title: Катерина Білокур

text:
Катерина Білокур
     Дата народження:
25 листопада      (7 грудня) 1900
    Місце народження:
Богданівка, Пирятинський повіт, Полтавська  губернія
    Дата смерті:
10 червня 1961
    Місце смерті:
Яготин, Київська область
    Національність:
українка
Громадянство:
СРСР
Жанр:
живопис
Напрямок:
народний декоративний живопис
Дитинство
         Катерина Білокур народилася в селі Богданівка Пирятинського повіту Полтавської губернії (тепер це Яготинський район Київської області). Коли саме — до кінця не з'ясовано. Сама художниця називала і 23, і 24 листопада, і 1900, і 1901 рік. Офіційною датою її народження було зрештою визнано 25 листопада (7 грудня) 1900 року. Це було логічніше за все, адже 25 листопада — день Святої великомучениці Катерини.
          Білокури були не бідними селянами, тримали худобу, мали будинок, критий залізом, а головне — землю. Батько художниці, Василь Йосипович, володів двома з половиною десятинами, дід був, очевидно, ще заможнішим. Крім Катерини, в сім'ї були ще два сини — Григорій і Павло.
         Приблизно у 6—7 років Катерина навчилася читати. Батько і дід спочатку допомагали їй у цьому, але були здивовані власними успіхами дівчинки. На сімейній раді було вирішено — у школу Катрю не віддавати, оскільки читати вона і так вміє, а економія одягу й особливо взуття — величезна. А от посадити її за прядку — давно пора. Втім, це заняття дозволили сполучати з читанням букваря.
Потяг до малювання
         Коли саме майбутня художниця почала малювати — сказати важко, але, очевидно, це відбулося не в дитинстві, а вже в отроцтві. Малювала вуглем на шматочках полотнини. У 14 років Катерину застали за цим безглуздим, як усі вважали, заняттям. Було вжито невідкладних заходів — різки та найсуворіша заборона малювати. Відтепер дівчинці доводилося творити потайки.
         Збереглася, проте, легенда, яка свідчить про неабияку популярність спроб 15—17-літньої Катрі і навіть їхнє визнання. Сусід і родич Білокурів Микита Тонконіг, який володів водяним млином, був пристрасним театралом. Разом із своїми однодумцями він організував щось на зразок театральної студії. Поставлені Тонконогом п'єси мали чималий місцевий успіх. Знаючи, що Катерина Білокур «уміє малювати», творчий мірошник попросив її допомогти з декораціями. Дівчина із задоволенням малювала, дивилася, а пізніше, до речі, і грала на сцені цього унікального «театру на воді».
         У ставленні односельців до захоплення Катерини Білокур переважала точка зору її матері, Якилини Павлівни: «От покарав нас Господь такою дочкою! У людей дочки в таких літах уже заміж повиходили, їхні матері зятів мають, а наша (не при хаті згадувати!) чортів малює!»
У технікумі
         У 1922 або в 1923 році Катерина Білокур (за однією версією — у календарі, за іншою — у часопису «Радянське село») прочитала про Миргородський технікум художньої кераміки. Слово «кераміка» виявилося для неї незнайомим, а от слово «художній» було зрозуміло. Якщо технікум «художній», то в ньому не інакше як навчають художників! Вперше покинувши Богданівку, Катерина Білокур вирушає до Миргорода. Її багаж складався з двох малюнків: «копія з якоїсь картинки» і начерк дідівської хати з натури, — виконаних уже не на полотнині, а на спеціально для цього випадку придбаному папері. Малюнки повинні були свідчити, що дівчина справді має талант, достатній для вступу до технікуму.
         Але розмова в Миргородському технікумі почалася і закінчилася, по суті, одним питанням — чи є документ про закінчення семирічки? Такого документа в Катерини Білокур не було, і на її малюнки навіть не глянули.
          Розчарування було болісним. Дівчина робить відчайдушну спробу — перекидає свої малюнки через паркан у сад технікуму, раптом «студенти» їх піднімуть, оцінять — і гукнуть, запропонують залишитися? Катерина довго озиралася і все не вірила, що її так і не покликали. Вражена, вона йде додому з Миргорода пішки.
Драмгурток
           Від катастрофи її врятувала творчість — незважаючи ні на що, малювати Катерина не кинула, а ще й почала відвідувати драмгурток, організований подружжям Іваном Григоровичем і Ніною Василівною Калитою, богданівськими вчителями. Батьки Катерини погодилися на участь дочки у виставах, але за однієї умови — драмгурток не повинен заважати роботі по господарству. Вивчення ролей доводилось поєднувати з роботою на городі.
             У драмгуртку зібралася талановита, а головне — цікава молодь. Ставили «Наталку Полтавку» Котляревського, "Сватання на Гончарівці" Квітки-Основ'яненка, Наймичку" і Безталанну" Карпенка-Карого, Матір-наймичку" Тогобочного — інсценізацію «Наймички» Шевченка і багато чого іншого. Катерина грала самовіддано. Щоправда, свій вік (24-26 років) вона вважала непідходящим для ролей дівчат і переважно грала «молодиць».

         Серед юнаків і дівчат, що зібралися в богданівському драмгуртку, був і Олександр Кравченко. Його дещо загадково називають «знехтуваним женихом» Катерини Білокур. Можливо, ця історія пов'язана саме з його ім'ям: майбутня авторка «Колгоспного поля» і «Буйни» відкинула подарований їй букет зі словами: «Якщо ти до квітів жорстокий, то на яку ласку мені сподіватися від тебе?». Адже квіти — живі. Всі свої картини вона буде створювати тільки з натури.
           У 1928 році Катерина Білокур дізнається про набір студентів у Київський театральний технікум і вирішує ще раз спробувати свої сили. Чому саме театральний технікум — не зовсім зрозуміло. Можливо, зіграв свою роль богданівський драмгурток, а можливо — хотілося будь-що вирватися з дому й одержати професійну художню освіту. Адже в Києві, напевно, є і художники, і художні школи. Вступивши до театрального технікуму, можна буде малювати далі, а там її роботи, напевно, помітять і допоможуть перевестися в яку-небудь художню школу. Так міркувала Катерина Білокур. До поїздки в Київ вона готувалася ґрунтовно — узяла метрику і довідку про стан здоров'я. Але й у Театральному технікумі розмова почалася з питання про закінчення семирічки — і цим питанням, загалом, закінчилася.
Випробувальний час
            Наступає, мабуть, найважчий період у житті Катерини Білокур. Особливо болісно переживала вона відсутність духовної підтримки. В цей же час вона вирушає у справжнє паломництво до Канева, на могилу Тараса Шевченка. Розпач часом обіймав так сильно, що глибоко віруюча жінка ладна була покінчити з життям. Її хворі ноги — пам'ять про спробу втопитися пізньої осені 1934 року в крижаній воді Чугмака. Але в тому ж 1934 році приймається найважливіше і безповоротне рішення: «Я буду художником». Якщо навчитися цього ніде не вдається, вона вирішує учитися самостійно. Василь Йосипович резюмував своє ставлення до повідомлення дочки словами : «Ну, малюй, будь ти розпроклята! Лайки і доброго слова ти не слухаєш. А бити — я вже втомився з тобою б'ючись!» Якилина Павлівна була, очевидно, тієї ж думки.

          Отже, Катря Білокур починає опановувати непросте ремесло художника сама. Саме ремеслом, іншими словами — технічною стороною мистецтва. Малюнки вугіллям на шматочках полотнини залишилися в минулому. В минулому і картини, створені фарбами власного виготовлення на картоні і фанері. Аквареллю і олівцем вона завжди працювала мало і неохоче. Художницю найбільше приваблюють олійні фарби. Вони здаються їй сліпучими, навіть їхні назви звучать казково: кіновар світло- і темно-червона, кобальт темно-синій, ультрамарин, кадмій червоний, краплак темно-рожевий… Це її улюблені фарби. Пензлі вона робить сама — вибирає з котячого хвоста волоски однакової довжини: 9, 12 або 36. Для кожної фарби — свій пензлик.
             Наставники в оволодінні масляним живописом у Катрі Білокур, очевидно, усе-таки були. Хтось навчив її ґрунтувати полотно, тому що спочатку вона намагалася писати безпосередньо на полотні, але картини швидко темніли і жухли. Можливо, їй знову допоміг вчитель Іван Григорович Калита, теж художник-аматор, а можливо — іконописець із Смотриків, єдиний художник, якого поважав її батько. Але вже в тому ж поворотному 1934 році Катря Білокур створює «Берізку» — одну з трьох картин, що принесли їй всесвітню популярність. Через рік народжуються «Квіти за тином» —- інший прославлений шедевр.
Радісні часи
              Настає 1939 рік. Катерині Білокур 39 років. За сільськими уявленнями, вона вже стара, і до того ж дивачка, «одержима», що усе квіточки малює. Але, здається, саме в 1939 році часи випробувань для неї минають. Втрутився випадок. Або доля.
              Художниця відвідала двоюрідну сестру, Любов Тонконіг, що жила через річку — і там, гостюючи, почула по радіо пісню «Чи я в лузі не калита була?» у виконанні прославленої Оксани Петрусенко. Чи то пісня, чи то голос, а може бути, і те, і інше так вразили Катерину, що вона всю ніч просиділа над листом — і вранці відправила його за досить незвичною адресою: «Київ, академічний театр, Оксані Петрусенко».
              Проте слава співачки була настільки широкою, що лист не загубився і дійшов до адресата. Вкладений у конверт разом із листом малюнок на шматочку полотна — калина, вразив Оксану Петрусенко. Вона радиться з друзями — Касіяном, Тичиною, іде у Центр народної творчості, викладає суть справи. У Полтаву надходить розпорядження — з'їздити в Богданівку, знайти Катрю Білокур, поцікавитися її роботами.

