виступам  величних споруд Держпрому та Харківського державного університету. Фасад пам'ятника звернутий до центральної магістралі міста - Сумської вулиці. Уважно дивиться Кобзар зі своєї висоти на місто та його мешканців, і, здається, як живий входить у наше сьогодення. Біля ніг його вирує життя: лунає духовий оркестр, зустрічаються ветерани, випускники учбових закладів, проходять екскурсії, призначаються побачення, грають малюки - ті, які будуть пильнувати за містом у майбутньому тисячолітті.

Г. Ф. КВІТКА-ОСНОВ’ЯНЕНКО
1778-1843
Григорій Федорович Квітки-Основ'яненко, наш земляк, письменник, який стояв у витоків сучасної української літератури, був нащадком славетного й старішого дворянського роду Слобідської України.
Г. Ф. Квітка-Основ’яненко був організатором і керівником Харківського професійного театру, одним з видавців і редакторів журналу «Украинский Вестник».

Особисто Квітка-Основ’яненко і Шевченко не зустрічалися. Але було заочне знайомство, було щире і сердечне листування. Почалося воно з листа Т. Шевченка до Квітки-Основ’яненка, який, на жаль, не зберігся. Але був другий лист від 23 жовтня 1840 р. Ми маємо відповідь Квітки-Основ’яненка на нього.
«...Десь, я думаю, ні з одним чоловіком і ні з яким письмом не було того, що мені з Вами, мій коханий пане Тарас Григор’євич. Щось дуже не просто почалося, і до чого то воно дійдеться – побачимо. А почалось із почину, що Вас я кріпко улюбив, знайшовши таке мнякесенько серденько і душу чисту, мов хрусталь. Улюбив, кажу Вам, та не знаю – кого, і хто він, і де він, і як його назвати?
Хтось такий – а люблю кріпко, хоч би і у вічі побачив, то не знав би, бо зроду не бачив, не знаю, хто такий є...»
Квітка-Основ’яненко вперше довідався про
Т. Шевченка як талановитого молодого поета з листа Є. Гребінки від 18 листопада 1838 р.: «А ще тут в мене один земляк – Шевченко, до чого ж гарні вірші складає! Як щось напише, тільки прицмокни та руками об поли вдар! Він мені дав гарні вірші до збірника...»
Т. Г. Шевченко познайомився з творами
Квітки-Основ’яненка, очевидно, в бібліотеці Є. Гребінки в Петербурзі ще до свого звільнення з кріпацтва. Під враженням від нарису «Головатий» Т. Шевченко
написав вірш «До Основ’яненка».
... Бо все гине, –
Слава не поляже;
Не поляже, а розкаже,
Що діялось в світі,
Чия правда, чия кривда
І чиї ми діти.
Наша дума, наша пісня
Не вмре, не загине...
От, де, люде, наша слава,
Слава України!
Без золота, без каменю,
Без хитрої мови,
А голосна та правдива…
Т. Шевченко.  «До Основ’яненка».
П. П. ГУЛАК-АРТЕМОВСЬКИЙ
(1790–1865)
Петро Петрович Гулак-Артемовський — український письменник, вчений, перекладач, поет.
На жаль, листування між П.П.Гулаком-Артємовським і Шевченком не знайшлося. Але ми маємо коротенькі повідомлення з листів Квітки-Основ’яненка до Шевченка, зокрема, у листі від 22 листопада 1841 р. з Основи до Петербургу: «...Покланявся Вам пан Артемовський. Він сказав: «Я тільки прочитав його «Кобзаря», та й знаю, яку він має душу і яке серце в нього, і знаю його думки».
Високу оцінку творчості  Т. Шевченка дав Петро Петрович Гулак-Артемовський, який був в цей час ректором Харківського університету.

 О. О. КОРСУН
 (1818 - 1891)
Олександр Олексійович Корсун  - поет — романтик, видавець, перекладач, мемуарист. Закінчив юридичний факультет Харківського університету, служив  чиновником Виявив великий інтерес до українського фольклору, в 1839 р. у Харкові видав збірку «Украинские поверья», куди ввійшли сім народних казок.
Дружив з М. Костомаровим, за його підтримки видав у 1841 р. першу книжку альманаху «Сніп» українською мовою, до якої ввійшли кілька його власних віршів. Відомий вірш О. Корсуна «До Шевченка», в якому він трактував ранню творчість поета не дуже прихильно.
Але вони були в дружніх стосунках, листувалися. О. О. Корсун поширював у Харкові передплатні квитки на поему «Гайдамаки». У січні 1842 р. Шевченко надіслав О. Корсуну для опублікування у другій книзі альманаху «Сніп» уривки з поеми «Мар’яна-черниця» і вірш «Вітер з гаєм розмовляє». Та на жаль, книжка не вийшла з друку. І поема «Мар’яна-черниця» так і лишилася не завершеною. О. Корсун в 1890 р. в журналі «Русский архив» виступив зі спогадами про М. Костомарова, в яких писав про захоплення читачів «Кобзарем» Т. Шевченка.

І. Є. БЕЦЬКИЙ
1818-1890

Іван Єгорович Бецький — вихованець Харківського Імператорського університету, видавець літературно-художнього альманаху «Молодик», який вийшов чотирма книгами.
Меценат, купив та подарував Харківському музею та бібліотеки університету твори італійських майстрів, старовинні гравюри, альбоми літографій, цінні книги з питань історії мистецтва, монографії про видатних художників. За численні пожертвування та постійну увагу до просвітницьких завдань університету Івана Єгоровича Бецького було обрано в 1857 р. членом-кореспондентом, а в 1869 р. — почесним членом Харківського Імператорського університету.
У «Молодику» І. Є. Бецького у 1843 р. у книзі 2 опубліковано Шевченкові твори «Утоплена», «Думка» («Тяжко-важко в світі жити»), «Н. Маркевичу». Шевченко, надіслав до «Молодика» й уривок з драми «Невеста» – «Песню караульного у тюрьмы», але вони не були тоді надруковані. Ми знаємо, що Т. Шевченко читав альманах «Молодик», був задоволений, це відомо з листа самого Т. Шевченка до С. О. Бурачка між 29 і 31 березня 1844 р.: «Спасибі вам за оцей «Молодик». Коли маєте ви ще остатні книжки цього «Молодика», то дайте, будьте ласкаві, прочтенія ради...». Степан Онисимович Бурачок – це критик і видавець журналу «Маяк», який жив у Петербурзі і з ним Шевченко мав теплі стосунки...
М. І. КОСТОМАРОВ
1817 - 1885
Микола Іванович Костомаров народився 16 травня 1817 р. в с. Юрасівка Воронезької губернії, позашлюбний син поміщика і кріпачки.
М. І. Костомаров в 1833–37 рр. навчався у Харківському університеті. 1844 р захистив магістерську дисертацію. Становлення Костомарова як письменника і історика пов’язано з Харківщиною.
А. І. Костомарпов і Т. Г. Шевченко особисто познайомилися навесні 1846 р. у Києві.  М. Костомаров у своїх спогадах пише: «...Навесні 1846 року жив я в Києві на Хрещатику, на розі Бесарабської площі в будинку Сухоставського..., навпроти моєї квартири, на 2-ій лінії Хрещатика, був трактир з номерами, в одному з тих номерів з’явився тоді Шевченко... близько місяця я знав, але якось не випадала нагода зустрітися з ним...
У квітні, після великодня, не пам’ятаю тепер, хто з моїх знайомих прийшов до мене з Тарасом Григоровичем. З першого разу справив він на мене таке приємне враження, що досить було поговорити з цією людиною годину, щоб цілком заприязнитися з нею і відчути до неї сердечну
прихильність...»
Т. Г. Шевченка планував змалювати всі визначні види Києва, внутрішній вигляд храмів і цікаві околиці. На цей час припадає знайомство і зближення Шевченка з багатьма членами Кирило-Мефодіївського товариства.

Саме на цей час припадає написання М. І. Костомаровим вірша, який він присвячує
Т. Шевченку:
Спить Вкраїна та руїни
Нові щодень лічить,
Гине слава... Та й ту славу
Усяке калічить.
Не вернеться дідівщина...
Нехай не вертається –
За що ж з теї старовини
Святої знущаться?

Та не на щастя звела доля цих прекрасних людей. Після розгрому кирило-мефодіївцїв. М. Костомаров був висланий у Саратов, а Шевченко – до Орської фортеці.
Цикл віршів «В казематі», написаний Шевченком під час слідства над учасниками Кирило-
Мефодіївського товариства з 17 квітня по 30 травня у Петербурзі вміщує вірш сьомий, присвячений
М. Костомарову.
[VII]
Н. КОСТОМАРОВУ
Веселе сонечко ховалось
В веселих хмарах весняних.
Гостей закованих своїх
Сердешним чаєм напували
І часових переміняли,
Синємундирих часових.
І до дверей, на ключ замкнутих,
І до решотки на вікні
Привик я трохи, і мені
Не жаль було давно одбутих,
Давно похованих, забутих,
Моїх кровавих тяжких сльоз.
А їх чимало розлилось
На марне поле. Хоч би рута,
А то нічого не зійшло!

І я згадав своє село.
Кого я там, коли покинув?
І батько й мати в домовині...
І жалем серце запеклось,
Що нікому мене згадати!
Дивлюсь — твоя, мій брате, мати,
Чорніше чорної землі,
Іде, з хреста неначе знята...
Молюся! Господи, молюсь!
Хвалить тебе не перестану!
Що я ні з ким не поділю
Мою тюрму, мої кайдани!
Г. С. СКОВОРОДА
(1722 – 1794)
Важливим був вплив на творчість Шевченка «старої» харківської літератури, зокрема
Г. Сковороди, А. Метлинського, І. Срезневського, Я. Щоголіва.
Т. Шевченко поетичною творчістю Сковороди захоплювався ще в дитинстві, переписував
його вірші з рукописного списку вчителя-дяка П. Рубана:
Ще в школі,
Таки в учителя-дяка,
Гарненько вкраду п’ятака –
Бо я було трохи не голе,
Таке убоге – та й куплю
Паперу аркуш. І зроблю
Маленьку книжечку. Хрестами
І візерунками з квітками
Кругом листочки обведу
Та й списую Сковороду...
Шевченко не тільки добре знав творчість Г. Сковороди, але й використовував дещо в своїх творах. Наприклад, у повісті «Наймичка» згадується, що дяк любив співати «Всякому городу нрав і права». І вступ до сатиричної поеми «Сон» дуже нагадує змістом 10-у пісню із «Сада» Сковороди. Але Шевченко досить критично відноситься до мови філософа. В своїй передмові до нездійсненого видання «Кобзаря» 1847 р. Він пише, що Сковорода був би таким же великим поетом, як Роберт Бернс, коли б «його не збила з
пливу латинь...», а в повісті «Близнецы» називає твори Сковороди «винегретными». Але вважав все- таки філософа «Диогеном наших дней».
Я. П. ДЕ БАЛЬМЕН
 (1813 - 1845)
Яків Петрович де-Бальмен - приятель
Тараса Шевченка, художник, ілюстрував «Кобзаря» в рукопису, офіцер царської армії, загинув під час походу царського війська на Кавказ.
Тарас Шевченко присвятив Якову де-Бальмену свою поему «Кавказ».
Яків Петрович де Бальмен народився 1813 р. в Ліновицях на Полтавщині в заможній дворянській родині, предки – вихідці із Шотландії. Учився в Ніжинській гімназії. Після закінчення вступив на військову службу юнкером до Білгородського уланського полку, який тривалий час стояв у Чугуєві та інших населених пунктах Харківщини, а саме – Бурлук, Кочеток, Печеніги, Артемівськ.
У цьому полку де Бальмен служив до 1837 р., потім був переведений в Охтирський, а далі отримав
призначення до Одеси. Він був талановитим художником і літератором. І це захоплення його носило демократичний характер, що не подобалось військовому начальству. У 1843 р. його – кавалерійського офіцера – призначають ад’ютантом начальника штабу П’ятого піхотного корпусу, який з 1840 р. був у резерві діючої Кавказької армії.
У 1844 р. полк прибув до Дагестану, розташувався біля фортеці Темир-хан-Шура. Його командуючий генерал А. Н. Лідерс відразу взявся за підготовку походу в гори, думав покласти край бойовим діям на Кавказі. Офіцери критично ставилися до цього. Де Бальмен зробив малюнок, під яким був напис – «Соте і останнє підкорення Кавказу». Командуючий корпусом побачив в цьому
карикатуру на себе і царя Миколу І. Це стало причиною того, що під час першого бою на Шуанійських висотах 14 липня 1845 р. генерал Лідерс послав Яківа на вірну загибель: в складі непродуманої розвідувальної експедиції він попав у засідку. Смерть Я. П. де Бальмена залишається втаємниченою, бо тіло його не знайшли, хоча за це була об’явлена винагорода. Вдалося знайти лише його військову сумку, в якій був альбом з малюнками. Так закінчилося життя одного зі славних друзів Т. Г. Шевченка, який показав себе талановитим письменником і художником.
Які стосунки були між вихідцем зі шляхетного дворянства і бувшим кріпаком? Під час першого
знайомства де Бальмен в чині ротмістра був ад’ютантом начальника штаба розташованого в Одесі
П’ятого піхотного корпусу і приїхав в рідні краї у відпустку. А у Шевченка, за п’ять років до того
звільненого з кріпацтва, вже вийшло перше видання «Кобзаря». Це була його перша подорож з
Петербурга на Україну, він теж приїхав провідати родину, збирався зробити альбом «Живописна Україна», щоб викупити братів і сестер з неволі. Демократичні погляди Я. де Бальмена, його зацікавленість передовою літературою була причиною інтересу до поетичної творчості Т. Шевченка.
Вони зблизилися і сердечно подружилися.

