Незбагненна таїна любові (за повістю Романа Горака «Тричі мені являлася любов»)
Любов – це кара, це сумна в’язниця,
Бог від якої заховав ключі.
П. Сорока

Тема проекту. Незбагненна таїна любові (за повістю Романа Горака «Тричі мені являлася любов»).
Мета:
ознайомитися з творчим доробком Р.Горака;
поглибити знання про І.Франка як людину і поета;
дослідити, як щирість і глибину людських почуттів можна передати словом.
Переднє слово про автора
Народився в підльвівському містечку Городку 17 січня 1942 року. Виростав у атмосфері поваги до Івана Франка, який часто бував у цьому місті,і якого тут пам’ятало ще багато людей.
Член Національної спілки письменників України (з 1988 р.), заслужений працівник культури України. Один із найвідоміших музейників України. З 1993 року – директор Львівського літературно-меморіального музею Івана Франка.

Літературні особистості
Літературним та дослідни-цьким об’єктом творчості Романа Горака є біографічні романи про письменників та діячів культури з різних епох (М.Шашкевича, Я.Головацького, М.Устияновича, І.Франка та ін.), в результаті чого створюється історія української літератури через дані особистості та тогочасні суспільні відносини, в яких вони жили та творили.

Іван Франко
Разом з Ярославом Гнатівим Роман Горак  написав 12-томну біографію Івана Франка, під загальною назвою «Іван Франко», з яких досі друком вийшло у різних видавництвах сім: книга перша – «Рід Якова» (2000), книга друга – «Цілком нормальна школа» (2001), книга третя – «Гімназія» (2002), книга четверта – «Університет» (2004), книга п’ята – «Не пора» (2005), книга шоста – «В поті чола» (2005), книга сьома – «Протистояння» (2006).

Повість-есе
1983 р. Всього один вірш із третього жмутку безсмертного «Зів’ялого листя» та один лист Івана франка до свого молодшого товариша Агатангела Кримського взяв Роман Горак за основу для створення повісті-есе «Тричі мені являлася любов».
Повість-есе – документальна повість на основі листів, фактичних даних.

Лист до А. Кримського
«Значний вплив на моє життя, а, значить, також на мою літературу мали зносини мої з жіноцтвом. Ще в гімназії я влюбився був у дочку одного руського попа, Ольгу Рошкевич… Пізніше я познайомився з двома руськими поетесами, Юлією Шнайдер і Климентією Попович, але жодна з них не мала на мене тривкого впливу. Більше враження зробила на мене знайомість з одною полькою Йосифою Дзвонковською. Фатальне для мене було те, що, вже листуючись з моєю теперішньою жінкою, я здалеку пізнав одну панночку-польку і закохався в неї. Отся любов перемучила мене дальших десять літ; під її впливом були мої писання «Маніпулянтка», «Зів’яле листя», дві п’єски в Ізмарагді і ненадрукована повість. З теперішньою моєю жінкою я оженився без любові, а з доктрини, що треба оженитися з українкою, і то більш освіченою, курсисткою. Певна річ, мій вибір не був архіблискучий, і, мавши іншу жінку, я міг би розвинутися краще і доконати іншого, ну та дарма, судженої конем не об’їдеш…»
З листа Івана Франка до Агатангела Кримського.

Композиція повісті
Складається із чотирьох частин, кожна з яких має епіграф з листа до Агатангела Кримського та назву за віршем.
«Одна несміла, як лілея біла…»
«Явилась друга – гордая княгиня…»
«Явилась третя… – і очам приємно…»
Жінка, котра була поруч… – назва прозаїчна.
Кожна із частин присвячена відтворенню взаємин Івана Франка з жінкою.

Частина І. «Одна несміла, як лілея біла…»

З 1926 по 1932 рік Ольга Рошкевич проживала в     с. Беримівці Зборівського р-ну.

Частина ІІ. «Явилась друга – гордая княгиня…»

У багатстві другого кохання
Першого завжди іскринка тліє.
Д. Павличко

Частина ІІІ. «Явилась третя… – і очам приємно…»

«Не знаю, що мене до тебе тягне…»

Частина ІV. Жінка, котра була поруч…

Родом із Слобожанщини. Освічена. Шлюб із доктрини мав символізувати єдність Західної і Східної України.

А обличчям О.Хорунжинської ніхто ніколи не захоплювався. Кожен дошукувався іншого, що продиралося крізь рядки поезій «Зів’ялого листя» і вимальовуються в пам’яті поколінь образи жінок, які зраджували Івану Франку і ним погорджували, а її – забудеться.
Обговорення в загальному колі
Чи можна кохання О.Рошкевич та І.Франка вважати нерозділеним?
Чи можна рядки Д. Павличка прокоментувати, використовуючи матеріал другої частини повісті?
Сформулюйте характер взаємин І.Франка з Ц. Зигмунтовською одним реченням.
Чому Роман Горак вирішив у четвертому розділі розповісти про неї, Ольгу Франко?
Як розуміти зміст епіграфа до уроку?

Розвійтеся з вітром, листочки зів’ялі,
Розвійтесь, як тихе зітхання.
Незгоєні рани, невтишені жалі,
Завмерлеє в серці кохання.

І.Франко
Хто, на Вашу думку, була та жінка, що мовчала і яку впізнав І.Франко?
“Мікрофон”


title: Косинка

text:
Григорій Косинка. Трагічна доля митця. Новела «В житах» — пошуки порушеної гармонії
Мета уроку:
 ознайомити учнів із життєвим і творчим шляхом Григорія Косинки, зокрема трагічною його долею;
 сприяти розумінню творів митця, психологізму художньої деталі;
 розвивати вміння переказувати сюжет твору, визначати основні мотиви; формувати власне ставлення до таких особистостей, як Г. Косинка;
 виховувати прагнення до гармонії,оптимістичне світобачення, естетичний смак.
Цілий ряд його творів — це гімн життю, що проростає на обпаленому війною полі наперекір нищівній силі тваринного в людині, це утвердження думки, що навіть, здавалося б, вкрай понівечена людська душа може і повинна повернутися у свій нормальний стан. А цей стан характеризується наповненістю серця людини радістю, людяністю, любов’ю й закоханістю в життя.
Григорій Косинка  умів декількома фразами, нюансом світлотіней, образом або символом передати найширшу гаму почуттів, думок, ідей. Недарма ж класик української новелістики Василь Стефаник називав Григорія своїм онуком.
Фото і зворотній бік документа,  що засвідчує особу  Григорія Косинки (Стрільця). 1919 р
Літературне об’єднання ”Ланка” (згодом — МАРС — Майстерня революційного слова).
Зліва направо: Борис Антоненко-Давидович, Григорій Косинка, Марія Галич, Євген Плужник, Валер’ян Підмогильний, Тодось Осьмачка.    Київ, 1925 рік.
Зі спогадів Тамари Михайлівни Мороз-Стрілець про чоловіка: «дуже любив квіти..., а серед них... червоні косинці». Квітка ця по-науковому названа «плакун верболистий», має чимало народних назв: «залізняк червоний», «болотний бурячок» та інші. Від неї й походить літературний псевдонім Григорія Михайловича Стрільця – «Косинка».  Тамара Михайлівна розповіла це, щоб знали: письменник узяв його від квітки. Щоб не думали, що то хустинка.
Дружина письменника
Тамара Михайлівна Мороз-Стрілець
(1905 — 1994)
«Квітка ця маловідома, але вона така ніжна й красива, скромна і разом з тим велична…»                                                      Григорій Косинка
Григорій Михайлович Стрілець (таким було справжнє прізвище письменника) народився у бідній селянській родині 29 листопада 1899 р. в селі Щербанівці, тепер Обухівського району Київської області. Сім'я не вилазила із злиднів. Батько щоліта мандрував на заробітки, а восени наймався до цукроварні. І все мріяв про кращі часи, «про землі вільні», як напише згодом Г. Косинка.
4 травня 1919 р. в газеті «Боротьба» було надруковано і перший художній твір—невеликий автобіографічний етюд «На буряки», підписаний уже відомим із журналістських кореспонденцій псевдонімом Косинка.
1920 року входив до творчої групи "Гроно", яка видала альманах пiд такою ж назвою, опублiкувавши в ньому три етюди Г.Косинки — "Пiд брамою собору", "Мент", "За земельку".
Вже після розпаду групи 1922 року з’явилася перша збірка  оповідань Григорія Косинки «На золотих богів», яка відразу ж принесла визнання. Належав до літературних  об'єднань   АСПИС  (1923-1924), «Ланка» і «МАРС».
За життя Косинки було опубліковано близько двадцяти збірок новел і оповідань. Серед них, окрім першої «На золотих богів» (1922), найприкметніші
«В житах» (1926), «Політика»(1927), «Вибрані оповідання» (1928,1929), «Серце».
 На жаль, деякі новели втрачено назавжди, в тому числі й останню «Перевесло», що була закінчена саме напередодні арешту.
Суботньої ночі 5 листопада 1934 р., якраз напередодні захисту диплому дружиною, він був арештований і ув'язнений до Лук'янівської тюрми. А вже 18 грудня його розстріляли разом із іншими 28 українськими митцями.
 18 грудня газети повідомили про страту Косинки.
Письменника реабілітовано 19 жовтня 1957 року посмертно.
Евристична бесіда

  Хто такий дезертир?
  Які причини дезертирства можуть бути?
  Якою людиною може бути дезертир?

	Уявіть собі , що ваш товариш, призваний до лав армії, раптом стає дезертиром. Змоделюйте ситуацію зустрічі з ним.
Словник

дезертир; ч. (фр., від лат., втікач, зрадник)
1. Зрадник, утікач; той, хто залишає військо без дозволу.
2. перен. Особа, яка уникає певної роботи, ухиляється від обов'язків і т. ін.
Нове́ла (італ. novella, від лат. novellus — новітній) — невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вимальованою дією.
Жанр твору:
Ідея новели – з'ясування сенсу людського  існування, адже інколи все своє життя людина чекає на одну мить щастя, а це наштовхує на думку, що життя кожної миті ставить нас перед вибором, як і героя твору.
Дослідження ситуації

  Чи викликає головний герой новели у нас
відчуження?
  Як допомагає природа показати його стан?
  Які зорові образи постають перед нами?

Бюст Г. М. Косинки на будинку по вул. Володимирській
Григорію Косинці
Ми тебе шукаєм по росинці
В Щербанівці, серед тополин,
І виходить мати у косинці
Виглядає, чи не прийде син.
Не приймав ти підлості нітрохи,
Прогримів, немов весняний грім,
І стоїть замучена епоха
Над безсмертним іменем твоїм.

                     Андрій Малишко 1956 р.


title: М.Гоголь "Вечір проти Івана Купала"

text:
М.В.Гоголь
“ВЕЧІР ПРОТИ ІВАНА КУПАЛА”
“Перед Гоголем потрібно ставитись побожно, як перед людиною, обдарованою глибоким розумом і найніжнішою любов′ю до людей. Гоголь – справжній знавець людського серця! Наймудріший філософ!”                       Т.Шевченко
СЮЖЕТ ОПОВІДАННЯ

ПОЗАСЮЖЕТНІ ЕЛЕМЕНТИ
ГРІХОПАДІННЯ ПЕТРА ТА РОЗПЛАТА ЗА ЦЕПОЧУТТЯ
ПРОБЛЕМНЕ ПИТАННЯЯк слід було вчинити Петрові, коли його прогнав Корж?
Рішення І
Рішення ІІ
Рішення ІІІ
“МІКРОФОН”Найбільше мені сподобалася…Я зрозумів (зрозуміла), що…М.Гоголь довів, що…


title: "Микола Васильович Гоголь. Життя та творчість"

text:
Підсумкова контрольна роботазі світової літературиучениці 9-В класу Великолучківської ЗОШ I-IIIЯценович Оксани
Тема: «Микола Васильович Гоголь. Життя та творчість»
Загальні відомості
Дата народження: 1 квітня 1809 р.
Місце народження: Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області, Україна.
Дата смерті: 4 березня 1852. (42 роки)
Місце смерті: Москва, Російська імперія.
Національність: українець.
Мова творів: російська.
Рід діяльності: письменник, драматург, прозаїк.
Біографія. Походження. Батьки.
Марія Іванівна Гоголь-Яновська
Мати письменника 1791–1868, уроджена Косяровська, видана заміж 1805 року у віці чотирнадцяти років. Наречений був удвічі старший за неї. Крім Миколи, в сім'ї було ще одинадцять дітей.
Василь Афанасійович Гоголь-Яновський
 Батько Гоголя, (1777–1825), помер, коли синові було 15 років. Вважають, що сценічна діяльність батька, який був чудовим оповідачем і писав п'єси для домашнього театру українською мовою, визначила інтереси майбутнього письменника — у Гоголя рано виявився інтерес до театру.
   Микола Васильович Гоголь народився 1 квітня 1809 року в містечку Великі Сорочинці Полтавської губернії. Миколою його назвали на честь чудотворної ікони Святого Миколая. Згідно з сімейними переказами він походив із старовинного українського козацького роду і був нащадком відомого козака Остапа Гоголя, що був у кінці XVII століття гетьманом Правобережної Україні. У смутні часи української історії деякі з його предків приставали і до шляхетство, і ще дід Гоголя, Панас Дем'янович Гоголь-Яновський 1738–1805, писав в офіційному папері, що «його предки, прізвищем Гоголь, польської нації», хоча більшість біографів схильні вважати, що він все ж був «малоросом» (українцем).
Освіта і студентські роки
Полтавське повітове училище
 У 1818–1819 роках — навчався в Полтавському повітовому училищі.
  У 1821–1828 — у Ніжинській гімназії вищих наук, де вперше виступив на сцені гімназійного театру як актор і режисер-постановник вистав.
Ще в студентські роки Гоголь переймається соціальними негараздами і налаштовується на таку діяльність, «щоб бути по-справжньому корисним для людства».
У гімназії Гоголь особливо охоче вивчав давню українську історію, народні звичаї та усну народну творчість, з якими знайомився не лише з друкованих джерел, а й на ніжинських базарах, у передмісті Магерки, де мав багато знайомих. Пізніше ніжинські типи, окремі сценки увійшли до творів письменника.

