title: "Микола Васильович Гоголь"

text:
Микола Васильович Гоголь

Життєвий шлях
Гоголь Микола Васильович         (1809-1852) письменник, драматург
Ще в студентські роки, глибоко переймаючись соціальними негараздами, внутрішньо противлячись найрізноманітнішим виявам зла, вболіваючи за всю державу і свою «милу Україну», М.Гоголь настроювався на таку діяльність, «щоб бути по-справжньому корисним для людства».

У 1828 році М.Гоголь переїжджає до Петербурга. Там у 1829 р. він публікує свій перший твір — поему «Ганц Кюхельгартен».

Через рік у журналі «Отечественные записки» з’являється повість «Басаврюк, або Вечір проти Івана Купала», перша з циклу «Вечори на хуторі біля Диканьки».

Туга за батьківщиною, за мальовничою Україною, змусила М.Гоголя наприкінці 1833 року клопотатися про місце професора історії в Київському університеті св. Володимира.
Ілюстрація до твору «Майская ночь, или утопленница»
Ілюстрація  автора  до  твору “Ревізор”
З другої половини 30-х років подальший розквіт таланту М.Гоголя пов’язаний з його драматургією. Етапною навіть в історії театру стала його соціальна комедія «Ревізор» (1836 р.)

Невдовзі після прем’єри п’єси М.Гоголь виїжджає на досить тривалий час за кордон. Він відвідує Німеччину, Швейцарію, Францію, Італію.

У 1842 році з’являється друком знаменита поема-роман «Мертві душі».

Останні роки життя письменника сповнені драматичних пошуків себе в Істині. Прямим підтвердженням тому було видання «Вибраних місць з листування з друзями» (1847 р.).

У 1848 році письменник повертається на батьківщину, посилено працює над другим томом «Мертвих душ», але незадовго перед смертю спалює рукопис.

Тяжка хвороба обірвала життя неповторного майстра слова 21 лютого 1852 року.

Микола Васильович Гоголь є непохитним авторитетом письменника, що дошкульною сатирою на існуючий лад забезпечив собі довічне і почесне місце серед класиків світової літератури.

Ілюстрація до твору «Вій»
Ілюстрація до твору «Тарас Бульба»
Ілюстрація до твору «Тарас Бульба»
Ілюстрація до твору «Тарас Бульба»
Ілюстрація до твору «Тарас Бульба»
Микола Васильович Гоголь


title: intermezzo

text:
Никитенко Інна
10-Б клас
Новела М. Коцюбинського "Intermezzo" посiдає особливе мiсце не тiльки у творчостi видатного письменника, а й в українськiй прозi загалом. Це водночас i соцiально-психологiчний, полiтичний твiр, i лiрична симфонiя, i лiрична драма в прозi, i пейзажна новела, i естетичний, фiлософсько-полiтичний трактат. У новелi гармонiйно переплелись фiлософськi мотиви i лiризм, i це переплетiння розкрило нам лiричного героя, свiт його почувань i настроїв. Ми бачимо степове українське село, його прекрасну природу i складнi, нерозв'язанi соцiальнi проблеми у час революцiї 1905-1907 рокiв.
«Сонцепоклонник»
«Він був людяним, не втрачав цієї риси протягом усього життя, любив добро, вірив у його переможну силу»
Дійові особи
Моя утома                                                                                СонцеЗалізна рука міста                                                                                Ниви в червніЛюдське горе                                                                                Три білі вівчаркиЗозуляЖайворонки

Яке ж значення має перелік дійових осіб?
Алегоричні дійові особи несуть важливе смислове навантаження, дають змогу глибше зрозуміти автора,  ідейний пафос твору. Символізують складну боротьбу в душі ліричного героя,допомагають зрозуміти, як поступово зникає роздвоєння його особистості, як повертається до нього душевна рівновага, готовність до виконання громадянського обов’язку
Що означає слово «Intermezzo»?
 «Перепочинок», «пауза».У музиці це інструментальна п’єса довільної будови або окремий епізод в опері. - Як пов’язана назва новели з її змістом?
 Назва твору дуже влучна. Під нею ми розуміємо перерву в творчості, насолоду музикою природи.

Отже, новела «Intermezzo» сприймається як автобіографічний твір.

«Intermezzo» - твір особливий, не схожий на будь-який інший у творчості самого письменника. У ньому немає розгорнутого сюжету, зовнішнього конфлікту, діалогів, полілогів.Сюжет визначається не звичним для читача подіями, а ритмами свідомості ліричного героя.
- Хто він, ліричний герой «Intermezzo» ?
 Ліричний герой - сам письменник, але це не зовсім так. Багато відчуттів, описаних у творі, знайомі кожному письменникові. Цей твір називають «поемою душі»
На які групи поділяються образи новели?
І все ж таки герой, переживши душевну кризу, здатен знов повернутися до активного життя.Яскравим доказом цього може бути зустріч із людським горем. Вони зустрілися, стояли мовчки і хвилину дивились один на одного. Ліричний герой ніби перевіряє свою готовність повернутися до людей, випробовує наше терпіння. Йому самому не віриться, що він може знову сприймати людське горе. Але раптом лунають слова: «Говори, говори…». Ліричний герой після зцілення повертається до того, чим жив раніше. «Душа співає, струни натягнуті…». Гармонії досягнуто. Отже, це була не втеча, а лише інтермецо – тимчасовий перепочинок, потрібний для заспокоєння.
Повернення до життя
Яка роль Кононівських полів? Чим вони допомагали митцеві?
Кононівські поля стали тією ланкою у ланцюгу життя, яку письменник влучно назвав « Intermezzo» . Саме вони принесли герою твору заспокоєння. Лише у природі є гармонія, якої постійно шукає людина. Стрес, депресію можна перемогти, зцілити – для цього потрібно йти до природи.
- Яка розв’язка новели? Яка основна думка твору?
Людина не може бути самотньою. Завдання митця – служити своєю творчістю народові: «Йду між люди. Душа готова, струни тугі, вона вже грає».
Лінія психологічних змін в душі героя
Підсумок: отже, інтермецо займає центральне місце у цьому ланцюжку. До нього є утома, стрес і лише після цього приходить рівновага. У природі ми повинні шукати перепочинку, душевної гармонії. Природа – це спокуса для тих, хто втратив віру у власні сили, віру в життя. І герой не тікає від суспільства, він лише набирається сил.

Літературна гра «Закінчи речення»
В українській літературі М.Коцюбинський відомий як…
( Імпресіоніст).
2. Слово «Intermezzo» означає…
(Перепочинок, пауза).
3. Новела «Intermezzo» присвячена…
(Кононівським полям).
4. На початку новели і в її фіналі наявний образ…
( Моя утома).
5. Ознакою драматичного твору в новелі є …
(Перелік дійових осіб).
6. «Єднала небо із землею в голосну арфу і грала на струнах симфонію поля « дійова особа новели…
(Жайворонок).
7. Дослідники, вивчаючи жанрову специфіку новели відносили її до…
(Поезії в прозі).8. Вівчарка Павла символізує…
(Дворянство), Трепов - …
(Жандармерію),Оверко…
(Принижене селянство).9. М.Коцюбинському присвоїли титул…
(Сонцепоклонник).10. Новела написана у …
(Час реакції).11. Кульмінацією новели є епізод…
( Зустріч митця з селянином).12. Уривок «Прощайте. Йду поміж людьми. Душа готова , струни тугі, наладжені, вона вже грає» є елементом сюжету - …
(Розв’язкою).


ЛІТЕРАТУРНО-МУЗИЧНА КОМПОЗИЦІЯ


title: М. Зеров

text:
Мико́ла Костянти́нович Зе́ров
(26 квітня 1890, Зіньків — 3 листопада 1937, Сандармох, Республіка Карелія) — український літературознавець, аналітичний критик, полеміст, лідер «неокласиків», майстер сонетної форми і перекладач античної поезії.
Освіта і перші публікації
Микола Зеров народився 26 квітня 1890 року в повітовому місті Зінькові на Полтавщині в багатодітній сім'ї вчителя місцевої двокласної школи. (Мати Марія Яківна походила з козацького роду Яреськів з-під Диканьки).
По закінченні Зіньківської школи, де його однокласником був майбутній гуморист Остап Вишня, Зеров учився в Охтирській та Першій Київській гімназіях (1903–1908). У 1909–1914 роках — студент історико-філологічного факультету Київського університету Святого Володимира.

1920–1923: Баришівка
З голодного Києва Миколу Зерова запрошують на роботу в Баришівську соціально-економічну школу,
1 жовтня 1923 року Микола Зеров став професором української літератури Київського інституту народної освіти
1923–1925: Неокласики
1923 року до Києва повернулося чимало письменників, що об'єднались у рамках АСПИСу.

1924 рік розпочався з бурхливих дискусій. 3 січня на культкомісії Всеукраїнської Академії наук М. Зеров виголосив доповідь «Українська література в 1923 році”

1924 року було надруковано «Камену»
1925–1928: Літературна дискусія
1925 року почалася відома літературна дискусія, яка тривала до 1928 р. Початком її вважають статтю Г. Яковенка «Про критиків і критику в літературі» (Культура і побут 1925, 20 квітня) та відповідь на неї М. Хвильового. Зеров-критик стає на бік М. Хвильового.

Червневий пленум ЦК КП(б)У 1927 року дав прямі директивні вказівки щодо політичної оцінки «неокласиків»; фактично ця постанова означала заборону літературної та критичної діяльності Зерова. Для нього лишалася тільки одна ділянка — історико-літературні студії.

У лютому-березні 1930 року Зеров був змушений виступити «свідком» на процесі СВУ. Його становище було хитке й непевне. Як і всі українські інтелігенти, він жив під постійною загрозою арешту, в атмосфері погроз і цькування. Самогубство Хвильового в травні 1933 року стало ще однією драмою для Зерова.

Наприкінці 1934 Зерова було остаточно звільнено з університету. Він втратив останнє матеріальне опертя й був змушений шукати будь-яку працю або залишити Україну. Водночас він довідався про те, що за сфабрикованими звинуваченнями було засуджено й розстріляно Григорія Косинку й Олексу Влизька.
 Переживши ще одну трагедію, — смерть десятилітнього сина — М. Зеров переїжджає до Москви.

У ніч із 27 на 28 квітня 1935 року Зерова було заарештовано під Москвою на станції Пушкіне. 20 травня його доправлено до Києва для слідства. Зерова звинуватили в керівництві контрреволюційною терористичною націоналістичною організацією

Наприкінці зими Зерова та засуджених з ним за тією ж справою відправлено до Карелії за маршрутом: «Ведмежа Гора-Кем-Соловки». В пункт призначення вони прибули у червні 1936 року. Як згадували ув'язнені, спершу режим у таборі був «ліберальним». За станом здоров'я М. Зеров не міг працювати лісорубом і тому прибирав кімнати господарської служби.

9 жовтня 1937 «справа Зерова та ін.» була переглянута особливою трійкою УНКВС по Ленінградській області. Засуджено до розстрілу. Зеров разом з багатьма іншими пердставниками української культури був розстріляний в селищі Сандармох 3 листопада 1937 року. З документів відомо, що Миколу Зерова застрелив капітан держбезпеки Міхаїл Матвєєв.


title: Іван Драч - «Балада про соняшник»

text:
Іван Драч
«Балада
про соняшник»

Художнику — немає скутих норм.
Він — норма сам, він сам в своєму стилі…
              І. Драч

За енергією шукань, розгоном випереджування і садизмом самозміни Іван Драч явище небувале в усій українській поезії. Він увесь — скімлива душевна незакінченість, моторошна невіднайденість, постійно поновлювана незгармонізованість...
                    І. Дзюба

 Прізвище при народженні:  Іван Федорович Драч
Дата народження:17 жовтня 1936

Портфоліо
письменника:
Місце народження: Теліжинці Тетіївського району Київської області
Рід діяльності:	прозаїк, поет

Цей твір(«Балада про соняшник») цікавий... По-перше, тема обдарованості й таланту подана цілком по-новому... По-друге: розв’язання теми цілком своє, а не традиційне... По-третє: колір сонця у поета оранжевий, тобто жовтогарячий. Це, як мені здається, цілком відповідає характерові творчого сприймання світила українським народом...
                                   П. Тичина

«Балада про соняшник» (1962)
В соняшника були руки і ноги,
Було тіло шорстке і зелене.
Він бігав наввипередки з вітром,
Він вилазив на грушу і рвав у пазуху гнилиці.
І купався коло млина, і лежав у піску,
І стріляв горобців з рогатки…
                           *****
Поезіє, сонце моє оранжеве!
Щомиті якийсь хлопчисько
Відкриває тебе для себе,
Щоб стати навіки соняшником.

Тема:  розповідь про хлопчика–соняшника, показ природи мистецької творчості.
Ідея: возвеличення таїнства пробудження творчого духу в людині ; усвідомлення високості поезії, що базується на рідному ґрунті, на національних коренях.
Провідний мотив: талант бачити красу в повсякденні; мотив духовної величі людини.
Літературний рід: ліро-епос.
Жанр: балада (модерна).
Віршовий розмір: верлібр.