 І от — у Богданівку приїжджає Володимир Хитько, що очолював тоді художньо-методичну раду обласного Будинку народної творчості. Він приголомшений, декілька картин забирає із собою в Полтаву, показує колезі і другу, художнику Матвієві Донцову. Рішення однозначне — негайно влаштувати виставку. І в 1940 році в Полтавському будинку народної творчості відкривається персональна виставка художниці-самоучки з Богданівки Катрі Білокур. Виставка складалася лише з 11 картин.
             Успіх величезний. Катерину Білокур преміюють поїздкою до Москви. Її супроводжує Володимир Хитько. Художниця відвідує Третьяковську галерею, Пушкінський музей, музей Леніна. Головне враження — «малі голландці», художники-передвижники і французькі імпресіоністи. Втім, відомі картини Катрю Білокур одночасно і захопили, і приголомшили. Якийсь час після цього вона навіть не могла працювати: «Куди мені бути художницею? Я — ніщо! Моя мазанина нікудишня! Я там таке бачила! Усе таке чудове, недосяжне для мене! Куди мені, дурній сільській дівці, і думати про якусь умілість! І хіба я можу щось путнє робити?!». Але заспокоївшись, вона знову і знову пише квіти, які не може не писати, тому що краще за них немає нічого у світі. У 1941 році Катря Білокур створює «Польові квіти».
Творчість
                Потім — війна. А в 1944 році в Богданівку приїжджає директор Державного музею українського народного декоративного мистецтва Василь Нагай — запропонувати виставку і закупити картини. До речі, саме стараннями цієї людини Музей українського народного декоративного мистецтва має найкращу колекцію робіт Катрі Білокур.
                 Одну за одною створює художниця свої прославлені картини — «Декоративні квіти» (1945), «Привіт врожаю» (1946), «Колгоспне поле» (1948—1949), «Цар Колос» (1949), «Сніданок» («Снідання») (1950), «Квіти і берізка ввечері» (1950), «Кавун, морква, квіти» (1951), «Квіти і виноград» (1953—1958), «У Богданівці на Загреблі» (1955), «Хата в Богданівці» (1955), «Георгіни» (1957), «Півонії» (1958), «Натюрморт із колосками і глечиком» (1958—1959), «Букет цвітів» (1959)… Квіти писала завжди живі, з натури, нерідко поєднуючи в одній картині весняні й осінні — така картина і створювалася, природно, з весни до осені. Працювала самозабутньо, але не поспішаючи. Шість жоржин на картині «Колгоспне поле» малювала три тижні, проте залишилася ними задоволена. Любила, малювала, оспівувала передусім квіти, але не тільки. Катерина Білокур — автор пейзажів і портретів (наскільки, зрозуміло, придатна до її унікальної творчості стара і жорстка система жанрів). Довго і дуже сильно хотіла вона намалювати «картину-казку» — лелеки принесли дитинку.

     Декілька разів зверталася вона до цього сюжету, але подив і нерозуміння оточуючих, що чекали від неї тільки нових «квіткових композицій», були такі сильні, що художниця віднесла «картину-казку» до своєї кімнати-майстерні, де працювала і куди нікого не пускала — і ніколи її більше звідти не виносила.
          «Офіційна» повоєнна біографія богданівської художниці виглядає цілком благополучно. У 1949 році вона була прийнята до Спілки художників України, у 1951 році — нагороджена орденом Знак Пошани, одержала звання Заслуженого діяча мистецтв України, а пізніше, 1956 року, Народного художника України. її творчість вивчають, про неї пишуть. Твори Катерини Білокур регулярно експонуються на виставках — у Полтаві, Києві, Москві, в інших містах. Опальний мистецтвознавець Стефан Таранущенко бачить її роботи в далекому Курську — і саме після цього, вражений «Царем-Колосом», починає із художницею багатолітнє листування.
                Три картини Білокур — «Цар-Колос», «Берізка» і «Колгоспне поле» — були включені до експозиції радянського мистецтва на Міжнародній виставці в Парижі в 1954 році. Тут їх побачив Пабло Пікассо. Весь світ облетіли його слова:«	Якби ми мали художницю такого рівня майстерності, то змусили б заговорити про неї цілий світ!	 »
                «Громадянку села Богданівка» він порівняв з іншою великою художницею-самоучкою — Серафін Луїз із Санлі. Це звучало дивовижно, тим більше, що про сучасне мистецтво Пікассо зазвичай відзивався абсолютно конкретно і зовсім інакше: «Я тону в лайні». А Катрю Білокур назвав «геніальною».

          Тепер Катря Білокур, коли дозволяє здоров'я і менше нагадують про себе хворі ноги, вирушає до Полтави і Києва. У неї з'являються численні друзі, передусім художники і мистецтвознавці, у колі яких геніальна самоучка знаходить розуміння і повагу. Крім зустрічей, вона веде із ними тривале листування з Богданівки. Численні листи Катерини Білокур свідчать про те, що її літературний талант не поступався художньому. Серед її кореспондентів — поет Павло Григорович Тичина і його дружина Лідія Петрівна, мистецтвознавець Стефан Андрійович Таранущенко, директор Музею українського народного декоративного мистецтва Василь Григорович Нагай, прославлена художниця Олена Львівна Кульчицька, полтавський художник Матвій Олексійович Донцов і його дружина Юлія Іванівна, художниця Емма Іллівна Гурович і багато інших. Художниця розповідає їм про свої задуми і свою роботу, ділиться спогадами, думками і враженнями. І в самій Богданівці у художниці з'являються учні або, точніше, учениці, захоплені, як і вона колись, малюванням — Ольга Бінчук, Тамара Ганжа, Ганна Самарська.
                Думка переїхати в Київ з'являлася в Катрі Білокур не раз, але так і залишилася мрією. Можливість регулярного спілкування з друзями, музеї, концерти — все це було так прекрасно! Захоплювали і повсякденні блага міського життя, на зразок електрики і газової плити — сільський побут завжди здавався художниці прокляттям. Проте, за винятком наїздів у Київ і Полтаву у справах виставок і двомісячного відпочинку в Будинку творчості художників на хуторі Шевченківському у 1955 році, Катерина не покидає Богданівки.
Недоля
           Крім того, у сім'ї Білокурів починаються серйозні «внутрішні проблеми».
            До війни Білокури не входили до колгоспу і вели власне господарство. Василь Йосипович володів теслярським ремеслом і підробляв у будівельній бригаді. Григорій Васильович, брат художниці, теж був майстром на всі руки — столярував, теслював, умів лагодити музичні інструменти. Але після війни Білокури стають колгоспниками. Василь Йосипович уже старий і слабкий, в 1948 році він помирає. Якийсь час Катря живе одна з хворою матір'ю. У 1951 році, за рішенням Якилини Павлівни, до них переїжджає Григорій Васильович із своєю дружиною, Христею Яківною, та п'ятьма дітьми.
           Якилина Павлівна все життя недолюблювала свою невістку, котра була з бідної, багатодітної сім'ї. Христя Яківна, «баба з перцем», зі свого боку, добре пам'ятала, як прийшла колись до Білокурів із первістком на руках — відстоювати свої права — і зрештою здобула перемогу, стала дружиною Григорія. Тепер свекруха і невістка опинились віч-на-віч. Почалися огидні, моторошні сцени. Діставалося і «блаженній» зовиці — Христя Яківна, що працювала в колгоспі і тягла на собі весь дім, не могла простити їй незрозумілого «малювання».
          Катерина Білокур знову опинилася у замкненому колі. Лишити стару хвору матір одну в Богданівці, відверто кажучи, побоювалася. Забрати її з собою, розуміла, не зможе — ніде, крім рідного села, Якилина Павлівна не прижилася б. Та й їхати було, власне кажучи, нікуди. Отож, ховалася у свою келію-"майстерню" і писала черговий «Натюрморт» (1960). Як виявилося — останній.
Останні роки і смерть
          Весна 1961 року, з усіма її квітами, не принесла звичайного полегшення. До болю в ногах додався сильний біль у шлунку. Домашні засоби, якими звичайно рятувалася Катерина і які вона так щедро роздавала в листах своїм друзям, не допомагали. У останньому своєму листі Ю. О. Бєляковій, директору Центрального будинку народної творчості, художниця пише: «Дорога Юлія Олександрівна, звертаюся до вас із проханням — допоможіть — пришліть мені пачечок три-чотири, бесалола. Ой, то чудодійні ліки!» Потім вона бадьоро і навіть не без гумору пояснює, що в богданівській аптеці цих ліків немає, а є тільки тансал, що нічим не відрізняється від коров'ячого кізяка, а наприкінці раптом якось несміливо, зворушливо додає: «Ну, а якщо будете посилать бесалол, то положіть і дві лимонки». Це було написано в середині травня.
          На початку червня 1961 року померла 94-літня Якилина Павлівна. Катрю Білокур, геть змучену болем, відвезли в Яготинську районну лікарню. 10 червня їй було зроблено операцію, чи то невдалу, чи то вже марну. У той же день художниці не стало. Хата Білокурів у Богданівці — давно вже Музей-садиба Катерини Білокур. Тут і вона сама, із трояндами — скульптура роботи Івана Білокура, племінника художниці, сина її брата Григорія Васильовича. Перед цією скульптурою через чверть століття після того, як велика «одержима» упокоїлася навіки, у Христі Яківни вирвалося: «Нарешті, Катерино, ти навічно у своєму домі!». І, можливо, вона мала на увазі не лише хату в Богданівці.