У Ніжині Гоголь написав свої перші літературні твори і опублікував деякі з них у рукописних журналах та альманахах. Тут з'явилися його вірші «Италия», «Новоселье», «Непогода», «Две рыбки», «Битва при Калке», поема «Ганс Кюхельгартен», сатири «Насмешнику некстати», «Нечто о Нежине, или Дуракам закон не писан», драматичні твори.
У Петербурзі
Мріючи про літературну діяльність 1828 року Гоголь поїхав до Петербургу. Матеріальна незабезпеченість примусила його поступити на службу чиновником Департаменту уділів.

1829-го він опублікував свій перший твір — поему «Ганс Кюхельгартен».

Того ж року в журналі «Отечественные записки» з'явилася повість «Басаврюк, або Вечір проти Івана Купала», перша з циклу «Вечори на хуторі біля Диканьки». Ці твори були романтичної спрямованості, підкріплені грунтовними знання усної народної творчості. Ліризм, проникливість і любов автора до зображуваного справляли враження на читача.
Наприкінці 1833 року Гоголь клопочеться про місце професора історії в Київському університеті св. Володимира. Спонукала до цього, зокрема, й дружба з Михайлом Максимовичем, професором-земляком, етнографом, фольклористом, істориком, ботаніком, майбутнім ректором цього ж університету.

1835 року займає кафедру історії у Санкт-Петербурзькому Імператорському університеті, але через короткий час змушений полишити професорську діяльність. Він остаточно порвав з педагогічною діяльністю.
Михайло Максимович
За кордоном
Невдовзі після прем'єри п'єси Гоголь виїхав на досить тривалий час за кордон, відвідав Німеччину, Швейцарію, Францію, Італію.
В Італії пише перший том поеми-романа «Мертві душі», що виходить друком 1842 року.
Тонке відчуття геніального художника збурювалось нежиттєвістю образів ним створюваних, і тричі друга частина великої поеми, багаторічна праця художника, спалювалася ним.
Останні роки життя письменника сповнені драматичних пошуків себе в істині. Про це — у виданні 1847 року «Вибраних місць з листування з друзями», що, як і перший том «Мертвих душ», написані в Італії.
Повернення в Росію
1848 року Гоголь повернувся до Росії, посилено працював над другим томом «Мертвих душ», але (за відомою в СРСР версією) незадовго перед смертю спалив рукопис. Невдовзі після цього Микола Васильович Гоголь помер.
Смерть
З кінця січня 1852 року в будинку графа Олександра Толстого гостював ржевський протоієрей Матфей Костянтинівський, з яким Гоголь познайомився в 1849 році, а до того був знайомий по листуванню. Між ними відбувалися складні, часом різкі розмови, основним змістом яких було недостатнє смирення і благочестя Гоголя, наприклад, вимога о. Матвія: «Відречися від Пушкіна». Гоголь запропонував йому прочитати чистовика другої частини «Мертвих душ» для ознайомлення, з тим, щоб вислухати його думку, але отримав відмову священика. Гоголь наполягав на своєму, поки той не взяв зошити з рукописом для прочитання. Протоієрей Матфей став єдиним прижиттєвим читачем рукопису 2-ї частини. Повертаючи її автору, він висловився проти опублікування ряду розділів, «навіть просив знищити» їх (раніше, він також давав негативний відгук на «Вибрані місця…», назвавши книгу «шкідливою»).
Смерть Хом'якової, засудження Костянтиновського і, можливо, інші причини переконали Гоголя відмовитися від творчості і почати говіти за тиждень до Великого посту. 5 лютого він проводжає Костянтиновського і з того дня майже нічого не їсть. 10 лютого він вручив графу А. Толстому портфель з рукописами для передачі митрополиту Московському Філарету, але граф відмовився від цього доручення, щоб не погіршити Гоголя в похмурих думках.
Гоголь перестає виїжджати з дому. У 3:00 ночі з понеділка на вівторок 11-12 (23-24) лютого 1852 року, тобто в велике повечір'я понеділка першої седмиці Великого посту, Гоголь розбудив слугу Семена, звелів йому відкрити пічні засувки і принести з шафи портфель. Вийнявши з нього в'язку зошитів, Гоголь поклав їх у камін і спалив їх. На ранок, він розповів графу Толстому, що хотів спалити тільки деякі речі, заздалегідь на те приготовані, а спалив все під впливом злого духа. Гоголь, незважаючи на вмовляння друзів, продовжував суворо дотримуватися посту; 18 лютого зліг у ліжко і зовсім перестав їсти. Весь цей час друзі і лікарі намагаються допомогти письменнику, але він відмовляється від допомоги, внутрішньо готуючись до смерті.
20 лютого лікарський консиліум вирішується на примусове лікування Гоголя, результатом якого стало остаточне виснаження і втрата сил, ввечері він впав у безпам'ятство, а на ранок 21 лютого в четвер помер.

Опис майна Гоголя показала, що після нього залишилося особистих речей на суму 43 рубля 88 копійок. Предмети, що потрапили в опис, представляли із себе вчинені обноски і говорили про повну байдужість письменника до свого зовнішнього вигляду в останні місяці його життя. У той же час на руках у С. П. Шевирьова залишалися дві з гаком тисячі рублів, переданих Гоголем на благодійні цілі нужденним студентам Московського університету. Ці гроші Гоголь не вважав своїми, і Шевирьов не став їх повертати спадкоємцям письменника.
Память
Іменем Гоголя названі вулиці в містах Російської Федерації, України, Білорусії, Казахстану та інших республік пострадянського простору, а також у Китай. Іменем Гоголя названі кратер на Меркурії і пароплав.
На Україні день народження М. В. Гоголя відзначається багатьма громадянами як свято російської мови і привід згадати про єдність слов'янських народів
Кінець


title: "Луганщина літературна"

text:
Луганщина літературна
Література служить            представницею розумового життя народу
Володимир Даль
наступний

Володимир Іванович Даль
      Володимир іванович Даль (10 листопада (22 листопада) 1801, селище Луганський завод, нині місто Луганськ — 22 вересня (4 жовтня) 1872, Москва) — російський письменник, лексикограф, етнограф данського походження.
     Член-кореспондент Петербурзької АН (1838), почесний академік (1863). Літературний псевдонім: Козак Луганський
1
наступний
попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Сім’я та освіта Володимира Даля
     Народився в дансько-німецькій сім'ї. Його батько — данський підданий лінгвіст Йоган Христіан Даль. Згодом став лікарем при дворі Катерини ІІ.
     Мати — Марія Христофорівна Фрайтаг (Maria Freitag), походила з німців, що емігрували до Росії, вільно володіла п'ятьма мовами.
Іван Даль в Петербурзі одружився з Марією Христофорівною Фрейтаг, у них народилися четверо синів: Володимир, Карл, Павло, Лев
2
наступний

попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Творчість
Основна праця Даля — «Тлумачний словник живої великоросійської мови» (точна назва: «Словарь великорусского наречия русского языка») (томи 1—4, 1863–1866), що містить близько 200 тисяч слів.
Мовознавча спадщина Даля має значення для теорії і практики східнослов'янської лексикографії, діалектології, історії мови.
В. Даль був автором першого в історії Російської імперії підручника з зоології.
3
Пам’ятник Далю в Луганську
наступний
попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Даль і Україна
     Даль майже 20 років прожив в Україні, знав українську мову, зібрав цінні українські фольклорні та мовні матеріали.
Володимир Даль писав художні твори, чимало з них — на українські теми (повісті «Савелій Граб», «Небувале в тому, що було…», оповідання «Світлий празник», «Ваша воля, наша доля», «Скарб», «Упир» тощо). Написав ряд статей про Григорія Квітку-Основ'яненка («Малоросійські повісті, що їх розповідає Грицько Основ'яненко», 1835 тощо).
     У праці «Про повір'я, марновірство й забобони російського народу» (1845–1846) навів чимало прикладів з українського фольклору, використав мотиви української демонології.
4
Монета НБУ присвячена В. Далю
наступний

попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Борис Грінченко
Грінченко Борис Дмитрович
    Грінченко Борис Дмитрович (*27 листопада (9 грудня) 1863 — †23 квітня (6 травня) 1910) — український письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч.
     Редактор низки українських періодичних видань. Був одним із засновників Української радикальної партії. Обстоював поширення української мови в школі та в установах. Літературні псевдоніми: Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий,    Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник.
Сім’я та освіта Бориса Грінченка
     Б. Грінченко народився 9 грудня 1863 р. на хуторі Вільховий Яр на Харківщині (тепер Сумської області) у родині відставного офіцера зі збіднілих дворян.
     У 1874 р. вступив до Харківської реальної школи. Саме тоді, під впливом «Кобзаря», він починає збирати та записувати почуті пісні, легенди, казки та ін. фольклорні матеріали.
     29 грудня 1879 р. 16-річного юнака було заарештовано за «чтєніє і распространєніє» забороненої книжки С. Подолинського «Парова машина». Як наслідок — йому було заборонено навчатись у вищих учбових закладах.
Подальше життя
     Але після відбуття року покарання він згодом вступив та закінчив Харківський університет на народного вчителя. У 1883 році після літніх курсів вчителів він одержав посаду у селі Олексіївці Зміївського повіту, згодом одружився з Марією Миколаївною Гладиліною.
     У 1887 р. молоде подружжя Грінченків приїздить до с. Олексїївка Слов'яносербського повіту Катеринославської губернії (нині Луганської області), куди їх було запрошено вчителювати.