Епітети: тіло шорстке і зелене; красиве засмагле сонце; золоті переливи; червона сорочка;золоте німе захоплення;сонце оранжеве;
Розгорнута метафора (перевтілення, метаморфоза):
В  соняшника були руки і ноги,
Було тіло шорстке і зелене.
Він бігав наввипередки з вітром,
Він вилазив на грушу і рвав у пазуху гнилиці.
І купався коло млина, і лежав у піску,
І стріляв горобців з рогатки.
Він стрибав на одній нозі...
Риторичне звертання: Поезіє, сонце моє оранжеве; дайте покататись, дядьку!
Риторичне питання: Дядьку, хіба вам шкода?

Балада— вид лiро-епiчної поезiї фантастичного, iсторико-героїчного або соцiально-побутового характеру з драматичним сюжетом.
І.Драч реформував жанрові можливості балади, відкинувши традиційні легендарно-історичні, героїчні й фантастичні її атрибути, але залишивши ліро-епічну структуру, напружений сюжет… У його баладах ліричний суб’єкт уміє миттєво осягнути світ, побачити в ньому щось дивне, неповторне, якусь нову грань, яка не всім відкривається.
Особливості балади І. Драча:
•	Відкинуто традиційні легендарно-історичні, героїчні і фантастичні атрибути.
•	Розширено просторові координати художнього світу.
•	Побутова конкретика, універсальність і велич життя поєднанні в цілісність.
Жанрові особливості твору:

«Балада про соняшник» не вкладалася в загальноприйнятому розумiннi в рамки цього жанру, маючи ознаки то притчi, то медитацiї, то невеликої поеми.
«Балада про соняшник» — твiр незвичний. Йому притаманнi баладнi елементи фантастики (зокрема, олюднення образiв соняшника й сонця, їх «одивнення» за рахунок навмисного заземлення, спрощення), особливий драматизм (адже справжнє потрясіння переживає химерний персонаж iз зеленими руками й ногами вiд дивовижного видива — сонця на велосипедi). У «Баладі про соняшник» побутова конкретика, універсальність і велич життя поєднані в цілісність, читацьке світосприймання пов’язане відчуттям неперервності руху й відкриттям краси в повсякденному житті.
Жанрові особливості твору:

Сюжет твору:
Живе соняшник, своєю поведінкою він нагадує звичайного хлопчика, який бігає наввипередки, рве на груші гнилиці, купається біля млина, стріляє горобців з рогатки тощо. А відрізняється тільки тим, що має шорстке зелене тіло. І от якось після купання він стрибав на одній ніжці, щоб вилити з вуха воду, та побачив сонце «у червоній сорочці навипуск, що їхало на велосипеді, обминаючи хмари у небі». І соняшник, який застиг в німому захопленні, просить, щоб сонце дало йому покататись на велосипеді або хоча б посадило його на раму.

Вірш складається з двох частин: притчової та роз’яснювальної, що надає ще більшої схожості цього твору із притчами біблійними чи, скажімо, притчами-байками Г. Сковороди.
Сам твір є  розгорнутою метафорою, що поетично розкриває життєдайний образ сонця-поезії, який дає наснагу й землі, й людській душі — тим-то й повертає соняшник-хлопчисько голову до цього джерела світла й натхнення. Отже, сонце і соняшник нероздільні, тому що людина, яка відкрила для себе поезію, вже ніколи не втратить відчуття зачудованості нею, красою поетичного вислову, поетичної метафори, як не втратить вона і вміння «сонячно» відчувати красу життя.
Композиція  вірша:

Верлібр — вірш без рими і розмірів з довільним чергуванням рядків різної довжини.

Головнi образи: соняшник - хлопець,
 Сонце - поезiя

Сонце – традиційно в І. Драча — символізує вічне духовне джерело життя, а от соняшник — справжнього митця, який поєднує в собі два прагнення — порив в височінь, до сонця й закорінення в рідну землю.
Образи-символи балади:
Образи соняшника й сонця цементують структуру поезії, вони надзвичайно прозорі: читачеві зрозуміло, що поет нерозривно пов’язаний із реальним життям, яке дає можливість самореалізуватися творцеві. Відкриття краси, духовності, що набувають космічного, сонячного виміру, неможливі без «земного», реального буття, яке творча особистість переплавляє у витвори мистецтва (М. Ткачук).

Ліричний сюжет зводиться до кульмінаційної думки:
 Поезіє, сонце моє оранжеве!
 Щомиті якийсь хлопчисько
 Відкриває тебе для себе,
 Щоб стати навіки соняшником.
 На перший погляд, цей вiрш — просто весела забавка. Але своєрiдний висновок твору примушує визнати, що перед нами не потiшна оповiдка про дивнi подiї, а притча про красу й силу поезiї.
Кульмінаційна думка поезії:

 Асоціації й почуття, які викликає «Балада про соняшник»:
На запитання, якими кольорами розмалювали б ви цей твір, відповідають, що тільки світлими, теплими й сяючими. Почуття й асоціації  обов’язково позитивні, добрі, милі, адже життя прекрасне тим, що кожної миті кожен із нас має можливість відкрити для себе нову, дивовижну грань світу.

Літературний диктант    1 варіант

Іван Драч – представник літературної течії – …
2.Течія модернізму, для якої притаманні розрив логічних зв’язків під час зображення, суб’єктивна асоціативність – …
3. Поема-феєрія –…
4. Творчий дебют поета – …
5. Державна премія України імені Тараса Шевченка присуджена за…
6. Жанр твору «Лист калини, залишеної на рідному лузі в Теліжинцях» – …

7.  Він бігав наввипередки з вітром,
     Він вилазив на грушу, і рвав у пазуху гнилиці,
     І купався коло млина, і лежав у піску, – рядки з твору…
8. Верлібр – це …
9. Іван Драч в українській поезії є продовжувачем  традицій…
10. Твір, що має підзаголовок «Новорічна казка», називається…
11. Кіноповість про Лесю Українку має назву…
12. Колір сонця у «Баладі про соняшник» – …

Літературний диктант    2 варіант

За особливістю творчої манери Івана Драча є те, що він …
 Дебютною збіркою І.Драча є …
 Одним із найулюбленіших жанрів І. Драча раннього періоду творчості є …
Одним із центральних у творчості І. Драча є образ …
Твір  І. Драча «Крила»за жанром є баладою, хоч і має підназву …
6.У творі «Крила» І. Драча  домінує  такий художній прийом, як ….

7. У баладі «Крила» І. Драча йдеться про …
8.Реальним прототипом постає доля Василя Сухомлинського у драматичній   поемі  Івана Драча …
9.Образ сонця, що їде на велосипеді у червоній сорочці постає у вірші І.Драча…
10.У «Баладі про соняшник»  Іван Драч застосував  фольклорний мотив …
11. Тема балади: …
12. Ідея «Балади про соняшник»: …

Відповіді:   1 варіант
1.Авангардизму
2. сюрреалізм
3. «Ніж у сонці»
4. збірка «Соняшник»
5. збірку «Корінь і крона»
6. вірш-епістола
7.«Балада про соняшник»
8.неримований нерівнонаголошений вірш
9. Михайла Коцюбинського, Павла Тичини
10.«Крила»
11.«Іду до тебе»
12. оранжеве.

Відповіді:   2 варіант
1.Поет- модерніст
2. «Соняшник»
3. Балада
4. Сонця
5. «Новорічна казка»
6. Анафора
7. «невміння людей скористатися своїм, вимріяним віками щастям»
8. «Дума про вчителя»
9. «Балада про соняшник»
10. перевтілення (метаморфози)


title: Фольклор

text:
Роль і місце літератури в житті нації.
Розвиток літератури.
Творча індивідуальність митця
Книга  є альфою та омегою будь-якого знання, початком кожної науки.
                                                                                С.Цвейг

Література – це складна система, що живе й розвивається за своїми законами.

Національна література – це література кожного конкретного народу.
Світовий літературний процес – невід’ємна частина культурно-історичного процесу людства – об’єднує літератури різних народів.
Основний закон життя — його постійний розвиток. Цей закон спостерігаємо і в літературі. У різні історичні епохи її стан постійно змінювався, вона мала здобутки і втрати. Цей розвиток назвали літературним процесом.
Літературний процес
Літературний процес — різноманітне історико-мистецьке явище, яке характеризується змінами у стилях і напрямах художньої творчості, у виражально-зображувальній системі художніх засобів, у тематичній і жанровій своєрідності творів тощо.
НА РОЗВИТОК ЛІТЕРАТУРНОГО ПРОЦЕСУ ВПЛИВАЮТЬ ЧИННИКИ:

Художня література - це…
частина літератури, сукупність писаних і друкованих творів певної епохи, народу, людства; різновид мистецтва слова, що описує дійсність художніми образами.

Функціями художньої літератури є…

пізнавальна (дає відомості про світ, природу, людину, культуру);
 виховна (формує особистість читача, його культуру);
 розвиваюча (розвиває пам’ять, увагу, мислення);
світоглядна (формує світогляд читача);
комунікативна (розвиває мовлення, формує його культуру);
 гедоністична (художня література приносить насолоду);
 естетична (розвиває естетичний смак читача).

РОДИ ЛІТЕРАТУРИ
ЖАНРИ ЛІТЕРАТУРИ
Розвиток української літератури

Творча індивідуальність митця
Митець – той, хто пише художні твори. Особа, для якої літературна діяльність є професією.
Індивідуальний стиль – це специфіка письма автора, його характерні мовні особливості, неповторне емоційне забарвлення.
Теорія літератури
Контекст (від лат. contextus — сплетення, з’єднання) — система значень та понять, яка виражає незмірно більше, ніж безпосередній сенс слів, які її складають. Контекст визначає єдність смислового змісту та мовленнєвої форми, закінченість смислового забарвлення, виражає ставлення того, хто говорить, до того, про що говориться.
Аналіз художнього твору — з’ясувати історію його написання, ідейно-тематичне спрямування, особливості жанру, композиції, сюжету, охарактеризувати образи. Розрізняють аналіз прозаїчного і поетичного творів.
План аналізу художнього твору
Автор, назва твору.
Історія написання твору.
Життєва основа твору.
Жанр твору.
Тема та ідея твору.
Персонажі (позитивні, негативні), їх роль у розкритті ідеї твору.
Сюжет і композиція.
Роль позасюжетних елементів (описи, роздуми тощо).
Мова твору та окремих персонажів.
Позиція автора щодо зображуваних у творі подій.
Ваше ставлення до твору.


Левицький


title: Літературні угруповання й об'єднання 20-х рр.ХХст.

text:
Літературні угруповання та об'єднання 20-х років ХХ століття

XX ст. для української літератури, з одного боку, дуже плідна пора, бо дало нашій культурі багато талановитих митців і геніальних творів, а з іншого — це період трагічного винищення величезного культурного пласта, яке відкинуло українську літературу в її розвитку на кілька десятиліть назад.

Перші два десятиліття XX століття дали можливість водночас працювати таким майстрам літератури, як   І. Франко, Леся Українка, М.Коцюбинський,
О. Кобилянська, та новим, ще невідомим поетам і письменникам:
П. Тичині, М. Рильському, М. Семенку.

Більшість українських письменників початку
XX ст., особливо молодих, щиро вірили, що нова влада, на словах сповідуючи демократичні принципи, дійсно дозволить писати правду, творити за велінням серця і розуму. У час революції, громадянської війни, періоду побудови соціалізму літературу творили переважно вихідці з народних мас, які свято вірили в ідеали революції. Визначальними рисами цього періоду був новаторський підхід митців до зображення дійсності, наявність великої кількості організацій та груп, які бажали самовиявлення і творчої свободи.

 Усі українські літературні організації припинили існування на початку 30-х pp. Але жодна з цих організацій не була заборонена, бо радянська влада не могла вдатись до дій, що могли б здатись недемократичними: всі організації припинили існування в зв'язку з тим, що найактивніші члени цих угруповань «виявились  контрреволюціонера-ми, які мали бути знищені заради світлого майбутнього країни». Зрозуміло, що після подібної розправи бажаючих продовжити справу репресованих не знаходилось.

У процесі послідовного розгорнення репресивних заходів, які застосувала радянська влада до української літератури, рік 1934 годилося б назвати межовим. Усе, що було досі, мало тільки попередній, так би мовити, епізодичний або попереджальний характер (приміром, розстріл Чупринки, арешт Рильського, Івченка і Старицької-Черняхівської). Зосереджений, масовий удар, завданий більшовизмом українській літературі, припав на 1934 р. Більшість українських письменників і більшість українських літературних організацій припинили своє існування саме цього року.