Малюнки

Польові квіти (1941)

Жоржини (1940)

Квіти ввечері (1942)
Квіти на блакитному фоні  (1942 - 1943)

Бурхлива (1944 - 1947)
Декоративні квіти (1945)
Привіт врожаю (1946)
Півонії (1946)
Півонії (1948)
Цар – колос (1949)
Колгоспне поле (1948—1949)
Квіти та берізки ввечері (1950)
Автопортрет (1950)
Півники (1950)
Гай (1955)
Хата в Богданівці (1955)
За селом (1956)
Богданівські яблука (1958—1959)
«Натюрморт» (1960)

Автопортрет (1957)


title: "Кохання Василя Стефаника"

text:
Кохання
Василя Стефаника

Портрет
Ольги Стефаник (Гаморак)
Першою любов'ю Василя Стефаника була Євгенія Бачинська, сестра його товариша Лева Бачинського. Туберкульоз знищив її.
Коли він повертається в рідне село, знайомиться із прогресивним священиком Кирилом Гамораком із сусіднього села.

Згодом доля химерно й тісно пов’яже Василя Стефаника не лише зі священиком, а й із трьома його доньками. Найстарша, Євгенія Калитовська (старша за письменника й на той час заміжня), стала палкою і забороненою (хоч і взаємною) любов’ю письменника. Проте доля виділила їй небагато років життя: Євгенія померла 1906 року.
Друга – Ольга – стала його дружиною, а третій — Олені (Плешкан) — довелося виховувати його дітей і найдовше жити в домі письменника.

26 січня 1904 року письменник одружився з Ольгою , надзвичайно розумною, делікатною і мужньою дівчиною з прогресивної сім'ї священика Кирила Гаморака.Її батько високо цінував творчість зятя. Сімейне щастя Стефаника тривало 10 років: 4 лютого 1914року Ольга померла, залишивши Василеві дрібних діток – трьох синів. Залишившись на 43-му році життя вдівцем.
Доглянути за малолітніми синами Стефаника приходить третя сестра з родини Гамораків – Олена Плешкан.
 Про кожну з них він написав у «Серці»: «Євгенія Калитовська — мій найвищий ідеал жінки.
Моя жінка Ольга — найбільший мій приятель і мати моїх трьох синів. Олена Плешканова — моя вірна приятелька в біді на старі роки — вона виховала мені трьох синів: Семена, Кирила, Юрка».
Але була в житті Стефаника ще одна любов – Ольга Кобилянська. Гостюючи в Белелуї в родичів, Ольга подарувала Стефаникові квітку білої лілії. Письменник намагався якнайдовше зберегти її тендітний цвіт: "Ваша лілія тепер моя. Я її гірко ніс (з Белелуї до Русова – три кілометри). Дорогою я боявся, аби не спеклася в моїх руках. У лісі я її купав в керничці, як малу дитину".
Любов була взаємною і великою, адже на схилі віку в новелі "Спомин" Ольга писала:
"Ти посивів, я подалася. І не дуже-то і так далеко від себе живемо. Ти писав, і я кожну твою стрічку перечитувала. Я буду писати, доки очі не затулю…

В моїм зільнику виростає і та біла цвітка, яку я тобі тоді передала.
Вона мені всюди, де б я її не бачила, пригадує тебе. Ти цього не знаєш, бо тебе терло життя, і наші дороги не сходилися, але спомин – то як запах цвітів ніби виростає, хоч і по роках, все наново з дна душі".


Мистецький і творчий шлях Соломії Крушельницької


title: "Олесь Гончар"

text:
ОЛЕСЬ ГОНЧАР(1918 — 1995)
  Народився 3 квітня 1918 року в селі Ломівка неподалік Катеринослава (нині у межах Дніпропетровська) в родині Терентія Сидоровича та Тетяни Гаврилівни Біличенків.
Олександр Терентійович Гончар
Хата-музей Олеся Гончара в селі Суха Кобеляцького району Полтавської області
  Після смерті матері, коли хлопцеві було 3 роки, із Ломівки його забрали на виховання дід і бабуся в слободу Суху Полтавської області. Бабуся замінила майбутньому письменникові матір. 1927 року при вступі до школи був записаний як Гончар (дівоче прізвище матері, прізвище бабусі та дідуся по матері).
  Тридцяті роки в житті Олеся Гончара — період формування його як митця. До вступу в Харківський університет (1938) він навчався в технікумі журналістики, працював у районній (на Полтавщині) та обласній комсомольській газеті в Харкові і дедалі впевненіше пробував свої творчі сили як письменник.
  У вересні 1938 року вступив на філологічний факультет Харківського державного університету. Через багато років письменник згадував: «Коли я переступив поріг університету, у всьому місті, гадаю, не було людини, щасливішої за мене, здійснилася заповітна мрія: з радісним завмиранням серця ступив я в цей сонячний храм науки…»
 Ранні оповідання й повісті («Черешні цвітуть», «Іван Мостовий» тощо) Гончар присвятив людям, яких добре знав, з якими не раз стрічався в житті. 1936 р., коли почалася громадянська війна в Іспанії, молодий Гончар гаряче мріяв потрапити в саму гущу тих подій. Цьому бажанню тоді не судилося збутися, але через п'ять років він таки «кинув синій портфель» і разом з іншими студентами Харківського університету пішов добровольцем на фронт.
1936 р., коли почалася громадянська війна в Іспанії, молодий Гончар гаряче мріяв потрапити в саму гущу тих подій. Цьому бажанню тоді не судилося збутися, але через п'ять літ він таки разом з іншими студентами Харківського університету пішов добровольцем на фронт. Улітку 1942 року на Білгородщині Олесь Гончар, як і тисячі солдатів, опинився у фашистському полоні, звідки був звільнений у 1943 році.

   У червні 1941 р. О.Гончар у складі студентського батальйону пішов добровольцем на фронт. Про долю цього батальйону письменник написав у романі «Людина і зброя», за який був нагороджений державною премією ім. Т. Шевченка.
  Воєнні умови (він був старшим сержантом, старшиною мінометної батареї) не дуже сприятливі для творчості. Але й за таких нелегких обставин О. Гончар не розлучався з олівцем та блокнотом.

 І знову О. Гончар на фронті. Кіровоградщина, Надбужжя, Бессарабія, Румунія, Трансільванія, Чехія, Австрійські Альпи, Дунай, Словаччина. Орден
  Червоної Зірки, орден Слави, три медалі «За відвагу». Мінометник («Просився у розвідку, послали в мінометники»). Звання — старший сержант.
  Воєнні умови були не дуже сприятливі для творчості. Але й за таких нелегких обставин О. Гончар не розлучався з олівцем та блокнотом. Вірші, що народжувалися в перервах між боями, сам письменник назве згодом «конспектами почуттів», «поетичними чернетками для майбутніх творів».

 Вірші, що народжувалися в перервах між боями, сам письменник назве згодом «конспектами почуттів», «поетичними чернетками для майбутніх творів». Сьогоднішнє прочитання їх переконує, що це справді так. Ліричний герой «Атаки», «Думи про Батьківщину», «Братів» та інших фронтових поезій Гончара духовно, емоційно близький до героїв повоєнних його романів і новел, передусім «Прапороносців».
  Робота над «Прапороносцями» тривала три повоєнних роки у місті Дніпропетровськ, де він жив у районі Ломівка в домі у своєї сестри, що ще досі проживає там (2013 р.). В цей час, правда, Олесь Гончар публікує ще кілька новел і повість «Земля гуде», завершує навчання в ВНЗ (Дніпропетровський університет, 1946), але головним підсумком цих років стає трилогія «Прапороносці».

  З 1946 р. — член Спілки письменників України. Високу оцінку роману «Прапороносці», відзначеному двома Державними преміями СРСР, дали тоді Ю. Яновський, П. Тичина, Остап Вишня.
  Після завершення роботи над трилогією «Прапороносці» героїка війни і далі хвилювала митця. Наприкінці 40-х і на початку 50-х років він пише низку новел («Модри Камень», «Весна за Моравою», «Ілонка», «Гори співають», «Усман та Марта» тощо), багато в чому суголосних з «Прапороносцями».
  Видані протягом 50-х років книги новел «Південь» (1951), «Дорога за хмари» (1953), «Чари-комиші» (1958), повісті «Микита Братусь» (1951) і «Щоб світився вогник» (1955) присвячені мирному життю людей, важливим моральним аспектам їхніх взаємовідносин, а романна дилогія «Таврія» (1952) і «Перекоп» (1957) — історико-революційній проблематиці.
  Якісна новизна романів «Людина і зброя» (1960) та «Циклон» (1970) полягала в тому, що акцент у них зроблено на найсокровенніших питаннях життя і смерті людини, на проблемах її незнищенності.
  На сторінках журналу «Вітчизна», а згодом і окремим виданням з'явилися всі три частини роману («Альпи», 1946; «Голубий Дунай», 1947; «Злата Прага», 1948). Високу оцінку творові, відзначеному двома Сталінськими преміями, дали тоді Юрій Яновський, Павло Тичина, Олександр Фадєєв, Остап Вишня.
  У 1959–1971 роках Олесь Гончар — голова правління Спілки письменників України, у 1959–1986 роках — секретар правління Спілки письменників СРСР.
  Від 1973 р. — голова Українського республіканського комітету захисту миру, член Всесвітньої Ради Миру, академік Академії наук України.
  Свіжість погляду на світ, незвичайну заглибленість у життя продемонстрував автор «Прапороносців» у нових своїх творах, що з'явилися протягом 60-70-х років. Серед них — романи «Тронка» (1963), «Собор» (1968), «Берег любові» (1976), «Твоя зоря» (1980), повість «Бригантина» (1972), новели «Кресафт» (1963), «На косі» (1966), «Під далекими соснами» (1970), «Пізнє прозріння» (1974) тощо.
  «Тронка» 1964 р. відзначена Ленінською премією, і це віщувало письменнику нібито цілковите благополуччя в житті та творчості. Але в 1968 р. з'явився його новий роман «Собор». Як зазначає Михайло Наєнко, «від того «офіційного» благополуччя не залишилося й сліду: письменника було піддано вульгарній, в основі своїй — далекій від творчості, критиці». Тільки гучне ім'я врятувало від арешту. Твір було вилучено з літературного процесу на два десятиліття.
  Працю на ниві художньої прози Олесь Гончар постійно поєднував із літературно-критичною творчістю. Почавши ще в студентські роки з досліджень творів М. Коцюбинського і В. Стефаника, він згодом створив десятки статей.