Дружина Бориса Грінченка
Подальше життя
     Літературну діяльність розпочав у 80-тих роках 19-го століття. Грінченко автор близько 50 оповідань, повістей, збірок поезій. Писсав на ісоричні теми, перекладав твори Фрідріха Шіллера, Йогана -Вольфганга Гете, Генріха Гейне, Віктора Гюго та ін.
      Грінченко боровся за навчання українських дітей рідною мовою, виступав за чистоту української літературної мови. Створив ряд шкільних підручників, серед яких «Українська граматика», «Рідне слово».
Борис Грінченко на поштовій марці України
Грінченко і Луганщина
     У селі Олексіївка Перевальського району знаходиться „Меморіальний музей Б. Д. Грінченка” . До музею веде короткий степовий шлях. На подвір’ї Олексіївської школи – стара будівля, перед якою височить пам’ятник талановитому педагогу, видатному письменнику і публіцисту, критику і мовознавцю, видавцю та громадському діячу – Борису Дмитровичу Грінченку.
     У Постанові ВРУ 2013 року про відзначення 150-річчя з дня народження Бориса Грінченка відзначено, що до дня народження (9 грудня) силами Луганської облради та Луганської ОДА буде забезпечено ремонтні та реставраційні роботи у меморіальному музеї                       Б. Д. Грінченка в смт Михайлівці Перевальського району Луганської області.
Музей ім. Грінченка в с. Олексіївка
Іван Світличний
наступний
попередній

Світличний Іван Олександрович
     Іва́н Олексі́йович Світли́чний (* 20 вересня 1929, с. Половинкине, Старобільський район, Луганська область — † 25 жовтня 1992, Київ) — літературознавець, мовознавець, літературний критик, поет, перекладач, діяч українського руху опору 1960—1970-их років, репресований.
     Лауреат Державної премії України імені Т. Г. Шевченка. Брат Світличної Надії Олексіївни.
10
наступний

попередній
Даль
Грінченко
Світличний

освіта
     Походить Іван Світличний із селянської родини. До школи пішов у с. Половинкиному в 1937 р. У 1943 р., намагаючись разом з іншими підлітками підірвати німецьку техніку, лишився без пальців на руках. У 1947 р. закінчив із золотою медаллю Старобільську середню школу .
     З 1947 до 1952 рр. навчався на філологічному факультеті Харківського університету, який закінчив з відзнакою. З 1952 до 1955 р. учився в аспірантурі при Інституті літератури ім. Т. Шевченка АН УРСР. Його науковим керівником був академік О.І Білецький.
11
наступний

попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Творчість Івана Світлицького
   Як літературознавець і критик Іван Світличний був носієм і продовжувачем традицій «харківської філологічної школи», з її виразним теоретичним спрямуванням.
     Іван Світличний писав також полемічно-критичні статті на мовознавчі теми: «Гармонія і альґебра» (в журналі «Дніпро», ч. 3 за 1965) та інше.
12
наступний

попередній
Даль
Грінченко
Світличний

Додаткову інформацію можна почерпнути із:
ДокументWord з обширнішими відомостями про авторів

Інтерактивний тест у PowerPoint

Файл Excel з кросвордовим завданням

Докладніше про Бориса Грінченка

Буклет «Луганщина літературна»

База даних з творами письменників


title: Казка двері відчиняє

text:
Казка двері відчиняє

Всім! Всім! Всім!

Прошу Вас зайдемо

Разом в цей чарівний дім.

Ось знайомтесь богатир,
богатир від бога

сила,міць у нього є
буде перемога.

Та чи справді без знання
сила все перемага?...
Якось Ваня           на подвір’їУсім вихвалявся,Що не було того ділаз яким не справлявся.

Та розумна дівчина,
Ваню враз провчила,
Загадала виконати
Непідсильні діла.

 Ваню,любий,
підійми
Оцей камінець,
Та перенеси його
У другий кінець.

Ваня кинувся мерщій,
Та щось не виходить

«Мабуть,в мене
мало сили»
Тихо він говорить.

Ой  Іванко,гарний і завзятий,
Ти мабуть на розум не багатий,
Якби ти у школі,фізику вивчав
Даную проблему       в мить би розв’язав .
Замість того,щоби камінець тягати
Спинку гнути та рученьки збивати.

Спробуй важіля простого
І одержиш перемогу.

Та ,Марійко,це дурниці
Не потрібні ці знання
Бо сильніший
 всіх на світі
Це,напевно,тільки я.

Та ніяка фізика
Мене не переможе
І слухати дівча
Взагалі негоже

Ну якщо це все дурниці
Принеси води з криниці.

Ось відро,мотузка,блокЗгадай фізики урок.

Довго думав,сподівався
Що все вийде в його так.

Як з мотузкой натягався
Зрозумів,що не мастак.

Став,згадав усі уроки,
Тему важную згадав,

Все зробив
 як його треба
Як закон
все вимагав.

Діло зроблено!

Я зміг

Із знаннями переміг!
Буду я теперФізику вивчатиІ завжди без втоми Всім допомагати.
Отже справді фізика
Сильніша від усіх
І знання важливі
Не впоратись без них.

Кінець


title: Метафора як образотворча одиниця мови

text:
Метафора як образотворча одиниця мовиЗа  збіркою  Дмитра  Павличка  “Таємниця  твого  обличчя”
Проект
Сільченко Аліни Володимирівни, учениці 11 класу
Дем’янівської загальноосвітньої  школи І – ІІІ ступенів
Першотравневої районної ради Донецької області
Керівник
Редько Тетяна Іванівна,
учитель української мови і літератури

Дмитро Павличко.
Таємниця твого обличчя. –
Київ: Молодь. –
1979. – 112 с.
Тема дослідження:
Метафора як образотворча одиниця мови збірки Дмитра Павличка «Таємниця твого обличчя»
Об’єкт дослідження:
поетична мова книги інтимної лірики як матеріалізований творчий результат і втілення художніх настанов сучасного митця
Предмет дослідження:
метафора як основа образності поета та  ключовий троп у лексико-семантичній організації тексту кожного окремого вірша і поетичної збірки в цілому

Мета дослідження:
теоретичне і практичне осмислення специфіки творення та функціонування метафоричних конструкцій в поезії Дмитра Павличка
дослідження метафори як образотворчої одиниці мови
Завдання дослідження:
виявлення особливостей використання метафори, її функціональних можливостей як засобу індивідуалізації стилю художнього твору;
аналіз конкретних метафоричних конструкцій з погляду їхнього лексичного наповнення.
Актуальність дослідження:
Проникнення у художній світ Дмитра Павличка і з’ясування естетичної природи його мови через дослідження особливостей реалізації метафори у збірці “Таємниця твого обличчя” дає можливість
 дослідити самобутній стиль сучасного поета
 розширити уявлення про образотворчі можливості ключового
    тропу
Основна гіпотеза:
 Метафоричні смисли є багатим джерелом різноманітних асоціацій в поетичному світі Дмитра Павличка;
 про потенціал метафори як тропа свідчить поява нових смислів у традиційних словах-образах
Методи дослідження:
використано метод структурно-семантичного аналізу метафоричних конструкцій;
метод виявлення ключових слів для аналізу лексико-семантичних компонентів метафори;
метод текстового розгортання семантики метафоричних структур для виявлення змісту складних метафор.
Немає такого стану мови, при якому слово тими або іншими засобами не могло б набути поетичного значення.
О.Потебня

ВступМетафора як образотворчий засіб мови
Протягом століть і навіть тисячоліть метафора залишається                   в центрі уваги філологів. Теоретичні положення про її природу             як мовного явища були визначені ще в часи античності.
За Арістотелем, метафора – душа будь-якого образу.
 “Метафора – це перенесення слова зі зміненим значенням з         роду у вид та з виду у рід…”. Створення вправних метафор – ознака таланту, оскільки майстерним метафорам “не можна навчитися в інших, а треба самому вміти підмічати подібність у природі”.
За Квінтиліаном, метафоричний образ більш виразний, ніж те поняття, яке він замінює. Найкращі епітети – ті, в основі яких  лежить метафора, оскільки вона збагачує значення.
За Ціцероном, немає тропа більш блискучого, який надає мові більшої кількості яскравих образів, ніж метафора.
В середньовічних риторичних творах щодо поетики використовували понятійну базу античної доби. У ХVIII столітті дослідники займалися тлумаченням тропів, намагаючись зрозуміти причину їхньої появи. В ХІХ столітті було вироблено декілька підходів до вивчення метафори, передовсім міфологічний. Велика кількість концепцій метафори з’являється в ХХ столітті

Метафора – семантичне явище, що утворюється шляхом поєднання кількох слів з вільним значенням в єдине словосполучення, у якому звичне, усталене значення        одного слова послаблюється, внаслідок чого утворюється цілісне образне значення усього метафоричного словосполучення.
Метафора – це складний троп,  інакомовлення, розкриття суті одного явища через подібне (“твого погляду вітер" – Д.Павличко). В розмовній мові метафори вживаються рідко, натомість в художньому стилі і в промовах є одним із головних художніх засобів.
Існування великої кількості визначень тропа, різноманітність підходу до метафори лінгвістів та літературознавців, зацікавлення нею філософів, спеціалістів з логіки, психолінгвістів – усе це дозволяє осмислювати її як виняткове явище культури, передовсім літератури.
За допомогою метафоричних засобів поети, письменники будують свою модель бачення навколишнього світу.

Основна частинаМетафоричний світ збірки Д. Павличка“Таємниця твого обличчя”
Метафора є основним тропом збірки Дмитра Паличка “Таємниця твого обличчя”.
Метафорично збагачена мова поета глибоко відтворює світ переживань ліричного героя та драматизм інтимних почуттів.
Зі сторінок виринають дивовижні                  картини романтичного краю поета:                  рідні Карпати, шумливі гірські річки,               шум одвічних смерек. Все це зливається                      з настроями і почуттями поета.
Оригінальність мислення Дмитра Павличка                      допомагає значно розширити значення  слова за допомогою образотворчої функції метафори.
Досліджуючи метафоричний світ збірки “Таємниця твого обличчя, акцентуємо увагу на двох семантичних напрямках:
метафоризація образу вогню;
любов – чарівна  та  жорстока.
Метафоризація образу вогню
Традиційний образ поезії – вогонь –                      неодноразово метафоризується у збірці                    “Таємниця твого обличчя”.
Метафоричні словосполучення у віршах Дмитра           Паличка утворюються за допомогою дієслів:
палити, палахкотіти, палати, спалахнути
світити, сяяти
горіти,згоріти
полум’яніти
тліти,мерехтіти
іскритися
опікати
засліплювати
погаснути, запопелитися
Метафоризований образ вогню має                  має різні семантичні значення:
пряме, пов’язане із дотиком та зоровими                       асоціаціями;
переносне, що вживається як синонім у ряду               “сильне почуття”,захоплення”, “повна віддача сил чому-небудь”.
Там думка палахтить, як рана,
Горить віків броня і бронь.
Благослови мене, кохана,
У скронях схований вогонь.
                 *  *   *
Схились над полум’ям прозорим
                    *  *   *
Тож доторкнись до сивизни,
Що очі молоді пече.
                 *  *   *
Зачах, згорів я до основ…
У кожній поезії збірки образ вогню                              набуває нового семантичного значення.                        Пройшовши дивовижною дорогою кохання,                   ліричний герой, збагачений досвідом, сприймає                  своє почуття як пломінь вічності. Ліричний герой        згоден прийняти будь-яку кару заради того, щоб торкнутися до благодатного вогню пристрасті коханої. Пригасало в душі ліричного героя багаття почуттів і знову спалахувало, і ніколи в його серці не оселялася порожнеча.
Горів я, не згорів,
Довіку не згорю,
І серце, як зорю,
Ношу в долонях слів
У вірші – розгорнута метафора, яка складається з дієслівних “горів я, не згорів, // довіку не згорю”, “серце… ношу” та іменної “в долонях слів”, завдяки чому метафора постійно набуває нового семантичного значення. Свої почуття ліричний герой втілює у слова, які промовляє коханій.
Любов – чарівна та жорстока
Ключове слово метафоричного виразу пов’язане                                       з іменником усмішка. Метафора складається з восьми метафоричних словосполучень. Основою метафоричної структури усміх відкриває душу виступає дієслівна ознака. Слово відкривати долає свою буденність: йдеться про відкриття таємного і майже недосяжного – внутрішнього світу людини. Ключ до дверей людської душі автор знаходить не в очах, а саме в усмішці. Чому? Слід звернутися до інших словосполучень розгорнутої метафори, в яких ідеться про тяжкі духовні страждання ліричного героя: душа зачинена плитою горя, душа зачинена замками туги, душа зачинена замками скорботи. Цей тягар спроможна подолати лише радість, яка втілена саме в усмішці коханої.
…Коли повертається глузд
Моєму життю єдина
Усмішка милих уст.

Щире та неповторне почуття кохання, водночас ніжне та жорстоке, постає майже в кожному вірші  збірки.
Лиш усміх відкриває душу,
Зачинену плитою горя,
Замками туги та скорботи.