«Посылаю тебе, милый Виктор, плоды наших трудов, моих и Михайла Башилова. Все главные творення Тараса с виньетками. Они написаны латинскими буквами для того, чтобы в случае
фантазии Тараса издать их за границей, все могли бы читать – в особенности поляки. Это тебе не
подарок, а талько посылается под твоѐ сохранение, про случай приезда самого Тараса, кому зтот труд
посвящѐн, и делать с ним он может, что ему заблагорассудится.»
Під час другої подорожі, на Україну на початку осені 1845 р. Шевченко приїхав до В. Закревського. Вже було офіційне повідомлення про загибель Я. де Бальмена. На пам’ять від друга взяв цей рукописний збірник Т. Шевченко. Тоді і народились ті гарячі полум’яні рядки знаменитого « Кавказу»:
КАВКАЗ
Искреннему моему Якову де Бальмену
…І тебе загнали, мій друже єдиний,
Мій Якове добрий! Не за Україну,
А за її ката довелось пролить
Кров добру, не чорну. Довелось запить
З московської чаші московську отруту!
О друже мій добрий! друже незабутий!
Живою душею в Украйні витай,
Літай з козаками понад берегами,
Розкриті могили в степу назирай.
Заплач з козаками дрібними сльозами
І мене з неволі в степу виглядай.
А поки що мої думи,
Моє люте горе
Сіятиму — нехай ростуть
Та з вітром говорять.
Вітер тихий з України
Понесе з росою
Мої думи аж до тебе!..
Братньою сльозою
Ти їх, друже, привітаєш,
Тихо прочитаєш...
І могили, степи, море,
І мене згадаєш.
           Т. Г. Шевченко

ПАМ᾿ЯТНИК Т. Г. ШЕВЧЕНКУ В ХАРКОВІ
Пам'ятник українському поетові, письменнику, митцю і мислителю Тарасові Григоровичу Шевченку в місті Харкові, є одним із символів міста, визначною міською монументальною пам'яткою, одним з найкращих зразків монументальної Шевченкіани в світі.
Монумент Тарасу Шевченку розташований в середмісті Харкова — у Саду імені Т. Г. Шевченка, при вході на центральну алею з боку вулиці Сумської. Пам'ятник органічно пов'язаний з оточуючим парковим пейзажем та міським архітектурним ансамблем.
Автори пам'ятника —скульптор Матвій Манізер і архітектор Йосип Лангбард.
Монумент було урочисто відкрито 24 березня 1935 року, тобто через 9 місяців після того, як Харків перестав бути столицею УРСР. Також цей період — середина 1930-х років — один з трагічних у історії України: Колективізація нищить селянство, країна зазнала голод 1932–1933 років, згорнуто українізацію, лютували сталінські репресії.
Художній стиль монумента можна визначити як соцреалізм і сталінське бароко, тоді як трактування особистості Тараса Шевченка так само є радянським — як ідейного борця за щастя простого люду, поета-революціонера.
Загальна висота монумента — понад 16 метрів., статуї Тараса Шевченка — 5,5 метрів.

Колектив Комунального закладу культури «Центральна бібліотека ім. В. В. Маяковського ЦБС Київського району м. Харкова» висловлює щиру подяку Ганні Петрівні Столяровій за дозвіл використати матеріали її літературно-краєзнавчого дослідження «Слобожанський уклін Тарасові Шевченку».
м. Харків
вул. Мироносицька, буд.. 81/85
Телефон: 700-48-49
Електронна пошта: biblioteka.mayakovskogo@yandex.ua
bibl.mayakovskogo@gmail.com


title: Письменники Дніпропетровщини

text:
Леся Нестеровна Степовичка (Булах)
(21 травня 1952)
Письменники Дніпропетровщини
1
Письменники Дніпропетровщини

Степовичка Леся (Булах Олександра Несторівна) народилася 21 травня 1952 року в с.Петриківка Дніпропетровської області. Закінчила романо-германське відділення філологічного факультету Дніпропетровського державного університету, аспірантуру. За фахом філолог-германіст. Автор кандидатської дисертації з германістики. Тривалий час викладала на кафедрі німецької мови ДДУ, германської філології ДДУ та на кафедрі іноземних мов Дніпропетровського Металургійного інституту. Закінчила курси гідів-перекладачів (1998). Конференц-перекладач, тривалий час працювала в ФРН, Австрії, Бельгії, Люксембурзі. У 1994-1995 роках проживала в Західному Берліні.
Письменники Дніпропетровщини

Голова Дніпропетровської організації НСПУ (з 2002 року). Член Ради і член Президії Національної Спілки письменників України (Київ).
Засновник і головний редактор літературно-мистецького та публіцистичного часопису "Січеслав" (з 2004-го року).
Член Національної Спілки письменників України. Член Національної Спілки журналістів України.
Пише українською, російською та німецькою мовами.

Письменники Дніпропетровщини

Біла Україна
Тихо меле небесний млин
вічне борошно свіжого снігу
малюкам на веселу втіху,
старикам - на думок сумноплин.
Зблиски сонць в летаргійнім сні
чудно маряться голому віттю
і казкові морозні суцвіття
розцвіли у моїм вікні.
Мерехтять скрізь засніжену днину
у сріблястому сяйві зими
наші мрії. Оновлені ми
бачим білою Україну.
На полях замерзли грудки,
скоро-Диво, Різдвяні Святки!
Буде мед, узвар і кутя,
і народиться Боже дитя.
Встане-зійде зоря-звізда,
полетить  золота Коляда
над степами й димами  рідними,
над багатими і над бідними.
В новорічну химерну ніч
гарно буть не самому в хаті,
і у світлі воскових свіч
ждать Божественної благодаті.
25.12.2002
Письменники Дніпропетровщини

МОНОЛОГ ДМИТРА ЯВОРНИЦЬКОГО

Працюй, працюй, допоки стане сили,
 І не зважай, що плещуть вороги.
 “Допоки  руки служать, краю милий,
 Не пожалію серця і снаги!” –

Так я чинив і розступались води,
 і оживали древнощі святі.
 І отаман Сірко на бій виходив,
 і шаблі блискали на сонці золоті.

Століття - мить, для вічності – дрібниця,
 Кістки в землі, а кров влилась – в зорю.
 Я не пропав, Ваш характерник Яворницький,
 іду музеєм, з вами говорю.

Ну як ти тут без мене, Дике поле?
 І ви, баби мої, я так вас всіх люблю!
 Вам бачу стало більше волі й долі,
 Чому ж я й досі неспокійно сплю?

Торкнуся кобзи і струна озветься,
 І скрипне віз чумацький в тиші зал.
 Працюйте, сестри, не шкодуйте серця!
 Ще віз отой не все вам розказав!

Ще пирхне коник – де ти, Калнишевський?
 І чайка скрикне – і впаде полуда з віч:
 була цариця тут, та друга, а не перша,
 А першою була – Козацька Січ!

Співають кобзарі. Їх Дніпр сивий слуха,
 і диха степ, і Час, що не пощез.
 Де мій ціпок? Подайте капелюха!
 Ну я пішов. Побачимося ще.

Письменники Дніпропетровщини

* * *
Цікавий місяць на колінах низько
припав до шибки, де кричить дитя.
Так у травневу нічку петриківську
зажевріло моє земне буття.

Дідівська хато, ти – моя колиско,
любові неповторний дивосвіт!
Мале дівча на берегах орільських
тут душу обпалило від краси.

Притулку незрадливий, туго-пісне,
що у душі бриніла крізь літа!
Твої слова-перлини, мов намисто,
що оберегом шию огорта.

Дідівська мово, ти лежала в скрині,
мов кожушок, на дні мого життя!
А я жила, немов не в Україні,
а нині повертаюсь з небуття.

Моїм народом в тризуб закодована,
ви – триєдина сила, духу вись:
Пречиста Хато, Пісне й рідна Мово!
Хто має вас, той вже не загубивсь.


Українські письменники- дітям


Жіноча доля -
Вишитий рушник, де кожна нитка –  особистість

Чи велика роль жінки в культурі нашого народу?

На землі ми жили споконвік , лише обличчя змінювали трохи
                                                       Д.Павличко

Жінка. Мати.
Берегиня домашнього вогнища. Слабка половина.
А чи справді вона така слабка?

Коли мова заходить
 про жінку,одразу спрацьовує культурологічний стереотип :
-Берегиня

-Мати

          -Продовжувачка
роду.

Анна Ярославна – королева Франції! У Франції Анна поширювала традиції Київської Русі, насамперед повагу до освіти, культури і мистецтва.

     Чи влаштовує це обмеження самих жінок?

10 найвідоміших жінок України( за кількість звертань в Інтернет)
 Соломія Крушельницька. Її голос захопив італійців
силою звуку, дзвінкістю, соковитістю, віртуозною технікою, благородним тембром, ліризмом і драматизмом. Оперні
голоси України одні з найкращих в світі. Італійцям у нас
можна багато чому повчитися.

Євгенія Мірошниченко – зірка світової опери

Матір Божа – зачинателька роду усього!

 Катерина Білокур - Зображені на її  полотнах квіти, овочі, предмети побуту осяяні      незвичайним чуттям кольору й сприймаються як    величальний гімн природі і людині.

Леся Українка-залишилася жити. Вона і зараз серед нас. Адже
людина живе стільки, скільки її пам'ятають. А її слова звучать як маніфест:    Так! я буду крізь сльози сміятись,                       Серед лиха співати пісні,                       Без надії таки сподіватись,                       Буду жити! Геть думи сумні!
Ліна Костенко - найвідоміша українська письменниця,
моральний лідер нації:  Що можеш ти, розгублене дитя,                                              зробити для вселюдського прогресу?                                             – Я можу тільки кинути життя                                               історії кривавій під колеса.
Роксолана -  три десятиліття була однією найвпливовіших
постатей не де-небудь , а у мусульманському світі!

Княгиня Ольга - що вона першою з київських можновладців
 прийняла християнство. Але навіть без цього Ольга безперечно залишилася б однією з найвизначніших правителів Київської Русі.

Юлія Тимошенко - найвідоміша жінка-політик
України.  Її ім’я не сходить зі сторінок світової
 преси

А такими нас бачать чоловіки
…У нашiм раї на землiНiчого кращого немає,Як тая мати молодая З своїм дитяточком малим…I
…Одна несміла, як лілея біла…
Вона була невинна, як дитина, Пахуча, як розцвілий свіжо гай.
…гордая княгиня, Бліда, мов місяць, тиха та сумна, Таємна й недоступна, мов святиня.

         Впивається її красою зір. То разом страх бере, душа холоне І сила розпливається в простір.

.
…Скромне  плаття,  хустка  білосніжна,Погляд  несміливий  та  ясний,Ледь  замітна  сонячна  усмішкаНа  лиці,  як  вогник  весняний.
( «Пешрокурсниця»)

…Але  вона  -  жона.  Вона  -Самозбереження  народу.І  мову,  кров  його  і  вродуЇй  доля  зберегти  дана...( « Вона була задумлива , як сад»)
…Зіниці  твої  виткані  із  подиву,в  очах  у  тебе  синьо  і  широко...Але  до  губ  твоїх  лишається  півподиху,до  губ  твоїх  лишається  півкроку…("Коли до губ твоїх лишається півподиху»)

…Любити жінку – чемно до землівклонятися і сумніву не мати.З мого двокрилля – на однім крилі:Кохана, Дівчина, Дружина, Мати…( « Любити жінку »)

Жінка  сильна, бо лише вона

- Знесилена , не боячись бути розстріляною , ішла збирати по полях колоски пшениці, щоб врятувати від голоду своїх дітей.
- Вміє чекати з війни , так і залишившись на довгі віки нареченою, вдовою.
- На рівні з чоловіками ставала і стає  до найважчих робіт.
- Залишає рідну домівку , дітей , старих батьків і їде доглядати  чужих сеньйор, щоб заробити на життя своїх сімей….
-Не зважає на жодні перешкоди , а впевнено
 йде   до мети.