  Працю на ниві художньої прози Олесь Гончар постійно поєднує з літературно-критичною творчістю. Почавши ще в студентські роки з досліджень поетики Михайла Коцюбинського і Василя Стефаника, він згодом створив десятки статей, які вже публікувалися в трьох окремих книгах («Про наше письменство», 1972; «О тех, кто дорог», 1978; «Письменницькі роздуми», 1980) та входили частково до шеститомного зібрання творів письменника. Твори Гончара перекладалися на 67 мов, а творчий досвід письменника засвоюється і вітчизняними, і зарубіжними майстрами слова.
  Нагороджений багатьма орденами та медалями.
  1992-1993 рр. Міжнародний   Біографічний центр у Кембриджі (Англія) визнав О. Гончара «всесвітнім інтелектуалом 1992/93 років».
Помер 14 липня 1995 року. Похований на Байковому цвинтарі.

У 2005 р. Президент України присвоїв Олесю Гончару звання Героя України (посмертно).
У селі Сухе Кобеляцького району Полтавської області 28 серпня 2000 було відкрито Державний літературно-меморіальний музей-садибу Олеся Гончара. Щорічно, 3 квітня та 14 липня у музеї проводяться літературно-музичні вечори пам'яті письменника.

Іменем Олеся Гончара названі:

вулиці у містах України:
вулиця в Києві
вулиця в Дніпропетровську, до 2003 р. — вул. Кірова, раніше — Цегельна, Полтавська
вулиця Олеся Гончара в Івано-Франківську
школа № 76 у м. Києві
Дніпропетровський національний університет.
Пам'ять
  В оповіданні О. Гончара «За мить до щастя» художньо осмислюється краса і сила кохання, подається узагальнений образ миті життя, філософія героя говорить про те, що людське щастя відносне й короткочасне. Можливо, людина й живе на землі заради цієї прекрасної миті, хоч і платить часто дуже високу ціну.
УКРАЇНСЬКА НОВЕЛА, ОПОВІДАННЯ«За мить до щастя»


title: "Київські неокласики"

text:
Київські неокласики

"Неокласика"
умовна назва естетичної платформи невеликого кола київських поетів, перекладачів та літературознавців 20-х — початку 30-х (М. Зеров, М. Драй-Хмара, П. Филипович, М. Рильський, О. Бургардт).
Київські "неокласики", незважаючи на відсутність власної літературно-мистецької школи (чи течії), здійснювали естетичну програму духовного оновлення художньої свідомості зокрема та нації в цілому, виводили українську літературу з її задавненими комплексами неповної структурованості та надмірної заангажованості за рахунок естетичних якостей у річище природної тяглості, дисциплінували емоційну стихію покоління "розстріляного відродження"


title: Ліна Василівна Костенко 19.03.1930 р.

text:
                Життєвий    та                       творчий шлях ліни костенко.  Поезії “Чайка на крижині”, “крила”
Підготувала вчитель
української мови та літератури
Пологівської СРШ І – ІІІ ступенів №2
Штандюк С.І.

 Ліна Василівна Костенко
19.03.1930 р.
Я дерево, я сніг, я все, що я люблю.
І, може, це і є моя найвища сутність.

Народилася в містечку Ржищеві на Київщині в родині вчителів.

У 1936 р. родина переїхала до Києва, де Ліна закінчила школу, ще школяркою почала відвідувати літературну студію при журналі «Дніпро», який редагував А.Малишко.

У 1946 р. були опубліковані перші вірші Ліни.

У 1956 р. закінчила Московський літературний інститут                     ім. М. Горького з відзнакою.
У 1957 р. вийшла перша книжка поезій "Проміння землі».

Слідом виходять збірки: "Вітрила« (1958 р.), "Мандрівки серця" (1961 р.).

Лауреат Шевченківської премії (1987), премії Антоновичів (1989), премії Петрарки (1994).

Авторка поетичних збірок : «Над берегами вічної ріки» (1977), «Неповторність» (1980), «Сад нетанучих скульптур» (1987), роману у віршах «Маруся Чурай» та ін.
Почесний професор Києво-Могилянської академії, почесний доктор Львівського та Чернівецького університетів.
У 2000р. Ліна Костенко стала першим лауреатом Міжнародної літературно-мистецької премії ім. Олени Теліги.
У 1999 р. вийшов друком перший історичний роман “Берестечко”
З 20 вересня 2011 року Ліна Костенко є почесним професором Національного педагогічного університету ім. Драгоманова.
Відмовилась від звання Героя України.
Діти: донька – Оксана Пахльовська (1956 р.н.) та син Василь Цвіркунов (1969 р.н.)

Літературний інститут, 1954рік.
Школа, в якій працювали батьки Ліни     Костенко.

Ліна Костенко з другим чоловіком  В.Цвіркуном у степах на кам’яній могилі.
Ліна Костенко у Чорнобильській зоні
….. Малювати птиць срібним олівцем на лляному полотні.
    Диптих – два твори мистецтва, пов’язані  одним задумом.

       «Для мене той край найкращий, де виросли крила мої»
« Чайка на крижині»
«Крила»
Яке загальне враження у вас склалося від віршів Ліни Костенко? Чим вони схожі на інші, чим різняться?
Де відбувається дія, про враження від перебування в якій країні пише поетеса?
Яка пора року описується?
Які часи поєднуються в загальному вигляді міста?
Які художні прийоми використовує поетеса при втіленні головної думки твору-уславлення ,оспівування крилатості»?
Чим друга частина (поезія «Крила») не схожа на першу?
 Які людські якості , на думку авторки, є найціннішими, найпотрібнішими в житті?
Які види опису є в поезії Ліни Костенко, назвіть їх особливості?
Які автобіографічні моменти  могли б бути відображені у цих творах Ліни Костенко (крім її вражень від власної подорожі Польщею)?
Коли говорять людині,що у неї виросли крила за плечима?

Чому, на ваш погляд, Л.Костенко зазначає, що людина має крила?

Чим людські крила відрізняються від пташиних?

Які риси характеру Л.Костенко цінує в людині?

На вашу думку , мати крила людині – це обов’язок чи довільне бажання?
     Крила – символ духовності, багатства думки, емоційного піднесення, могутності, незалежності й впевненості.
 - Як би ви скористалися крилами, якщо мали б їх?

 - Якби у мене були б крила, тоді я б….
Домашнє завдання :
 написати твір – мініатюру «Людські крила», вміти аналізувати поезії.


“Наталка Полтавка”


title: Ми — українці

text:
1
1
9
1
13

1

1

2

1

5
 1
 1

2

-

4
 -

1

2

-

3
 3

5

14

3

25
13
5
-
4
-
-
3
3
4
15
3
25


title: Народна казка "Мудра дівчина"

text:
Українська народна казка «Мудра дівчина». Народне уявлення про добро і зло,красиве й потворне,смішне та страшне. Робота над образами дійових осіб.
Мета:
Ознайомитись  зі змістом казки;
викликати інтерес до читання;
формувати вміння читати в дійових особах, правильно інтонувати мову дійових осіб;
розвивати навички висловлення власних думок з приводу прочитаного;
 формувати вміння розрізняти добро і зло,красиве й потворне,смішне та страшне;
Мудрість — найкраще багатство.
                                                                                Народне прислів’я
Му́дрість (грец.) — володіння знанням, розумінням, досвідом, обачністю та інтуїтивним розумінням включно зі здатністю також вживати ці якості. Це — розсудливе та грамотне застосування знання. Великий, глибокий розум, що опирається на життєвий досвід. Здатність знаходити рішення різних проблем, в тому числі життєвих, опираючись на свій і чужий досвід.

 Підібрати до слова
 мудрий
синоніми.

розумний, винахідливий, недурний, (має здатність осмислювати), глибокий, мислячий, (думка) кмітливий, розм. головатий// світла голова, має голову на плечах, бистрий на розум, жарт. макітра розуму.
(Словник синонімів)
Встановіть відповідність прислів'я за поданим початком.
Мудрим не вродився,
 Перед розумом і
Розум за гроші
Розуму не
Око бачить далеко,
Мудрість —

не купиш .
а розум ще далі .
а навчився .
велике багатство .
сила поступається .
позичиш .

Мудрим не вродився, а навчився .
Перед розумом і сила поступається .
 Розум за гроші не купиш .
Розуму не позичиш.
Око бачить далеко, а розум ще далі .
Мудрість — велике багатство.

Ізласкавився
— виявив співчуття.
Позиватися
— судитися.
Лікоть
— міра довжини,
приблизно півметра.
Ґринджоли
— сани.
Рундук
— ґанок.
Словникова робота
Складання інформаційного грона
Марусі;
пана;
батька мудрої дівчини.

 вдумлива
поважає батька
працьовита господарка
«проста собі дівка»
винахідлива
рішуча
добре розв’язує складні завдання;  кмітлива
оптимістка
мудра і розумна
 чуйна
 зневажає багатіїв
 слухняна
«я такий розумний»
народний суддя
хитрий, підступний
наполегливий у досягненні корисної мети
байдужий до проблем селян
лякливий
«сердешний»
бідний
розгублений
щирий
«затурканий» селянин
не в змозі відстояти власні інтереси
працьовитий
Анкета твору
 Тема:
Ідея:

Анкета твору
 Тема: зображення звичайної дівчини, яка вміє користуватися своїм розумом та розв'язувати складні завдання.
Ідея: уславлення розуму, кмітливості, мудрості та обурення чванливістю, жадібністю й неосвіченістю.