Аспанфут
Асоціація панфутуристів — літературна організація, що утворилась у 1921 р. в Києві на базі літературної групи «Фламінго», «Ударної групи поетів-футуристів» та науково-мистецької групи «Комкосмос» з ініціативи
М. Семенка. До неї, окрім нього, входили Гео Шкурупій, Ю. Шпол, О. Слісаренко, Мирослав Ірчан, Марко Терещенко, М. Бажан,
Ю. Яновський, А. Чужий та інші. Члени організації прогнозували заміну мистецтва «умілістю», «штукою», а також появу надмистецтва як синтезу поезії, живопису, скульптури й архітектури, руйнування канонічних форм мистецтва тощо. У 1924 р. «Аспанфут» було перетворено на «Асоціацію комункульту».
М. Семенко
Гео Шкурупій
О. Слісаренко
М. Бажан
М. Ірчан
Ю. Яновський
М. Терещенко

«Неокласики»
До групи українських неокласиків у 20-х роках XX ст. належали
 М. Зеров, М. Драй-Хмара, М. Рильський, П. Филипович, Юрій Клен (О. Бургардт). Вони відмежовувались від так званої пролетарської культури, прагнули наслідувати мистецтво минулих епох, віддавали перевагу історико-культурній та морально-психологічній проблематиці.
Те, що неокласики прагнули впроваджувати в своїй творчості форми та методи грецького й римського мистецтва, представникам влади здалось невизнанням радянської дійсності. Тому в 1935р. були заарештовані М. Зеров, П. Филипович, М. Драй-Хмара, яких звинувачували в шпигунстві на користь чужоземної держави, в підготуванні й спробі вчинити терористичні замахи на представників уряду та партії і в приналежності до таємної контрреволюційної організації, очолюваної професором Миколою Зеровим.Проходив у цій справі і неокласик М. Рильський, але через деякий час був звільнений. Юрій Клен (О. Бургардт), скориставшись своїм німецьким походженням, виїхав до Німеччини на лікування і не повернувся. А М. Зеров був розстріляний 1937 р., П. Филипович загинув на Соловках того ж 1937 р., М. Драй-Хмара помер у концтаборі на Колимі в 1939 р.
М. Зеров
Юрій Клен
М. Драй-Хмара
П. Филипович
М. Рильський

«Плуг»
 Ініціатором створення і головою «Плугу» був С. Пилипенко, його активними членами — А. Головко, А. Панів, І. Сенченко, Г. Епік, І. Кириленко, О. Копиленко, Д. Гуменна,П.Панч,
І. Шевченко, В. Гжицький, П. Усенко та інші.
 Позитивним в діяльності «Плуга» було те, що він орієнтував письменників на глибинний і драматичний матеріал життя українського села, суттєво доповнюючи таким чином однобічно-індустріальну і часом наївно-«пролетарську» орієнтацію інших літорганізацій, допомагав знайти своє місце в літературі обдарованій селянській молоді.
       Негативним в діяльності організації було те. що плужани намагались обмежити й регламентувати «революційним просвітництвом» підхід письменника до тлумачення та обробки матеріалу, свідомо надавали творам максимальної простоти й доступності форми, брали курс на масовість літератури
С. Пилипенко
А. Головко
Г. Епік
П.Панч
І. Сенченко

«Гарт»
 Спілку пролетарських письменників «Гарт» було засновано на початку 1923р. з ініціативи В. Еллана-Блакитного, а також В. Коряка, І. Кулика, В. Сосюри,
М. Хвильового та інших. Спілка мала центральне бюро в Харкові на чолі з В. Блакитним, а також філії в Києві та Одесі. Найсильнішим був харківський осередок.
З волі В. Блакитного «Гарт» претендував на роль найадекватнішого інтерпретатора партійної лінії в культурному житті й відповідно на провідну роль в літературному й мистецькому процесі. І все ж «Гарт» об'єднав чи не найбільше число талановитих українських письменників, хоча чимдалі багатьох з них насторожувала перспектива перетворення літератури на «рупор» комуністичної партії. Внутрішні незгоди призвели до того, що в листопаді 1925 p., незадовго до смерті В. Блакитного, більшість письменників вийшла зі складу спілки, і «Гарт» після цього фактично самоліквідувався.
В. Еллан-Блакитний
В. Сосюра
М. Хвильовий
П.Тичина
М.Йогансен

«Ланка»
Організація, створена 1924 p., об'єднала письменників різних напрямів, які намагалися протистояти ідеологічному тиску, зберегти творчу незалежність; до неї входили:
В. Підмогильний, Є. Плужник, Б. Антоненко-Давидович, Т. Осьмачка, Б. Тенета,
В. Івченко, Г. Косинка, Я. Качура, Я. Савченко та інші.

       1926р. «Ланка» реорганізувалася в МАРС — «Майстерню революційного слова»).
В. Підмогильний
Є. Плужник
Б. Антоненко-
Давидович,
Т. Осьмачка
В. Івченко
Г. Косинка
Я. Качура
Я. Савченко

МАРС
1934 р.  була ліквідована київська літературна організація «Ланка-МАРС».
       «Ланка-МАРС у Києва була  чільною організацією, що об'єднувала переважну більшість письменників цього міста. До «Ланки-МАРСУ» входили письменники: Є. Плужник, Д. Фальківський, М. Терещенко, Т. Осьмачка, Г. Косинка, М. Івченко,
В. Підмогильний, Б. Антоненко-Давидович,
Б. Тенета, В. Ярошенко, Г. Брасюк, Д. Тась (Могилянський), М. Галич та інші.
      За винятком Марії Галич, талановитої письменниці, яка свої невеличкі оповідання писала в лірично-імпресіоністичній манері Стефаника, і, хоч не була репресована разом з іншими, примушена була замовкнути на десять років, всі інші члени «Ланки-МАРС» так чи інакше були репресовані.
Є. Плужник
Д. Фальківський
М. Терещенко
В. Ярошенко
Б. Тенета
Г. Брасюк
М. Галич
Д. Тась (Могилянський)

ВАПЛІТЕ
 З літературною дискусією 1925—1928 pp. пов'язані виникнення, існування і доля видатнішої літературної організації 20-х pp. — ВАПЛІТЕ (Вільної Академії Пролетарської Літератури), яка згодом перетворилась на «Пролітфронт». Створена за ініціативою
М. Хвильового як альтернатива масовим і надто підпорядкованим офіціозу організаціям, як лабораторія професійного удосконалення, втілюючи на практиці висунені останнім гасла боротьби за творчу якість і академізм, за європейський рівень української літератури проти масовізму, просвітництва й епігонського наслідування російської літератури, вона об'єднала багатьох кращих українських літераторів і могла пишатися яскравими талантами: М. Хвильовий, В. Яловий, Г. Коцюба, М. Майський, Г. Епік, О. Копиленко, М. Куліш, А. Любченко, Ю. Шпол, М. Бажан, І. Сенченко, М. Йогансен, П. Тичина, П. Панч, Ю. Смолич, О. Досвітній, І. Дніпровський, О. Слісаренко, Г. Епік та інші.
М. Хвильовий
В. Яловий
Г. Коцюба
О. Копиленко
М. Куліш
А. Любченко
О. Досвітній

«Молодняк»
Організація комсомольських письменників (1926—1932). У Харкові — П. Усенко, Л. Первомайський,
І. Момот, В. Кузьмич, О. Кундзіч, Я. Гримайло,
Д. Гордієнко та інші; у Києві — Б. Коваленко,
О. Корнійчук, М. Шеремет, А. Шиян, П. Кодесник,
А. Клоччя; були філії в Дніпропетровську, Запоріжжі, Миколаєві, Кременчуці та інших містах, видавався однойменний журнал.
       Позитивне в діяльності «Молодняка»: і організація, і журнал чимало зробили для активізації літературної творчості молоді, виявлення талантів.
       Негативне: своєю агресивною ортодоксальністю та брутальними наскоками на інакодумців організація сприяла деморалізації українського письменства.
 П. Усенко
Л. Первомайський
О. Корнійчук
М. Шеремет
А. Шиян
О. Кундзіч
П. Кодесник
«Молодняк»

ВУСПП
 Всеукраїнська Спілка Пролетарських Письменників була організована в січні 1927 р. з наміром об'єднати всіх лояльних режиму митців у протидії тим, кого партія вважала носіями буржуазно-націоналістичної чи буржуазно-естетської небезпеки (наприклад, ВАПЛІТЕ, «Неокласики», МАРС тощо. ВУСПП прагнув узяти під контроль усе літературне життя і перебирав на себе роль прямого речника партії в літературних справах (його політику фактично визначали керівники організації — І. Кулик, В. Коряк, І. Микитенко, І. Кириленко). Створення й активізація ВУСППу, його претензії на гегемонію (негласно підтримувані партією, хоч вона деякий час і демонструвала нейтралітет), посилення нападок на ВАПЛІТЕ, М. Хвильового, «Неокласиків», на будь-які відхилення від більшовицької однозначності взагалі, висування на перший план боротьби з «українським буржуазним націоналізмом».
І. Кулик
І. Микитенко

Спілка письменників України
23 квітня 1932 р. з'явилась постанова ЦК ВКП (б) «Про перебудову літературно-художніх організацій». Її наслідком стало утворення Спілки письменників СРСР, складовою якої стала Спілка письменників України. Обов'язковим для кожного представника Спілки було перебування в лавах комуністичної партії.
Максим Горький-  перший
голова (1934 - 1936)
правління Спілки
письменників СРСР
Видання постанови ЦК в справі літератури означало, що партія перебирає керівництво літературою в свої руки. Гасло «пролетаризації» було відкинуте й йому протиставлене гасло «совєтизації».
       Писати за директивними вказівками Центральних органів партії стало обов'язком письменника, ухилитися від якого він не міг. «Хочу» не існувало, існувало тільки «мусиш».

Чесними й чистими очима дивляться на нас із вічності, повними сліз і любові до народу, за який вони пішли в безсмертя.
      В.Сосюра, роман «Третя рота»(про  митців, які стали жертвою сталінського терору)


title: Літературні угрупування та об’єднання 20-х років ХХ століття


Література України 1945 – сер. 50-тих рр.
Виконали
учениці 11-Б класу
Мормуль Олеся
Кримняк Лариса
Колесник Ольга
Воронюк Наталя
Олесь  Терентійович Гончар - (* 3 квітня 1918, Ломівка[1] — † 14 липня 1995, Київ) — український радянський письменник, літературний критик, громадський діяч. Лауреат Сталінської премії (1948), перший лауреат премії імені Тараса Шевченка (9 березня 1962), голова Спілки письменників України (1959–1971), академік НАН України (1978). В кінці 40-х і на початку 50-х років він пише низку новел («Модри Камень», «Весна за Моравою», «Ілонка», «Гори співають», «Усман та Марта» й ін.). У написаній тоді ж документальній в основі своїй повісті «Земля гуде» зображено діяльність молодіжної підпільної організації «Нескорена полтавчанка», очолюваної комсомолкою Лялею Убийвовк. Видані протягом 50-х років книги новел «Південь» (1951), «Дорога за хмари» (1953), «Чари-комиші» (1958), повісті «Микита Братусь» (1951) і «Щоб світився вогник» (1955) присвячені мирному життю людей, важливим моральним аспектам їхніх взаємовідносин, а романна дилогія «Таврія» (1952) і «Перекоп» (1957) — історико-революційній проблематиці.
“Полігон”
“Твоя зоря”             “Циклон”
“Бригантина”
“Людина і зброя”
“Тронка”
“Собор”
“Перекоп”
Надгробок Олеся Гончара на Байковому кладовищі
Платон Микитович Воронько (*18 листопада (1 грудня) 1913, Чернеччина, нині Охтирського району Сумської області — †10 серпня 1988, Київ) — український поет, письменник, публіцист, драматург. Перша книжка віршів поета-партизана «Карпатський рейд» вийшла у 1944 році. Вірші «Карпатського рейду» писалися в народнопісенному дусі. Написав збірки «Весняний грім» (1947), «Великий світ» (1948), «Славен мир» (1950), «Від Москви до Карпат» (1951), «Моя Москва» (1953), «Обов'язок» (1955), «Моя Гуцульщина» (1956), «Драгі другарі» (1959) та інші. Цей перелік поповнюється багатьма книжками для дітей (наприклад, «Казка про Чугайстра»). За збірку «Славен мир» поет в 1951 році отримав Сталінську премію. Епічний талант поета виявився в поемах «Безсмертя» (1945), «Ярославна» (1945), «З Німеччини в Чернеччину» (1945), «За всі літа розлуки» (1945—1962), поемі-легенді про братів-гуцулів «Стояни».
“Хвалився кіт”
“Чотири вітра”
“Твоя книжка”
“Читаночка”
“Казка Чубайстра”
Надгробок Платона Воронька
Андрі́й Самі́йлович Малишко (14 листопада 1912, Обухів — 17 лютого 1970, Київ) — український поет, перекладач, літературний критик. За поему «Прометей» Малишко отримав у 1947 р. Сталінську премію. У 1950 р. з'явилась збірка «За синім морем», написана після відвідин поетом Канади та США разом з групою діячів культури. Наступного року він отримав за неї Сталінську премію.Новий і чи не найпродуктивніший етап у творчості поета починається із середини 50-х pp. У збірці «Що записано мною» (1956) містяться тексти відомих пісень: «Знову цвітуть каштани», «Пісня про Київ», «Як на дальнім небосхилі»; у збірці «Серце моєї матері» (1959) — «Пісня про рушник», «Ми підем, де трави похилі»; у збірці «Полудень віку» (1960) — «Вчителька» тощо.
“Пісня про рушник”
“Бабуня-трава”
“Дорога під яворами”
“Далекі орбіти”
Надгробок Андрія Малишка на Байковому кладовищі
Юрій Оліферович Збанацький (*1 січня 1914, Борсуків — † 25 квітня 1994, Київ) — український письменник, кінодраматург. Герой Радянського Союзу (1944). Лауреат Державної премії України ім. Т. Г. Шевченка (1970), Літературної премії Чувашії ім. М. Сеспеля (1967), Премії ім. Лесі Українки (1975). Друкувався з 1944 р. Його повісті «Між добрими людьми», «Морська чайка», «Курячий бог», роман «Сеспель» були екранізовані на Київській кіностудії ім. О. П. Довженка. Написав «Поліські билиці» — короткі оповідання з життя його знайомого вчителя Каленика Переплигнигопченка.
“Кують зозулі”
“Серед добрих людей”
“Сеспель”
“Морська чайка”
“Стародуби”
Могила Юрія Збанацького
Олесь (Олександр) Васильович Донченко (*  19 серпня 1902, с. Великі Сорочинці Полтавської області —†12 квітня 1954, м. Лубни Полтавської області) — український радянський поет, прозаїк, казкар. Його романи:  «Карборундовий камінь» (1946), «Золота медаль» (1954); повісті: «Серце беркута» (1945), «Лісничиха» (1947), «Повість про новий дім» (1947), «Заповітне слово» (1949), «Шахта в степу» (1949), «Юрко Васюта» (1950); збірки оповідань: «Пісня жайворонка» (1947), «Секрет» (1947), «Дочка» (1950).
“Про віщо співають куранти”
“Школа над морем”
“Карафуто”
“Любима книжечка”
“Подорож до млина”
Музей ім. Олеся Донченка
Маючи незаперечні досягнення, українська література повоєнного часу зазнала на собі й руйнівного впливу сталінщини, що призвело до догматизму та суб'єктивізму в зображенні життя українського народу важких відбудовних років.
Дякуєм за увагу!