Поет метафоричними словосполученнями підкреслює особливе значення  справжнього почуття, яке приносить життєдайну          наснагу, дозволяє завжди почувати себе молодим.
Глянь, чаклування дівчаче, -                             Шукає поводиря
Серце моє незряче.
В основі метафори лежить                            дієслівна ознака, ускладнена                       звертанням та епітетом незриме.
В житті поводир необхідний тому,                       хто не знає шляху, хто мусить іти                                 й  нічого  не бачить. Епітет вказує на         неспроможність серця бачити, воно        потребує допомоги. І дівоча рука,                “ніжна й легка, як подих”, має                    вивести  серце на  світлий шлях.
Доти життя, допоки
Ти будеш його вести –
Хоч би й чотири кроки!
Для ліричного героя кохання – це джерело не тільки духовної наснаги, а й самого життя:
Я буду на світі,
Поки незнане світло
В обличчі твоєму світить.
              Метафора базується на іменниковій ознаці, її зміст
             продовжується в наступній строфі:
Я житиму доти,
Поки горіти буде
Долоні твоєї дотик.
Обличчя коханої, осяяне дивовижним світлом почуттів, підтримує серце і вгамовує душевні муки, проте водночас стає і їхньою причиною:
Метелик у серці моїм
Вогкими крильми тріпоче.
Ця іменникова метафора ускладнена епітетом вогкими. В основі самої метафори лежить звукова асоціація. Слово-образ метелик поєднує в собі такі почуття як біль і надію. Автор використовує епітет вогкими зовсім не випадково: метелик з вогкими крилами не може піднятися в небо, він тріпоче ними доти, доки останні сили не залишать його. Цим єдиним словом поет відтворює всю глибину страждань ліричного героя, його прагнення щастя. І тільки сонячні промені серця коханої можуть висушити крила метелика і влити в них силу.

Метафоричне сполучення ускладнене порівнянням і епітетом неживе. Ми відчуваємо біль і внутрішню боротьбу. Лексема ж крило пов’язана з образом зорі. Якщо кохана нищить надію, то ліричний герой готовий тримати свій останній мерехтливий промінь світла, який може освітити душу.
Ніч була ясна, я відкрив кулак,
Ах моя рука – мов червоний мак.
Поет подає слово щоразу в складному контексті, насичує метафори оригінальним змістом і звичним образам надає оновленого значення.
Кожним поетичним рядком збірки “Таємниця твого обличчя” Дмитро Павличко відкриває читачеві все нові і нові глибини свого багатого метафоричного світу.
Я в руці стискав, наче бите скло,
Мертвої зорі неживе крило
Висновки
Аналіз метафоричних словосполучень збірки Дмитра Павличка “Таємниця твого обличчя” доводить, що їхня смислова структура є багатогранною і неповторною. Це дозволяє розширити наше уявлення про специфіку творення образів в українській ліриці останніх десятиліть ХХ століття.
Розкриття семантики метафоричних словосполучень, пов’язаних зі словом вогонь, допомагає розкрити оригінальне світосприйняття митця та самобутність його поетики
Існування ліричного героя збірки інтимних поезій Павличка – це звивиста дорога любові, всепоглинаючого кохання, переданого в метафоричних конструкціях, де одна лексема чи словосполучення здатні передати променисту радість і біль, піднесення і розпач, спустошення і справжнє натхнення.
Джерела
 Арістотель. Поетика. – К.:Мистецтво, 1967. – 136 с.
 Культура української мови: Довідник/С.Я. Єрмоленко та ін. – За ред. В.М. Русанівського – К.:Либідь, 19.. – 304 с.
 Маковей Г.В. Динаміка почуттів ліричного героя інтимної лірики Дмитра Павличка [ Електронний ресурс]. – режим доступу:http://web.znu.edu.ua/herald/issues/archive/ articles/1903.pdf
 Павличко Д. С. Таємниця твого обличчя: Лірика – К.: Молодь, 1979 – 112 с.
 Пахаренко В. І. Основи теорії літератури. – К.: Генеза, 2007 – 296 с.
 Потебня А.А. Эстетика и поэтика/ А.А. Потебня. – М.: Искусство, 1976. – 614 с.
Пустовіт Л.О.”Таємниця твого обличчя” (метафоричні засоби в поезіїї Д.Павличка) [ Електронний ресурс]. – режим доступу: http://kulturamovy.univ.kiev.ua/KM/pdfs/ Magazine24-3.pdf
 Шамота Л. Перенесене значення слова в мові хужожньої літератури. – К.: Наукова думка, 1967 – 125 с.


title: "Метафора як образотворча одиниця мови"

text:
Метафора як образотворча одиниця мовиЗа  збіркою  Дмитра  Павличка  “Таємниця  твого  обличчя”
Дмитро Павличко.
Таємниця твого обличчя. –
Київ: Молодь. –
1979. – 112 с.
Тема дослідження:
Метафора як образотворча одиниця мови збірки Дмитра Павличка «Таємниця твого обличчя»
Об’єкт дослідження:
поетична мова книги інтимної лірики як матеріалізований творчий результат і втілення художніх настанов сучасного митця
Предмет дослідження:
метафора як основа образності поета та  ключовий троп у лексико-семантичній організації тексту кожного окремого вірша і поетичної збірки в цілому

Мета дослідження:
теоретичне і практичне осмислення специфіки творення та функціонування метафоричних конструкцій в поезії Дмитра Павличка
дослідження метафори як образотворчої одиниці мови
Завдання дослідження:
виявлення особливостей використання метафори, її функціональних можливостей як засобу індивідуалізації стилю художнього твору;
аналіз конкретних метафоричних конструкцій з погляду їхнього лексичного наповнення.
Актуальність дослідження:
Проникнення у художній світ Дмитра Павличка і з’ясування естетичної природи його мови через дослідження особливостей реалізації метафори у збірці “Таємниця твого обличчя” дає можливість
 дослідити самобутній стиль сучасного поета
 розширити уявлення про образотворчі можливості ключового
    тропу
Основна гіпотеза:
 Метафоричні смисли є багатим джерелом різноманітних асоціацій в поетичному світі Дмитра Павличка;
 про потенціал метафори як тропа свідчить поява нових смислів у традиційних словах-образах
Методи дослідження:
використано метод структурно-семантичного аналізу метафоричних конструкцій;
метод виявлення ключових слів для аналізу лексико-семантичних компонентів метафори;
метод текстового розгортання семантики метафоричних структур для виявлення змісту складних метафор.
Немає такого стану мови, при якому слово тими або іншими засобами не могло б набути поетичного значення.
О.Потебня

ВступМетафора як образотворчий засіб мови
Протягом століть і навіть тисячоліть метафора залишається                   в центрі уваги філологів. Теоретичні положення про її природу             як мовного явища були визначені ще в часи античності.
За Арістотелем, метафора – душа будь-якого образу.
 “Метафора – це перенесення слова зі зміненим значенням з         роду у вид та з виду у рід…”. Створення вправних метафор – ознака таланту, оскільки майстерним метафорам “не можна навчитися в інших, а треба самому вміти підмічати подібність у природі”.
За Квінтиліаном, метафоричний образ більш виразний, ніж те поняття, яке він замінює. Найкращі епітети – ті, в основі яких  лежить метафора, оскільки вона збагачує значення.
За Ціцероном, немає тропа більш блискучого, який надає мові більшої кількості яскравих образів, ніж метафора.
В середньовічних риторичних творах щодо поетики використовували понятійну базу античної доби. У ХVIII столітті дослідники займалися тлумаченням тропів, намагаючись зрозуміти причину їхньої появи. В ХІХ столітті було вироблено декілька підходів до вивчення метафори, передовсім міфологічний. Велика кількість концепцій метафори з’являється в ХХ столітті

Метафора – семантичне явище, що утворюється шляхом поєднання кількох слів з вільним значенням в єдине словосполучення, у якому звичне, усталене значення        одного слова послаблюється, внаслідок чого утворюється цілісне образне значення усього метафоричного словосполучення.
Метафора – це складний троп,  інакомовлення, розкриття суті одного явища через подібне (“твого погляду вітер" – Д.Павличко). В розмовній мові метафори вживаються рідко, натомість в художньому стилі і в промовах є одним із головних художніх засобів.
Існування великої кількості визначень тропа, різноманітність підходу до метафори лінгвістів та літературознавців, зацікавлення нею філософів, спеціалістів з логіки, психолінгвістів – усе це дозволяє осмислювати її як виняткове явище культури, передовсім літератури.
За допомогою метафоричних засобів поети, письменники будують свою модель бачення навколишнього світу.

Основна частинаМетафоричний світ збірки Д. Павличка“Таємниця твого обличчя”
Метафора є основним тропом збірки Дмитра Паличка “Таємниця твого обличчя”.
Метафорично збагачена мова поета глибоко відтворює світ переживань ліричного героя та драматизм інтимних почуттів.
Зі сторінок виринають дивовижні                  картини романтичного краю поета:                  рідні Карпати, шумливі гірські річки,               шум одвічних смерек. Все це зливається                      з настроями і почуттями поета.
Оригінальність мислення Дмитра Павличка                      допомагає значно розширити значення  слова за допомогою образотворчої функції метафори.
Досліджуючи метафоричний світ збірки “Таємниця твого обличчя, акцентуємо увагу на двох семантичних напрямках:
метафоризація образу вогню;
любов – чарівна  та  жорстока.
Метафоризація образу вогню
Традиційний образ поезії – вогонь –                      неодноразово метафоризується у збірці                    “Таємниця твого обличчя”.
Метафоричні словосполучення у віршах Дмитра           Паличка утворюються за допомогою дієслів:
палити, палахкотіти, палати, спалахнути
світити, сяяти
горіти,згоріти
полум’яніти
тліти,мерехтіти
іскритися
опікати
засліплювати
погаснути, запопелитися
Метафоризований образ вогню має                  має різні семантичні значення:
пряме, пов’язане із дотиком та зоровими                       асоціаціями;
переносне, що вживається як синонім у ряду               “сильне почуття”,захоплення”, “повна віддача сил чому-небудь”.
Там думка палахтить, як рана,
Горить віків броня і бронь.
Благослови мене, кохана,
У скронях схований вогонь.
                 *  *   *
Схились над полум’ям прозорим
                    *  *   *
Тож доторкнись до сивизни,
Що очі молоді пече.
                 *  *   *
Зачах, згорів я до основ…
У кожній поезії збірки образ вогню                              набуває нового семантичного значення.                        Пройшовши дивовижною дорогою кохання,                   ліричний герой, збагачений досвідом, сприймає                  своє почуття як пломінь вічності. Ліричний герой        згоден прийняти будь-яку кару заради того, щоб торкнутися до благодатного вогню пристрасті коханої. Пригасало в душі ліричного героя багаття почуттів і знову спалахувало, і ніколи в його серці не оселялася порожнеча.
Горів я, не згорів,
Довіку не згорю,
І серце, як зорю,
Ношу в долонях слів
У вірші – розгорнута метафора, яка складається з дієслівних “горів я, не згорів, // довіку не згорю”, “серце… ношу” та іменної “в долонях слів”, завдяки чому метафора постійно набуває нового семантичного значення. Свої почуття ліричний герой втілює у слова, які промовляє коханій.
Любов – чарівна та жорстока
Ключове слово метафоричного виразу пов’язане                                       з іменником усмішка. Метафора складається з восьми метафоричних словосполучень. Основою метафоричної структури усміх відкриває душу виступає дієслівна ознака. Слово відкривати долає свою буденність: йдеться про відкриття таємного і майже недосяжного – внутрішнього світу людини. Ключ до дверей людської душі автор знаходить не в очах, а саме в усмішці. Чому? Слід звернутися до інших словосполучень розгорнутої метафори, в яких ідеться про тяжкі духовні страждання ліричного героя: душа зачинена плитою горя, душа зачинена замками туги, душа зачинена замками скорботи. Цей тягар спроможна подолати лише радість, яка втілена саме в усмішці коханої.
…Коли повертається глузд
Моєму життю єдина
Усмішка милих уст.

Щире та неповторне почуття кохання, водночас ніжне та жорстоке, постає майже в кожному вірші  збірки.
Лиш усміх відкриває душу,
Зачинену плитою горя,
Замками туги та скорботи.