Творча робота
Уявіть себе в ролі художника. Придумайте свої варіанти обкладинок до казки «Мудра дівчина» Усно опишіть зміст своїх обкладинок.
Уявіть, що ви брати з казки «Мудра дівчина».  Як склалися ваші стосунки після остаточної розмови з паном. Складіть і розіграйте діалог.


title: "Наталка Полтавка"

text:
Іван Котляревський
“Наталка Полтавка”
Івана Котляревського зазвичай називають зачинателем нової української літератури, твореної живою народною мовою
Наталка Полтавка — опера М.В.Лисенка за одноименною п'єсою І.Котляревського.його опера закріпилася в репертуарі оперних театрів і зайняла місце серед найпопулярніших українських опер.

П’єса «Наталка Полтавка» написана                                                           І. Котляревським для потреб Полтавського театру 1818 р. – саме тоді, коли Драматург перебував там на посаді керівника.  Глядач українського театру був найрізноманітніший, але Іван Котляревський хотів бачити в театрі найбільше простолюдина, тому основою для його п'єси стала жива дійсність, тогочасне народне життя, і героїв він обрав також  з народу.
Тема твору «Наталка Полтавка»: драма кохання бідної української дівчини-селянки, яка відстоює своє право на щастя. Сюжет п'єси має соціальну спрямованість: перешкодою на шляху до одруження Наталки й Петра стає майнова нерівність.
“Наталка Полтавка” поклала початок національній українській драматургії. І.Котляревський написав її і відразу ж вона була поставлена в Полтаві за участю відомого актора Михайла Щепкіна. Із Полтави п’єса пішла у великий світ. Її дивилися в Петербурзі, Москві, Кишиневі, Києві, Чернігові, Мінську, Варшаві, Вільнюсі, містах Сибіру, Середньої Азії, Кавказу та в інших куточках світу.
І в наш час п’єса з незмінним успіхом йде в багатьох країнах. Як же забезпечив автор таке довголіття своїй п’єсі? Літературознавці твердять, що “Наталка Полтавка” написана на основі справжнього життєвого факту. Крім того напоєна живлючими соками української народної пісні і народного повнокровного життя.
В п’єсі “Наталка Полтавка”                  22 пісні. Це народні пісні й ті,    що оброблені автором, а також власні пісні І.Котляревського. Мова п’єси проста і зрозуміла, образна і дотепна, іноді пройнята народним гумором,                 є неперевершеним зразком розмовної мови простого народу того часу.
Пісні, використані І. П. Котляревським у п’єсі, за своїм змістом, мотивами                        і жанровими особливостями поділяються на ліричні («Віють вітри, віють буйні»), історичні («Гомін, гомін, гомін по діброві»), бурлацькі («Та йшов козак з Дону, та з Дону додому»), жартівливі («Дід рудий, баба руда»), сатиричні («Всякому городу нрав і права»).
Всі вони є не тільки окрасою твору, а й відіграють важливу роль в характеристиці героїв, розкривають їхній внутрішній світ. Ці пісні не випадково введені в тканину п’єси. Вони є органічним елементом її композиції. Кожна з пісень несе певне сюжетне навантаження, допомагає глибше розкрити образи твору, показати       мрії, настрої і прагнення дійових осіб.
Опера «Наталка Полтавка» здобула велику популярність ще за життя М.Лисенка.                       Це був найрепертуарнійший твір перших українських професійних музично-драматичних труп.


title: О, вишня – Матінко Всевишня.

text:
О, вишня – Матінко Всевишня.О, вишня – Матінко Всевишня.Весь білий світ – то вишні цвіт.Правічне дерево Вкраїни - Її безсмертя в плині літ.
Пісня «Мамина вишня»
Знову наснилось дитинство,Тепле, як гарна весна. Вишня вдяглася в намисто, Мама щаслива й сумна. Там за село проводжала Долю мою молоду…Щедро мені щебетала Мамина вишня в саду.
Вдаль голубими вітрами Весни за обрій пливли. Раннім туманом у мами Коси, як дим, зацвіли.Мати в тривогах вінчала Щастя жадане й біду…Радо мене зустрічала Мамина вишня в саду.

Здавна близьке й сокровенне Все там, аж терпне душа.Начебто й мама до мене Стежкою в сад поспіша. Знов, як бувало, до столу Кличе, лиш в хату зайду... Ронить зацвіток додолу Мамина вишня в саду.
Пісня любові й дитинства В серці бринить, як струна. Наче священна молитва З рідного краю луна. Та не порадує літо Душу мою молоду... Плаче тепер білим цвітом Мамина вишня в саду.
… під вишнею
ВИШНЯ
Підрід Вишня(роду Слива) родини Розові налічує близько 60 видів
Вишня звичайна(вишня кисла)
Середнього розміру дерева із гладенькими листками, гарними білими квітками, що зібрані у суцвіття – щиток. Плоди – соковита кістянка.
Черешня  — вишня пташина.
Найсмачніші ягоди серед рослин підроду вишня має черешня.
До речі слово “черешня” походить від латинської назви вишні – “cerasi” (звідси англійська назва – “cherry”).
Вишня войлочна
Невеличкий кущ, який дуже гарно цвіте.
Гілки “обліплені”
дрібними ягідками.
Японська вишня - сакура
Найбільш знаменита рослина Японії.
Традиційний символ жіночої молодості і краси.
Вишня Максимовича івишня залозиста
Струнке дерево до 15 м заввишки і чагарник до 1,5 м висотою.
Об’єднує ці два види вишні гарні великі квітки.
Вишня степова
Найбільш зимостійка і посухостійка з усіх вишень.
Представляє інтерес для декоративного садівництва завдяки ранньому рясному цвітінню і барвистому плодоношення.

Вишня – символ світового дерева, життя, символ України, рідної матері, дівчини-нареченої, любові, злагоди.

Одні вчені доводять, що дерево потрапило на наші землі з теплих країв з Близького Сходу чи Китаю, Японії, інші доводять, що вишня у нас відома з давніх-давен.

	Б.Грінченко у своєму «Словнику» записав слово «вишній», т.т. високий, верховний, небесний, Божий, і наводить приклад: «Господи вишній, чи я в тебе лишній?».

	У давнину наші предки-хлібороби святкували новий рік у березні з 21 на 22, у день весняного рівнодення. Вишня тоді була ритуальним деревом, як тепер ялинка. Ялинки тоді не прикрашали, бо вона, за народним повір’ям, несла смерть до хати. А вишню ще восени садили з коренем у дерев’яну діжечку з землею, поливали водою, яку принесли тільки в роті. У березні з’являвся білий, біло-рожевий цвіт. За цим цвітом визначали врожайність, а дівчата – свою долю: вийдуть заміж чи ні.

	 Символіка вишні простежується в народних піснях різних жанрів. У прадавній щедрівці вишню порівнюють з «красною дівчиною.

	Запалилася вишня – черешня од Сонця, Гей, од Сонця!Порозкривай-но, красна Ганнусю, віконця, Бо прийдуть до тебе 120 коней на твій двір,Гей, на твій двір!Вибирай собі, красна Ганнусю, котрий твій!

	В іншій, дуже давній, пісні-щедрівці зображено звичай прогнозування долі дівчини.Де стояла вишня-черешня …

Образ вишні Т.Шевченко підніс до вершин національного символу.
	«Садок вишневий коло хати» - ідеальний гімн рідній оселі, рідному краєві, Україні.

І.Франко у поемі «І. Вишенський» через образ вишневого цвіту яскраво передав патріотичні почуття героя, який був у чужому краї, в Греції, в місті Афоні, згадав про рідну Україну й повернувся до неї.

Народнопісенний символ вишні – дівчини-нареченої оригінально опоетизувала Ліна Костенко.

	Ще сніг ковтала повідь широченна,І рала ждав іще тужливий лан,А під горою вишня-нареченаВже до віночка міряла туман.

У поемі І. Драча «Смерть Шевченка» вишневий цвіт асоціюється із безсмертям Великого Кобзаря.

	О, вишня – Матінко Всевишня.Весь білий світ – то вишні цвіт.Правічне дерево Вкраїни - Її безсмертя в плині літ.

Жила колись в Україні одна родина: батько і мати та дав їм Бог п’ятеро синів і дочку. Чоловік хазяйнував, сіяв хліб. Жінка йому допомагала і доглядала за дітьми. Зіп’ялись на ноги господарі. Милувались у вільну хвилину своєю донечкою-писанкою і синами-соколами. Обминало  їхню оселю нещастя. Та прийшло лихо. Напали на Україну монголо-татарські загарбники. Захищати рідний дім вийшли батько з синами. Люті вороги порубали й порізали їх. Кинулись ординці до хати. А на порозі стояла з мечем мати. Порубала вона ворогів, але й сама впала на порозі рідної хати. Залишилась в живих одна донечка. Вона й поховала матір. І сталося диво. Виросло на тому місці деревце, яке на весні зацвіло пишним цвітом, а на літо налилося червоними ягодами, схожими на краплини крові. Милувалась дівчина сиротина цвітом деревця, а як з’їла смачних ягід, то враз заснула. Приснилось їй, що з деревця вийшла мати і сказала: «Видиш ня, донечко». З того часу це деревце і називають «Виш-ня».
Пройшли роки, навколо вишні розрісся великий сад. В цьому саду співають солов’ї , зустрічаються закохані, плине життя.
Легенда про вишню
ОЙ У ВИШНЕВОМУ САДОЧКУ
Ой у вишневому садочку
 Там соловейко щебетав,
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Там соловейко щебетав.
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Там соловейко щебетав.

 Ой у зеленому садочку
 Козак дівчину увіщав,
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Козак дівчину увіщав.
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Козак дівчину увіщав.