Нитка до нитки, як думка до думки,
На рушниках пролягли візерунки
Хрестик до хрестика - рівний красивий
Хай їм простелиться доля щасливо.
Та сила жінки у її слабкості , у вмінні прощати , жертвувати своїми інтересами для сім’ї.
Взамін жінка хоче одного
Кохати і бути коханою !

Список використаних джерел:
1. .astra-lit.com/Articles/articles_8.htm

        3.Тарас Шевченко . Кобзар-К.,1980.

4.Іван Франко . Тричі мені являлася любов.
2. http://www.poetryclub.com.ua


title: "Тече вода..."

text:
Тече вода
З під явора
Яром на долину
Пишається над водою
Червона калина
Пишається калинонька
Явор молодіє
А кругом їх верболози
Й лози зеленіють
Тече вода
із-за гаю
Хлюпощуться качаточка
А качечка випливає
З качуром за ними
Ловить ряску
Тече вода край города
Вода ставом стала
Прийшло дівча воду брати
Брало, заспівало
Вийшли з хати
 Батько й Мати
В садок погуляти
Порадитись, кого б то їм
Своїм зятем взяти?


Словник


Павло Загребельний - письменник, публіцист, кіносценарист


Життєпис Тараса Шевченка


"Панас мирний"


В. Винниченко


Втілення в образі Тараса Бульби кращих рис запорозького козака


title: Тарас Шевченко. Рання творчість поета. "До Основ'яненка", "На вічну пам'ять Котляревському", "Думка"

text:
Рання творчість Тараса Шевченка

Перші поетичні твори Т. Шевченка належать
до баладного й елегійного жанрів. Ранній, романтичний період поетичної творчості
характеризується тематичним розмаїттям:
Рання творчість Тараса Шевченка

призначення поезії, місце й роль поета в суспільному житті
(вірш «Думи мої, думи мої...»,
елегія «На вічну пам’ять Котляревському», послання «До Основ’яненка»);
Рання творчість Тараса Шевченка
пошуки щастя, конфлікт високої людської мрії та жорстокої дійсності

(вірші-думки «Тече вода в синє море...», «Нащо мені чорні брови...», «Вітре буйний, вітре буйний!..»;
балади «Причинна», «Тополя», «Утоплена»);
Рання творчість Тараса Шевченка
трагічна доля жінки-матері, зганьбленої паном-поміщиком

(соціально-побутові поеми «Катерина», «Мар’яна-черниця», «Слепая»);
  Рання творчість Тараса Шевченка

      поетизація славного історичного минулого України: боротьба українського народу проти турецько-татарських нападників
(історичні поеми «Іван Підкова», «Гамалія», «Тарасова ніч», послання«До Основ’яненка») і проти польсько-шляхетського поневолення
(історична поема «Гайдамаки»).
Рання творчість Тараса Шевченка
          «Н а вічну пам’ять Котляревському»

  У рік смерті І. Котляревського (1838) Т. Шевченко написав елегію «На вічну пам’ять Котляревському»,
у якій окреслив його визначальну роль у створенні нової української літератури, назвав «батьком», засвідчивши його безсмертя:
Будеш, батьку, панувати,
Поки живуть люди;
Поки сонце з неба сяє,
Тебе не забудуть!
Рання творчість Тараса Шевченка
   Головний композиційний прийом зображення в елегії -
розгорнутий художній паралелізм, який допомагає висловити ідею високого покликання митця. На тлі прекрасного україн-ського пейзажу із соловейком на калині та його співом, що зачаровує всіх, Шевченко в образній формі змальовує заслуги
І. Котляревського в українській історії:
Недавно, недавно у нас в Україні
Старий Котляревський отак щебетав;
Замовк, неборака, сиротами кинув
І гори, і море, де перше витав...
Рання творчість Тараса Шевченка
                     «Д о Основ’яненка»

Поштовхом до написання романтично-величального послання «До Основ’яненка» (1839) стала публікація в «Отечественных записках» нарису Г. Квітки Осно-в’яненка «Головатий (Нарис для історії Малоросії)», який справив на Т. Шевченка сильне враження.
Рання творчість Тараса Шевченка
   Поет заохочував свого старшого побратима висвіт-лювати історико-героїчну, патріотичну тематику, спонукав відтворю-вати в усій величі героїку минулого України, щоб розбудити пасивних сучасників для боротьби за соціальне й національне розкріпачення народу, тим самим не розриваючи вісь безперерв-ності історичного часу:...А ти, батьку...
Співай...
Про Січ, про могили,
...щоб нехотя
На весь світ почули,
Що діялось в Україні,
За що погибала,
За що слава козацькая
На всім світі стала!
Рання творчість Тараса Шевченка
                    Основні ідеї послання

• минуле має дати відповідь на проблеми сучасності, щоб дізнатися, «чия правда, чия кривда / / / чиї ми діти»,
• заклик поета оспівувати героїчне минуле народу;
• віра в безсмертя рідного народу, його мови, куль-тури.
Рання творчість Тараса Шевченка
Пантелеймон Куліш у листі до Т. Шевченка від 25 липня 1846 р. запропонував зробити ряд виправлень у посланні «До Основ’яненка»:
«Ви підносите Головатого — особу не дуже важли-ву і мало відому народові й історикам. Чи не краще надрукувати:
Наша пісня, наша дум а
Не вмре, не загине:
От де, лю ди, наша слава,
Слава України!»
Рання творчість Тараса Шевченка
   В оригіналі було:
«Наш завзятий Головатий / /
Не вмре, не загине».
Як бачимо, Т. Шевченко прислухався до письменника-
побратима, і нині ця фраза стала крилатою з таким початком:
«Наша дума, наша пісня / /
Не вмре, не загине...»,
утверджуючи безсмертя народу, його духо вн о ї спад-
щини.
Рання творчість Тараса Шевченка

               «Думка» («Н ащ о мені чорні брови ...»)
Тема пошуку людиною щастя, протиставлення високої людської мрії та жорстокої дійсності розкривається в ряді творів романтичного
характеру, які поет назвав думками, в елегіях,
у баладах.
Рання творчість Тараса Шевченка

        Елегія «Думка» («Нащо мені чорні брови...») наповнена роздумами про долю молодої людини — вродливої дівчини-сироти з чорними бровами, карими очима, зрадженої «чорнявим», її наріканнями
на долю, якої нема:
«Нащо ж мені краса моя,
/ /Коли нема долі?»
Рання творчість Тараса Шевченка

   За словами М. Рильського, «провідна риса поезії
Т. Шевченка — музика, мелос, ритмічна могутність і метрична різноманітність». Це посприяло тому, що багато творів поета стали піснями, зокрема й
«Нащо мені чорні брови...».
Рання творчість Тараса Шевченка

               Учітеся,читайте…
               На все добре!!!


Урок патріотизму на прикладі життя і творчості М. Вінграновського


Ю Яновський


Панас Мирний. Хіба ревуть воли...


Тема уроку: Тарас Шевченко. Розповідь про письменника. Україна часів Т.ІІІевченка.

МЕТА:
ознайомити учнів із віхами життєвого шляху Т. Шевченка, зокрема його дитинством; Україною часів Тараса Шевченка; розвивати зв’язне мовлення учнів, навички виразного читання, роботи з текстом твору
Степан Васильченко

“Широкий шлях”

Творчий задум Степана Васильченка
“У бур’янах”

Кріпаччина
Домашнє завдання
Колективне : завершити читання уривків повісті С. Васильченка, які не звучали на уроці.
Групове: підготувати театралізацію уривків із повісті («Тарасові мандри», «У пошуках учителя-маляра»)
Індивідуальне (на випередження): підготувати ілюстрації до кожного рядка поезії «Садок вишневий коло хати», укласти за ними діафільм.


title: "«Відлига» в українській літературі та мистецтві"

text:
Тема уроку:«Відлига» в українській літературі та мистецтві. Шістедисятництво в українській культурі
   Друга половина 50-х рр. стала поворотним пунктом у новітній історії літератури, кіно, живопису, інших видів мистецтва. Розриваючи сталінські ідеологічні пута, митці поверталися до осмислення і відображення загальнолюдських цінностей та ідеалів, до реальної людини з її багатогранними інтересами, запитами. Можливість мати власну, а не сформульовану в кабінетах чиновників від культури думку сприяла духовному розкріпаченню митців.

«Шістдесятництво»
Записуємо:
Шістедисятники-це молоде покоління талановитих літераторів і митців , які здобули визнання не тільки творчою а й громадською діяльністю
Найактивніше і найширше у цьому русі брала участь творча інтелігенція, зокрема письменники, певною мірою художники, вчителі тощо.
 Вони намагалися: зробити якомога більше для оновлення, олюднення  всіх сторін суспільного життя
Виступали проти русифікації, ущемлення демократії, прав людини, нерівності в становищі республік, за свободу в питаннях художньої творчості.
 Це в кінцевому рахунку був опозиційний рух проти існуючої державності валди та характеру її діяльності.

Василь Симоненко
У кінці 50-х – на початку 60-х років розквітає талант одного з найяскравіших українських поетів, “лицаря українського відродження” Василя Симоненка. Уродженець Полтавщини, Симоненко почав писати вірші, ще навчаючись на факультеті журналістики Київського держуніверситету. У 1962 р. побачила світ його перша поетична збірка “Тиша і грім”. Згодом – збірка “Земне тяжіння”. 1965 і 1973 рр. у Мюнхені опубліковано інші твори автора. Однак побачити їх поетові так і не судилося. У 1963 р. його було жорстоко, по-звірячому побито на вокзалі у Черкасах, злочинців так і не знайшли. Того ж року Василь Симоненко помер.

Ліна Костенко
Стрімко увірвалась в українську поезію одна з найобдарованіших представниць “шістдесятників” Ліна Костенко. З відзнакою закінчивши Літературний інститут ім.Горького в Москві, поетеса випускає дві одразу ж помічені критикою збірки поезій – “Проміння землі” та “Мандрівне серце”. Ліна Костенко звертається до вічних проблем духовності українського народу, історичного минулого держави. Вірші поетеси вирізняє неординарність, критичні оцінки багатьох подій.
Іван Світличний виводив соцреалізм на загальнолюдський простір і демонтував теорію партійної літератури.
Іван Драч приніс перші вірші незвичайні і незрозумілі так, наче його не вчили, про що і як треба писати...
 Василь Симоненко заговорив з Україною в тоні надзвичайної щирості й відвертості.
Микола Вінграновський тривожно заговорив про свій народ, і метафори його звучали апокаліптично.
Ліна Костенко зрідка виступала з віршами, але то були вірші такого звучання, наче вся радянська поезія для неї неістотна...
Валерій Шевчук писав блискучі психологічні новели “ні про що”.

Центром українського “шістдесятництва” став заснований в 1959 р. київський клуб творчої молоді “Сучасник”, ініціатором і натхненником створення якого був театральний режисер Лесь Танюк.
Клуб здійснював значну просвітницьку роботу, проводив святкування ювілейних дат видатних українських діячів, сприяв організації виставок молодих.
 У 1962 р. аналогічний клуб “Пролісок” виник у Львові, надалі творчі осередки “шістдесятників” з’явились в Одесі, Запоріжжі, Дніпропетровську, інших містах республіки.
В.Некрасов
 У 60-х рр. ім’я письменника В.Некрасова тісно пов’язувалось з найбільш опозиційно-демократичним журналом “Новый мир”, головним редактором якого був О.Твардовський. Тут було опубліковано його подорожні нотатки, роздуми про минуле й сучасне Києва. Роздуми В.Некрасова відрізнялися прямотою, правдивим висвітленням війни, відмовою від відкритого “чорного” зображення західного способу життя. Це й стало однією з причин нападок на письменника, що спонукало його у 1977 р. емігрувати.

Кінец 1962 р. Початок  масового  натиску  на нонконформістську інтелігенцію.
Перед шістдесятниками закрилися сторінки журналів, посипалися звинувачення у «формалізмі», «безідейності», «буржуазному націоналізмі». У відповідь шістдесятницькі ідеї стали поширюватися у самвидаві.

Поступове згортання “хрущовської відлиги” на початку 60-х рр. знайшло відображення і в українській літературі.
Після зустрічі Хрущова з представниками творчої інтелігенції у Москві наприкінці 1962 р., розціненої як “закручування гайок”, посилюється наступ на нову літературу в Україні.
Різкій критиці партійне керівництво піддало творчість І.Драча, М.Вінграновського, І.Світличного, С.Голованіського, Є.Сверстюка.

Культурні реформи
Під час періоду десталінізації помітно ослабла цензура, насамперед у літературі, кіно й інших видах мистецтва, де стало можливим критичніше висвітлення дійсності.
«Першим поетичним бестселером» відлиги стала збірка віршів Леоніда Мартинова (Стіхі. М., Молода гвардія, 1955).
Важливою культурною подією стали фільми — «Карнавальна ніч», «Застава Ілліча», «Весна на Зарічній вулиці», «Ідіот», «Я крокую по Москві», «Людина-амфібія», «Ласкаво просимо, або Стороннім вхід заборонено».
У 1955–1964 роках на більшій частині країни було запроваджено телетрансляцію. Телестудії відкрито в усіх столицях союзних республік і в багатьох обласних центрах.