Поет метафоричними словосполученнями підкреслює особливе значення  справжнього почуття, яке приносить життєдайну          наснагу, дозволяє завжди почувати себе молодим.
Глянь, чаклування дівчаче, -                             Шукає поводиря
Серце моє незряче.
В основі метафори лежить                            дієслівна ознака, ускладнена                       звертанням та епітетом незриме.
В житті поводир необхідний тому,                       хто не знає шляху, хто мусить іти                                 й  нічого  не бачить. Епітет вказує на         неспроможність серця бачити, воно        потребує допомоги. І дівоча рука,                “ніжна й легка, як подих”, має                    вивести  серце на  світлий шлях.
Доти життя, допоки
Ти будеш його вести –
Хоч би й чотири кроки!
Для ліричного героя кохання – це джерело не тільки духовної наснаги, а й самого життя:
Я буду на світі,
Поки незнане світло
В обличчі твоєму світить.
              Метафора базується на іменниковій ознаці, її зміст
             продовжується в наступній строфі:
Я житиму доти,
Поки горіти буде
Долоні твоєї дотик.
Обличчя коханої, осяяне дивовижним світлом почуттів, підтримує серце і вгамовує душевні муки, проте водночас стає і їхньою причиною:
Метелик у серці моїм
Вогкими крильми тріпоче.
Ця іменникова метафора ускладнена епітетом вогкими. В основі самої метафори лежить звукова асоціація. Слово-образ метелик поєднує в собі такі почуття як біль і надію. Автор використовує епітет вогкими зовсім не випадково: метелик з вогкими крилами не може піднятися в небо, він тріпоче ними доти, доки останні сили не залишать його. Цим єдиним словом поет відтворює всю глибину страждань ліричного героя, його прагнення щастя. І тільки сонячні промені серця коханої можуть висушити крила метелика і влити в них силу.

Метафоричне сполучення ускладнене порівнянням і епітетом неживе. Ми відчуваємо біль і внутрішню боротьбу. Лексема ж крило пов’язана з образом зорі. Якщо кохана нищить надію, то ліричний герой готовий тримати свій останній мерехтливий промінь світла, який може освітити душу.
Ніч була ясна, я відкрив кулак,
Ах моя рука – мов червоний мак.
Поет подає слово щоразу в складному контексті, насичує метафори оригінальним змістом і звичним образам надає оновленого значення.
Кожним поетичним рядком збірки “Таємниця твого обличчя” Дмитро Павличко відкриває читачеві все нові і нові глибини свого багатого метафоричного світу.
Я в руці стискав, наче бите скло,
Мертвої зорі неживе крило
Висновки
Аналіз метафоричних словосполучень збірки Дмитра Павличка “Таємниця твого обличчя” доводить, що їхня смислова структура є багатогранною і неповторною. Це дозволяє розширити наше уявлення про специфіку творення образів в українській ліриці останніх десятиліть ХХ століття.
Розкриття семантики метафоричних словосполучень, пов’язаних зі словом вогонь, допомагає розкрити оригінальне світосприйняття митця та самобутність його поетики
Існування ліричного героя збірки інтимних поезій Павличка – це звивиста дорога любові, всепоглинаючого кохання, переданого в метафоричних конструкціях, де одна лексема чи словосполучення здатні передати променисту радість і біль, піднесення і розпач, спустошення і справжнє натхнення.
Джерела
 Арістотель. Поетика. – К.:Мистецтво, 1967. – 136 с.
 Культура української мови: Довідник/С.Я. Єрмоленко та ін. – За ред. В.М. Русанівського – К.:Либідь, 19.. – 304 с.
 Маковей Г.В. Динаміка почуттів ліричного героя інтимної лірики Дмитра Павличка [ Електронний ресурс]. – режим доступу:http://web.znu.edu.ua/herald/issues/archive/ articles/1903.pdf
 Павличко Д. С. Таємниця твого обличчя: Лірика – К.: Молодь, 1979 – 112 с.
 Пахаренко В. І. Основи теорії літератури. – К.: Генеза, 2007 – 296 с.
 Потебня А.А. Эстетика и поэтика/ А.А. Потебня. – М.: Искусство, 1976. – 614 с.
Пустовіт Л.О.”Таємниця твого обличчя” (метафоричні засоби в поезіїї Д.Павличка) [ Електронний ресурс]. – режим доступу: http://kulturamovy.univ.kiev.ua/KM/pdfs/ Magazine24-3.pdf
 Шамота Л. Перенесене значення слова в мові хужожньої літератури. – К.: Наукова думка, 1967 – 125 с.


Література українського романтизму. Поети-романтики. П.Гулак-Артемовський „Рибалка”, Є.Гребінка «Українська мелодія», М.Костомаров „Соловейко”, М.Петренко „Небо”.
Мрія про рівність усіх людей,устремління до справедливості,добра, краси знайшли своє вираженняв романтичних творах.З літературної критикиБуває мить якогось потрясіння:Побачиш світ, як вперше у житті,Звичайна хмара, сіра і осіння,Пропише раптом барви золоті.Л. Костенко

В кінці ХVІІІ– на початку ХІХ століть в Західній Європі розпочалися активні національно-визвольні рухи, прокотилася хвиля незадоволення новими буржуазними відносинами.

Творчі особистості болісно переживали свій розлад з дійсністю, їх обтяжувала життєва проза. Це стало поштовхом до виникнення в мистецтві та літературі романтизму.
Романтизм
– художній метод і напрям у літературі й мистецтві першої половини ХІХ століття, пов’язаний зі змінами у свідомості митців, їхньою переконаністю в тому, що глибинне пізнання здійснюється серцем, а не розумом.
Зародився романтизм  у Західній Європі

Основною рисою романтизму є трагічне двоєсвіття: герой усвідомлює недосконалість світу і людей, страждає від спілкування з ними і водночас бажає жити в цьому світі з цими недосконалими людьми, мріє бути ними зрозумілим і прийнятим.

Романтичні герої
– яскраві особистості, здатні на прекрасні почуття, готові до самопожертви за високі ідеали.
Визначальні риси
народність
звеличення людського духу
культ почуттів
захопленість фольклором
інтерес до фантастики
історизм

В романтичних творах спостерігається взаємодія поезії, музики, живопису, архітектури.

Ідеал романтиків – духовно багата особистість, яка шукає гармонії своєї душі з людьми, природою, світом.

   На етнографічній основі, живлений новими літературними віяннями з Західної Європи, передусім творчістю Байрона, В. Скотта, В.Гюго, А. Міцкевича та інших письменників  і з’являється український романтизм.
Тематична спрямованість:
історичне минуле України з її демократичним укладом, козацькою вольницею;
звитяжна боротьба проти зовнішніх ворогів;
викриття й засудження пороків суспільного ладу (захист скривдженого люду, вираження глибокого співчуття йому).

Основні герої романтичних творів
 — козаки, зокрема запорожці, самовіддані захисники Батьківщини, та народні співці (кобзарі, лірники, бандуристи) — виразники дум і сподівань українського народу, творці й хранителі національної культури.
Поряд з образами реальних людей (козаків, гетьманів, селян, ремісників та інших) нерідко діяли міфічні — русалки, відьми, вовкулаки, упирі тощо. Усі романтичні герої високоморальні або ниці духом, надзвичайно вродливі або дуже потворні.

Яскраві представники українського романтизму
П.Гулак-Артемовський,
М.Костомаров,
 М.Петренко,
Є. Гребінка,
В.Забіла
П.Гулак-Артемовський

Писав байки (байка-казка, байка-приказка),
 притчі,
вірші,
послання,
балади

Письменник вказував на причини, що спонукали його передати своєю рідною мовою твір Йоганна Вольфганга Гете „Рибалка”: „Хотів спробувати, чи не можна малоросійською мовою висловити почуття ніжні, благородні, піднесені...”

Балада — ліро-епічний твір з драматично напруженим сюжетом. Йому властиві невелика кількість персонажів, підкреслена узагальненість, у творі відсутня деталізація, матеріал викладено стисло.
Іван Крамський. Русалки.
В.Штернберг
„Садиба Г. Тарновського в Качанівці”.
 Євген Павлович Гребінка (1812-1848)
Розмаїття жанрів творів письменника:
Українські ліричні поезії, що виникли на ґрунті народної творчості («Човен», «Українська мелодія», «Заквітчалася дівчина», «Маруся»…);
 байки, які органічно пов’язані з народними приказками і прислів’ями («Верша та Болота», «Школяр Денис»);
російські вірші («Печаль», «Скала»);
романс «Чорные очи»;
популярність Є. Гребінці як прозаїку принесла збірка «Рассказы пирятинца»;
повість «Нежинский полковник Золотаренко», «Кулик»;
роман «Чайковський», «Доктор»;
фізіологічні нариси: «Петербургская сторона», «Провинциал в столице», «Хвастун».

М. Костомаров
історик, громадсько-політичний і культурний діяч, публіцист, перекладач, фольклорист і поет-романтик, один із засновників Кирило-Мефодіївського товариства та автор їх програмного документу „Книги буття українського народу”.
Батько був нащадком козаків-переселенців, місцевим поміщиком.
Мати– українська селянська дівчина, раніше кріпачка.
Батько трагічно загинув, не встигши усиновити Миколу. Тому до 1832 р. М.І. Костомаров перебував у кріпацькій залежності й отримав волю завдяки неймовірним зусиллям і матеріальним жертвам матері.
Поезія Костомарова характеризується широкою проблематикою і розмаїттям жанрових форм:
вірші-балади, в основу яких покладено народні вірування, легенди та історичні перекази;
особистісно-психологічна лірика з її наріканням на життя, тугою за недосяжним щастям, молодістю.
Михайло Миколайович Петренко (1817 — рік смерті невідомий)
перебував у світі романтичних захоплень фольклором, збирав народні пісні, гарно співав, цікавився історією України, музикою і театром.
До шедеврів лірики М. Петренка належить триптих „Небо”.
Триптих – композиція, складена з трьох самостійних творів, пов’язаних ідейним змістом та мотивом. Перший твір триптиха має назву „Дивлюсь я на небо та й думку гадаю”, другий – „По небу блакитнім очима блукаю”, третій – „Схилившись на руку, дивлюсь я...”

П.Попович
???
 Т.Г.Шевченко
Кирило-Мефодіївське братство
Й.Гете, А.Міцкевич
Є.Гребінка
П.Гулак-Артемовський
М. Костомаров
П.Попович
М.Петренко


title: Леся Українка - Дитинство поетеси, роль родини у її вихованні

text:
 Леся Українка.
Дитинство поетеси, роль родини у її вихованні.
Леся Українка народилася 25 лютого 1871року в м. Новоград-Волинському,в інтелігентній сім’ї.Дитячі роки Лесі минули на Волині - в Луцьку та селі Колодяжному Ковельського повіту,куди переїхала сім’я Косачів.У родині спілкувалися українською мовою,шанували народні звичаї, читали українські книжки. Діти ходили в національному одязі, співали народних пісень.
У 10 років дівчинка захворіла на туберкульоз кісток, тому відвідувати школу не могла ,на жаль,мусила відмовитись від музичних занять: у 1883 році було прооперовано ліву руку.
Леся Українка була всього на один рік молодша за свого брата Михайла – Мишу… Миша навчився дуже рано читати, а що Леся навчалася разом з ним, то в 4 роки вона вже зовсім справно читала.
    А на початку 6-го року життя вчилася писати навмисне для того, щоб написати першого в житті листа до своїх любих дядька та дядини Драгоманових…

Гарні і теплі стосунки склалися у Лесі Українки з двоюрідною сестрою Адріадною Дрогомановою.
Великий вплив на творче становлення поетеси мала родина, передусім мати- письменниця й фольклорист Олена Пчілка і дядько- визначний діяч культури Михайло Дрогоманов.
  Олена Пчілка пишалась по-материнськи своїми дітьми, турбувалась про кожного з них, з любов'ю розказувала про всіх.
  Шестеро дітей вимагали багато уваги, материнських турбот. А потреба творити, незважаючи на всі клопоти і турботи була непереборною.
Леся Українка в Криму. Фото 1897 р.
Ольга та Микола Косачі,
молодші сестра і брат Лесі Українки. Фото 1900-х рр.
Оксана Косач (молодша сестра Лесі Українки)
та її приятель Юрій Тесленко-Приходько. Фото 1903 р
Ісидора Петрівна Косач,
молодша сестра Лесі Українки. Фото 1903 р.
Леся Українка (ліворуч) з Маргаритою Комаровою. Фото 1889 р.
Леся Українка з братом Михайлом. Фото початку 1890-х років.
Леся Українка (ліворуч) з братом Михайлом і Маргаритою Комаровою. Фото початку 1890-х років.
Леся Українка (ліворуч) з сестрою Ольгою. Фото 1896 р. (Ковель)
Ольга Кобилянська і Леся Українка (праворуч). Чернівці. Фото 1901 р
Її вірним побратимом і чоловіком став відомий український фольклорист Климент Квітка, з яким вона одружилася у 1908 році.
    Померла письменниця   1 серпня 1913 року в грузинському містечку Сурамі.Похована в Києві на Байковому          кладовищі.
   За кращі твори для дітей у галузі літератури, живопису і театрального мистецтва з 1972 року присуджується премія імені Лесі Українки.


title: Леся Українка. Дитинство поетеси, роль родини у її вихованні


Література українського «Розстріляного Відродження»

План
   1. Різноманітність літературних течій та угруповань у 20-х роках.   2. Співіснування різних напрямів, течій, стилів, боротьба між ними.   3. Літературна дискусія 1925 –1928 років.   4. Страшний голод 1933 року.   5. Арешти митців у першій половині 30-х років.
Вступ
Термін «розстріляне відродження» вперше запропонував діаспорний літературознавець Юрій Лавриненко, вживши його як назву збірника найкращих текстів поезії та прози 20-30-х рр. За це десятиліття (1921-1931) українська культура спромоглася компенсувати трьохсотрічне відставання й навіть переважити на терені вітчизни вплив інших культур, російської зокрема (на 1 жовтня 1925 року в Україні нараховувалося 5000 письменників).
Вступ
На початку 20-х років XX ст. літературне життя в Україні було дуже розмаїтим: виникали численні течії, створювались групи та угрупування літераторів, які в цілому відображали літературний процес, характерний для всієї Європи. Основні стильові напрями цього періоду - модернізм, соцреалізм.
Модернізм
Модернізм (з фр. «сучасний», «найновіший») - загальна назва літературно-мистецьких течій нереалістичного спрямування кінця XIX - початку XX ст., адекватних новим знанням про людину (підсвідомість, інтуїція, опора на ірраціональне). Філософські основи: «філософія життя» (Ніцше, Бергсон, Шопенгауер); «філософія серця» (Г. Сковорода).
Український модернізм представлений багатьма напрямами, серед яких найбільш виразними є неокласицизм, неоромантизм, символізм, футуризм, імпресіонізм, експресіонізм та ін.