 — Ой ти, дівчино чорноброва,
 А чи підеш ти за мене?
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 А чи підеш ти за мене?
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 А чи підеш ти за мене?

 — Моя матуся тебе знає,
 Чи той козак, що все гуляє,
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Чи той козак, що все гуляє.
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Чи той козак, що все гуляє.

 А я матусі не злякаюсь,
 Якщо з тобою покохаюсь,
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Якщо з тобою покохаюсь.
 Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох,
 А-я-я, ох-ох-ох,
 Якщо з тобою покохаюсь.
Запитання:
Які вороги напали на рідну землю?
Як довго тривало монголо-татарське іго?
На якій річці була битва з монголо-татарами?
Де знаходиться річка Калка в сучасній Україні?
Назвіть правителів ханів.
На кого схожа вишня у цвіту?
У якому садочку соловейко щебетав?
Які страви готують з вишні?
Яке дерево садять, коли жінка стає мамою?
Дерево-символ Японії.
Хто стояв під вишнею, під черешнею?
Віночок вишневих пісень.
Вишнева фотовиставка та виставка малюнків, вишивок.


title: література рідного краю

text:
Ukrainian artists
Anatoly Kryvolap
Anatoly Kryvolap, the most successful artist of Ukraine. Part of these paintings are national records: the middle of the canvas is on sale for thousand. The status of a "find-spy", having re-created Krivolap's robots into a binding object, the decor is very small, cabinets and the most successful spirits, and his name is a brand.
Ivan Marchuk
Happy Ukrainian geniy - tse about Ivan Marchuk. The British Navit included it before the list of "100 geniuses of participation" in 2007, in which, before the speech, the United Ukrainian. The same cholov_k, from his hour to the imaginative master, is a new method, which has been baptized by "plyontism".
Mikhailo Vrubel
Ukrainian and Moscow artist-symbolist of the Danish-Polish promenade. Visnachny master of watercolor and oil painting. Robiv of illustrations to books, monumental robots, portraits, choking scenography. In the skin of the galuzei, the masterpieces have been overlaid by the masterpieces. Vidomy with his own designations of the Church of St. Cyril at Kiev. Nayvidomisha painting - "Demon"
Mykola Pimonenko
Ukrainian artist-painter, academician of painting of the St. Petersburg Academy of Arts, Member of the Paris International Academy of Arts and Literature, author of many paintings on silk and miscellaneous subjects. Vіdomy with his pictures, like zmalvuyu Kiev. One of the most popular robots is "Kyivska kvitkarka", yaka maє kіlka options vikonannya.
Kazimir Severinovich Malevich
krainian Radianskiy avant-garde artist of Ukrainian-Polish promenade, one of the forerunners of new direct lines in abstract art - suprematism and cubo-futurism, teacher, theorist of art. Nayvidomisha yogo painting - "Black square"
Vasil Ivanovich Lopata
Ukrainian artist and prose writer. The shovel opened close seven hundred creatures of the imaginative art. Pratsyun in the genre of graphics and painting. Vidomy, nipershe with his engravings. The same artist made out portraits, landscapes and ornaments on the first Ukrainian hryvnia for 1991 rock.
Viktor Sidorenko
Robots of Viktor Sidorenko characterize yak yaskrav and expressive. Win is a candidate of arts and crafts and a professor of Kharkiv State Academy of Design and Art, as well as a sponsor of the Institute for the Problems of Happy Art.


"Київська школа поетів"


title: ЛЕОНІД ГЛІБОВ - ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ БАЙКАР. БАЙКА "МУХА Й БДЖОЛА"

text:
ЛЕОНІД ГЛІБОВ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ БАЙКАР.БАЙКА “МУХА Й БДЖОЛА”
АВТОР: Голуб Ірина Володимирівна,
м.Мелітополь
Широке визнання в українській літературі Глібов здобув як байкар. Усього він написав понад сотню творів цього жанру. Перша збірка «Байки Леоніда Глібова», що містила 36 творів, вийшла у Києві 1863 р., але майже весь тираж її був знищений у зв'язку з валуєвським циркуляром. У 1872 р. вдалося видати другу, доповнену в порівнянні з першою, книгу байок, а 1882 р. — третю, що була передруком попередньої. Спроби надрукувати інші збірки Глібову не вдалися — перешкоджали цензурні заборони.
БАЙКА  «МУХА   Й   БДЖОЛА»
Весною Муха-ледащицяМайнула у садок На ряст, на квіти подивиться, Почуть Зозулин голосок. От примостилась на красолі1Та й думає про те, Що як то гарно жить на волі,Коли усе цвіте. Сидить, спесиво поглядає,Що робиться в садку; Вітрець тихесенько гойдає,Мов панночку яку... Побачила Бджолу близенько:— Добридень! — каже їй. — Оддиш хоч трохи, моя ненько, Сідай отут мерщій.— Та ніколи мені сидіти, — Одвітує Бджола, —Вже час до пасіки летіти: Далеко від села.— Яка погана, — Муха каже, — На світі доленька твоя:Раненько встане, пізно ляже...Мені б отак — змарніла б я, За тиждень би головоньку схилила.
Моє життя, голубко мила, —

Талан як слід: Чи де бенкет, чи де обід, Або весіллячко, родини, — Такої гарної години Ніколи не втеряю я: І їм, і ласую доволі, — Не те, що клопоти у полі І праця бідная твоя! —На річ таку Бджола сказала:— Нехай воно і так, Та тільки он що я чувала, Що Муху зневажає всяк,Що де ти не поткнешся Або до страви доторкнешся, — Тебе ганяють скрізь: Непрохана не лізь.— Стару новинку, — каже Муха, — Десь довелось тобі почуть!.. Запевне, дурень дурня слуха... Велике діло — проженуть!Не можна в двері — я в кватирку Або пролізу в іншу дірку -І зась усім!Нехай ся байка мухам буде, Щоб не сказали часом люди, Що надокучив їм.
Відтворюємо прочитане
1. Чий голосок прилетіла почути Муха:а) Перепілчин;
      б) Соловейка;
      в) Зозулин;
      г) Щиглика.
2. З ким порівнює автор Муху, що сіла на красолі й од вітерця гойдається:а) з царівною;
      б) з панночкою;
      в) з королевою;
     г) з нареченою.
3. Що сталося б із Мухою, на її ж думку, якби вона працювала, як Бджола:
    а) занедужала б;
    б) втратила б жагу до праці;
    в) змарніла б;
    г) збожеволіла б?
 Аналізуємо зміст і особливості художнього твору
4. Якими людськими рисами наділена Муха, а якими Бджола? Чи мають вони щось спільне? У чому вони протилежні? Пригадай з уроків української мови, як називаються слова, що передають протилежні значення.
     5. Чи лагідна Муха з Бджолою від початку й до кінця байки? Як і чому змінюється настрій Мухи впродовж спілкування з Бджолою?
     6. Як змінюється тон Мушиного голосу під кінець байки? Зімітуй його, звернувши увагу на розділові знаки (три крапки, тире, знаки оклику).
     7. Які моменти в байці тобі найбільше сподобалися і чим саме?
     8. Чого навчає байка Л. Глібова «Муха й Бджола»?
Творчо мислимо
   * Кому належать останні три рядки байки? Передай цю настанову своїми словами.
*  Розглянь ілюстрацію до байки «Муха й Бджола» і скажи, чи така кольорова гама постала у твоїй уяві під час читання. Якщо ні, то яка? Як ти вважаєш, що в байці впливає на появу саме таких барв?

   * Підготуйся до виразного читання байки за ролями та візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.
АЛЕГОРІЯ. БАЙКА. МОРАЛЬ
       Чи властиві риси вдачі Мухи й Бджоли людям? Звичайно ж, так. Усі люди різні: кожен має свої  вади й переваги. Мабуть, тим світ і цікавий. Кожна культурна й освічена людина прагне досконалості, тому постійно працює над собою, вчиться на помилках. Байки теж навчають бачити у тваринах людські недоліки, а отже, й уникати їх. Наділення тварин, рослин, предметів і явищ рисами людського характеру називається алегорією. Отже, байка має алегоричний зміст, що є однією з основних ознак цього літературного жанру. Також однією з прикмет байки є наявність смішного, комічного, а саме - гумору чи сатири. Про те, чим гумор відрізняється від сатири, уже йшлося у вступній статті цього розділу. Нагадаємо лише визначення цих понять.
Сатира — особливий спосіб художнього відображення дійсності, який полягає в різкому висміюванні негативного. Отже, твори викривального характеру називають сатиричними. А гумор — це відображення смішного в життєвих явищах і людських характерах у доброзичливому, жартівливому тоні. Саме цим гумор відрізняється від сатири. Об'єктом викриття таких негативних людських рис, як лінощі, привласнення плодів чужої праці, є Муха. До речі, ми не випадково звернули увагу на останні три рядки в одному із запитань після тексту байки «Муха й Бджола» — вони є ніби висновком, що повчає читача. Повчальний висновок у байці називається мораллю. Отже, байка — це невеликий, здебільшого віршований повчально-гумористичний чи сатиричний твір алегоричного змісту.
Байка належить до ліро-епічного жанру літератури, бо в ній розповідається про вчинки персонажів (тобто є сюжет) і разом з тим у прямій формі виявляється ставлення автора до цих вчинків, до героїв твору. Отже, в одному творі є й епічні елементи (розповідь про події), і ліричні (емоційність, віршова форма).Зверни увагу на будову байки: вона складається з двох частин — оповіді (тут розгортаються події) та моралі (тут автор робить повчальний висновок).