Місце Т. Шевченка в українському національному відродженні
Викладач історії та правознавства Бородянської СЗОШ І-ІІІ ступенів №1
Матвієнко Н. В.
«Від Кирило-Мефодієвського братства веде свою історію весь новий український політичний рух»
М. Грушевський.

.

Мета уроку:
Визначити місце Т. Шевченка в українському національному відродженні;
Розглянути як поезія Шевченка закликала до боротьби за незалежність України;
Формувати навички пошуково-дослідницької роботи, творчий потенціал, акторські здібності учнів, пізнавальні, інформаційні та життєві компетенції;
Виховувати зацікавленність до вивчення минулого нашої країни, гордість за боротьбу передових людей щодо української національної ідеї;
Зробити висновки про те, як у його творчості розвивалась ідея соборності України;

Основні поняття і терміни:
українська національна ідея,ідея відродження, братчики, федерація, Кирило-Мефодієвське братство, політична організація, республіка.

 Дидактична гра «Відоме – не відоме» -  012345678
    «Союз порятунку»
«Союз благоденства»
повстання декабристів
польське національно –
визвольне повстання
діяльність Кирило-Мефодієвського братства
1816 р.

1818 р.
1825 р.

1830-1831 рр.

1846-1847 рр.
Історія в особистостяхМикола Костомаров
Василь Білозерський
Микола Гулак
Пантелеймон Куліш
Кирило - Мефодієвське братствосічень 1846 – березень 1847 рр.
Історія в поняттях:
Нація
українська національная ідея
національно-визвольний рух
громадсько політичний рух
Кобзар – це книга, яку український народ поставив на перше місце серед успадкованих з минулого національних скарбів.

Розрита могила
Гайдамаки
Сон

Великий льох

Мені однаково…
Висновки
Тарас Шевченко став людиною-символом доби пробудження українського народу;
Своєю  творчістю зробив значний внесок у формування української літературної мови;
У своїх творах Великий поет проголошував необхідність поєднання боротьби за національне та соціальне визволення українського народу;
Він вважав український національний рух складовою визвольної боротьбив всіх слов’янських народів;
Приймав активну участь у діяльності Кирило-Мефодіївського товариства;
Кобзар відкрив світові Україну, а українцям дорогу в світ.
Домашнє завдання
Опрацювати у підручнику  § 13;
Повторити революції в Західній Європі 1848-1849 рр., які гасла цієї революції ви знаєте?
Написати лист Т. Шевченку.


title: Іван Малкович. "Із янголом на плечі".Урок-розмова при свічі

text:
       Іван Малкович
«Із янголом на плечі»
 Глибокі роздуми сучасного поета
про те, якою повинна бути людина

«…янголе, не впадь з плеча»
                     Мета уроку:

 вчитися глибоко сприймати красу, ідейно-художню цінність твору Івана Малковича;

 розвивати навички вдумливого, виразного читання ліричних творів, їх аналізу, вміння  висловлювати власні  міркування і враження від поезії;

 розвивати творчі здібності,образне мислення;

- виховувати любов до поезії, естетичний смак, гуманне ставлення до людей.

Відкрите обличчя, ніжна, майже дитяча усмішка, світло-русяве волосся, що спадає на плечі, довгі пальці музиканта. А ще — делікатність у  всьому: у жестах,
у розмові.
Це — Іван Антонович Малкович.

Біографія
Іван Малкович - самобутній поет гуцульського
краю – народився 10 травня 1961 року
у Березові Нижньому
Косівського району
Івано-Франківської області

      Батько – Антон Миколайович – пасічник.
     Мати – Юлія Іванівна –
 працівник сфери громадського харчування.
Навчання
1976 р.— після закінчення місцевої школи вступає на скрипкове відділення
Івано-Франківського музичного училища і
мені Д. Січинського

1980 р. — вступає на
     філологічне відділення
     Київського державного університету
     імені Т. Г. Шевченка
Робота

Кілька місяців працює у школі вчителем української мови та літератури.
Редактор дошкільної літератури
 у видавництві «Веселка» .
Редактор відділу поезії у
видавництві «Молодь» .
Долучається до
    організації першого
    молодіжного пісенного
    фестивалю «Червона Рута»

1991—1992 рр. — працює
     в редакції дитячого журналу «Соняшник»

1992 р.— працює на посаді головного редактора дитячих програм «Укртелефільму»
1992 р. — створює власне видавництво
    «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА»

2008 р. — починає видавати в «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-Зі»
     «дорослу» літературу
«Це людина, маніакально віддана ідеї
«особливо якісної української книги»

За роки роботи «А-БА-БИ...» вийшло майже
70 найменувань книжок загальним тиражем 2 мільйони.

Книги цього видавництва : «Снігова королева»,
«Казки туманного Альбіону», «Абетка», «Аліса у країні
чудес», «Вінні-Пух», «Тореадори з Васюківки» -  справжні
витвори поліграфічного мистецтва.
Творчість
6 січня 1981 р. — перша велика поетична публікація у «Літературній Україні»
    із вступним словом Д. Павличка

 «Увесь літературний Ірпінь кілька днів величав мене „королевичем молодої поезії“, тож моєму юнацькому щастю не було меж... Ми захлиналися своїми й чужими віршами, а я до півночі, до крові на пальцях, грав на гітарі і співав призабутих гуцульських, лемківських і закарпат-ських пісень...»

Поетичні книги
«Білий камінь» (1984)
 «Ключ» (1988)
 «Вірші» (1992)
«Із янголом на плечі» (1997)
 «Вірші на зиму» (2006)
 «Все поруч» (2010)
Вірші Івана Малковича
кладуть на музику
Тарас Чубай , Віктор Морозов,
Марія Бурмака та інші
композитори й виконавці.

Незакінчене речення

Сьогодні на уроці

 Я  ЗАМИСЛИВСЯ …
Я  ВІДЧУВАВ…
Я  ЗРОЗУМІВ…
         Домашнє завдання

Вивчити напам’ять поезію
“З янголом на плечі ”.

2. Написати твір - мініатюру на тему:

“Життя прожити – не  поле перейти”

або “Янгол-охоронець у моєму житті”.


title: література

text:
Іван Франко“Захар Беркут”

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Серед Карпатських гір, на Львівщині, у долині місцевої річки розглялося село із чудовою назвою – Тухля
Є дві версії назви:
1. Після того, як тухольці побили в ущелині татарське військо, велика кількість загиблих почала через деякий час тхнути на багато кілометрів.
2. Багато віків тому, чиновники, переписуючи поселення Карпат та складаючи карту, побачили село та спитали у першого зустрічного, як називається. Чоловік недочув та відповів: “Охляв” (дуже стомився). А ті також недочули та записали – Тухля.
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Гірська місцевість навколо селища і є тим місцем, де відбувалися події, описані Іваном Франком у повісті “Захар Беркут”
На горі можна побачити постать Захара Беркута, який, за переказами тухольців, тут похований.
А також тут лежить камінь, за допомогою якого неначебто перегородили шлях татарам в ущелині.
Саме тоді тухольці збагнули, що у єдності народу – велика сила. Ця думка й закладена в основу відомого всьому світові твору.
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Львівським часописом “Зоря” було оголошено конкурс.
У цьому ж часописі у 1883 році була надрукована повість.
Повість написана восени 1882 року

Перекладена десятьма іноземними мовами
Це один з найуспішніших  творів української літератури. Більше 5000000 примірників
Перевидається протягом 137 років
Перший переклад було зроблено вже за сім років, у  1889

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

1241 рік
Коли?

Де?
Україна (Русь). Карпати.
Село Тухля
Що?
Особливості життя Карпатської Русі у ХІІІ столітті.
Зіткнення сільської громади з татаро-монгольськими загонами та повна перемога тухольців
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Рід

Жанр
Тема
Ідея
Аналіз твору
Епос
Історична повість
Оборона тухольцями своєї землі від монголо-татарської навали
Возвеличення патріотизму, мужності, відданості.
Засудження зради та підступності

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Основна думка твору

Сила народу – в єдності
Аналіз твору
“Кождий дбає тільки про себе, не розуміючи того, що таким робом роздроблюються їх сили, ослаблюється громада”.
(“Захар Беркут”)
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Епіграф

Дела давно минувших дней, преданья старины глубокой…
А.С. Пушкин
«Руслан и Людмила»
Композиція твору. Сюжет
І частина
Тугар Вовк та Мирослава на полюванні. Максим Беркут рятує Мирославу від ведмедиці
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Композиція твору. Сюжет
ІІ частина
ІІІ частина
Опис села Тухля. Максим просить боярина віддати за нього Мирославу. Тугар Вовк відмовляє
Знайомство читача із Захаром Беркутом. Тухольська рада. Громада проганяє Тугара Вовка
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

ІV частина

Напад монголів. Максим у полоні. Зрада Тугара Вовка. Мирослава намагається врятувати Максима
Композиція твору. Сюжет
V частина
Тугар Вовк пропонує Захару Беркуту обміняти монголів на сина. Він відмовляється.
Тухольці перегородили річку
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Композиція твору. Сюжет
VІ частина
VІІ
частина
Максим розповідає Тугару Вовку про таємний вихід з котловану. Монголи намагаються зупинити воду
Тугар Вовк хоче обміняти Максима на вільний відхід. Тухольці не погоджуються. Монголи гинуть. Захар Беркут помирає
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Композиція твору. Сюжет
Історична лінія
(протистояння тухольців монголо-татарам)
Лінія кохання
(Максим і Мирослава)
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Основні персонажі
Другорядні персонажі
Захар Беркут
Максим
Мирослава
Тугар Вовк
Бурунда
Митько Вояк
Тухольська громада
Пета
син
батько
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Захар Беркут
Знахар, тухольський ватажок. Все життя віддав тухольській громаді та Тухольщині. Замолоду подорожував, учився три роки у монаха лікарської справи.
Волелюбний, чесний, добрий, досвідчений. Цінує традиції свого народу, служить його інтересам.
Мудрий. Патріот. Закликає всіх до згургтованості, єдності в боротьбі з ворогом.