Ернст Неізвєстний згодом став автором надгробку на могилі М. Хрущова, у якому досить влучно відобразив суть правління покійного лідера, склавши рівновеликі брили білого та чорного мармуру, контрасність яких символізує суперечливість особи М. Хрущова та його правління — боротьба зі сталінізмом і ствердження власного авторитаризму, непослідовність у спробах лібералізації радянського режиму.

Бориса Пастернака, 1957 року видав за кордоном головний твір свого життя — роман «Доктор Живаго». У романі описано події громадянської війни в Росії з погляду інтелігента, глибоко гуманної людини, яку обурює будь-яке кровопролиття.
1958 року його було нагороджено Нобелівською премією..
Комуністична пропаганда розпочала кампанію грубого цькування письменника, звинувачуючи його мало не в зраді Батьківщині. Преса СРСР постійно публікувала підбірки «листів трудящих» з осудом поета.
В умовах постійного гоніння, грубих образ Б. Пастернак змушений був відмовитися від отримання найпочеснішої міжнародної нагороди. 30 травня 1960 р. поета не стало.

Б. Пастернак був не єдиним представником творчої інтелігенції, який зазнав ідеологічних переслідувань. 1961 року КДБ вилучило у письменника Василя Гроссмана рукопис його роману «Життя і доля», у якому без прикрас змальовано увесь трагізм початкового періоду німецько-радянської війни.
Борис Пастернак
Поети і письменники
О.Довженко - Автобіографічна повість “Зачарована Десна”
Б.Антоненко – Давидович - роман “За ширмою”
Г. Тютюнник- роман “Вир”
Л. Первомайський - збірка новел “Материн солодкий хліб”, роман “Дикий мед”
В.Симоненко - збірка “Тиша і грім”, “Земне тяжіння”
Л.Костенко - збірки поезії “Проміння землі”, “Мандрівне сонце”
Світличний-  вірші
Драч - вірші
Вінграновський - вірші
Шевчук - вірші, новели
Композитори
Лятошинський - третя симфонія
Майборода - опера “Мілана”
Мейтус - опера “Украдене щастя”
Філіпенко,
Штогаренко,
Шамо - пісні
Художники:
В.Кушнір;
В. Дрозд;
Гуцало;
В.Зарецький
А. Горська;
Л.Семикіна;
Г.Севрук;
 П.Заливаха;
Домашнє завдання:
Теми 16-17
(прочитати сторінки 137-140)
Підготували:
 учениці 11-А класу
Свириденко Маргарита та
Онищенко Ярослава


title: Василь Стус – постать,що єднає Україну

text:
          Василь Стус –
     постать,що єднає
     Україну
"Або світ прийме мене таким, як я
є, як  мене народила мати,або вб'є, знищить мене. Але я – не поступлюся!
    Виявляється, що об'єднати та згуртувати народ можуть не тільки подія, програма, гроші, але єдина справжня біографія людини, монумент якої має стати у самому серці України неподільним символом єднання, визнання та слави...

1938 - 1085
З кожної миті своєї, з
кожного почуття й думки  зроблю свій портрет, тобто
портрет цілого світу..."
Дата народження:	6 січня 1938 (73 роки)
Місце народження:	с. Рахнівка Гайсинського району Вінницької області
Дата смерті:	              4 вересня 1985
Місце смерті:	              виправна колонія біля с. Кучино,
                                           Пермської області
Національність:	              українець
Мова творів:	              українська
Рід діяльності:	              поет, перекладач, прозаїк,
                                           літературознавець, правозахисник
Роки активності:	              1959—1985
Жанр:	                             вірш
Magnum opus:	              "Палімпсести"(1971-77)
Премії:	                             Національна премія України
                                           імені   Тараса Шевченка

Навчався у міській середній школі і закінчив її зі срібною медаллю,
   1954 - вступив на історико-літературний факультет педагогічного інституту міста Сталіно.
   У студентські роки Стус був членом літературного об’єднання «Обрій ».
   Два роки служив у  армії на Уралі.
   Під час навчання і служби став писати вірші,а у 1959 вперше їх опублікував під псевдонімом –
   1963 — літературний редактор газети « Социалистический Донбасс ».
   Від 1.11.1963 аспірант Інституту літератури Академії наук УРСР ім. Т. Шевченка у Києві зі спеціальності « Теорія літератури ».
 4.09.1985 – помер у концтаборі біля с. Кучино, Пермської області
19.11.89 перепохований разом з Олексою Тихим і Юрієм Литвином на Байковому кладовищі в Києві.

ВАСИЛЬ ПЕТРИК
Сім’я Василя Стуса
       Дмитро́ Стус — письменник, літературознавець, редактор, кандидат філологічних наук Як і батько нагороджений національною  премією України ім. Тараса Шевченка (2007) за книгу «Василь Стус: життя як творчість».
       1965 р. безробітній Василь Стус одружується із людиною, яка прийняла на свої плечі весь тягар його бурлацького життя - Валентиною Попелюх. Жінка,що стала для поета Музою, втіленням небесної   Беатріче.

     ” Перші уроки поезії - мамині. Знала багато пісень і вміла дуже інтимно їх співати. Найбільший слід на душі - від маминої колискової "Ой, люлі, люлі, моя дитино". Шевченко над колискою - це не забувається…”
    ” У четвертому класі щось заримував про собаку. По-російськи. Жартівливе. Скоро пройшло…”       Перша публіцистика у віршах надрукована в 1959році.
Власне місце в розвитку стилів української поезії Стус знаходить у поєднанні елементів експресіонізму й сюрреалізму.

Минає час моїх дитячих вір.
І я себе з тим часом проминаю.
І вже не віднайдусь. І вже не знаю,
А чи впізнав би на човні новім

Свій давній берег. Ні, напевно, ні.
Бо сам собі, відринутий від болю,
Пливу за днем, за часом, за собою
в новому необжитому човні.

       Проби пера
   Читати Василя Стуса надзвичайно цікаво і непросто. Його поезія “Наскрізь людська й людяна, вона повна піднесень і падінь, одчаїв і спалахів радості, прокльонів і прощень, криків болю й скреготів зціплених зубів, зіщулень у собі й розкривань безмежності світу”, - пише Ю.Шевельов .                              Секрети творчої лабораторії поета:
співіснування стилів у творі, поєднання непоєднаного (звуки стають кольором, колір – запахом), внутрішні діалоги, розгорнуті порівняння, насиченість метафорами, внесення у мову діалектизмів, архаїзмів, власних словотворень тощо.

Палай душа. Палай, а не ридай.У бiлiй холоднечі сонце Україні.Ти тінь шукай червону калини,на чорних водах тінь її шукай ... ".
     Інтимний світ В. Стуса починався юнацькими поезіями про природу, здебільшого написана у в’язниці. Не флегматичним споглядачем, а вдумливим і уважним читачем природи постає поет у пейзажних замальовках: « Надворі сніг»,  « Ранній березень», «На розквітлому лузі», «Весняний етюд», «По голубих лугах, мов голуб».

Інтимна лірика

   В. Стус — майстер відтворення психологічних настроїв не тільки власної душі, він тонкий знавець внутрішнього світу милих і дорогих його серцю людей. Наскрізною проблемою інтимної лірики В. Стуса є одвічна проблема добра й зла, позиція вибору кожної людини або вічного, або тлінного.
   Теплотою й щирістю, тихою печаллю й любов'ю пройняті Стусові посвяти своїй матері; спокутує провину перед дружиною, яка терпить наругу,перед сестрою, що вистоювала годинами біля неприступних мурів, аби зарадити, допомогти братові, щоб не відчував себе таким одиноким і покинутим.
   Звичайно, вони наявні в Стуса, як у кожного поета, великого й малого. Є рядок, подібний до Тичини. Концепція України, як уже згадувано, має деякі спільні риси з Маланюковою. Звукова організація виказує знайомство з Б. Пастернаком. Інтонації Миколи Зерова слідні в поезії «Пахтять кульбаби...» і, меншою мірою, «Про що тобі я зможу повісти». Вірш «У небі зорі...» виявляє спорідненість настрою з «Выхожу один я на дорогу» М.Лермонтова. Але все це подібності в одному елементі поезії, там у мові, там у ритмі, там у настрої. Ні одна з цих поезій не копіює твору старшого автора як цілість. Усе це досить чистий Стус у його самостійності і оригінальності. Через те, що Стус робив переклади з Рільке, говорилося про вплив німецького поета на українського.

Літературні впливи
   Літературні впливи в Стуса були, але вони не визначали його творчості. Шевченків був не вплив, — було ототожнення. Шевченко для нього — як українська мова. Він нею пише, він нею дихає, він кує й перековує її, як йому велить творчий дух. Не можна собі уявити Стуса поза українською мовою, не можна його уявити поза Шевченковою стихією. Разом з тим і, може, саме тому він — тільки він і його вірш — тільки його.

Д.Стус.
Життя і творчість Василя Стуса.1992
В.Стус. Час творчості = Dichtenszeit. 2005.
Поезія:Л Костенко
О.Олесь В.Симо
ненко В. Стус
2002
Не облюбив свою тривогу ранню.В.Стус - поет і людина: спогади, статті, листи, поезії.  1993.
Час творчості
Табірний зошит
2008
Костянтин Москалець. Василь Стус: незаверше
ний проект
2007

Василь Стус.
„Палімпсест”.
2003 .
Час творчості
Д.Стус
“В.Стус - життя як творчість”
2007
   Найпопулярніша інтерпретація історії про номінування українського поета і політв'язня Василя Стуса на Нобелівську премію з літератури 1985 року, виглядає дослівно так:
"...У таборі поет продовжував залишатися поетом і зумів навіть передати на волю свої записи - "З табірного зошита", які

  Стус і Нобель

були висунуті на здобуття Нобелівської премії 1985 року... Відомо, що в табір, де політв'язень Стус відбував покарання, надійшла телеграма, в якій повідомлялось, що він висунутий на Нобелівську премію і, серед іншого зазначалося, що мертвим премію не присуджують".

   У газеті "Америка" за 17 грудня 1985 р. є інформація, що наприкінці 84-го у Торонто було створено "Міжнародний комітет для осягнення літературної нагороди Нобеля Василеві Стусові в 1986 році". Ця інформація тягне на сенсаційну, адже до сьогодні вважається, що поета-дисидента мали відзначити роком раніше.

    	До моменту загибелі на Заході виходили нечисленні переклади поезії Стуса та його публіцистики. Одним із завдань “ Міжнародного комітету..." стояла підготовка першої повноцінної книги перекладів. Книга отримала назву « Selected poems ».
 	Нобелівський комітет і Шведська Академія літератури так її  і не отримали - бо поет вже помер ...
	В Українському Вільному Університеті в Мюнхені  було видано першу книжку перекладів Стуса англійською, але для "осягнення нагороди Нобеля" це ніяк не допомогло

Як добре те, що смерті не боюсь яі не питаю, чи тяжкий мій хрест,що перед вами, судді, не клонюся,в передчутті недовідомих верст,що жив, любив, і не набрався скверни,ненависті, прокльону, каяття.Народе мій, до тебе я ще верну,як в смерті обернуся до життясвоїм стражденним і незлим обличчям.Як син, тобі доземно поклонюсьі чесно гляну в чесні твої вічіі в смерті з рідним краєм поріднюсь.
  ...У чому полягає злочин Стуса, чому його так суворо карають?
Г. Бьолль: "Його так званий злочин полягає в тому, що він пише свої поезії по-українськи, а це інтерпретують як антирадянську діяльність... Стус пише свідомо по-українськи.»

Тюремне життя
    5 років у Мордовських таборах суворого режиму, 3 роки заслання на Колиму. Короткочасне звільнення і новий арешт, в’язниця, Магадан: ...ще на 15 років! Майже 20-річна неволя – скільки це днів, ночей, місяців ?
   В тюрмі Стус мав нестерпні умови. Але ці фашисти не зламали його! Хоч і пожертвував він багато чим – здоров’ям, стосунками з сином, перекладами і віршами, психічним станом…

   З ув’язнення звернувся із заявою до Верховної Ради СРСР з відмовою від громадянства: «…мати радянське громадянство є неможливою для мене річчю. Бути радянським громадянином — значить бути рабом…».

	Пам'ятник Василю Стусу у Вінниці     2003 рік
                                                           Автор: Д.Волков
   Багато виникає питань щодо творчості В.Стуса “ Загратованого ” періоду. Відповіді на них нема і вже не буде. Нехай читач, замислившись, відповідає  на них на свій розсуд.