О. Назарук. «Роксолана».


title: М.Куліш Мина Мазайло

text:
Микола Куліш
Від Чаплинки
до Соловків…

Портфоліо драматурга:
Дата народження:   6 (18) грудня 1892
Місце народження:   Чаплинка, Дніпровський повіт, Таврійська губернія,  Російська імперія
Дата смерті:	3 листопада 1937 (44 роки)
Місце смерті:	ур. Сандармох, Медвежогорський район, Карельсьска АРСР,  РРФСР
Національність:	українець
Мова творів:	українська, російська
Рід діяльності:	драматург
Напрямок:	модернізм
Жанр:	п'єса
Микола Куліш був талант світового масштабу…В сучасній  йому  драматургії він не мав собі рівних.              Юрій Смолич
Талант брав  у Кулішеві гору-він єдиний диктував йому шлях до вічності, хоча то був шлях через Голгофу.
Лесь Танюк
Філологічний водевіль – комедія «Мина Мазайло, яку важко перекласти на будь-яку іншу мову, бо сюжет її збудовано на зіставленні української та російської мов. Саме ця двомовність і є її естетичним ключем.
                                 Лесь Танюк
«Мина Мазайло»- класичний зразок політичної комедії «дискусійного» жанру. Діалоги, репліки діють «мов шаблі». Багатство специфікованої за персонажами мови надзвичайне. Багатогранне слово Куліша раз у раз розривається, мов бомба, зрушуючи дію на сцені і регіт в залі. Персонажі схоплені в таких найсуттєвіших і оголених їх рисах, що цілий ряд типів остався в пам’яті глядача, немов маски старого вертепного українського театру… Як завше, Куліш виявив тут себе також майстром гротеску і пародії.
        Юрій Лавріненко
Раби – це нація, котра не має Слова
Тому й не зможе захистити себе.
            О. Пахльовська

    Свою комедію М.Куліш писав на живому матеріалі, який давав процес українізації, запроваджуваної у 20-х роках.
Цей герой не літературний привід, а реальна істота, український тип манкурта, нігіліста.
Мина, тьотя Мотя, Баранова-Козино мали й інших прототипів , які належали до найвищих московських та харківських елітних
 верств .

 Дружина драматурга згадує в "Спогадах про Миколу Куліша": « Працюючи над своїм "Миною", Микола якось зайшов до загсу і там прочитав список змінених прізвищ.Там було прізвище Гімненко замінене на Алмазов. Це його так розсмішило, що вирішив вставити цей випадок у п'єсу».
П'єса написана 1928р. а вперше опублікована в журналі "Літературний ярмарок" 1929р. Навесні цього ж року її було поставлено в Дніпропетровську, Харкові, Києві. Лесь Курбас на театральному диспуті (1929 р.) оцінив цю п'єсу як "епохіальне" явище для української літератури. У 1931р. "Березіль"успішно ставив її в Грузії. Однак 1930 р. п'єсу було знято з репертуарів українських театрів. У 1991р. на кіностудії "Укртелефільм" знятий однойменний фільм – комедія"Мина Мазайло". Режисер Сергій Проскурня, сценаристи Лесь Танюк, Сергій Проскурня.
«Тема моєї пєси – міщанство і українізація».
                                           Микола Куліш
Тема:
*показ денаціоналізованого міщанина, який вважає зміну свого прізвища вирішенням усіх проблем;
*згубне захоплення як націоналізмом, так і шовінізмом;
*“українізація” 1920-х років.
Ідея:
*розвінчання національного нігілізму, духовної обмеженості на матеріалі “українізації”;
*сатиричне викриття бездуховності обивателів, що зрікаються своєї мови, культури, родового коріння.
Жанрова специфіка твору:
 Літературознавці й критики не мали єдиної думки у визначенні жанру :М. Куліш - філологічний водевіль.Ю.Лавріненко – політична комедія.Лесь Танюк - філологічна комедія.Сучасні літературознавці - трагікомедія.

Жанр "Мина Мазайло" в шкільній програмі трактується як сатирична   комедія
Сатирична комедія – це драматичний  твір , у якому за допомогою сатиричних засобів різко висміюються суттєві суспільні вади, зображуються смішні
(комічні) події, персонажі.
Трагікомедія – це один із видів драми, в основі якого лежить непримиримий конфлікт незвичайного героя з нездоланними зовнішніми обставинами.
Особливості композиції п’єси:
Твір має 4 дії :
     1 дія - 18 сцен; 2 дія - 9 сцен; 3 дія - 7 сцен;
     4 дія - 16 сцен.
    *немає звичного переліку дійових осіб,
    * нетипові ремарки,
    *текст не поділений на яви,
    *не вказані декорації ,
    *є лише дзеркало, у яке
       дивляться герої.
Проблематика твору:
1.Функціонування рідної мови, повага до інших мов.
2.Русифікація та українізація.
3.Національна гідність та самосвідомість, патріотизм; почуття меншовартості українців
4.Взаємопорозуміння в сім’ї.

Прізвище - найменування особи, набуте при народженні або вступі в шлюб, що передається від покоління до покоління і вказує на спорідненість.Процес виникнення прізвищ як окремого класу спадкових найменувань розпочався у 16 ст.
Мазайлами за часів козаччини називали тих, хто змазував вози, щоб вони легко їхали не рипіли і ворог їх не помічав.А Квач - це ганчірка, якою мазали віз.
Мина Мазайло хоче змінити прізвище на Мазєнін.
Мокій хоче додати до прізвища Мазайло ще й Квач.
Проблема прізвища в родині головного героя.
УКРАЇНІЗАЦІЯ
Українізація — політика радянської влади у 20-ті роки XX століття. Тоді почався розвій національної мови й культури: створювалися українські школи, видавництва, спілки; митці повірили у свободу.
Та недовго раділи патріоти нашої держави: скоро політика українізації припинилася, й обмежені міщани, "антипатріоти" почали радіти її поразці, використовуючи дедалі войовничі форми неприйняття всього "малоросійського".
У 1927 році українською мовою навчалося  77%шкіл , в 1932 р. на 87% зукраїнізовано пресу . Коли  комуністичний режим зрозумів, що ситуація виходить  з-під контролю, кампанію “українізації” було припинено, а національне відродження розстріляно.
Головні дійові особи:
Родина Мазайла : Мина Мазайло, його діти Рина й Мокій, дружина Килина (Мазайлиха);
дядько Тарас,
 тьотя Мотя,
Уля
Прихильники
російської мови:
Прихильникиукраїнської мови:
Мина  Мазайло
Тьотя Мотя
Килина Мазайло
Рина
                                            Мокій
ДядькоТарас
Cюжетний ланцюжок
1. Замисел Рини і Улі.
2. Запрошення  вчительки.
3. Уроки вивчення мови.
4. Приїзд Тьоті Моті.
5.Прихід Дядька Тараса.
6. Дискусія.
7. Сварка Лини і Рини.
8. Зміна прізвища.
9. Догана Мині на роботі.

Словник
Нігілізм - світоглядна позиція, суть якої в запереченні цінностей.
Шовінізм:
  *пропагування національної переваги на
      чужих етнічних територіях;
 * різновидність націоналізму: виключність
    однієї нації, цькування іншої.

Словник
*Націоналіст-той, що розпалює національну ворожнечу під гаслом захисту своїх національних
інтересів і національної винятковості.
*Манкурт – людина, що забула минуле, відмовилася від національних традицій, втратила моральні орієнтири.
Словник
*Патріот-віддана своїй Вітчизні та народу людина.
*Суржик – елементи двох або кількох  мов, об’єднані штучно,
без додержання норм  літера-
турної  вимови;  нечиста мова.
Твори, близькі за ідеєю:

Ж.Б.Мольєр “Міщанин у дворянстві”

І.Карпенко-Карий “Мартин Боруля”
Письменники, твори, що згадані у п'єсі:
Опера “Тарас Бульба”
Вистава “Дні Турбіних”
Дума “Втеча трьох братів з Азова”
Хвильовий
Тичина

Герої  п’єси (з вистав українських театрів)
Герої комедії про українізацію:
Мина Мазайло – службовець тресту “Донвугілля”, міщанин:
 - Серцем передчуваю, що українізація – це спосіб робити з мене провінціала, другосортного службовця і не давати мені ходу на вищі посади.
      -Українцями звуться ті, хто вчить нещасних службовців так званої української мови.
   Мокій – син, науковець-лінгвіст:
 - Хто стане нищити двадцять мільйонів одних лише селян українців, хто?

 Дядько Тарас – національно-свідомий українець:
 - Їхня українізація – це спосіб виявити всіх нас, українців, а тоді знищити разом, щоб і духу не було... Попереджаю!
Мотрона Розторгуєва – представниця російського       шовіністичного табору:
 - Та в „Днях Турбіних” Альоша, ти знаєш, як про українізацію сказав:       все це туман, чорний туман, каже, і все це минеться. І я вірю, що все оце минеться. Зостанеться єдина, неподільна...
- Я так і знала, я так і знала, що тут діло нечисте... Так от вони хто, ваші українці! Тепер я розумію, що таке українська мова. Розумію. Австріяцька видумка, так?
По- моєму, прілічнєє бить
 ізнасілованной, нєжелі українізірованой.
Соціальна символіка доби:

Мина Мазало - символ національного нігілізму. Він заперечує все українське, готовий знищити рідного сина.
Мотрона Розтогуєва -  сатиричний тип, що яскраво уособлює російський великодержавний шовінізм.
Баронова -Козино - символ старої школи.
Дядько Тарас - тип українського псевдо- націоналіста.
Мокій - національна самосвідомість
Мокія зведена до боротьби за її зовнішні
ознаки.