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Захар Беркут
…сивий, як голуб, звиш 90-літній старець, найстарший віком у цілій тухольській громаді. Батько вісьмох синів… Високий ростом, поважний поставою, строгий лицем, багатий досвідом життя й знанням людей та обставин, Захар Беркут був правдивим образом тих давніх патріархів, батьків і провідників цілого народу, про яких говорять нам тисячолітні пісні та перекази.
… Дивувалися громадяни його знанню в садівництві, тим більше дивувалися, що він не крився з тим знанням, але радо навчав кождого, показував і заохочував. … А вже найбільшим добродієм уважали тухольці Захара Беркута за його ліки. Коли було настане час, між зеленими святами а святом Купайла, Захар Беркут з своїм наймолодшим сином Максимом іде на кілька неділь у гори за зіллям і ліками.
“Життя лиш доти має вартість,— говорив він частенько,— доки чоловік може помагати іншим. Коли він став для інших тягарем, а хісна не приносить їм ніякого, тоді він уже не чоловік, а завада, тоді він уже й жити не варт. Хорони мене боже, щоб я коли-небудь мав статися тягарем для інших і їсти ласкавий, хоч і як заслужений хліб!” Ті слова — то була провідна, золота нитка в життю Захара Беркута.
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Максим Беркут
Наймолодший син Захара. Наслідує його ідеї. Намагається бути в усьому схожий на батька. Закоханий у Мирославу – боярську дочку.

Мужній. Хоробрий, сильний. Патріот. Запальний. Розумний. Стратег.
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Максим Беркут
Все у нього виходило в свій час і на своїм місці, без сумішки й сутолоки; всюди він був, де його потрібно, всюди вмів зробити лад і порядок. Чи то між своїми товаришами тухольцями, чи між боярами, чи між їх слугами, Максим Беркут усюди був однаковий, спокійний, свобідний в рухах і словах, мов рівний серед рівних.
Товариші поводились з ним так само, як він з ними, свобідно, несилувано, сміялись і жартували з ним, а проте виповнювали його розкази точно, швидко і так весело та радо, немов і самі без розказу були би в тій хвилі зробили те саме.
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Тугар Вовк
Боярин, якому князь Данило Галицький подарував землі Тухольщини. Вважає себе вищим за громаду і хоче нав’язати нові порядки. Відмовляється віддавати Мирославу заміж за Максима, бо переконаний, що простий смерд не гідний боярської дочки. Видав монголам плани руської дружини напередодні битви на Калці. та знову стає зрадником, приводячи монголів до Тухлі
Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Тугар Вовк

……був мужчина, як дуб. Плечистий, підсадкуватий, з грубими обрисами лиця і грубим, чорним волоссям…

“…вмирати зрадником хоч би тільки в очах зрадника,— се страшно, се мука, се гірше самої смерті”.

Для нього не було ідеалів. Він тільки боявся не загубити свої землі, владу та гроші…

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Мирослава

Дочка Тугара Вовка. Молода, вродлива. Ніжна, але рішуча та мужня. Не поділяє поглядів свого батька. Дуже переймається тим, що він зрадник. Сама не стає на шлях зрадництва.

Закохується в Максима. Допомагає йому у боротьбі з монголами та батьком. Підтримує Максима в усьому.

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Мирослава

…була дівчина, якої пошукати. Не кажемо вже про її уроду й красу, ані про її добре серце — в тім згляді багато її ровесниць могло стати з нею нарівні, хоч і небагато могло перевищити її. Але в чім не мала вона пари між своїми ровесницями, так се в природній свободі свого поводження, в незвичайній силі мускулів, у смілості й рішучості…

І чим більші трудності їй приходилось поборювати, тим охітніше бралась вона за діло, тим краще проявлялася сила її тіла й її рішучого, прямого характеру. Але попри все те Мирослава ніколи не переставала бути женщиною: ніжною, доброю, з живим чуттям і скромним, стидливим лицем, а все те лучилось в ній у таку дивну, чаруючу гармонію, що хто раз бачив її, чув її мову,— той довіку не міг забути її лиця, її ходу, її голосу…

…поровень з найсильнішими мужами поборювала всякі трудності утяжливої дороги… легко перескакувала гнилі ломи і величезні трами… певним кроком ішла понад урвища, горі стрімкими дебрями, просковзувала поміж виверти, і притім так безпечно, так невтомимо, що Максимові здавалося, що вона хіба на яких чудових крилах уноситься.

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Бурунда-бегадир

Монгольський командир, що вирізняється силою та жорстокістю, а не воєнною мудрістю. Веде десятитисячне військо на тухольський перевал.

Підступний, бо не стримав своєї обіцянки Максимові – не відпустив його з полону.

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Характеристика персонажів
Бурунда-бегадир

…один із начальників монгольських, мужчина величезного росту й геркулесової будови тіла, з лицем темно-оливкової барви, одітий у шкіру степового тигра, що все разом аж надто свідчило про його походження з туркоманського племені. Се був страшний, безтямно-смілий і кровожадний войовник… Монгольські загони, які він провадив, лишали по собі найстрашнішу руїну, найбільше число трупів, найширшу ріку пожеж.

Іван Франко. Повість “Захар Беркут”

Значення твору
Зі століття у століття, від предків до потомків, від громади до громади передаються останні слова Захара Беркута, які є основною думкою повісті.

Захар Беркут виголошує пророчі слова: громадську єдність, завдяки якій було здобуто перемогу, буде втрачено, — лихі часи настануть для народу, але з часом відродиться вона, і настануть щасливі часи її відродження.

Гасло твору:
у єдності - сила!


title: МИХАЙЛОВІ СТЕЛЬМАХУ

text:
МИХАЙЛОВІ СТЕЛЬМАХУ.
Нехай не знає втоми та рука,
 Що добре зерно в добру землю сіє,
 Не зневажає чорні суховії
 І щедра, як напровесні ріка.
 Благословенна праця рільника,
 Що оре цілину в ясній надії,
 Пшеницю від полови він одвіє,
 Як жнив кінчиться радість нелегка.
 Щасливий воїн, що во ім’я миру
 Свою підносить бойову сокиру,
 Во ім’я правди кривду тне з плеча!
 Хвала тому, хто людям у приполі
 Несе слова, подібні хлібу й солі,
 І співи, гідні слави сіяча!
       Максим Рильський

Михайло Панасович Стельмах народився 24 травня 1912р. у селi Дякiвцi Лiтинського  району на Вiнниччинi в родинi незаможного хлiбороба.
Погано, коли в людини все сіре: і душа, і думки, і погляд. Сірі тільки перепілки гарні.
Може, тим без пісні я неможуПрацювати, житинавіть дня,Що округ земля мояхороша,А на ній - моя рідня!Михайло Стельмах
«Поки людина живе — повинна чекати чогось великого»
Першi його вiршовi спроби припадають на тридцятi роки, коли вiн по закiнченнi
 Вiнницького педагогiчного iнституту (1933) вчителює спочатку на рiдному Подiллi, а  потiм у школi села Лiтки на Киïвщинi. Паралельно з роботою вчителя Стельмах працює i як збирач народнопiсенних скарбiв; пiзнiше (пiсля Великоï  Вiтчизняноï вiйни) вiн деякий час вдосконалював професiйнi навики  фольклориста на посадi наукового спiвробiтника в Iнститутi фольклору та  етнографiï АН УРСР.
 Перша збiрка поезiй "Добрий ранок" виходить пiд редакцiєю А. Малишка 1941 року. Перебуваючи у лавах Радянськоï Армiï, М. Стельмах зустрiв Велику  Вiтчизняну вiйну. У 1941р. отримав важке поранення в голову i спину. Пiсля  тривалого лiкування  - знову на фронтi. Списаний медкомiсiєю зi служби в артилерiйськiй частинi, працює  спецiальним кореспондентом газети "За честь Батькiвщини" (Перший Украïнський  фронт). Залiкувавши друге важке поранення (липень 1944р.), вiн повертається до лав захисникiв Вiтчизни i закiнчує вiйну на нiмецькiй землi. Пiд час вiйни у Воронежi та Уфi вийшли пiд редакцiєю М. Рильського двi збiрочки  фронтових вiршiв Стельмаха "Провесiнь" i "За яснi зорi" (1942), в 1943р. з'явилась  надрукована в Уфi книжка оповiдань "Березовий сiк" пiд редакцiєю Ю.Яновського.

1943 роком датується початок роботи над вимрiяним ще до вiйни великим прозовим твором. Праця над ним тривала вiсiм рокiв; частини твору "На нашiй землi" (1949) та "Великi перелоги" (1951) створили в цiлокупностi (пiсля кiлькох "промiжних" редакцiй окремих частин) об'ємний роман-хронiку пiд назвою "Велика рiдня". Роман був удостоєний Державноï премiï Союзу РСР i започаткував серiю епiчних полотен:
 1957р.
 - роман "Кров людська
 - не водиця", написаний до 40-рiччя Великого Жовтня;
 1959р.
 - роман "Хлiб i сiль", який разом з обома попереднiми епiчними творами письменника
 був удостоєний Ленiнськоï премiï 1961р.;
 1961р.
 - роман "Правда i кривда", несподiваний своєю публiцистичною "вiдкритiстю";
 1969р.
 - роман "Дума про тебе". Останнiй роман
 - "Чотири броди" (1979, Державна премiя УРСР iм. Т. Г. Шевченка 1980р.), як i
 "Велика рiдня" i "Дума про тебе", об'єктом зображення має украïнське село
 30-х рокiв i часiв Великоï Вiтчизняноï вiйни. Цей роман, який
 справедливо вважають творчим заповiтом видатного письменника, складно i довго йшов до читача.
Це пояснюється тим, що в ньому автор порушив забороненi тодi теми
 - голоду 1933 року, сталiнських репресiй, атмосфери недовiри та донощицтва, що панували в тi роки, свавiлля партiйних керiвникiв.
 Поетична творчiсть М. Стельмаха зменшується: пiсля виходу збiрок "Шляхи свiтання"  (1953) та "Жито сили набирається" (1954) письменник обмежується упорядкуванням двох книг вибраного
 - "Поезiï" (1958) i "Мак цвiте" (1968)
 - та виданням кiлькох книжечок для дiтей.
 У 1957р. вийшла друком п'єса "Золота метелиця", яка поклала початок низцi драматичних творiв: "Кров людська  - не водиця", 1958; "Правда i кривда", 1965; "Зачарований вiтряк", 1966; "На Iвана  Купала (Дума про Морозенка)", 1966; "Кум королю", 1967; "Дума про любов", 1971. М Стельмах  - знаний далеко за межами нашоï краïни романiст, поет, драматург,
 повiстяр ("Над Черемошем", 1952; "Гуси-лебедi летять", 1964; "Щедрий вечiр",
 1967), вчений-фольклорист.
 Був удостоєний звання Героя Соцiалiстичноï Працi (1972), депутат
 Верховноï Ради СРСР ряду скликань, академiк АН УРСР.

Під час колективізації 1937-1938 років Михайло Стельмах, який саме розпочинав літературну кар'єру, своїх у біді не залишив. Для чотирнадцяти дітей розкуркулених і засланих до Сибіру дяківчан облаштував щось на зразок школи-інтернату. Найняв хату, жінку, щоб за дітьми наглядала, привозив малим одяг

Кохання — це такий солодкий дар, що робить людям гіркість.
 М. Стельмах
В людині має бути все прекрасним: і обличчя, і одяг, і душа, і думки. А. Чехов
ЛІТЕРАТУРНО-МЕМОРІАЛЬНИЙ МУЗЕЙ М. П. СТЕЛЬМАХА
 Музей відкрито 24 травня 1989 р. на батьківщині відомого українського пись-менника Михайла Панасовича Стель-маха (1912-1983) в спеціально побудова-ному приміщенні.
 До квітня 1991 р. музей діяв на гро-мадських засадах, а згодом - як відділ Вінницького обласного краєзнавчого музею. З 1992 р. він стає самостійним державним музеєм.
 Фонди музею нараховують близько 700 предметів. Щороку музей відвідує понад 1 500 осіб.
 Оскільки ініціатором створення музею виступило обласне товариство книголюбів, було запропоновано, а згодом і втілено в життя ідею культурного комплексу музею-бібліотеки. На першому поверсі розташовано сільську бібліотеку та читальний зал. Другий поверх займають шість експозиційних залів музею та мемо-ріальний робочий кабінет М. Стельмаха з ірпінської дачі.
 У музейній колекції є особисті речі письменника, документи, фотографії, кіно- та відеоматеріали, сувеніри, речі хатнього вжитку родини Стельмахів, меблі та книги з особистої бібліотеки Стельмаха, різноманітні видання його творів.
 Щороку у травні проводиться літературно-мистецьке свято до дня народження письменника, а також дні пам'яті Михайла і Ярослава Стельмахів. Серед учнів Літинського району проводиться конкурс на краще ви- конання дитячих творів письменника, кращих малюнків, при-свячених його творчості. Вже традиційними стали зустрічі з рідними та друзями письменника.
 Відвідувачі можуть побувати на території меморіальної садиби письменника (загальною площею 0,5 га), де знаходиться батьківська хата Стельмахів, дерев'яна клуня, сад та город.