Неокласицизм
Неокласицизм - умовна назва естетичної платформи кола київських поетів, естетична програма духовного оновлення художньої свідомості та нації в цілому, для якої є характерним:
•   орієнтація на класичні зразки давньогрецького та давньоримського мистецтва;
•   риси «аристократичного духу»;
•   орієнтація на загальнолюдські цінності та ідеали;
•   суворе дотримання форми строфи й образу;
•   афористичність висловлюваного.
Найвидатніші представники:
М. Зеров
М. Драй-Хмара
П. Филипович
М. Рильський
Освальд Бургардт
Неоромантизм
Неоромантизм - стильова течія модернізму, визначальними ознаками якої є:
•   намагання подолати протистояння між ідеалом та дійсністю, завдяки могутній силі волі зробити сподіване дійсним, не опускаючи цього сподіваного до рівня інертного животіння;
•   увага до внутрішнього світу людини;
•   могутнє життєствердження;
•   підкреслена національність;
•   історіографічність.

Найвидатніші представники:
О. Влизько
М. Йогансен
Ю. Яновський
Революційний романтизм
Революційний романтизм - стильова хвиля 10— 20-х років XX ст. Його основні особливості:
•   намагання «одним ударом» покінчити з усіма суспільними суперечностями;
•   абсолютне заперечення одних цінностей задля тотального утвердження інших;
•   мотиви абстрактного космізму, хоч із збереженням національного колориту;
•   аскетизм;
•   оспівування «червоного терору».

Найвидатніші представники:
В. Еллан
В. Сосюра
В. Чумак
Символізм
Символізм - напрям у художній літературі і мистецтві, що ґрунтується на ідеалістичній філософії, відображенні світу як «вищої реальності» через символи. Основні особливості символізму в українській літературі:
•   поєднання абстрактних символів з реальними враженнями;
•   туга за казковим і прекрасним світом, в якому особа і нація злились би в одне ціле, подолавши відчуженість;
•   особлива милозвучність;
•   органічне поєднання принципів Краси і Правди;
•   надання символістським формам актуального національного змісту;
•   використання жанрів фольклору;
•   визнання громадських обов’язків літератури.

Найвидатніші представники:
П. Тичина
0. Олесь
С.Черкасенко
Імпресіонізм
Імпресіонізм - напрям у мистецтві останньої третини XIX - початку XX ст. представники якого прагнули до безпосереднього відтворення переживань, настроїв і вражень. Імпресіоністи боролись проти рутинного академізму й салонного мистецтва, виступали за відтворення краси навколишнього світу, повсякденного життя. Вони вважали, що художник повинен зображувати навколишнє так, як він його споглядає і відчуває. Звідси - пошук нових художніх засобів, найповніша передача зорових вражень, життєствердне захоплення красою світу. Основну увагу імпресіоністи приділяли відтворенню змін у настрої, фіксуванню хвилинних вражень. Імпресіонізму притаманна витончена фантастика, поетизація старовини, екзотика.
Для імпресіонізму є характерним:
•   зображення не самого предмета, а враження від нього;
•   «звуковий» пейзаж:
•   естетична функція кольорів і світлотіней;
•   урочиста пряма мова (монолог, діалог);
•   калейдоскопічність і фрагментарність зображуваного;
•   на першому плані — не послідовна зміна подій і явищ (фабула), а окремі фрагменти, відбиті у свідомості героя;
•   ситуаційне напруження;
•   підкреслений ліризм;
•   тропи для підсилення асоціативних відчуттів і вражень.
Найвидатніші представники:
М. Хвильовий
М. Ірчан
П. Тичина
В. Чумак
Неореалізм
Неореалізм - стильова течія 20-х років XX ст., для якої характерні:
•   документальна достовірність;
•   філософсько-аналітичне заглиблення і ліризм;
•   промовиста деталь значить більше, ніж сюжет;
•   подолання дистанції між суб’єктом і об’єктом зображуваного.
Найвидатніші представники:
Г. Косинка
В. Підмогильний
Є. Плужник
Авангардизм
Авангардизм - термін на означення так званих лівих течій у мистецтві, для яких є характерним:
•   тенденція до радикальної зміни комунікативних функцій літератури й мистецтва;
•   безапеляційне заперечення традицій;
•  експерименти з формою;
•   свідомий епатаж;
•   перейняття від модернізму деяких формальних ознак з одночасним відкиданням філософської (духовної) основи.

Найвидатніші представники:
В. Поліщук
О. Левада
Футуризм
Футуризм - один із напрямів авангардизм XX ст. Етапи розвитку в Україні: кверо (передфутуризм) (1914—1918); панфутуризм (1918—1927 «Нова генерація». Для футуризму є характерним:
•   неприйняття вічних цінностей;
•   прагнення до новацій, бунтівне порушення традицій;
•   краса пошуку;
•   «поезомалярство»;
•   акцентування «грубих» речей;
•   екстраполювання сучасного в майбутнє, позбавлене будь-яких традицій.

Найвидатніші представники:
М. Семенко
О. Близько
С. Гординський
Експресіонізм
Експресіонізм - (лат. - «вираження») - напрям, що розвинувся в європейському мистецтві в перші десятиліття XX ст. Головним в експресіонізмі проголошувалось вираження суб’єктивних уявлень митця, що зумовило потяг до ірраціонального, загостреної емоційності, нерідко - до фантастичного гротеску. Головні риси напряму:
•   зображення загостреного суб’єктивного світобачення через гіпертрофоване авторське Я;
•   нервова емоційність та ірраціональність;
•   символ, гіпербола, гротеск, фрагментарність, плакатність письма, позбавленого прикрас;
•  поєднання протилежних явищ;
•   побутове мовлення поряд з вишуканими поетизмами, вульгарність - з високим пафосом.
Найвидатніші представники:
Т. Осьмачка
М. Бажан
Юрій Клен
Літературні об’єднання
Головними літературними об'єднаннями були "Ланка" (пізніше "МАРС"), "Плуг", неокласики "Молодняк", "Спілка письменників західної України", ЛОЧАФ (об'єднання армії та флоту). Найвпливовішим був "Гарт", який пізніше був перейменований на "ВАПЛІТЕ" ("Вільну Академію Пролетарської Літератури").
Саме ВАПЛІТЕ в особі Миколи Хвильового розпочало славетну літературну дискусію 1925-1928 рр. і перемогло в ній, довівши наявність і необхідність національної, специфічної української літератури, орієнтованої на Європу, а не на Росію.
Літературна дискусія 1925 –1928 років
Суперечливість літературно-мистецькогого життя викликала наприкінці квітня 1925 року жваву дискусію, що на багато років вплинула на розвиток мистецтва і культури в Україні. Літературна дискусія бере початок з уміщених у додатку до «Вістей» - «Культурі і побуті» - статті Григорія Яковенка «Про критику і критиків в літературі та статті-відповіді М. Хвильового «Про “сатану в бочці”, або графоманів, спекулянтів та інших “просвітян”.
Літературна дискусія 1925 –1928 років
У своїй статті М. Хвильовий порушив питання про шляхи розвитку української культури: «Європа чи “Просвіта”», тобто широкий світовий простір чи обмежений, але масовий закуток, і сам же негайно відповів: Європа. І разом з тим закликав молодь навчатися і «відшивати» від мистецтва «всяких писак». Першими, хто підхопив лозунги М. Хвильового про орієнтацію на Європу, були неокласики, зокрема М. Зеров, який у статті «До джерел» у розділі «Європа - “Просвіта” - освіта - лікнеп» захищав і уточнював заклики М. Хвильового.
Літературна дискусія 1925 –1928 років
Поступово літературна дискусія переросла у політичну, оскільки порушувала найкардинальніші питання про шляхи розвитку національної культури у соціалістичному суспільстві: про українізацію, про роль інтелігенції в культурному будівництві, про значення російської культури для розвитку української культури і літератури тощо. Першим практичним наслідком дискусії був розвал «Гарту» і утворення Вапліте, президентом якої був обраний М. Яловий, а віце-президентом - М. Хвильовий.

Літературна дискусія 1925 –1928 років
Протягом першої половини 1926 р. М. Хвильовий друкує серію памфлетів «Камо грядеші» («Куди йдеш»), «Україна чи Малоросія?», а також «Думки проти течії», які були піддані нищівній критиці на пленумі ЦК КП(б)У в червні 1926 р. (до речі, ці та інші твори М. Хвильового були заборонені в радянській Україні, ця заборона тривала до 1990 р,).

Проте М. Хвильовий пішов далі: на запитання, на яку зі світових літератур українська мусить взяти курс, дається відповідь: «у всякому разі не на російську... Від російської літератури, від її стилів українська поезія мусить якомога швидше тікати».

Літературна дискусія 1925 –1928 років
Однак у дискусію втрутилася влада, побачивши в ідеях М. Хвильового серйозну загрозу. Радянський диктатор Й. Сталін особисто засудив погляди М. Хвильового. Під жорстким політичним і моральним тиском письменник мусив публічно зректися своїх поглядів, визнавши їх помилковими.
Страшний голод 1933 року
На початок ХХ ст. українці вже були розвиненою національною групою зі своєю елітою, представленою здебільшого інтелігенцією та селянами як головними носіями ідентичності. Тому вони спромоглися на творення власної держави на завершальному етапі Першої світової війни. Поразка визвольного руху у 1921-му, розділення й окупація українських теренів істотно сповільнили розвиток українців як модерної національної спільноти. Сповільнили, але не зупинили.
Страшний голод 1933 року
Більшовики, щоб утримати панування, пішли на компроміс із українським національним рухом: із кількох колишніх російських губерній, населених українцями, було створено квазі-державну Українську Соціалістичну Радянську Республіку. Таким чином, уперше за сотні років українці добилися власних, хай урізаних і доволі умовних, але кордонів, у яких почала творитися українська політична нація. Ефемерні радянські кордони наповнювалися національним змістом завдяки українізації 1920-х рр. Тоді спостерігався справжній культурний бум у мистецтві, літературі, науці. Тут з’явилася ціла генерація творців, яку згодом, через страшну долю, назвуть “розстріляним відродженням”.
Страшний голод 1933 року
Голодомор, організатори якого ставили за мету ліквідацію українського селянства як головного носія української ідентичності, поєднаний із репресіями проти суспільної еліти та національної церкви, мав покласти край існуванню українців як окремої національної групи зі своїми традиціями, культурою, спільними уявленнями про майбутнє. Саме так описував радянський геноцид українців Рафаель Лемкін.
Страшний голод 1933 року
І влада досягла своєї мети. Майже досягла. Мільйони людей було знищено фізично. Хто вижив — зазнали непоправних ментальних втрат, які перетворили їх в осіб, стурбованих лише власним порятунком, нездатних до єднання заради спільних цілей.
Страшний голод 1933 року
Потім, через десять років після Голодомору, пам’ять про нього послужила одним із тих чинників, котрі штовхнули галичан і волинян на збройну боротьбу проти радянської влади. Українська повстанська армія стала несиметричною відповіддю на мовчазну смерть мільйонів у 1932—1933 рр. Тихий скон від голоду, організованого владою, більше не повторився. Замість очікуваної покори режим отримав шалений опір зі зброєю в руках.