   Утаємничена велич
   В одному з листів, адресованому світовій громадськості, відомий російський правозахисник А. Сахаров розцінив вирок Стусові як ганьбу радянської репресивної системи.
  Табірними наглядачами знищено збірку з приблизно 300 віршів. На знак протесту проти жорстокого поводження табірної адміністрації з політв’язнями кілька разів оголошував голодовки. У січні 1983 за передачу на волю зошита з віршами на рік був кинутий у камеру-одиночку. 28 серпня 1985 Стуса відправили в карцер за те, що читаючи книгу в камері, оперся ліктем на нари. На знак протесту він оголосив безстрокове сухе голодування. Помер в ніч з 3 на 4 вересня, можливо, від переохолодження.

   Літературні критики - в Україні і поза Україною - визнають, що Стус був найбільш масштабною постаттю в українській поезії другої половини, а може й цілого, ХХ століття.
   Михайло Хейфець, товариш-співтабірник з мордовського періоду ув'язнення написав: „В українській поезії більшого немає...,

   Світ закріпачуваного вісімнадцятого століття так і не полонив Сковороди. Світ жандармського дев'ятнадцятого ув'язнив на довгих десять літ Шевченка, а світ винищувального двадцятого не допускав його пророчого слова до спраглих людських душ. Він так і не випустив із своїх пазурів нескореного Стуса.
Хресна дорога
Яка нестерпна рідна чужина,Цей погар раю, храм, зазналий скверни!Ти повернувся, але край - не вернеЙому за труну пітьма кам'яна.

    Національний банк України вводить в обіг
ювілейну монету номіналом 2 гривні, присвячену
поету, громадському діячу, перекладачу, літературознавцю Василю Стусу.

   На реверсі монети зображено портрет
Василя Стуса на тлі стилізованої мозаїки
Алли Горської “Жінка-птах ”, праворуч від
якого півколом розміщено напис ВАСИЛЬ СТУС.

    Художник і скульптор Володимир Атаманчук .

   Ювілейна монета номіналом 2 гривні є дійсним платіжним засобом України та обов’язкова до приймання без будь-яких обмежень за її номінальною вартістю до усіх видів платежів, а також для зарахування на розрахункові рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

    Премія імені Василя Стуса — премія заснована 1989року Українською асоціацією незалежної творчої інтелігенції(УАНТІ). Вперше вручалася у Львові. 1990 набула столичного статусу.
   Премія присуджується авторам, які мають видатні успіхи у своїй галузі, займають виразну громадянську позицію, активно приіутні в українському культурному просторі.Насьогодні є вже більше, ніж 60 лауреатів.
   Як і щороку, 14 січня у Київському міському будинку вчителя  відбувається Свято Різдвяних Василів. Адже саме на Різдво Христове 1938 року прийшов у світ Василь Стус, 1901 року – Василь Чумак, 8 січня 1935 року – Василь Симоненко, 12 січня 1894 року – Василь Еллан-Блакитний.
 25 грудня 1997 Указ Президента України
Л. Кучми Про нагородження відзнакою Президента України «Орден князя Ярослава Мудрого» V ступеня поета Василя Стуса(посмертно)
   1991 Стуса посмертно відзначено Шевченківською премією за збірку поезій «Дорога болю» (1990)

                                                        Нагороди
26 листопада 2005 Стусу посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена Держави.

   Багато горя зазнали i Стус, i Шевченко за 47 років життя. Та нiщо - анi виснажлива праця, анi мiзерна зекiвська пайка, анi знущання наглядачiв, анi ностальгiя за рiдною Украïною - не зломило митцiв. Вони все витерпiли, дивуючи усiх незламнiстю вдачi та силою духу.   Стус i Шевченко... ïх рiднить сила патрiотизму, любовi до Украïни, незламнiсть духу. Рiзними словами великi поети далеких одна вiд одноï епох утверджували справедливiсть обраного i пройденого ними шляху. Кожний по-своєму висловлює упевненiсть: народ зрозумiє й оцiнить ïхнiй подвиг.
   Украïнський народ високо цiнує творчiсть цих митцiв; ïхнi слова нiколи не пiдуть у небуття, бо поколiння за поколiнням зберiгатимуть у пам'ятi щиру любов свою й доземно вклонятимуться найвидатнiшим поетам Украïни: Василевi Стусу та Тарасовi  Шевченку.

         Шевченко XX століття
Шевченком радянських часів називають Василя Стуса. Літератори, порівнюючи долі поетів, знаходять багато спільного – арешти, заслання, заборона видавати вірші. І найголовніше – талант.
     Шістдесятники   увійшли в історію України та її літератури як оборонці національної честі й гідності рідного слова. Вони відкрили просту і незаперечну істину: людина нового часу - національна.
Серед «запеклих націоналістів» особливо вирізнялися українські письменники, які у своїх творах змальовували трагедію рідної мови.Україна повинна пишається своїми синами та

Друзі-однодумці
Іван Дзюба
Алла Горська
Іван Драч
      Микола Вінграновський
Ліна Костенко
      Ігор   Калинець
Михайло Осадчий
   Євген Сверстюк
дочками, що за свої переконання пройшли дорогами етапів, відсиділи роки в казематах і, відбувши покарання, часто були змушені жити далеко від рідної домівки, під тавром «ворог держави».

Різнопланова особистість
     Інтелігент-дисидент, бунтар, який кинув виклик тоталітарному режиму, суспільний діяч, вчений, член «Української Гельсінської Спілки».   Та головна його постать – Борець. Він все ж  таки спочатку — Поет і Людина, а потім — все інше… А цього іншого було чимало: після армії вчителював, згодом був робітником будівельної бригади, далі - кочегар і працівник історичного архіву, пізніше – інженер із технічної інформації. А як творча особистість він знайшов себе в перекладах  Ґете й Рільке
(Сонети до Орфея, Дунайські елегії). З німецької Стус також переклав вірші Пауля Целана, Альберта Еренштайна, Еріха Кестлера, Ганса
Маґнуса Енценсберґера; з англійської - поезії Кіплінга; з італійської –
Джузеппе Унґаретті, з іспанської - твори Федеріко Гарсіа Лорки, з французької – Гі де Мопассана, Артюра Рембо, Рене Шара. Перекладав також зі слов'янських мов.
    Стус відомий також і як літературознавець: його перу належать статті про творчість В. Свідзинського, Б. Брехта, Г. Белла, ґрунтовна розвідка
про поезію П. Тичини «Феномен доби».

«Народе  мій , до тебе я ще верну…»

   2008 рік в Україні проходив під знаком В.Стуса. Його ім'я добре відоме за межами України, а до широкого загалу  прийшло тільки на початку 90-х рр. ХХ ст. Він був справжнім поетом, а отже  і патріотом, який любив свій народ,  боровся проти сваволі влади.

  За поезіями Стуса здійснено вистави: поетична композиція (1989,
 Львівський молодіжний театр), «Птах душі» (1993, київський
мистецький колектив «Кін»), «Іду за край» (2006, Національний
академічний театр російської драми ім. Лесі Українки, Київ) та інші.
Пам'яті Стуса присвячено документальні фільми:
Фільм 1 "Верни до мене, пам'яте моя"
"Просвітлої дороги свічка чорна". Пам’яті Василя Стуса.
Фільм 2: "У білій стужі сонце України"
"Просвітлої дороги свічка чорна".
Фільм 3: "Розіп"ятий на чорному хресті" (1992, «Галичинафільм»).
   У селі Рахнівка відкрито меморіальну дошку та пам'ятник поету.
Твори Стуса введено до шкільної програми з української літератури.
 Засновано премію імені Василя Стуса.

     Запалімо свічі пам'яті і любові. І подумаймо, чи всі ми гідні зватися сучасниками Василя Стуса. Чи простягнув би він нам на дружбу і побратимство свою натомлену, важку від роботи руку?    "Поет повинен бути людиною. Такою, що повна любові, долає природне почуття зненависті, звільнюється від неї, як од скверни. Поет - це людина. Насамперед. А людина - це насамперед добродій".    Такий заповіт Василя Стуса - бути добродієм. Жити, творячи добро. А щоб звільнити свою душу від скверни і зла, щоб просвітліти і вирости над буденністю і марнотою, треба всім нам причаститися живою водою творів цього високого сина Поділля, України, сина Всесвіту,      Отож, читаймо Василя Стуса! Прислухаймось до нього. Може, нам вдасться глибше збагнути його, світ, самих себе.

   "Минуть десятиліття... Не буде образу Стуса як особи, не буде його розпинателів, не буде його теперішніх критиків. Дисидентство вивчатимуть у школах із нудних підручників історії літератури. Будуть інші проблеми і інші злоби дня. Але надовго лишиться універсальне, майстерне і щире в поезії Стуса..." (Ю Шевельов)

Висновок
Пам’ятаймо  вірних  дітей  України !


title: Володимир Винниченко - «Федько-хламидник». Аналіз вчинків дійових осіб у творі

text:
Володимир Винниченко
(1880 – 1951)

Володимир Винниченко.“Федько-халамидник”.Аналіз вчинків дійових осіб у творі
Мета: допомогти  учням розібратися в складнощах характерів та вчинків героїв оповідання; розвивати навички виразного читання,переказу, виділення головних  епізодів  та деталей, висловлення власного ставлення до прочитаного, обгрунтування своєї думки;виховувати прагнення до добра й справедливості,чесності й подядності.

Сюжет оповідання “Федько-халамидник”

Теорія літератури
Епічний твір - це прозовий літературний твір, у якому життєвий зміст розкривається у формі авторської розповіді про людей і події. Часто автор ніби відсутній або виступає в ролі стороннього глядяча,що прагне об”єктивно розповісти про якісь процеси зовнішнього життя, про поведінку і переживання персонажів у певних обставинах, про ставлення цих персонажів до різних життєвих явищ, до інших людей.
	Оповідання - невеликий за розміром розповідний художній твір про одну або кілька подій у житті людини або кількох людей.
Дійові особи
Головні
Беруть у подіях більшу участь
Другорядні
Виступають лише в деяких епізодах
Заповнити схему “Головні та другорядні герої оповідання “Федько-халамидник”
Порівняльна  характеристика Федька і Толі
Асоціативний диктант
Завдання: записати у першу колонку слова, що асоціюються із Федьком,у другу-із Толею

               Домашнє завдання 	1.Виписати  в  зошит  художні  засоби, за  допомогою  яких  замальовується  Федько.	2. Підготувати  усну  розповідь  на  тему «Який  слід   у  моїй  душі  залишило  знайомство  з  Федьком – халамидником?».


title: Жіночі образи у творах Тараса Шевченка

text:
Жіночі образи у
творах Тараса
 Шевченка

Епіграф:
Такого полум'яного культу материнства, такого апофеозу жіночого кохання і жіночої муки, мабуть, не знайти ні в одного з поетів світу. Нещасний в особистому житті, Шевченко найвищу красу бачив у жінці, в матері
     М. Рильський

Типи втілення теми жіночої  долі  у  творах  Т. Шевченка:
романтичний ("Катерина"),
 реалістично-побутовий ("Наймичка", "На панщині пшеницю жала..."),
символічно-узагальнений ("Марія").
Тема твору «Катерина»: страждання селянської дівчини, яку спокусив і кинув пан, офіцер.
Проблема твору:
загальнолюдська проблема дівочої честі;
 відповідальність за материнство;
проблема порядності у стосунках між чоловіками та жінками.
Конфлікт :
кохання дівчини-селянки та офіцера;
конфлікт Катерини із середовищем, до якого вона належить: батьки виганяють з дому покритку, бо вона порушила норми народно-християнської моралі, що освячували шлюб, засуджували нешлюбні стосунки.

Сюжет:
побудований на трагічній історії матері, якої цурається суспільство, батько й мати, офіцер-спокусник. Покинута всіма, опинившись із дитиною в чужому краї, вона закінчує  життя самогубством.

у коханні до офіцера;
як покинута дівчина;
як мати.

Головна героїня-Катерина розкривається:
Основний мотив поеми “Наймичка”:
 страждання, що зносить мати-покритка, виборюючи синові природні, звичайні права, якими користуються закононароджені діти.

Головна героїня “Наймички” – Ганна :
 зневажена селянська дівчина - покритка;
 мати-страдниця.

Характеристика героїнь поем «Катерина» та «Наймичка» :

Портретна характеристика   героїнь:
Портрет Ганни і Катерини змальований  передусім за народнопісенною традицією.
Зовнішність Катерини змінюється від умов життя, її психологічного стану.

Порівняльна характеристика головних героїнь:
Катерина – особистість з яскраво окресленими індивідуальними рисами характеру. Вона не така сильна натура, як Ганна. Для неї в житті головним було лише кохання та честь, віра в кохану людину , заради цього вона терпіла всі свої біди й поневіряння. Втративши сенс свого буття, вона не бачить іншого шляху, навіть син не стримує її від чергового гріха – самогубства .