Альбоми народних пісень і вишиваних візерунків зібраних Стельмахом в Літках стали об’єктом наукового дослідження учениці Літківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Вакули Оксани. Дана робота була визнана кращою на республіканському конкурсі «Україна вишивана» (2009 р.). Свято бережуть пам’ять про М. Стельмаха жителі с. Літки.
Його ім’я носить Літківська ЗОШ І-ІІІ ступенів, одна з вулиць села. В школі є етнографічно-краєзнавчий музей, частина експозиції якого присвячена життю і діяльності М. Стельмаха. До сторіччя письменника (24 травня ц. р.) у рідному селі Михайла Стельмаха Дяківці, що в Літинському районі, земляки виконають усі заплановані заходи, крім одного. На виготовлення пам’ятника грошей знайти так і не вдалося.
 1961 року М. Стельмах став лауреатом Ленінської премії. Отримані десять тисяч радянських рублів передав на будівництво школи у рідному селі. Згадують, письменник привіз гроші у мішку (було це до грошової реформи, тому так багато зібралося купюр). На зборах села Михайло Панасович передав той мішок директору школи Володимиру Сукачу, з яким товаришував. У закладі, збудованому на кошти письменника, досі навчаються діти.
 — Стельмах був першим у нашому селі, хто здобув вищу освіту, — розповідає сільський голова Дяківців Юрій Голованюк. — Закінчив Вінницький педінститут, своїм талантом прославив наше село на весь світ.

Торік у день народження Стельмаха на подвір’ї школи презентували макет пам’ятника письменнику. Автор — відомий вінницький скульптор Анатолій Бурдейний. Планували виготовити пам’ятник до 100-річчя Стельмаха, але...
— На жаль, — каже сільський голова, — на пам’ятник треба десь двісті тисяч гривень. Виділити такі кошти з бюджету територіальної громади нема можливості. На всі наші звернення з листами до різних структур маємо одну позитивну відповідь від обласної влади. Обіцяють виділити чверть від тої суми — буде на ремонт музею М. Стельмаха. Його збудували 1989 року, вже після смерті письменника. Відтоді жодного разу не ремонтували. П’ять років тому музей пограбували, викрали дві картини відомих художників — Сергія Шишка і Марії Примаченко. Не знайшли їх досі.
У селі збереглася також хата письменника. Це меморіальна садиба, їй надано статус філіалу музею. Утримують за кошти сільради. За словами Юрія Голованюка, з бюджету виплачують зарплату доглядачу.
— У садибі збереглися скриня і лава Стельмахів, — каже директор музею Оксана Голованюк. — Це експонати виставки етнографічного побуту, яку організували у будинку, де народився і виріс письменник. Доповнили виставку старовинними речами від жителів села. А в музеї є рукописи деяких творів, бібліотека письменника, одяг, багато фотографій, особисті речі.

Віддай людині крихітку себе. За це душа поповнюється світлом. Л. Костенко
Могила Михайла Стельмаха
Бюст Михайла Стельмаха на алеї видатних земляків у м.Вінниця


title: Карпенко-Карий

text:
http://vsimppt.com.ua/
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Вирішимо просту систему за допомогою Excel
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.

Перетворимо дану систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.

Автоматичне заповнення
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Автоматичне заповнення
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Автоматичне заповнення
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.

Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Розв’язуємо систему
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Визначаємо розв’язок
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Визначаємо розв’язок
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Визначаємо розв’язок
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.

Результат
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
(-2,5 ; 6 ) ; ( 0,5 ; 0 )
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Оптимізацінай задача - це задача про знаходження екстремума (мінімума або максимума) дійсної функції у деякій області
Завдання №2. Розв’язок оптимізаційних задач.
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Завдання №2. Розв’язок оптимізаційних задач.
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Завдання №2. Розв’язок оптимізаційних задач.
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Завдання №2. Розв’язок оптимізаційних задач.
Сьогодні
04.11.2020
Розв’язування систем рівнянь, оптимізаційних задач.
Завдання №2. Розв’язок оптимізаційних задач.

Працюємо за комп’ютером
Сьогодні
04.11.2020
http://vsimppt.com.ua/
Працюємо з інструкційними картками
До нових зустрічей!
http://vsimppt.com.ua/
http://vsimppt.com.ua/
Сьогодні
04.11.2020


МІЩАНСТВО та УКРАЇНІЗАЦІЯ вчора й сьогодні


title: Микола Хвильовий - Повість «Іван Іванович»

text:
Микола Хвильовий(Микола Григорович Фітільов)
« Іван  Іванович »
      У Хвильового  широкі можливості: бистре око меткого спостережника разом з незалежною об'єктивністю художника, вміння різко й рельєфно, без страху зачеркнути контури, вложити в них промовистий образ, знайти відповідне слово без зайвої розволіклості, округлити цілу картину яким-небудь загальним штрихом. Люди у нього здебільшого живі в дії, в описах багато руху, широкого захвату, повітря, синіх просторів..."
                                    С. Єфремов

 Невеликою повістю "Іван Іванович" (1929) Хвильовий уже засвідчив віртуозне володіння сатиричним жанром. Гостра іронія, нищівний сарказм письменника спрямовані проти все тих же вічних обивателів, світової сволочі, котра скористалася плодами революції і проникла в усі соти нового суспільного організму.
                        В. Агеєва
 Цей гостросатиричний твір “найбільш ... виразно поставив питання про фальшивість тих, хто претендував на звання господарів “нового”, постреволюційного життя, носіїв “нової” моралі, а по суті, був лише гіршою, “хамською” копією дореволюційної бюрократії, барської зарозумілості й презирства до “черні”, прикритих комуністичним словоблуддям.” Обюрокрачення партійного і державного керівництва, панування фальшивої подвійної моралі для верхів і для низів, безоглядна спекуляція високими ідеалами — ці донині не зжиті явища зароджувалися уже в перші пореволюційні роки.
                                                В.Агеєава

Хвильовий у повісті змалював світ як усвідомлення провалу революції, світ, повний трагічної суперечності омріяної “далі” й безжальної реальності.
Паспорт твору:
Рік написання  - 1929
Вперше надрукована -  журнал“Літературний ярмарок”
Жанр – сатирична повість
Тема – сатиричне зображення нового радянського способу життя партійних пристосуванців,які лише на словах
«проливали свою кров" у революцію (насправді терлися в кабінетах Наросвіти), а тому, на їхній погляд, заслужили сите й забезпечене життя.
Ідея – викриття  фальші, пристосуванства, невпевненості партійних чиновників, їх паразитичного способу життя, використання своєї партійної приналежності  для одержання всіх життєвих благ, засудження психології “вічного” обивателя.
Епіграф -  слова Миколи Гоголя   про прагнення митців “викопувати” для своїх творів персонажів із глухих, нічим не примітних місць, зображувати бідність і недосконалість життя.
Сатирична по́вість — епічний прозовий твір ,події якого відбуваються навколо одного головного героя, сюжет розкриває ряд епізодів із його життя, але  у творі різке викриття зображуваного  поєднується з гострим осміянням, глумлінням.
Герої повісті:
Іван Іванович – «революційний» чиновник, його дружина – товаришка Галакта (Марфа Галактіонівна). У родині є син Май і донька Фіалка.
Окрім того, є гувернантка – мадемуазель Люсі й куховарка Явдоха.

Портфоліо головного героя Івана Івановича
Зовнішність:
*"зразковий член такої-то колегії, такого-то тресту";
* має надуте черево, ходить у дорогих костюмах;
* свій високий лоб і свої рогові окуляри протирає завжди білосніжною хусткою;
* перед походом до ячейки сім’я  одягається в старе вбрання,  тоді як має  достатньо дорогих речей. Дружина  одягає простеньку червону хустку і старенький жакет, нагадуючи робітницю тютюнової фабрики; він бере старенький капелюх і солдатську блузу часів воєнного комунізму.
Освіта:
* був вигнаний за “вольтер’янство” з  третього курсу юридичного факультету, тож він мав майже вищу освіту;
* заробляє на життя у тресті, але на 250 карбованців прожити важко, тож доводиться йому писати до місцевої преси.
Побут:
* сім’я Івана Івановича творить “новий комуністичний побут”;
* жив у нагірній частині “від голови до п’ят революційного” міста на вулиці Томаса Мора в хмарочосі, збудованому два роки рому, і його пролетарське сходження не підлягає ніякому сумніву. Скрізь панує порядок у “новій революційній інтерпретації” ;
*користується меблями, конфіскованими у якогось поміщика, а отже, сам стає схожим на нього;
*дружина цілком відповідає його партійним прагненням,вона ніколи не манікюрить нігтів, і тільки в останній час трохи манікюрить «для гігієни», одягається просто, хоч і зі смаком.
* дружина Івана Івановича – товаришка Галакта (Марфа Галактіонівна) читає Леніна і Маркса,але  її рука тягнеться за Мопассаном.
Політичні переконання:
* має партійну кличку Жан;
* має репутацію гарного робітника і зразкового партійця, він прагне “бути зразком для інших і особливо для несвідомої партійної маси”.  Для цього товариш Жан регулярно сплачує членські внески, що становить 2 % від його заробітку, у різні організації: він і член “Друга дітей”, і член “Повітрофлоту” та “Доброхіму”, а також член клубу політкаторжан і профспілки і т. д. і т. п.
*не може “спокійно реагувати на партійне виродження”, але не помічає того, що це “виродження” торкнулося і його сім’ї;
* його промови на дискусіях не вирізнялися особливим інтелектуальним рівнем, а кожна нова думка, кожне заперечення (наприклад, доповідь товариша Лайнера) сприймалися в штики;
*визнає тільки "батально-героїчні та мажорно-реалістичні фільми" , звичайно ж, радянського виробництва;
*"цілком свідомий партієць"  визначає лише те ідеологічно витримане мистецтво, "що не запалює тебе бунтом дрібнобуржуазного імпресіонізму;
 * щоб прислужитися партії якимось винаходом, вигадує електромухобійку;
* майбутня чистка партії видається йому  загибеллю революції;
*куховарка в нього не якась там старорежимна, а "член місцевого харчосмаку";
* герой, достатньо «скромна» людина, "ніколи не вимагав окремої спальні для куховарки. Явдоха спить на ліжкові на підлозі в коридорі;
* байдужий  до високих поривів та ідеалів, , заклопотаний лише  тим, “що сьогодні на обід”.
*“вичищений” не лише з бюро, йому запропонували “вийти з партії”.

Риси характеру:
* часто розпалюється у дискусіях з приводу побудови соціалізму, бо він сам не радий, що має “такий палкий характер і таку більшовицько-витриману натуру”;
*  наділений “рішучим темпераментом”,  не любить “сентиментальничати”, дуже “скромний” і “чесний”, але все це лише на свою користь;
* випадково покладена в чужий портфель цілком легальна стенограма пленуму наводить на героя панічний жах.
Ставлення до дітей:
* дітей  в родині виховує француженка-гувернантка, як це бувало при царизмі, тому розмовляють лише по-французьки, не знаючи рідної мови;
* замість казок, які виховують ідеалістів, діти слухають “соцвихівні оповідання”.

Висновки з повісті:
Повість викликає закономірне питання: чи система стане кращою, якщо з неї викреслити Івана Івановича, чи Іван Іванович стане кращим, якщо зруйнувати систему, в якій він існує? Навряд чи тут можна відповісти однозначно. Адже Іван Іванович - представник не лише радянського пореволюційного ладу, це “вічна” маленька людина, що хоче жити, незважаючи ні на що, людина, якій байдуже до високих поривів та ідеалів, людина, заклопотана тим, “що сьогодні на обід”. Ця маленька людина живе у всі часи, вона має обличчя своєї епохи, бо асимілюється до неї, щоб вижити. Перетворення на Івана Івановича - віртуозного пристосуванця, зацькованого страхом втрати своїх привілеїв, - є третім, мабуть, найтрагічнішим, виходом героя письменника (поряд із самогубством та божевіллям) в умовах радянської системи.
                                                                                В.Агеєава


Карпенко Карий


Малишко


title: Забеспечення роботою

text:
1200
2200
1020
1920
920
1720
66,1%
67,2 %
70,7%
73,4 %
76,5 %
76,4 %
80,0%


title: Забезпечення громадян гідною роботою


Літературний творчий проект “Сторінками “Щоденника” Тараса Шевченка”


Література українського романтизму Маркіян Шашкевич (1811-1843)


Лілія


ЛІТЕРАТУРНО-МУЗИЧНА КОМПОЗИЦІЯ «МУЗИ ГЕНІЯ»


КАТЕГОРІЯ ДОБРА І ЗЛА в романі Івана Багряного “ТИГРОЛОВИ”


Карпенко-Карий


Лінa Костенко


Михайль Семенко


М. Гоголь “Тарас Бульба”


title: "Іван Павлович Багряний"

text:
 1926
 1926
1930
1944
1946


"І. Я. Франко «Украдене щастя»"


Михайло Коцюбинський - Повість «Тіні забутих предків». Що таке щастя і у чому сенс життя