Страшний голод 1933 року
Тож можемо говорити: Голодомор, який завдав страшних втрат українському народу, перетворив його у пост-геноцидну націю, а заодно привів у суспільному вимірі до того, що психологи називають пост-травматичний ріст. Буває, після пережитих страхіть жертва не ламається, а, навпаки, несподівано отримує додатковий заряд енергії, який сприяє більшій самореалізації.
Арешти митців
Набувало обертів переслідування української інтелігенції. Не витримавши морального тиску, 1933 року покінчив життя самогубством М. Хвильовий. Невдовзі розпочалися масові арешти. Талановиті митці-патріоти за сфабрикованими обвинуваченнями фізично знищувалися, потрапляли в ув’язнення й на заслання. Не випадково українське літературне життя 20-х — початку 30-х років XX століття визначають як період «розстріляного відродження».

Арешти митців
Ті письменники, яким вдалось уникнути фізичної розправи, мусили пристосовуватись до вимог влади, що нерідко означало духовну загибель. Більшість із них вступили до створеної 1934 року Спілки радянських письменників, яка проголосила метод «соціалістичного реалізму» провідним у літературі.
Арешти митців
Таким чином, у 1930-ті роки природний розвиток української літератури було штучно припинено. Розпочалася тривала доба «сталінізму», запанувала атмосфера страху, породжена масовим терором. Заборонялося публічно висловлювати думки, відмінні від офіційної позиції. Каральними установами радянської влади було фізично знищено понад 220 українських письменників. Літературі дозволялося лише ілюструвати комуністичні гасла, які неодноразово змінювалися
Арешти митців
Українські письменники, яким пощастило вижити, мусили спрямовувати свій талант на оспівування влади та її ідейного курсу. Почали з’являтися «виробничі» та «історико-революційні» твори з обов’язковим позитивним образом комуніста й засудженням українських патріотів. Під час Другої світової війни деякі українські радянські письменники, відчувши патріотичний підйом народних мас, поряд із казенними агітаційними, створили декілька вартісних творів. Це «Похорон друга» П. Тичини, «Любіть Україну» В. Сосюри, «Мандрівка в молодість» М.Рильського, «Україна в огні» О. Довженка.

Джерела
uk.wikipedia.org
holodomor33.org.ua


title: Еміграція українського населення

text: Еміграція українського населення


title: Михайль Семенко - поет-футурист

text:
МИХАЙЛЬ СЕМЕНКО-
Поет-футурист
1892-1937
-поет і теоретик українського футуризму (панфутуризму)

Організатор футуристичних угруповань

 редактор багатьох видань
Непересічність особи
народився 31 грудня 1892 р. в селі Кобинці
Миргородського повіту на Полтавщині
Мати _Марія Проскуріна -письменниця
Батько- писар земської управи в м. Хорол
Брат Василь- художник
Брат Олександр та сестра Олександра писали вірші
Дитинство
початкова- Хорольська гімназія
 Курське реальне училище
1911 Петербурзький психоневрологічний інститут
Природознавчо-історичне відділення педагогічного факультету
Освіта
1914 перебування в Києві, мобілізований до царської армії

1916-1917- телеграфіст у Владивостоці, вступає до підпільної групи РСДРП (б)

активна літературна діяльність
Діяльність
поетичний дебют –
зб. «Prelude» (1913)

   Дмитро Загула:
«співав таким же соловейком, як і інші»

Вважає лише пробою пера, пориває з молодомузівцями
Творчість
Маніфести-передмови до зб. «Дерзання», «Кверо-футуризм» (вважає, що оновлення літератури пов’язане з авангардом)
Організовує футуристичний рух у мистецтві
Видає журнали «Фламінго», «Універсальний журнал»,
 «Альманах трьох», «Катафалка искусства»
   організовує групи «Ударна група поетів-футуристів», «Аспанфут»
1922-проголошує панфутуристичну теорію(класичне мистецтво, досягнувши вершини розвитку, починає агонізувати; треба деструктурувати його, сконструювати метамистецтво
Футуристична діяльність
1924- зб.»Кобзар»протиставлення Шевченковому «Кобзареві» як намагання показати суть різниці між літературами ХІХ та ХХ ст.
«Степ», «Маруся Богуславка», «Малий Кобзар і нові вірші»супре-, кубо-, футуро-поезія

Збірник памфлетів «Європа і ми» (1930)

«Міжнародні діла» (1933)

«як усі, М.Семенко прославляє СРСР та викриває націоналістичний світ»

23 квітня 1937 – творчий вечір у Києві
Арешт через три дні (звинувачення в актиній контрреволюційній діяльності»
23 жовтня 1937 винесено вирок-розстріл. Того дня вирок виконано
Реабілітовано посмертно
Загибель
Михайль Семенко був штучно вилучений з історії літератури ,проте через покоління мав вплив на письменників сучасної літератури. Серед старшого покоління це — Ігор Калинець, Василь Голобородько. Серед молодих авторів одним зі своїх улюблених поетів його називають Сергій Жадан , Олег Коцарев та Любов Якимчук
Значення творчості
У 1985 році видавництво «Радянський письменник» видало в серії «Бібліотека поета» збірку його поезій.

Ушанування пам’яті
Футуризм- авангардний напрям у літературі й мистецтві. Свідчить про настання часу техніки. Три М: місто, машина, маса.
Деструкція-руйнування структури будь-чого.
Урбанізм- тема стихії міста
Особливості: введення науково-технічної термінології, розмовно-побутової лексики.
В.Коряк: «споруджує в українській поезії культ урбанізму»
Теорія літератури
Місто
 Осте сте
6і бо
6у
візники — люди
трамваї — люди
автомобілібілі
бігорух рухобіги
рухливобіги
berceus кару

Вірш «Місто»
селі
елі
лілі
пути велетні
диму сталь
палять
пах
           пахка
            пахітоска
            дим синій
            чорний ди
            м
            пускають

бензин
            чаду жить
            чаду благать
            кохать кахикать
            життєдать
            життєрух
            життєбе-
            нзин
            авто
            трам.

Чому не можна перевернути світ?
Щоб поставити все догори ногами?
Це було б краще. По-своєму перетворити.
А то тільки ходиш, розводячи руками.
Але хто мені заперечить перевернути світ?
Місяця стягн'уть і дати березової каші,
Зорі віддати дітям — хай граються,
Барви, що кричать весняно, — служниці Маші.
Хай би одягла на себе всі оті розкоші!
Тоді б, певно, Петька покохав її,
скільки було сили.
 А то ходиш цим балаганом, що звуть — природа,
Й молиш: о, хоч би вже тебе чорти вхопили!

«Бажання»
 Я покажу вам безліч світів —

Оригінальних і капризних.

Я покажу вам безліч шляхів —

Хто хоче мого духа визвать?

Ми проходимо до останнього пункту.

 Ми перемогли всі стихії й дощі.

Я відчинив двері замкнуті —

Хто хоче зі мною гулять вночі?

«Запрошення»


title: Літературна дискусія 1925-1928

text:
Літературна дискусія
1925-1928

Літературна дискусія 1925–1928 років — публічне обговорення шляхів розвитку, ідейно-естетичної спрямованості та завдань нової української радянської літератури, місця і ролі письменника в суспільстві.

Дискусія виникла через глибокі розходження у розумінні природи і мети художньої творчості серед українських письменників, ідейну і політичну конкуренцію літературних організацій.

 Приводом до неї стала стаття Миколи Хвильового «Про сатану в бочці“ або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян», яка була спрямована проти низькопробної «червоної графоманії», що була написана у відповідь на виступ «Про критику і критиків у літературі» початківця Григорія Яковенка.

Активну участь у дискусії взяли літературні організації «Гарт», «Плуг», «Ланка»-МАРС, пізніше ВАПЛІТЕ і ВУСПП, письменники і громадські діячі Микола Хвильовий, Микола Зеров, Андрій Хвиля, Сергій Пилипенко, Олександр Дорошкевич, Самійло Щупак, Микола Скрипник та ін.

У ході дискусії було опубліковано понад 1000 статей. Найбільш резонансними були памфлети Миколи Хвильового «Апологети писаризму», «Україна чи Малоросія», «Думки проти течії», Миколи Зерова «До джерел».

Величезні аудиторії зібрали диспути у Всенародній бібліотеці України в Києві 24 травня 1926 та в Будинку ім.Василя Еллана-Блакитного в Харкові 21 лютого 1928.

Дискусія мала також політичний аспект - літературну критику використовували для звинувачення опонентів в ідеологічних ухилах. Дискусія засвідчила нову розстановку мистецьких сил. Після «зречення» Миколи Хвильового і «саморозпуску» ВАПЛІТЕ провідні ролі в літературному процесі відігравали ставленики партійного апарату.

Кінець
Дякуємо за увагу!


title: Михайль Семенко - Поет-футурист і громадський діяч


title: Фольклорно - етнографічний проект "Звичаї, ігри, обряди, пісні рідного краю"

text:
ФОЛЬКЛОРНО- ЕТНОГРАФІЧНИЙ ПРОЕКТ “Звичаї, ігри, обряди, пісні рідного краю”

Українські народні пісні
Пісні літературного походження
    це твори, що увійшли в народну словесність з професійної літератури. Шляхи запозичення можуть бути різними. Найчастіше — пісня, створена автором і композитором, ставала популярною серед народу, а оскільки сприйнятий текст передавався в усній формі, ім´я автора й композитора затиралось, втрачалось, і пісня
   починала побутувати як народна.

   Ці пісні відрізняються і формальними зовнішніми ознаками. У них спостерігається значно складніша, ніж у народних, ритмомелодика: поряд з усталеними в традиції ямбом і амфібрахієм набувають поширення й інші віршові розміри та їх комбінації (різноскладова метричність). Відбуваються зміни у способі римування: від традиційної дієслівної рими здійснюється перехід до складніших іменникових, прикметникових рим, з´являється складне багатоскладове римування.

  До найдавніших пісень літературного походження відносять ряд текстів, авторство яких невідоме.
   Серед них «Ой біда, біда мені, чайці-небозі» (інший варіант «Ой горе тій чайці»), «Їхав козак за Дунай»,
  «Перепеличенька я невеличенька».
Багато пісень припусують марусі Чурай. Найвідоміші з них — «Засвіт встали козаченьки», «В кінці греблі шумлять верби», «Болить моя головонька від самого чола», «Віють вітри, віють буйні», «Чого ж вода каламутна» та ін

  Григорій Сковорода

          Іван Котляревський

    Михайло
    Петренко

Григорій Квітка-
Основяненко

Т.Г.Шевченко

  Іван Франко

Народні ігри

“А ми просо сіяли…”

    “Горобець”

      “Ящур”

            “Гуси”

“Нещасний ополоник”

“Хрещик”
    “Панас”

“Цурка”

“Скарп”
“Довга лоза”

“Дідусь Макар”

і приказки
    Зимові

    Весняні

       Літні

     Осінні

   та традиції
Українські обряди та традиції

 Обряди і традиції

     Свят - Вечір

 Колядування

      “Зірка”

      “Коза”

     Вертеп

Маланка
Водохреща
Масляна
Сватання

Весілля

  Український народний танець

      Гопак

  Метелиця

    Козачок

    Тропак

     Вальс

     Полька

   Коломийка


title: Невмируща поезія письменниці Лесі Українки

text:
8.
7.
6.
5.
4.
3.
2.
1.


title: Микола Аркас і “Просвіта”

text:
:Відділ освіти Брастької райдержадміністраціїНовокостянтинівська ЗОШ І-ІІІ ступенів
Микола Аркас
і “Просвіта”
Микола Миколайович Аркас
(1853-1909 рр.)