Ганна зосереджується на любові до дитини. Вона самозрікається в ім’я сина, любов до нього перемагає все інше. Їй властивий “тихий героїзм”. Наймичка натура цільна і, у певному розумінні, ідеальна й індивідуалізована. Вона ”безвинна” жертва суспільних обставин, що спокутує все життя свій гріх.
В обох творах головна увага зосереджена на переживаннях дівчини-покритки, жінки-матері. У поемі “Наймичка” Шевченко ніби знову повторює історію Катерини, трагедію її нещасливого кохання, але разом з тим розробляє її по-новому. Образи Катерини та Ганни мають багато спільного та відмінного.

У поемі «Марія» Т. Шевченко подає новозавітний переказ про Богородицю Марію, але дає її образу дещо нове наповнення. Після загибелі сина мати продовжує його справу. Образ Марії символічно-узагальнений, — він уособлює  добро, що змінює світ.
Висновок:
тема жінки-матері – провідна у творчості Т. Шевченка. Усі віхи жіночої долі осмислив і відтворив Кобзар у своїй творчості. Починаючи з дівочого кохання в  поемі "Катерина", щастя материнства в поемах: "Слепая", "Княжна" і "Наймичка", зрадливого кохання, нещасливої старості  у творі  "Відьма" і до омріяного ідеалу – матері, заступниці і надії усього стражденного світу у поемі "Марія".
“Не знаю в всесвітній літературі поета, -  писав І.Франко, - котрий би так витривало, так гаряче  і з цілою свідомістю промовляв в обороні жінок, в обороні їх прав на повне чисте людське життя, котрий би таким могучим словом бичував усе те, що в'яже, деморалізує і тисне женщину. Не знаю в всесвітній літературі поета, котрий би представив так високо і так щиро ідеал жінки-матері, як се  вчинив Шевченко в своїх поемах” .


title: выры

text:
Веселкове різнобарв’я загадок
Слова добра й мудрості, почуті на світанку життя, вкарбовуються в пам’ять назавжди.

Марія Венгеренівська
Загадка – корисна вправа для розуму
Народна творчість
Літературний аукціон

Види загадок
Фізкультхвилинка

Види загадок
головоломки
 кросворди
Жартівливі запитання
Загадка- порада
Солоне, а не сіль,
Біжить, а не річка.
Блищить, а не золото
Коли б угадати, та менш його знати
Загадка- задача
Скільки їх було: бабуся, дві матері, дві дочки і онука?
Загадка-жарт
Яких каменів немає в морі?
Що стоїть між небом і землею?

Пам’ятка«Як краще скласти загадку»
Задумайте предмет (явище природи), про який складатимете загадки.
Визначте основні ознаки цього предмета.
Продумайте, яким способом творення скористаєтеся.
Складіть загадку на чернетці. Перечитайте й виправте неточності, помилки, якщо потрібно.
Перепишіть загадку.
Що вміють загадки ?
1. Піднімають настрій.
   2. Розширюють кругозір.
   3. Розвивають мову
4.Допомагають бути спостережливішим.
5.Тренують увагу та пам’ять


Педагогічна діяльність і літературна спадщина В.О.Сухомлинського


title: С. Черкасенко "Безпритульні"

text:
Література рідного краю. Спиридон Черкасенко. Оповідання «Безпритульні» . Проблема людяності, милосердя й жорстокості в творі
Добрій людині буває соромно навіть перед собакою
Антон Чехов
Дитинство
Спиридон Черкасенко народився 24 грудня 1876 року в містечку Новий Буг Херсонського повіту Херсонської губернії (нині Миколаївська область) у селянській родині. Дитинство його проходило у Новому Бузі
Псевдоніми : К. С, П. С, С. Т., С. Ч, Аматор, Викторович С, Грицько Г., Дід, Киянин, Кіпчук Віктор, Педагог, Свій, Скептик, Спостережливий, Стах Петро, Стеценко К., Театрал, Тодосієнко С. Та ін.

Дитинство
     Письменник  згадував: «В старому батьківському яблуневому саду можна було не тільки сховатись, а й заблукати. Тут, на межі, не рідко спалахували справжні драми, коли батько виганяв сусідську худобу, разом з підпасичем, ласим до великих і пахучих яблук. Найбільше хвилювало поле... Тільки відійдеш від містечка і навкруги рівна далечінь, наповнена таємницями.».
Перші кроки в освіті
Спершу була двокласна школа, в яку прилаштував його, батько, який помітив синове бажання до знань.. Потім уже було Новобузьке початкове училище, яке він теж успішно закінчив, саме в ті часи він і захопився літературою (правда, здебільшого російською — адже така була тогочасна політика).
Будинок Новобузького училища (фасад)
   Якщо школа давала вибіркові знання та акцентувалися релігійна й російськомовна орієнтація — то, знанняукраїнської мови він виніс з батьківської хати, та почитуючи Кобзаря Шевченка, якого він «позичав» в старшого брата, коли той йшов на науку до семінарії (заборонену гуртківську книжку не брав тоді із собою).

Найбільший вплив на художні погляди Черкасенка справили книги, однак сім'я його не була надто заможною. Тоді йому на поміч прийшли однокласник Альоша Поляков, який, маючи кошти передплачував різні часописи й охоче ними ділився з шкільними товаришамию. Більше того, зауваживши в учневі захоплення поезією, учитель Сизков вишукував у шкільній бібліотеці відповідні тому книжки, які могли би більше розвинути естетичні смаки та уподобання учня, і, як наслідок, Черкасенко став кращим учнем і навіть почав сам писати перші спроби віршів російською та українською мовами

У семінарії
    Незабаром, закінчивши двокласну школу, Спиридон Черкасенко вступив до Новобузької учительської семінарії, куди його прилаштував батько. Семінарія була російськомовним навчальним закладом, жодних знань з української мови й літератури не давала, тож перші поетичні спроби Спиридона Черкасенка були російською мовою.
Після закінчення Новобузької учительської семінарії 1895 року Спиридон Черкасенко подався учителювати. Він вчителював у школах Катеринославщини. У 1901 році його переведено на посаду вчителя на Лідіївські рудники (колишня Юзівка), там він прожив дев'ять років, навчаючи шахтарських дітей.Включився в літературний процес, виступаючи спочатку з віршами, а потім з оповіданнями й драматичними творами в українських журналах «Літературно-науковий вісник», «Нова громада», «Дзвін», в альманахах «Перша ластівка», «В неволі», «Терновий вінок».

 літературна та культурна діяльність
        З 1910 року перебував у Києві, працював у редакції педагогічного журналу «Світло», а також в журналі «Літературно-науковий вісник» , «Дзвін».
        З початком Першої світової війни всі українські видання було закрито, колишній учитель пішов працювати в театр М. Садовського

         У 1917–1918 роках Спиридон Черкасенко укладав читанки й букварі для українських шкіл. Разом з театром М. Садовського в 1919 році він переїхав до Кам'янця-Подільського
          Цього ж року Міністерство освіти УНР запропонувало Спиридону Черкасенку готувати підручники для українських шкіл і з цією метою відрядило його до Відня, де працював у видавництвах «Дзвін», «Українська школа», «Земля», укладаючи та редагуючи українські книжки.

Черкасенко на Закарпатті
Письменник обрав інший шлях — ближче до українського середовища: «аби довкола були свої, своя мова». 1923 року їде до Ужгорода. Тут доля знову звела його з Миколою Садовським. Там письменник прожив до 1929 року, брав участь у місцевому театральному і літературному житті.
Активне громадське життя Черкасенка нерідко викликало незадоволення влади.  Василь Ґренджа-Донський написав про нього прихильну статтю, яка з'явилася у січневому номері «Нашої землі» за 1927 рік. Це стало причиною того, що поліція звинуватила Черкасенка у співпраці з комуністами і запропонувала йому залишити край.
Спиридону Черкасенку часто пропонували повернутися до УРСР за умови публічної відмови від своїх ідейних та світоглядних позицій — так званого каяття

Трупа Руського театру в Ужгороді (з дружиною Черкасенка — Євгенія сидить в центрі)
Останні роки життя
Черкасенко змушений був у 1929 році під тиском влади покинути Ужгород і виïхати до Праги,де оселився в селі Горні Черношіце, де й прожив до кінця життя.
Одержавши в березні 1939 року звістку про загибель сина, Спиридон Черкасенко тяжко захворів.
     8 лютого 1940року письменника не стало. Поховали його на Ольшанському цвинтарі в Празі. Поряд — могили Олександра Олеся та Софії Русової. За переказами, смерть Черкасенка символічна і несподівана — за робочим столом із пером у руці, над останнім твором

Творчі набутки Спиридона Черкасенка
            Спиридон Черкасенко - автор поетичних збірок „Хвилини” (1909), „До верховин” (1920); збірок оповідань „Маленький горбань та інші оповідання” (1912), „На шахті” (1909), „Вони перемогли” (1917), „У шахтарів. Як живуть і працюють на шахтах” (1919); роману „Пригоди молодого лицаря” (1937); драматичних творів „Хуртовина” (1908), „Казка старого млина” (1913),
             Творчість Спиридона Черкасенка багатогранна, починаючи від поезій й закінчуючи публіцистикою він друкувався майже в усіх українських газетах і журналах на Західно Українських землях і в еміграції. Черкасенко писав вірші, оповідання, п'єси, наукові та педагогічні розвідки, публіцистичні огляди-статті, крім того він був упорядником навчальних посібників.

Перша поетична збірка Спиридона Черкасенка носила назву «Хвилини» (1909). Вона засвідчила, як автор шукає власні шляхи, задля поетичного відтворення довколішнього світу.
 Тихо у вогкій пітьміВ шахті, на дні.Стіни ридають німі,Мокрі, брудні.Буйними краплями пітОчі сліпить,Лампи смердючоï гнітБлима, чадить.[
У 1917–1921 Черкасенко вів дуже активну діяльність, багато писав на патріотичні теми, закликав до боротьби за українську державність. Письменник звертався до української історичної традиція, створював національно-патріотичні гасла.

Перша поетична збірка
Підсумком двадцятилітньої поетичної творчості Спиридона Черкасенка стали його «Твори», які він видав у Відні 1920–1921 роках під псевдонімом «Петро Стах». Ці «Твори» були присвячені його другові Юркові Сірому. Більшість цих творів носили патріотичну спрямованість:
Вони ідуть у лавах щільнихВперед, вперед і не одинУпав, як ти в огнях свавільнихПід спів червоних хуртовин.Благослови ж їх, льот шалений,Умри з усміхом на устахНе поведе більш кат скаженийТвоїх братів у кайданах!

Бесіда

Які почуття викликало у вас оповідання? Які моменти найбільше вразили?
Яким ви уявляєте Китьку?
Змалюйте і розкрийте його внутрішній світ та зовнішність.
Чи був радий Китька цуценятам?
Як він їх доглядав? Відповідаючи, звертайтеся до тексту.
Чи любить Китька природу? З чого це видно?
А яке його ставлення до Кудли?
Чому він не їв обід сам, а просив кусень хліба?
Як сприйняв Китька загибель своїх улюбленців? Знайдіть у тексті відповідні рядки й зачитайте.
Чи був хлопчик добрим? З чого це видно?

Домашнє завдання
Прочитати с. 100 – 109, терміни зі с. 100 у словник, 2 малюнки (1 – до творів С. Чернілевського, 1 – до творів І. Жиленко)


ТЕМА МАТЕРИНСТВА У ТВОРЧОСТІ БОРИСА ОЛІЙНИКА


title: Василь Слапчук

text:
http://uk.wikipedia.org/
http://100pudov.com.ua/
http://www.ukrlib.com.ua/referats/
http://images.yandex.ua/


title: Василь Стус. "Просвітлої дороги свічка чорна"

text:
“Просвітлої дороги свічка чорна”
Василь Стус

Фактично це був не табір, а тюрма жорстокого режиму утримання. Якщо рецидивістів выводили у цехи рабочої зони, то ми и працювали в камерах через коридор. Прогулянку нам предоставляли на одну годину в обшитому жестю дворикеу 2 на 3 метра, зверху обнесеному колючим дротом, а на помості — надзиратель.
Обшуки. Їх проводили два-три раза на місяць, але були періоди,  коли в’язня могли обшукати  декілька  разів  на день. Виводячи на работу, заведут ь   у свою «діжурку» — і роздягайся наголо. Перещупают ь кожен рубчик, заглянуть у кожну складку тіла. Як тепер чую повен болю голос: «Щупают ь тебе, як курку..» Такої репліки було достатньо, щобзагриміти  в карцер.