Картотека залікових міні-проектів


ХУДОЖНЯ ЛІТЕРАТУРА ЯК ОДИН ІЗ ВИДІВ МИСТЕЦТВА. ЛІТЕРАТУРНИЙ ПРОЦЕС. ЛІТЕРАТУРОЗНАВСТВО ЯК НАУКА ПРО ЛІТЕРАТУРУ. ПОЧАТКИ ЛІТЕРАТУРНОЇ ТВОРЧОСТІ. УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА У СВІТОВОМУ КОНТЕКСТІ


"Крилаті вислови до новели Г.Тютюнника “Три зозулі з поклоном”"


І. Я. ФРАНКО. «ЛЕГЕНДА ПРО ВІЧНЕ ЖИТТЯ». ВІРШ-ЗАКЛИК «РОЗВИВАЙСЯ ТИ, ВИСОКИЙ ДУБЕ» — ВІРА В МАЙБУТНЄ СВОЄЇ НАЦІЇ


title: урок

text:
1
2
1
2
1
2
3
4
5
1
2
3
4
5
1
2
3
4
5
1
2
3
4
5
YPPUP
PUPPY
NETTIK
KIT TEN


title: Забезпечення виплати разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни в підвищених розмірах

text:
1200
2200
1020
1920
920
1720


"Ліна Костенко"


Екзамен


«НА ШЛЯХ Я ВИЙШЛА РАННЬОЮ ВЕСНОЮ І ТИХИЙ СПІВ НЕСМІЛИВИЙ ЗАСПІВАЛА». ЖИТТЄВИЙ ШЛЯХ ЛЕСІ УКРАЇНКИ


title: Леся Українка (1871 – 1913)

text:
1893
1893-1894
1895
1896
1901
1903
1904
1905

1893
1905
1905
1907 - 1909
1910
1911
1912


Іван Нечуй-Левицький - Життя і творчість


Квітка із серветок


title: Марко Вовчок

text:
Марко Вовчок
Гречуха Вікторія

Народилася в маєтку Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії в збіднілій дворянській сім’ї.
Її пращури походили з Київщини.
Виховувалася в приватному пансіонаті в Харкові.
Марко Вовчок
Марія Олександрівна Вілінська (1833 - 1907)

В салоні тітки К. П. Мардовіної в Орлі познайомилася з майбутнім своїм чоловіком, українським фольклористом і етнографом О. В. Маркевичем.

Проживаючи в 1851 — 1858 рр. у Чернігові, Києві, Немирові на Вінниччині вивчила життя, культуру, мову українського народу.
Пізніше у Петербурзі у 1859 вона вже як автор збірки «Народні оповідання» потрапляє в коло видатних літераторів.

У 1859 — 1867 рр. перебуває за кордоном, де знайомиться з видатними людьми.
Біографія
Марія Олександрівна Вілінська (1833 - 1907)

Після повернення з-за кордону зближується з видавцями «Отечественных записок», веде, рубрику зарубіжної літератури, публікує свої оригінальні твори й переклади.

У 1867 — 1878 рр. найяскравіше виявився талант письменниці як російського романіста.

Виступає Марко Вовчок і як критик, редактор петербурзького журналу „Переводы лучших иностранных писателей“.
24 травня 1870-го року Марко Вовчок підписала контракт з петербурзьким видавцем Звонарьовим про укладання нею та редагування ілюстрованого місячника „Переводы лучших иностранных писателей“.

Скликаний третейський суд з 19 літераторів визнав Вовчок винною у плагіаті.

Після цього випадкувона переїхала жити в маєток своїх знайомих у Тверській губернії.

Померла 28 липня 1907р.
Біографія
Марія Олександрівна Вілінська (1833 - 1907)

Перша версія виникнення псевдоніму М. Вілінської – письменниця вигадала псевдо сама, за прізвищем першого чоловіка (Маркович). Друга версія – «Марко Вовчок» народився з вуст П. Куліша, який поєднав прізвище чоловіка Марії з її «вовчкуватістю» у спілкуванні. Сама ж Марко Вовчок це «прізвисько» ненавиділа.

Ненависне прізвисько
«Марко Вовчок»
Дякую за увагу!


title: Микола Куліш

text:
Микола Куліш
Дитинство
Народився у селі Чаплинці Дніпровського повіту Таврійської губернії (зараз — територія Херсонської області). У своїх листах він називав рідне село Чаплинь.

Проте від дитинства в нього залишилися суперечливі і гіркі враження та почуття. Антоніна Куліш, дружина митця, у своїх мемуарах «Спогади про Миколу Куліша», завершених у 1953 році у Філадельфії, детально виклала один із драматичних моментів його дитячих літ, записаний зі слів письменника, що засвідчує, що мати його неодноразово била за брехню та інші провини.

Свої враження від дитинства загалом Микола Куліш лаконічно узагальнив у відомій автобіографії, написаній 1921 року російською мовою.

З 9 років навчався у церковно-парафіальній школі, де виявився здібним учнем. Чаплинські інтелігенти (особливо енергійний шкільний вчитель Володимир Пилипович Губенко, який довго переконував батьків Миколи Куліша, що їхній син дуже здібний) вирішили допомогти обдарованому хлопцеві і зібрали кошти — близько 100 карбованців — щоб він міг продовжувати освіту.
Перші літературні спроби
Загалом у літературному розвитку Миколи Куліша містечко Олешки посідає особливе місце, адже тут він починає писати. Перші його твори — це сатиричні вірші, фейлетони, епіграми, що з'являються на сторінках учнівських рукописних журналів «Наша жизнь», «Колючка», «Стрела», «Веселое язычество», ініціатором і редактором яких він сам і був. Інші, недруковані твори поширювалися у списках серед підлітків та молоді і згодом мали значний вплив на них.

В Олешках також з'являються перші драматичні спроби Куліша — колоритні малюнки з колишнього життя. 1913 року він пише першу п'єсу «На рыбной ловле» російською мовою, що згодом лягла в основу комедії «Отак загинув Гуска».
Творчість
Микола Куліш займався літературною діяльністю майже все своє життя — 30 років із 45. Драматург писав навіть тоді, коли перебував на Соловках, в ув'язненні. За 1923 — 1934 роки Микола Куліш створив близько 15 п'єс. Проте тексти першого («На рыбной ловле») та останньоого («Такі») твору були вилучені у письменника під час арешту, і тому вважаються втраченими.

Перші п'єси «97» (1924), «Комуна в степах» (1925) переважно реалістично-побутового характеру; комедія-фарс «Хулій Хурина» (1926) має експресіоністичні риси; «Зона» (1926) — гостра сатира на партійних кар'єристів, комедія «Отак загинув Гуска» (1925) має елементи символізму. Творчою вершиною стали п'єси «Народний Малахій» (1927), «Мина Мазайло» (1929). Тема цих п'єс — облудність ідеалів комуністичної революції, національне пристосуванство і фальш міщанського середовища. «Патетична соната» (1929) показує боротьбу трьох сил — комуністичної, білогвардійської і національно-патріотичної у 1917-18 рр. У п'єсі використано засоби тогочасної експериментальної драми у поєднанні з традиційним українським театром (вертеп).

У 1930-х рр. Куліш написав п'єси «Маклена Граса» (1933), «Прощай, село» (1933), «Поворот Марка» (1934), «Вічний бунт» та ін. Твори Куліша гостро критикувала офіційна критика. Більшість його творів були поставлені на сцені театру «Березіль» Л. Курбаса.
У кіно
За творами письменника знято телефільми: «Закут», «Мина Мазайло», «Народний Малахій». Йому присвячено стрічки: «Микола Куліш» (1970), «Микола Куліш» (1991), документальні кінокартини «Пастка», «Тягар мовчання» (1991).
Стиль
Куліш увійде в історію української літератури і театру як творець необароккової драми. Генеза його стилю дуже складна. Українська традиція для Куліша часів його “97” і “Комун в степах” не сягала далі Тобілевича. Але опісля він засвоїв собі традицію українського вертепу і скарби драматичних поем Лесі Українки (вплив останньої злегка помітний на “Патетичній сонаті”). Куліш ріс у мистецькій атмосфері творчости Павла Тичини, Миколи Хвильового і Леся Курбаса та його театру “Березіль”.
«Мина Мазайло» — комедія, один з найвідоміших творів Миколи Куліша.
Комедія «Мина Мазайло» відрізняється оригінальним сюжетом, у якому переплетено культурно-соціальний та родинно-інтимний аспекти, містить галерею виразних характерів з індивідуалізованим культурним і національним світоглядом, насичена дотепними, пародійними, карикатурними, фарсовими сценами.

У творі використано широкий діапазон живої і тому колоритної мови, що відбиває специфіку духовних та національних цінностей основних персонажів. Комедія характеризується широкою палітрою інтонацій та мелодійних візерунків — веселих, ніжних, мажорних, романтичних, елегійних, сумних, трагікомедійних і навіть фантасмагорійних.
"Мина Мазайло"
Микола Куліш розстріляний
   3 листопада 1937 р. на Соловках на відзначення 20-ї річниці більшовицько-го жовтневого перевороту.
     КіНЕЦь
Торохтій Олени та Бутенко Ольги
Харківська гімназія №65


title: Кость Буревій

text:
«Загальна характеристика творчості Костя Буревія»
Підготувала
Студентка 33-у групи
Скега Інна
2 серпня 1888 народився видатний український поет, драматург, революціонер Костянтин Степанович Буревій (Кость Степанович Буревiй, псевдоніми – Едвард Стріха, Кость Соколовський, Варвара Жукова, Нахтенборенг, 1888-1934),
Кость Буревій народився в селі Великі Меженки на Вороніжчині в українській родині (Східна Слобожанщина). Формувався у російськомовному середовищі. Батько Костя  Степан Буревій мав багато дітей і мало землі. Тому Кость зміг закінчити тільки сільську чотирирічку. Подальшу освіту здобував самотужки, переважно в тюрмі та на каторзі.
У 1925 році в «Червоному шляху» з'являється уривок із його роману «Хами», а також нариси про життя чисельної української колонії в Москві, про Український клуб, про пов'язану з «Березолем» Українську театральну студію (в ній Кость Степанович викладав історію театру), про видавництво «Село і місто», в організації якого Буревій відіграв провідну роль.

К. Буревій втрутився в літературну дискусію, написавши книжку «Європа чи Росія», де виступив опонентом Хвильового, закидаючи останньому ідеалізацію Європи і недооцінку вартостей російської художньої літератури. Ця праця викликала рішучий протест Миколи Хвильового (див. його памфлет «Апологети писаризму»).
У пародійній «Зозендропії» Кость Буревій виводить міфічний образ Едварда Стріхи — тип радянського кар'єриста, що їздить дипкур'єром уряду СРСР по лінії Москва — Париж й пише ультраліві комуністично-футуристичні вірші. Цей персонаж поєднує в собі якості безпардонного нахаби й жалюгідного пристосуванця до вимог компартії, «обпльовувача» всіх цінностей і майстра самореклами.
У драмі «Павло Полуботок» (1928) висвітлені трагічний період в історії України, який настав після виступу гетьмана Мазепи проти колоніальної політики Московії. «Головна теза цієї драми у протистоянні українського гетьмана Полуботка у боротьбі з російським царем Петром Першим, – пише Ігор Роздобудько. Гетьман Полуботок обирає другу путь, яка призводить його до загибелі, а Україну до поневолення.

Під час процесу він тримався мужньо. Як розповідають очевидці, після оголошення вироку Буревій вигукнув на всю судову залу: «Слава Україні! Смерть катам!».

Похований у братській могилі на Лук'янівському кладовищі. У 1949 році його сім'я емігрувала до США, де дочка Оксана Буревій-Яценко видала окремою збіркою частина врятованого спадщини батька.