Народився у 1853 році,. У двадцятирічному віці розпочав службу у морському відомстві міста Миколаєва. Але щодня йому боліла Україна, в якої відбирали історію, культуру, мову.
“Любі” справи М.Аркаса: “Історія України-Русі”,  “Катерина”, “Просвіта”.
Я бачу вже життя нове,Нове, щасливе, вільне, братське,Задля всіх рівне, дороге,Іде воно, воно іде…Безповоротне і могутнє,Як повідь бистра, веснянаВсе на шляху своїм злива.
Будинок  Миколаївської «Просвіти» у 1920 р.
Товариство «Просвіта» мало в Миколаєві попередника – «Інгульську громаду».

Так загусло наше болото, що тяжко зворушити його; розгорнеш його, думаєш, от прочистив, знайшов світові водички, а воно засмокчеться знов, затягнеться і тільки ще гірше засмердить. Але збуджувати сонних треба, журчати у вуха, поки схаменуться від довгого сну…

У приміщенні «Просвіти» проводилися літературно-музичні, літературно-наукові, сімейно-літературно-музичні вечори із танцями, українське фольклорне свято «Сорочинський ярмарок», діячами «Просвіти» були поставлені спектаклі «Запорожець за Дунаєм», «Мартин Буруля», «Наталка-Полтавка», «Сто тисяч», «Наймичка», «Шельменко-денщик» та ін.

Якщо проглянути список членів «Просвіти», то можна побачити як українські, так і російські, єврейські, німецькі та інші прізвища: Г.Біленко, Г.Блоха, М.Ващенко, Н.Кудрявцева, Г.Ємельянов, І.Бердичевський, М.Левин, А.Міллер, Е.Елерт та інші.

Миколаївська «Просвіта» активно виступала за впровадження української мови як мови викладання предметів у школі.
Могила Миколи Миколайовича в сімейному склепі Аркасів
Діяльність миколаївської «Просвіти» пішла на спад після хвороби і смерті Аркаса.

м. Миколаїв, вул. Адміральська.
Пам'ятний знак М.М.Аркасу на місці колишнього дому Аркасів.
Встановлено у 1992 р., автор Ю.Макушин.


title: "Літературна Хмельниччина"

text:
Літературна Хмельниччина
Віталій Петрович Мацько (24 квітня 1952, село Шрубків Летичівського району Хмельницької області) — український літературознавець, краєзнавець, журналіст. Член Національної спілки письменників України. Кандидат філологічних наук. Лауреат Хмельницької обласної премії імені Тараса Шевченка за 2007 рік.
Віталій Петрович Мацько
Поетичну творчість розпочав 1969 року. Активно займається краєзнавством. Автор низки статей багатотомної Української літературної енциклопедії. Співавтор збірки нарисів «Дзвони пам’яті» (1990), «33-й голод» (1991), в яких широко представлено Хмельниччину.
Петро Прокопович Карась (8 січня 1938, село Коханівка, нині Полонського району Хмельницької області) — український поет. Член Національної спілки письменників України (від 1969 року). Заслужений журналіст України (1997).
Петро Карась народився у родині колгоспника.
Петро Прокопович Карась
З першими поезіями виступив у районній газеті в Славуті, коли ще навчався в педагогічному училищі. 1965 року дебютував поетичною збіркою «Озаріння». 1967 року побачила світ друга збірка віршів поета — «Два крила». Далі вийшли збірки «Червонозем» (1972), «За правом — жить!» (1985), «Колиска», «Соломія», «Жінка», «Вибране», «Кардіограма», «Соната подільської осені», «Небо і земля», «Часу вічний чар», «Високе причастя», «Житечка жменя», «Серце підказало…», «Сон-трава», «Ромен цвіте», «Мазепа», «Будьмо гонорові!», «Невозводи», «Ти — божественна!», «Спасибі!», книга вибраного «Свята моя любов».
Автор художньо-документальних нарисів «Хмельниччина» (1975), «Ударна ланка» (Львів: Каменяр, 1985) — про Героя Соціалістичної Праці, ланкового механізаторів колгоспу «Іскра» Хмельницької області М. М. Янчука, повісті «Викликаю вогонь», роману «Буремний Буг».

На вірші Карася композитори написали низку пісень («Козацькому роду нема переводу», «Вкраїно, матінко моя», «Дві троянди», «Гуляйполе», «Віват, Хмельницький!» та інші). Окремі твори перекладено російською, болгарською мовами.

Грищук Броніслав Антонович народився 1 квітня 1940 року в селі Сергіївці Волочиського району Хмельницької області в селянській сім’ї. Закінчив Львівський державний університет їм. Ів.Франка, факультет журналістики (1967 р.).

Грищук Броніслав Антонович

Прозаїк, поет, публіцист. Член Спілки Письменників України з 1975 року.

Перший поетичний твір був надрукований 1960 року в армійській газеті “Крылья победы”.
Білий птах. Оповідання. К., “Молодь”, 1972.
Вечірні поїзди. Повісті, оповідання. “Радянський письменник”, І977.
Двоє в березні. Повісті, оповідання. К., “Молодь”, І980.
Колія. Повісті, оповідання. “Каменяр”, 1982.
Станція сподівань. Роман. “Радянський письменник”, 1984.
Звуки гармони. Повести, рассказы. Б переводе на русский язык. Москва, “Советский писатель”,1986
Поділля – колиско і доле. Роман. “Каменяр”, 1983.
Ріка пам’яті. Публіцистичні роздуми. “Каменяр”, 1989.
Танець на пуантах. Романи, повісті. К. “Дніпро”, 1990.
Кинджал милосердя. Повісті, оповідання, К., “Радянський письменник”, 1991.
Граф Мархоцький і Миньковецька держава. Документальний нарис. Видавництво “Поділля”, 1992.

Античний гондольєр. Поезії. Видавництво Хмельницької міської ради, 1994.
Колискова для гладіатора. Повісті, новели, поезії. Видавництво “Поділля”, 1996.
Творці солодкого дива. Документальний нарис. Видавництво “Поділля”, 1998.
Блюз у джазових тонах. Повісті, новели, поезії. Видавництво “Поділля”, 1998.
Хмельницький, Документальний нарис. “Каменяр”, 1977.
Хмельницький, Документальний нарис. “Каменяр”, 1978.
Хмельницький. Документальний нарис. “Мистецтво”, 1983.
Хмельницький. Документальний нарис. “Каменяр”, 1989.
Хмельниччина. Документальний нарис. “Мистецтво”, 1989.
Красо України, Подолля. Хмельниччина. Документальний нарис. Фірма “Чорлі”, Київ, 1996.

Вибрані твори

РАЙЦЕНТРІВСЬКИЙ КАЙФ

За тридев’ять небес

Глухий готель, німа кімната,
брусочок сиру на столі,
і пляшка, щойно розпочата,
і дощик при віконнім склі.

Нема з тобою, слава Богу,
ні того, хто тебе хвалив,
ні того, хто тебе обмовив
за те, що ти з ним хліб ділив.

Нема кому зронити слово,
кого чекать, до кого йти.
Терпке вино, сирок солоний,
нічний метелик над плафоном
і тиха розкіш самоти.

За тридев’ять небес,
де нема ні плачу, ані сміху,
де у райських садах
не вмовкають джмелі й солов’ї,
де вощиновий берег
спливає медами справіку
у нектарні бездонні озера
й дзвінкі ручаї,-звідти,
з вимірів тих
золотих-осяйних-незбагненних,
мама з татом
вдивляються в мене
крізь божі світи,
ніби хочуть сказати…

Ольга Ткач народилася 15 грудня 1983 року в м. Хмельницькому. Лауреат обласних республіканських і міжнародного конкурсів. Автор збірок “Мамо Україно” і “Коханню кожен вік підвладний”.
Ольга Ткач
ЖЕРЕБ

Життя -
це наш щоденний Рубікон,
Це те одвічне “Бути чи не бути”:
Долать у світі сотні перепон,
Чи в вічну темінь
зопалу пірнути.
Життя -
це новий день і новий крок,
І він руйнує все,
що ти плануєш,
Та знову ти кидаєш жеребок.
Як Юлій Цезар,
ти щодня воюєш.
І кожен день монетку подають,
Шматок металу, що віщує долі.

Підкинувши її, пізнаєш путь
Чи в вольності орла,
Чи в решкиній неволі.
Так, я поет. Душа моя цвіте.
Та я покірна тільки у сонеті
Й нізащо я не згоджуся на те:
Довірити судьбу свою
монеті.
Я з новим днем
ступаю новий крок.
Лечу стрілою
крізь залізні грати
І знов кидаю новий жеребок.
Щоби прийти,
побачити і взяти.
Микола Антонович Мачківський (10 січня 1942, с. Хоросток Славутського району Хмельницької області) — український поет.

Мачківський Микола Антонович
«В житах» (1974),
«Червоний рушник» (1979),
«Живий дощ» (1983),
«Зав’язь доброти» (1986),
«Осіння радість» (1990),
«Розімкнуте коло» (1994),
«Вибране» (1994),
«Далечінь» (1997).
Художньо-докумументальна повість «Сорокодуби» (1994).
Художньо-документальний роман «Пароль – «Проскурів» (1997).
Збірки поезій:
Міжнародна літературна премія імені Івана Кошелівця.
Хмельницька обласних премія імені Володимира Булаєнка.
Хмельницька обласних премія імені Микити Годованця.
Хмельницька міська премія імені Богдана Хмельницького.
Премії
Федунець Микола Федорович народився 1 січня 1944 року в с. Сушівці Білогірського району Хмельницької області. Закінчив факультет журналістики Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка. Майже двадцять років віддав журналістській праці – у редакції газет: білогірської районної «Життя і слово», обласних – «Подільські вісті», та «Ровесник». Заслужений працівник культури України. Голова Хмельницької обласної організації НСПУ.
Федунець Микола Федорович
“Адреса юності”, “Душа зернини”,
 “Свято роси”, “Обличчя долі”,
 “Проводи журавлів”, “Розневолен-
ня”, “Жниво”, “Вісім струн”, “Вибра-
не”, “Неповторне”, “Наяву”, “Жари-
новий кетяг”, “…І поселюсь у Всесвіті з тобою”, “Веретено”, “Напрям”, “Вересневий простір”, “День мій земний”, “Не поступимось любов’ю до України”, “Зі сторінок “Автографа”, “Іспит”.

Автор книжок:
Лауреат міжнародних премій імені І. Кошелівця, імені Д. Нитченка, обласних премій імені В. Булаєнка, імені Г. Костюка, імені М. Годованця. Та інші.

«Адреса юності» (1972).
«Душа зернини» (1977).
«Свято роси» (1983).
«Обличчя долі» (1987).
«Проводи журавлів», «Розневолення» (1990).
«Подільські акварелі» (1991).
«Любові мить», «Жниво» (1992).
«Вісім струн» (1993).
«Назустріч», «Вибране» (1994).
«Неповторне» (1995).
«Наяву» (1996).
«Рай-хвиля», «Грані» (1997).
Збірки віршів:
Павло Миколайович Гірник (* 30 квітня 1956, Хмельницький) — український поет. Лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка (2009).
Павло Миколайович Гірник
«Посвітається» (2008).
«Коник на снігу» (2003).
«Брате мій, вовче», «По війні» (2000).
«Вибране» (Городок, 1996).
«Китайка», «Калина», «Се я, причинний…» (всі три — Хмельницький, 1994).
«Летіли гуси…» (1988).
«Пахота» (1985) — у перекладі російською мовою.
«Спрага» (1983).
Збірки поезій:
Із збірки “Посвітається”
Світає, посвітається,
Сідають тіні попри душі.
Скресає, воскресається
І убієнне, і грядуще.
Літає чорне вороння,
Холоне хата за плечима. Чекає стомлена рідня –Сльозина, випита очима.
Світає, посвітається,
Людніє слово без’язике.
Скресає, воскресається.
Співають діти боголикі…

Лауреат літературних премій імені Андрія Малишка, імені Павла Усенка, імені Павла Тичини.
2 березня 2009 року присуджено Національну премію України імені Тараса Шевченка за книгу віршів «Посвітається»
Премії
Людмила Михайлівна Задо-
рожна (1 липня 1948, с.
Лісогірка Горо –
доцького район Хмельни-
цька область) —
доктор філологічних наук, літературознавець, перекладач.
Людмила Михайлівна Задорожна
Перу Л.М. Задорожної належать переклади з вірменської: В. Петросян “Вірменські екскізи” (1978), “Самотня горішина” (1969), Д. Демірчан “Вардананк” (т.1. 1984; т.2. 1986), М. Саркісян “Сержант Каро”, “Дорога під громами” (1985); “Вірменські прислів’я та приказки” (1977); Рачія Кочар “Біла Книга” (1975) та інші.