Табір у Кучино
«Ну не дали ж йому жить! А тепер вони його шанують… На що вони здались…»

Пам'ятник Василю Стусу

На диске «Живий голос Василя Стуса» поэт читает собственные стихи. Эту запись в конце 60-х осуществил близкий приятель В.Стуса Леонид Селезненко, копии хранились у Ивана Калиниченко, Леониды Светличной, Бронислава Омецинского. Оригиналы записи представители КГБ забрали у Селезненко во время обыска в 1972 году. Голос Василя Стуса на благотворительных основаниях реставрирован СП «Комора». Также диск содержит несколько стихов в исполнении Галины Стефановой, а также песни на стихи Стуса, написанные Сергеем Морозом и сестрами Тельнюк.* «
Зміст:* «Осліпле листя відчувало яр…» (читає В. Стус)* «Мов жертва щирості життя…» (Сестри Тельнюк)* «Ти пам’ятаєш ніч? велику ніч…» (читає В. Стус)* «За роком рік росте твоя тюрма…» (читає В. Стус)* «Куріють осені багаття…» (читає В. Стус)* «Нехай горить трава по осені…» (читає В. Стус)* Накликання дощу (читає В. Стус)* «Не побиваюсь за минулим…» (читає В. Стус)* «Незграбно ворон кружеля…» (читає В. Стус)* «Вчися чекати, друже…» (читає В. Стус)* Безсонної ночі (читає В. Стус)* «Утекти б од себе геть світ за-очі…» (читає В. Стус)* За читанням Ясунарі Кавабати (Сестри Тельнюк)* Синові. Р.Кіплінг (читає Д. Стус)

Жанр: документальний Країна: Україна Кіностудія: "Галичина-фільм" Режисер: Станіслав Чернілевський Сценарій: Дмитра Стуса, Володимира Шовкошитного, Станіслава Чернілевського

Сюжет:
Документальна трилогія "Просвітлої дороги свічка чорна". Пам’яті Василя Стуса. Про тернову дорогу відомого українського поета,перекладача, політв'язня.


ВІРШІ - БЕЗКОНЕЧНИКИ. ВІРШІ - ЗАГАДКИ


Життя і творчість Лесі Українки


title: "Творчість Юрія Янковського"

text:
Творчість Юрія Янковського

Ю.Яновського справедливо називають новатором в українській літературі ХХ ст. Він – представник неоромантичної течії, намагався відходити від усталених схем, банальності, трафаретів.
Перші збірки новел Ю.Яновського „Мамутові бивні", „Кров землі" підтвердили про відхід від народницько-просвітницьких традицій ХІХ ст. – поч. ХХ.

Проблематика оповідань цих збірок пов'язана зі спробою письменника осмислити, зрозуміти специфіку громадянської війни в Україні, звернути увагу на повстанську стихію, отаманство, партизанську вольницю. Його герой романтичний, він стоїть перед вибором, перемагає в якому революційний обов'язок. Він – сильна, вольова натура, яскрава особистість, ним у першу чергу керує революційна ідея. Особисте відступає на другий план. Цей мотив провідний у тогочасній прозі.
Вплив зарубіжної романтичної класики позначився на романах „Майстер корабля" і „Чотири шаблі".
1935р. — опублікування «Вершників». За змістом, життєвим матеріалом й за художньою вагою «Вершники» — один із кращих творів радянської літератури про героїку громадянської війни.
Зростання таланту Яновського-драматурга позначене створенням романтичної трагедії «Дума про Британку» (1937). Перші вистави «Думи про Британку» в 1937p. театральна критика не сприйняла. Пізніше п'єса була перероблена, і останній варіант її викликатиме вже менше критичних нарікань. За її мотивами створено М. Вінграновським фільм, а В. Губаренком оперу.

1939p. — опублікована п'єса з сільського життя «Потомки».

У другій половині 30-х років визріває задум нового епічного твору «Капітани», але звершити задумане не вдалося.
1940р. виходить книжка оповідань «Короткі історії». Це гостросюжетні оповідання («Шпигун»), різновид дорожного нарису («Дорога на Запоріжжя»), романтичні новели («Чапай», «Романтик», «Червонарм»), стилізовані оповіді монологічного типу «Василь Палійчук, гуцул», «Іван», «На зеленій Буковині». Кілька творів («Наталка», «Ганна Антонівна») можуть бути умовно названі новелами-портретами.
1944р. — збірка новел «Земля батьків». В формі новели-монологу витримані оповідання «Коваль», «Генерал Макодзьоба», «Дід Данило з «Соціалізму», «Дівчинка у вінку» й ін.; в формі класичного оповідання — «Яструбок», «Комісар», «Україна».

Кілька років (воєнних і повоєнних) Ю. Яновський працював редактором журналу «Українська література» (з 1946p. «Вітчизна»), багато їздив по країні, на Нюрнберзькому процесі був одним із кореспондентів радянської преси, що дало змогу написати цикл хвилюючих репортажів «Листи з Нюрнберга» (1946).


ШЕВЧЕНКА СЛАВЕТНЕ ІМ’Я


СВІТОВІ ПИСЬМЕННИКИ І НАШ КРАЙ


title: “Моя жилетка”

text:
20
20
12
12
0,30
5
1,50
33,50


Українські письменники для дітей


title: Жінки в долі Кобзаря

text:
Жінки  в  долі  Кобзаря
Не   весело на світі жить, Коли  нема кого любить.                            Т. Шевченко
Класний керівник Ларіонова О.М.
Тарас Григорович Шевченко... Він був і є для українців таким же генієм, як для поляків Міцкевич, росіян – Пушкін, грузинів – Шота Руставелі, англійців – Шекспір. Сьогодні  можемо знайти сотні  і навіть тисячі  цитат, у яких дана найвища оцінка генію  Кобзаря.  Ми  ж зупинимось  на  “Присвяті”    І.Я.Франка:
“ Він був сином мужика – і став володарем  в  царстві  духа.
Він був кріпаком – і став велетнем у царстві людської  культури.
Він був самоуком – і вказав  нові, світлі  і  вільні  шляхи професорам  і  книжним ученим…
Доля  не  шкодувала йому страждань, але й не пожаліла втіх,  що били  із здорового джерела  життя.
Найкращий  і найцінніший  скарб доля  дала  йому лише по смерті – невмирущу славу... “
     Кохання  в  житті  Шевченка – чи не найболючіша сторінка його долі, бо не мав він сімейного щастя, родинного тепла, хатинки, обсадженої садочком, люблячої дружини. Не судилося... За своє життя  він закохувався  багато  разів.  Любили й його, але кожного разу щось ставало на перешкоді  одруженню.

 Старогрецький філософ Платон говорив, що колись людина була цілісною. За провину розгнівався на неї Господь і розділив її на дві половинки,  розкидав їх по світу. З того часу блукає людина у пошуках своєї пари, а кохання – це не що інше, як намагання людини знайти свою колишню половину.  В цій легенді міститься і золоте зерно правди. Кохання – це вічний пошук одної половинки іншою.

 "Не побрались,
Розійшлися мов не знались.
А тим часом дорогіїЛiта тiї молодiїМарне пронеслись".
   Світлий ангел дитинства – Оксана Коваленко

У дитинстві Тарас погано сходився з хлопцями-однолітками. А от із сестричками бавитися  полюбляв. Старша сестра Катерина була для нього Берегинею, а молодшу Ярину він любив більше за всіх. Ярина товаришувала з трохи меншенькою сусідкою Оксанкою. Перший поцілунок Шевченка вийшов трохи гірким через сльози. Малий кріпачок саме переживав свою чергову підліткову депресію, сховавшись від усіх на пасовиську за Кирилівкою. Рано осиротілий Тарас жалів себе, почуваючись особливо покинутим тут, на самоті, з самими тільки вівцями. І раптом прийшла вона — така сама, як він, мала пастушка… Спогад про той поцілунок, яким висушила його сльози Оксана, згодом з'явився в одній із рідкісних ліричних поезій Шевченка.
Оксанка Коваленко була на три роки молодшою від Тараса і мешкала по сусідству.  Їхні матері, дивлячись на забави своїх дітей, гадали, що ті колись одружаться.

      Ми вкупочці колись росли,         Маленькими собі любились,
     А матері на нас дивилисьТа говорили,що колись    Одружимо їх. Не вгадали.   Старі зарані повмирали,    А ми малими розійшлись
                  Та вже й не сходились ніколи.
   Перше кохання  обірвав пан Енгельгард, забравши з собою Тараса - козачка в далекі мандри світом, а його кохану - Оксану Коваленко - в січні 1840 року  видав заміж за кріпака К.М.Сороку.  Коли Шевченко отримав нарешті волю і повернувся в свою Кирилівку, вона вже була заміжньою жінкою.
   Шевченко ж зберіг її образ на все життя і не раз відтворював у поезіях.

Вітер в гаї нагинає
Лозу і тополю,
 Лама дуба, котить полем
Перекотиполе.
Так і доля: того лама,
Того нагинає;
Мене котить, а де спинить,
І сама не знає —
У якому краю мене заховають,
Де я прихилюся, навіки засну.
 Коли нема щастя, нема талану,
Нема кого й кинуть, ніхто не згадає,
Не скаже хоть на сміх: «Нехай спочиває;
 Тільки його й долі, що рано заснув».
 Чи правда, Оксано? чужа чорнобрива!
І ти не згадаєш того сироту,
Що в сірій свитині, бувало, щасливий,
 Як побачить диво — твою красоту.
Кого ти без мови, без слова навчила
 Очима, душею, серцем розмовлять.
З ким ти усміхалась, плакала, журилась,
Кому ти любила Петруся співать.
 Оксані К......ко
Ядвіга (Дуся) Гусиковська – друге,  вже юнацьке кохання,  овіяне  чарівністю  чужого  міста, чужого народу  і  чужої мови.
Шевченко познайомився з нею у Вільно в 1830 році, коли був козачком у папна  П.Енгельгардта. У спілкуванні з Ядвігою поет удосконалив своє знання польської мови. Тоді Тарасові було 16 років. І перше почуття юнацької любові, що зродилося в його душі до дівчини, яка належала до іншого середовища, зробило великий вплив на його глибоко вразливу душу.
  Вона була чимось схожа на його Оксанку з дитинства. Ті ж сірі очі. Та ж посмішка, той же товариській характер. Та гірко скінчилось те юнацьке кохання. Так гірко, що він ніколи так і не згадував подалі Ядзю. Дівчина не бачила свого життя без Великої Речі Посполитої. Вона була закохана в Адама Міцкевича.

Шевченко напам'ять знав вірші Міцкевича, читав свої перші вірші, присвячені Ядзі, написані на польській мові. Та тепер їй вже цього було мало.
        Закінчувався 1830 рік. В Польщі назрівала революція, яка й спалахнула 29 листопада. У Вільно стояв великий російський гарнізон і місто залишалось  у руках росіян. Ядзині друзі готувались до повстання, вона була разом з ними.

А от у Тараса головне було їх кохання, а до тієї революції, до тієї Речі Посполитої йому було байдуже. Не жадав він воювати за свободу й панування чужих панів...
Амалія Клоберг
Далі був Петербург
(1839 р.), викуп із кріпацтва…Будучи студентом Академії мистецтв у Петербурзі, Шевченко переживає захоплення Амалією Клоберг, дівчиною-натурницею, яку вивів під ім'ям Паші в повісті ''Художник''.
Під час першої подорожі в Україну(1843р.) Тарас сватав 17-річну Феодосію Кошицівну, але  батько -  священник не захотів віддати її за Шевченка. Сучасник Тараса Григоровича, його близький друг О.Кониський про причини відмови писав: “ Згадаймо, що не далі, як років тому 17 назад Тарас у Кошиця наймитував за погонича. Річ неможлива, щоб він віддав дочку свою за колишнього свого попихача!”.
 Дівчина не відважилася піти проти волі батьків, не боролася за своє щастя.
 Приїхавши в Україну після заслання, Шевченко не забув Феодосію, завітав до Кошиців, але колишня кохана не вийшла до гостя.
Написані пером печалі
       Серед жінок, які зустрічалися на життєвому шляху поета, що викликали його щире захоплення, була й    Ганна Закревська. У 1843-1847 роках юний геній був дуже закоханий у Ганну Закревську, молоду дружину поміщика, полковника у відставці П.О. Закревського. Шевченко познайомився з подружжям у червні 1843 р., не раз бував у їхньому маєтку на Полтавщині, намалював їхній портрет, а самій Ганні уже значно пізніше присвятив чимало творів.
   Хоч Тарас Шевченко найменше пов’язував можливість особистого щастя з нею, проте це було найглибшим і
найтривалішим його захопленням.