Дякую за увагу!


title: Михайло Стельмах - Творчість письменника в ілюстраціях

text:
Найвідоміші твори: роман-хроніка «Велика рідня» (1951),«Кров людська – не водиця» (1957),«Хліб і сіль» (1969). Роман «Чотири броди» відзначено Державною премією України імені Т.Г.Шевченка.Дилогія «Гуси-лебеді летять» (1964) і «Щедрий вечір» (1967) є автобіографічною.
Михайло Панасович Стельмах(24.05.1912 – 27.09.1983)
“На човнику й веслі від нас від’їхав травень. Він прихопив із собою сині дощі, зелений шум та солов’їний спів, і в село, через тини, заглянуло літо.”
“Рвати ягоди на такому дереві – любота: потягнеш віночок до себе – і в руці аж сміються мальованими щічками добірні черешні…”
“В небі виблискує Віз. Він зовсім був схожий на звичайний земний віз…”
“Я гордо підіймаю вгору книжку і кажу тільки:- Бачиш?- Доп’яв – таки десь? Напевне, через твої походеньки ніде собаки не мали спочинку?”
“Обмінна, шкірячи…зуби, підходить…і починає шиєю тертися об моє плече…Я вичитую, яка вона…неслухняна й підступна, а вона знову зачіпає моє плече і квапить на ту поляну, в якій заплутались роси і клапті туману.”
“Дідусь широко відчиняє ворота, а я, випроставши плечі, виїжджаю з подвір’я. І враз радісно – радісно стає мені на душі: згадалася вчорашня розмова з дядьком  Себастіяном …”
“- Сніг, не сніг, а вчитися треба. Підемо, Михайле, до школи. – Він узяв мене на руки, вгорнув полами киреї, а на голову надів заячу шапку.”
“Цієї ночі я в усіх снах плив на човні – плив по воді, по росі, по траві…І з напівзабуття теж випливав, мов на човні.”
“Я лягаю на землю біля кринички, набираю повний глек води, ставлю його на траву, а сам придивляюся до неба, до води…і думаю: чи спроста, чи неспроста послав мене тато на долинку?”
“Вітряки завжди вабили нас, малечу, і своєю красою, і якоюсь таємничістю, і розмовою з самим небом, і особливо крилами, до яких, коли вони поволі рухались, можна було причепитись, на дурничку покружляти завмираючи, побачити невидимі з землі села…”
“…Я, наче замовлений, приріс до підлоги: проти мене і праворуч, і ліворуч стоять величезні дубові шафи, а з них крізь скло виглядають тисячі книг.”
“Колядники підійшли до хати…-звіздоноша, “береза” й міхоноша попереду, а “коза” й “дід”…позаду…Яка не є убога наша хатинка, а і їй колядники наспівали щастя, наспівали, що в нашому дворі будуть стояти і місяць, і ясна зоря…”
“Хоч убога-убога наша хатина, та в цей вечір вона покращала, побагатшала. Її бідність скрасили і вишиті рушники, і кетяги калини, і запашне сіно на покуті, й свят-вечірній стіл. На ньому зараз лежать три хлібини, грудка солі, височіє стос гречаних млинців і стоять з різними пісними стравами ті святешні мальовані полумиски, що бажають добрим людям і здоров’я, і щастя, і червоного цвіту.”
“Я довго дивився їм услід, аж поки не зникла з очей спочатку Обмінна, а потім і висока шапка селянина.”
Використано ілюстрації художника Кузишина Йосипа Івановича


л.глібов


title: "Коцюбинський Михайло Михайлович"

text:
и
Коцюбинський Михайло Михайлович
 У 1898 року Михайло Михайлович переїхав у Чернігів, прикипівши душею до цього придеснянського куточка. Спочатку займав посаду діловода при земській управі, тимчасово завідував столом народної освіти та редагував «Земский сборник Черниговской губернии». У вересні 1900 влаштувався до міського статистичного бюро, де працював до 1911.

На відкритті пам'ятника
 Іванові Котляревському
 в Полтаві, 1903 рік

У Чернігові письменник познайомився з Вірою Устимівною Дейшею, з якою незабаром одружився. Віра Устимівна була зв'язана з революційно-народницькими організаціями, стала справжнім товаришем та помічником М.Коцюбинського, допомагаючи йому на літературній ниві. "... ти єдиний мій критик, якому я вірю і на смак якого покладаюся.",-писав їй М. Коцюбинський 1912 року. Взагалі сім'я Коцюбинського завжди брала активну участь у громадському житті. В такому ж дусі виховувались діти письменника. Старший син Юрко, Роман та Ірина стали активними громадськимии діячами. Щотижня у будинку письменника збиралась літературна молодь міста. Сюди приходили такі відомі у майбутньому письменники і поети, як Василь Блакитний, Микола Вороний, Павло Тичина.
СІМ´Я

Згодом Коцюбинський почав мандрувати. Він об'їздив майже всю Європу. На жаль, це був не лише потяг його душі, а й потреба лікуватися. З надією відпочити, покращити здоров'я М. Коцюбинський залишає Чернігів і оселяється у порожньому сільському будинку доброго знайомого, далеко від гамірних шляхів та трактів. Його оточує рідна багатобарвна природа, яку він так любив і так уміло відтворював майстерним письменницьким словом. Та спокій і відпочинок невдовзі були порушені приїздом Бориса Дмитровича Грінченка, фольклориста, етнографа, літератора. Було в житті таке, на чому схрещували мечі «ці знаменитості». Їхнім суперечкам було принаймні п'ятнадцять років. Не обійшлося без дискусії й цього разу. А в результаті — знову дало про себе знати хворе серце. Постійно відчував втому.

Постійні матеріальні нестатки, конфлікти з владою. До того ж — постійна зажура долею коханої жінки, Олександри Іванівни Аплаксіної (1880–1973), молодшої за нього на 16 років. Щоденні зустрічі як радували, так і пригнічували. Вихід був один — розлука, адже ж у нього сім'я, діти. У 1907 р. з анонімного листа дружина дізналася про стосунки чоловіка з Аплаксіною та примусила його дати слово не кидати родину.

 І серед цих нелегких щоденних турбот — робота. Уже давно зрів план відтворити свої глибокі та суперечливі враження від подорожі Прикарпаттям: Гуцульщина назавжди лишила у його пам'яті образ загиблого мисливця Макія, великої дитини гір, танки і пиятику біля труни небіжчика , мізерні хрести на могилах, безпорадне пищання нещасної дитини, яку мати вважає підміненою. Десь приблизно так народжувався задум напоєного пахощами поезії, народними легендами осяяної сонячною красою Гуцулії неперевершеного твору «Тіні забутих предків».
Рідна садиба Коцюбинського у Вінниці, нині музей письменника
Вулиця М.Коцюбинського у Чернігові
Музей М. Коцюбинського Чернігів.

1911 р. «Товариство прихильників української науки і штуки» призначило М. Коцюбинському довічну стипендію в розмірі 2000 крб. на рік, щоб він міг звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз.

Час відлічував останні дні полум'яного життя. У лікарні Коцюбинський дізнається про смерть найкращого друга, композитора М. В. Лисенка. Звістка про те, що десь у селі від голоду й хвороби, замучений глитаями, загинув талант, співець горя і селянських гірких сліз Архип Тесленко, мучиться хворобою Іван Франко, а у південних краях трагічно гине, не в силі перемогти недугу, мужнє серце Лесі Українки, що так глибоко його вразила.
Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок


title: "Невольнича поезія в творчості Т.Шевченка"

text:
Невольнича поезія в творчості Т.Шевченка
«Добра не жди, не жди сподіваної долі, вона заснула…»
Основні відомості з біографії, що призвели до створення поетом невольничої поезії
5квітня 1847р.- заарештований за підозрою участі в Кирило-Мефодіївському братстві.
17 квітня 1847 - ув’язнений в казематі.
8 червня 1847р. – доставили в Оренбурзьку фортецю.
1857р. – звільнення з заслання.
З весни 1848 року, коли його ввели як штатного художника до складу Аральської експедиції під командуванням лейтенанта Олексі Бутакова.
Цикл «В казематі»
. Цикл «В казематі», що є своєрідним прологом до «невольничої» лірики Шевченка, складається з 13 віршів. Пізніше поет додав до цього циклу ще дві поезії. Тугою віє від поезій «Не кидай матері!» Вірш «Косар» — роздуми про те, що смерть нікого не минає, і його «не мине, на чужині зотне, за решоткою задавить». Однак не мотиви самотності визначають загальний настрій циклу. . Однак не мотиви самотності визначають загальний настрій циклу. Шевченко і тут, за ґратами, викриває насильство і гніт («Рано-вранці новобранці»), співчуває людському горю («Ой одна я, одна»), оспівує милу його серцю природу України («Садок вишневий коло хати»). Останній вірш вважається шедевром світової пейзажної лірки

У «невольничій поезії» переважають автобіографічні та соціально-побутові твори. («Думи мої, думи мої, ви мої єдині», «Не гріє сонце на чужині», «Немає гірше, як в неволі!», «І виріс я на чужині, і сивію в чужому краю», «В неволі, в самоті», «Заступила чорна хмара», «Заросли шляхи тернами», «Лічу в неволі дні і ночі» та ін..).

Вірш «Мені однаково...» — один з найвеличніших творів світової лірики про відданість митця вітчизні, сповідь поета перед людьми. Його основний мотив — поєднання з житті людини громадянського й особистого. Цей вірш умовно можна поділити на дві частини: 18 рядків — перша частина, останні 5 — друга. Цей невеликий за розміром вірш містить глибоку ідею воістину прометеївської самопожертви в ім'я невмирущості українського народу.
Творчість поета у неволі
Під час переходу з Орської фортеці до укріплення Раім у складі Аральської описової експедиції Т. Шевченко написав вірш «У бога за дверми лежала сокира...», а під час зимівлі 1848-1849 років на Косаралі - «Царі», «Марина» і великий цикл ліричних поезій.
Творчість була для нього не тільки духовною потребою, а й формою протесту проти царського свавілля. Записуючи рядок за рядком, він підтверджував свої ж слова: «Караюсь, мучуся… але не каюсь!.. »
Одна за одною виникають «захалявні книжечки» - таємні рукописні збірочки «невольничої поезії» Т. Шевченка. На третьому році заслання, після повернення з Аральської описової експедиції до Оренбурга, поет переписав свою «невольничу поезію» у нові маленькі саморобні книжечки, яких набралося двадцять сім. З'єднані разом, вони склали знамениту «Малу книжку» - перше чистове зведення віршів і поем 1847 - початку 1850 років

1853 року, він потай відновив літературну творчість, але звернувся до нового для себе жанру - повісті. В одному з листів 1858 року Т. Шевченко зазначав, що повістей у нього «десятків коло двох набереться», нині відомі тексти лише дев'яти: «Наймичка», «Варнак», «Княгиня», «Музикант», «Несчастный», «Капитанша», «Близнецы», «Художник», «Прогулка с удовольствием и не без морали». Усі вони написані російською мовою на засланні, і тільки другу частину «Прогулки с удовольствием и не без морали» поет закінчив 1858 року в Нижньому Новгороді.
Створення нових образів
Новий образ кріпачки-месниці Шевченко дав у поемі «Марина» (1848). Героїня поемУ невеликій поемі «Якби тобі довелося» (1849) поет звеличує мужність хлопця-кріпака, який вступився за честь дівчини і вбив пана-ґвалтівника. Образ скривдженого кріпака, який стає народним месником, Шевченко вивів у поемі «Варнак»(1848). Деякі дослідники пов'язують цей образ з особою Устима Кармалюка. Поема написана у своєрідній формі сповіді героя, у ній відчувається деякий вплив байронізму. Морально-етичні проблеми Шевченко порушив також у поемах «Іржавець» (1847), «Чернець» (1847), «Москалева криниця» (1847 і 1857), «Титарівна» (1848), «Сотник» (1849) і «Петрусь» (1850). У цих творах історичні рефлексії поета перегукуються з його суб'єктивними настроями політичного засланця. Та найбільше турбувало і мучило Шевченка страждання уярмленого рідного народуи, ставши жертвою панської сваволі, помстилася за зневагу.
Ліро-епічні поеми
На засланні Шевченко написав і декілька лірично-епічних поем, що відзначаються новими формами зображення подій і свідчать про творчий розвиток поета. Героїня поеми «Княжна» — це українська Беатріче Ченчі, трагічна жертва кровомісного злочину батька. Образ дочки, збезчещеної рідним батьком, траплявся вже в творах Шеллі, Стендаля, Дюма-батька і Словацького, але й у Шевченковій поемі «Відьма», першу редакцію якої поет написав ще перед арештом під назвою «Осика».
Період після заслання
Місце заслання Т. Шевченко покинув 2 серпня 1857 року. Повернення із заслання викликало в Т. Шевченка приплив нових творчих сил. Він почав переписувати свої твори з «Малої книжки» до «Більшої книжки», значно їх виправив і відредагував, написав поему «Неофіти», вступ до сатиричної поеми «Юродивий», триптих «Доля», «Муза», «Слава».

Злободенним був перший вірш Т. Шевченка, написаний після повернення з заслання,- «Сон» («На панщині пшеницю жала...»). В ньому з великою художньою силою змальовано мрії селян про давно очікуване звільнення з кріпацького ярма, висловлено народне розуміння «сподіваної волі». У вірші «Я не нездужаю, нівроку...» поет, тавруючи антинародну сутність царизму, проголошує революційний шлях розв'язання селянського питання за допомогою «сокири».

Добра не жди,
Не жди сподіваної волі -
Вона заснула: цар Микола
Її приспав. А щоб збудить
Хиренну волю, треба миром,
Громадою обух сталить;
Та добре вигострить сокиру-
Та й заходиться вже будить.
Художня творчість періоду заслання

Червоний корпус Київського університету у 1847 році. Замальовка Тараса Шевченка

Собор Св. Олександра в Києві (папір. акварель, 1847).

Казашка Катя (папір, сепія, 1856).


Мудрим ніхто не вродився, а навчився. Леся Українка “Біда навчить.” Прислів’я


Микола Гоголь