                       Г.З.Якби зустрілися ми знову,Чи ти злякалася б, чи ні?Якеє тихеє ти словоТоді б промовила мені?Ніякого. І не пізнала б.А може б, потім нагадала,Сказавши: "Снилося дурній".А я зрадів би, моє диво!Моя ти доле чорнобрива!Якби побачив, нагадавВеселеє та молодеєКолишнє лишенько лихеє.Я заридав би, заридав!І помоливсь, що не правдивим,А сном лукавим розійшлось,Слізьми-водою розлилосьКолишнєє святеє диво!
Марія - дружина старого приятеля професора Михайла Максимовича.
« Безманірна, — пригадував Тарас, — як жодна з актрис. І де він, старий антиквар, викопав таке свіже, чисте добро?   І журно, й прикро...»Після цієї зустрічі Тарас Григорович став у будинку Максимовичів частим гостем. Марія, як рятівниця, ввійшла в його життя. Вони одразу зрозуміли одне одного. Марія знала напам’ять всього «Кобзаря», любила картини Тараса, і їй захотілося самій бути на місці Закревської, Трощинської та інших невідомих їй красунь, що усміхалися з його полотен.
Марія Максимович - муза поета
Тарас зі своїм козацьким характером завжди був душею компанії на вечірках у її будинку. І Марія закохалася в поета.
 У Марії народився син Олексій, як дві краплі води схожий на поета. Михайло розумів, що це син Тараса, і бачити його не хотів. У 8 років Максимович  віддає хлопчика до пансіонату  Київської гімназії. Син Тараса Шевченка став відомим юристом.

"Молюсь  і  плачу  пред  тобою...".
   		Доля готувала йому нову зустріч з жінкою, якій у листопаді 1843 року Шевченко адресує такі рядки: "О добрый ангел! Молюсь и плачу пред тобою. Ты утвердила во мне веру в существование святых на земле".
Ця жінка - княжна Варвара Миколаївна Рєпніна.  Їй було 35, коли вона познайомилась з 29-літнім Шевченком. Нещаслива в особистому житті, прекрасна і добра душа, овіяна серпанком великої поезії, - такою була нова знайома Шевченка, яку він зустрів у Яготині, і яка відразу ж палко покохала поета.

      Кохання  Варвари Рєпніної, правнучки гетьмана К. Розумов-ського, мабуть,варто вважати нерозділеним.  Якби Тарас любив, могло все скластися по-іншому. Проте ім’я цієї дівчини огорнуте легендами. Розповідається, наприклад, що проти шлюбу Варвари і Тараса виступила мати княжни, поглумилася над почуттями Шевченка, заявивши, що не буде голуба дворянська кров мішатися з чорною мужицькою. В іншій легенді йдеться про те, що, усвідомивши неможливість одруження, Варвара подарувала Тарасу Біблію і сказала: “ Люди розлучають нас, але Бог повінчає як не на цьому, так на тому світі ”.
   Варвара Рєпніна була єдиною, хто не побоявся  листуватися з опальним поетом, підтримувати його навіть у засланні. Коли  в Шевченка було виявлено її листи, то вірній дівчині  було зауважено: “ Княжну Рєпніну, яка виявляє до Шевченка співчуття, недостойне з огляду на його розбещеність і розпусність, попередити про недоречність такого її співчуття... ”
    17 березня 1858 року, одразу ж після повернення поета з заслання, вони ще раз зустрілись. Княжна жахнулась від вигляду колись вродливого і дужого Тараса. Хоча Рєпніна прикладала всі зусилля, щоб Шевченко не помітив її враження, ця зустріч між ними була останньою.

Княжне Варваре Николаевне Репниной
  Душе с прекрасным назначеньем
Должно любить, терпеть, страдать;
И дар господний, вдохновенье,
Должно слезами поливать.
Для вас понятно это слово!..
Для вас я радостно сложил
Свои житейские оковы,
Священнодействовал я снова
И слезы в звуки перелил.
Ваш добрый ангел осенил
Меня бессмертными крылами
И тихостройными речами
Мечты о рае пробудил.
Яготин, 11 ноября 1843
  Під час 10-річної солдатчини у Тараса Шевченка зав'язався платонічний роман із жінкою коменданта форту Агатою Усковою (1854-1855р.). Вона була молода, може, й не така вже красуня, але приваблива й жіночна.
Шевченко мало не щодня обідав в Ускових, і єдиною його розвагою були часті прогулянки з Агатою за фортом.
«Ця найпрекрасніша жінка для мене — справжня благодать Божа, — писав він друзям. — Я покохав її високою чистою любов'ю».

Справжня благодать Божа
       Ми заспівали, розійшлись
    Без сльоз і без розмови.
Чи зійдемося ж знову?
Чи заспіваємо коли?
А може, й те... Та де? Якими?
І заспіваємо яку?
Не тут і, певне, не такими!
 І заспіваєм не таку!

Але невдовзі стосунки між ними зіпсувались. Лікар Нікольський почав докучати пані Агаті глузуванням з приводу її спільних прогулянок із Шевченком. Вона перестала виходити на ці зустрічі, і це поета образило. «Картярка, нічого більше», — так охарактеризував він у листі колишню свою «благодать Божу». Платонічний роман скінчився.
Десять років солдатського побуту остаточно скалічили особисте життя поета. Замість вишуканого товариства в нього була компанія п'яних офіцерів, замість вродливих панянок його оточували замурзані казашки. Шевченку минав 44-ий рік, коли новий імператор підписав наказ про помилування, а він уже почувався страшенно старим чоловіком. Тарас ще й відпустив собі бороду, з якою справді скидався на старезного діда.Повертаючись до Петербурга, Шевченко на декілька місяців зупинився в Нижньому Новгороді. І тут сповна відчув свою популярність. Жінки з місцевого бомонду навперебій замовляли йому свої портрети, а художник оцінював їх прискіпливим оком.
Гостра душевна драма(1857 рік)
 Поет знайшов у Нижньому Новгороді дівчину своїх мрій. Вперше він побачив її на театральній сцені 13 жовтня 1857 року. 15-річна  актрисочка Катя Піунова  здавалася йому ідеалом жіночої вроди. Так уже судилося, що невеличка, кучерява Катерина (яке символічне для поета ім'я!) була фатально схожа на першу, осяяну дитинством, кохану Оксану.
“ Вами, Катерино Борисівно, я любуюсь, коли бачу вас на сцені “
Заради її театральної кар'єри він викликав до Нижнього знаменитого актора Михайла Щепкіна,  і  той  впродовж  трьох днів  грав у  спектаклях  разом  з  нею.Він вблагав директора Харківського театру погодитися на умови актриси і зарахувати її до своєї трупи. Закоханий Шевченко зовсім втратив голову і готовий був полюбити всіх. 30 січня 1858 р. Шевченко їй освідчився і зробив формальну пропозицію батькам. Але зі згодою дівчина зволікала. Чекала позитивної відповіді з Харкова. Коли ж контракт був підписаний, посередництво поета стало їй  непотрібним.Молода актриса виявилася надто невдячною, а може, просто не наважилася пов'язати своє життя з модним, але скандально відомим художником, який майже на тридцять років був старшим від неї. Врешті з 25-річним актором Максиміліаном Шмідтгофом вона переїхала у Казань, де й одружилися з ним.
Переживши гіркоту нерозділеного кохання, Шевченко продовжував пошуки молодої дружини в Петербурзі. Він мріяв придбати  кусочок землі  біля Канева, збудувати хату з комірчиною і жити разом з вірною дружиною. "Без жінки і над самісіньким Дніпром, і в новій великій хаті, і з тобою, мій друже-брате, я буду на самоті, я буду одинокий", — писав 46-річний Тарас у листі до свого троюрідного брата Варфоломія Шевченка за рік до своєї смерті.До речі, однією з претенденток на шлюб із поетом була наймичка Варфоломія, Харитина Довгополенко. Але 19-річна селянка вважала Тараса занадто великим паном. Брат Варфоломій писав: ”Харита стала грубіянкою, без спросу шляється, завела роман з писарем ”. Таким чином поета хотіли переконати в необачності такого шлюбу.
Біль і розчарування останніх років життя
 Останнім коханням поета(1860р.) була ще одна молода, 19-річна дівчина — Ликера  Полусмак, яка наймитувала в Петербурзі. Вона була і гарна, і ніби ж розумна (вміла читати, писати). Ледарство, неохайність, корисливість Шевченкової обраниці Тарас Григорович сприймав за селянську простоту, жвавість і дотепність. Він був впевнений, що провиною всьому оте прокляте кріпацтво. А воля і достаток змінять Ликеру на краще! Починається останній самообман у житті поета. Та не судилося...

  Ця любов обернулася моральною трагедією  для  поета. Вибір знову був невдалий – вільнонаймана служниця   петербургського  дворянина О.Макарова  Ликера  не вкладалася в рамки жінки-невільниці. Це був пустоцвіт, пристосуванка, дівчина-метелик, який сам не знає, куди летить і чого хоче. Вона й близько не уявляла, з ким звела її доля.   Вітрогонка, вихована в умовах, коли пани дбали про красиву покоївку, а не про її мораль, Ликера жила за законами столичної прислуги.

  Коли Шевченко передав нареченій “Граматику” і хрест Ликерія запитала, що він коштує, а потім питає: “Де ж проба?” другим разом, коли Шевченко дав Ликері букет з польових квіток, то за кілька хвилин той букет валявся біля рундука. Коли ж Шевченко найняв нареченій квартиру, забагла наймички... Але Тарас Григорович був настільки засліплений любов’ю, що й слухати не хотів найкращих друзів, які відмовляли  його побратися з Ликерою: “Хоч би і батько мій рідний встали з домовини, то я б і його не послухав”.”
Шевченко готувався до весілля( на початку 1860 року), справив Ликері якнайкращий і наймодніший одяг, купив перстень для шлюбу, а вона навідріз відмовилася виходити заміж, ще й жорстоко висміяла Тараса Григоровича.
 Та за життя вона й сама, мабуть, не раз каялася, що так зробила, що послухала співчувальників, які шепотіли: “ Ти молода, вільна, гарна, а він старий, каторжник, проти царя ”. У шлюбі з Яковлевим (чи то перукарем, чи торгівцем м’ясом) вона щасливою не була. Чоловік пив, бив. Лише в 1904 році, по смерті свого  чоловіка,  Ликера Яковлева-Полусмак, залишивши  дорослих  дітей в Петербурзі, приїхала до Канева.

Відвідуючи меморіал, у книзі відгуків одного разу вона залишила розпачливий запис: “ 13 травня 1905 року приїхала твоя Ликера, твоя люба, мій друже. Подивись, подивись на мене, як я каюсь…". Але було вже запізно. Прикро, але справжня народна слава і жіноча любов прийшли до Тараса Шевченка тільки після його смерті.
    Кожного  дня  вдосвіта  ходила  на Чернечу гору,  молилася,  плакала, просила: “ Прости мене, Тарасе!” А сторож  гнав: “ Іди, звідки прийшла!” Не йшла.  Думала, хоч після смерті бути  похованою коло  Шевченка.  Її заяву підняли на сміх.  Тоді сама  собі зробила  присуд: купити клаптик землі  під горою, в ногах Кобзаря, щоб бути там похованою.
  Ликера працювала білошвейкою, замовлень мала багато. І таки купила б той клаптик землі, але в господині, в якої мешкала Ликера, захворів син. Вдова тяжко побивалася над єдиною дитиною, і Шевченкова наречена не витримала: віддала заощаджені гроші на лікування. Син був врятований, а господиня на цвинтарі в Каневі купила два місця, де пізніше поховали і Ликеру, і її. Прожили Ликера Іванівна Полусмак-Яковлева довге, але трагічне життя (1840-1917).

 У  Каневі за кілька кілометрів від могили великого Шевченка спочиває його наречена, його останнє і найбільше кохання Розрив з останньою коханою боляче  вразив Шевченка, надломив його морально та фізично.

Моя ти любо! Мій ти друже!
Не ймуть нам віри без хреста,
Не ймуть нам віри без попа
Раби! Невольники недужі!
Заснули, мов свиня в калюжі,
В святій неволі! Мій ти друже,
Моя ти любо! Не хрестись,
І не кленись, і не молись
Нікому в світі! Збрешуть люде,
І візантійський Саваоф
Одурить! Не одурить бог,
Карать і миловать не буде:
Ми не раби Його – ми люде!

Моя ти любо! Усміхнись,
І вольную святую душу,
І руку вольную, мій друже,
Подай мені. То перейти
І він поможе нам калюжу,
Поможе й лихо донести,
І поховать лихе дебеле
В хатині тихій і веселій.
ЛИКЕРІ

На пам’ять 5 августа 1860 г.
	У листопаді місяці Тарас Григорович тяжко захворів. Він розумів, що Парка-пряха, богиня людської долі, ось-ось переріже нитку його життя, що ніякі Ескулапи (а лікували його дійсно найкращі лікарі того часу) не зможуть ні за які подарунки продовжити йому  життя.  10 березня 1861 року в Санкт-Петербурзі у віці 47-и років пішов з життя Тарас Григорович Шевченко.
 Поступово вимальовується Шевченків ідеал кохання: єдинолюбство, щирість і повна відданість у почуттях, незрадливість у стосунках і велика-превелика ніжність закоханих.
А який же ідеал коханої поета? Це зовнішньо гарна дівчина (жінка), неодмінно кароока, чорнобрива, з гнучким станом, легкою ходою.
Шевченківська жінка - щира, лагідна, добра, жіночна, чисте джерело любові і розуміння.