ОБРАЗ МИНИ МАЗАЙЛА
Харківський службовець Мина Мазайло, українець за походженням, вирішив змінити своє «плебейське прізвище» на щось милозвучніше. Мина сподівається, що тоді для нього настане справді щасливе життя. Але разом із прізвищем відмовиться він і від свого українства, від «мужицтва» й стане одного чудового дня Сиреневим, Розовим, Тюльпановим, на крайній випадок — Мазєніним. Саме в прізвищі він убачає причину своїх службових і життєвих поразок. «Мазайло» для нього, як камінь на шиї, тавро його соціального рабства. Для Мини українське
    прізвище – показник низького походження,
    ніби натяк  на «другосортність» людини.
ОБРАЗ МОКІЯ
Син Мокій, «вдарений мовою», без п’яти хвилин комсомолець, у драмі виступає антиподом свого батька й мріє додати до «Мазайла» загублену половину «Квач». «Мазайло-Квач» звучить для Моки як музика. Він чужий націоналізму та далекий і від інтернаціонального пафосу комсомольців. Єдине, чим Мока захоплений, — це багатством української мови. Мовні симпатії Куліша зробили постать Моки ніби позитивною й такою, що виражає авторські ідеї, а позитивний герой з Моки — ніякий. Мока, дійсно, має глибокі знання української історії, літератури, фольклору, тонке відчуття мови. Він романтик і мрійник. Його філологічні коментарі захоплюють і чарують.
Тьотя Мотя(Мотрона Розторгуєва):
Груба, неосвічена жінка, ворожо налаштована до всього українського. Проте на рідкість вперта у своїх поглядах та не соромиться їх висловлювати. Вона за походженням також українка, проте вважає себе «руською», а українську мову – «австріяцькою вигадкою», не визнає руськими галичан.
Тьотя Мотя – саркастична, гостра на язик. Її репліки «Краще бути ізнасілованной, нєжелі украінізірованной», «навіщо ви нам іспортілі город?», бездоганна логіка «Доводи? Будь ласка, — доводи. Да єтого не может бить, потому што єтого не может бить нікада», обурення з приводу того,що в театрі розмовляли та співали українською – всі ці кумедні та водночас сумні моменти якнайкраще  характеризують   образ  тітки Мотрі.
ДЯДЬКО ТАРАС
ДядькоТарас  виступає за збереження старого, патріархального, без урахування нових умов життя. Проте в суперечці, хто в кого «вкрав» слова, змінювати чи не змінювати прізвище Мазайлові, дядько виявляється слабшим за тітку Мотю й здається на її милість. Є в нього й висловлювання, не позбавлені здорового глузду, продиктовані любов’ю до рідного краю й народу, глибоким знанням історії.
Для нього головне, аби залишився корінь «маз» як показник його роду. Тобто, Тарас являє собою тільки ще одну точку зору на українське, яка типова для того часу.
Образ Улі
Уля виділяється з-поміж інших персонажів тим, що вона на початку твору зовсім не має ніякого ставлення до українізації, вона про це не задумувалася, це не відігравало ролі у її житті. Її бабуся – українка, проте сама Уля вже не може й українського «г» вимовити. Її мати інколи вдома за звичкою говорить по-українськи. Цьому всьому дівчина не надавала великого значення. Вона цікавилася женихами та красивим одягом.
Під впливом Мокія вона починає щиро цікавитися українською мовою, розуміти її красу та багатство.
Образи Лини та Рини
Жінка та дочка Мини Мазайла – типові зарозумілі та тупі міщанки, що поділяють суб’єктивно вмотивовану зневагу Мини до всього українського. Вони показово копіюють шляхетних дам, кокетують, ахають та хапаються за серце. Проте між собою гризуться, як собаки, зовсім не поважають одна одну. Їхнє життя складається з пліток, підглядань, обговорення нарядів тих, хто «добре влаштувався у житті». Усе, що суперечить їхнім поглядам, піддається жорсткому осуду. При цьому Рина підступна та банальна, вона вмовляє подругу закохати в себе брата та змусити його змінити ставлення до прізвище через шантаж.
А Лина – неосвічена та дурна, вона всерйоз хоче проклясти сина,  щоб він зголосився на батькову примху.
"Сенкан"
1. Українізація.
2. Неприродна, жахлива.
3. Розпалює, принижує, знищує,
4. Спонукає до роздумів про долю української мови, нації.
5. Катастрофа.

П’єса «Мина Мазайло» і сучасність
Зако́н «Про заса́ди держа́вної мо́вної полі́тики» № 5029-VI прийнятий від 5 червня 2012 року.
Дія закону розповсюджується на 18 мов:
 російську, білоруську, болгарську, вірменську, гагаузьку, ідиш,
кримськотатарську, молдавську, німецьку, новогрецьку, польську,
ромську (циганську), румунську, словацьку, угорську, русинську,
караїмську і кримчацьку.
Закон встановлює, що державною мовою  є українська мова, але істотно розширює використання регіональних мов, якщо кількість носіїв цих мов не менше 10% від населення певного регіону, а в окремих випадках й менше 10%.
Закон містить неоднозначне визначення терміну «рідна мова», трактуючи його таким чином: «Рідна мова — перша мова, якою особа оволоділа в ранньому дитинстві». Згідно з висновками Головного науково-експертного управління ВРУ визначення терміну «рідна мова» в законі є неточним і некоректним, оскільки із нього, як вказано у висновку, випливає, що рідною мовою може бути чужа мова, якщо за певних обставин людина оволоділа нею першою.
 Цей закон увійде в історію як ганебна тріада – Валуєвський циркуляр, Емський указ і Закон гамадрилів, підписаний президентом.
                                                         Ліна Костенко
«Щоразу до Дня Незалежності влада робить якийсь подарунок. То авіашоу над Скнилівським аеродромом, то Ново-Богданівські феєрверки, то аварію на шахті ім. Засядька. Цього року подарувала закон «Про засади державної мовної політики».
Ми — українці, живемо в Україні, тут жили предки і будуть жити наші діти, а тому ми повинні шанувати та любити і свою країну, і свій народ, і свою мову та культуру, бо все це — наше!
Українці мої!
Дай вам Боже і щастя, і сил.
Можна жити й хохлом,
і не згіркне від того хлібина.
Тільки хто ж колись небо нахилить до ваших могил,
Як не зраджена вами, зневажена вами Вкраїна?..
                             В. Баранов

Літературний диктант "Кому належать слова?"
1. Господи, то єсть преблагій господи! У такому, сказать, маленькому віршикові і така сила правільних проізношеній?
а) д. Тарасу;
б) Мині Марковичу;
в) Мокію.
2. Прононс! прононс! Не над лугами, а над луґамі.
а) Улі Розсосі;
б) Бароновій – Козино;
в)Лині Мазайло.
3. Не бачили , не читали? "Харків - написано. Тільки що під' їхали до вокзалу, дивлюсь-отакими великими літерами: "Харків". Дивлюсь- не "Харьков", а "Харків"! Нащо, питаюсь, навіщо ви нам іспортілі город?
а) Мині Мазайло;
б) Рині Мазайло;
в) Мотрі Розторгуєвій.
4. Рідня – а немає до кого слова промовити, тим паче українською.
а) Губі ;
б) Тарасу;
в) Мокію.
5. Доводи? Будь ласка,- доводи, Да єтого не может бить, потому што єтого не может бить нікада.
а) Барановій Козино ;
б) тьоті Моті;
в) Уляні.
6. Бо всі ми перш за все руськії люди…Давайте всі гуртом помиримо батька з сином. По – милому, по – хорошому, їй- Богу! …
а) Тьоті Моті;
б) Мині ;
в) Улі.
7. Можливо, що й не буде окремих прізвищ…
А просто так , що кожний член великої всесвітньої комуни замість прізвища матиме свого нумера, і все…
а) Микиті Губі й Івану Тертиці;
б)Аренському;
в) Тарасу.
8. Подумай, Мино! Подумай , що скажуть на тім світі діди й прадіди наші , почувши, що ти міняєш прізвище…
а) Тертиці;
б) дядькові Тарасу;
в)Мокію
9. Ми на цей корінь придумаємо безподобне прізвище.
а)Тьоті Моті;
б) Улі ;
в) Рині.
10. Дєці мої! Я б ваші прізвища всі забрав би на себе й носив . Проте можна тільки одне носити, і мені здається – Мазєнін найкраще.
а) Мокію;
б) Рині;
в) Мині.
11. По-моєму, прілічнєє бить ізнасілованной, нєжелі українізірованной.
а) Мотроні Розторгуєвой;
б) Уляні;
в) Мокрині.
12. Ви йому потрібна не на коханнячко, не на милуваннячко, а тільки на те, щоб робити
на вас українізацію.
а) Мазайлисі;
б) Улі;
в) Тьоті Моті.
Тестові завдання:
1.Міщанство і українізація – це визначення  Миколи Куліша  є:_______
2.Комедія М. Куліша написана у ________ році.
3. Комедія належить до __________ роду літератури.
4.Походження прізвищ українці пов’язують з епохою ________.
5. Комедію називають «філологічною» , тому
що _____________.
6. Жанри комічного __________.
7.Герой комедії літературний привід чи реальна істота?______.
8.Твір має _________ дії.
9.Дії п’єси відбуваються на ______ протягом ______днів.
10.Гостра полеміка в п’єсі розгорнулася
 навколо ______.
11. Назвіть основні образи твору________.
12. Образ Бароново-Козино -  символ _______.
13.Образ Мини  Мазайла -  символ ________.
14.П’єса «Мина Мазайло» має спільні
 риси з п’єсою ____.
15. Слова з комедії М.Куліша «Мина Мазайло»:
 « Мазайло-Квач…! Це ж таке оригінальне, демократичне прізвище…»
належить ___________.
16.Слова  «Господи, то єсть преблагий Господи! У такому сказать маленькому віршикові і така сила правильних проізношеній»
належать ______________.
17. Слова  «Не бачили,не читали? «Харків» - написано. Дивлюсь – не «Харьков», а «Харків»! Нащо, питаюсь, навіщо ви нам іспортілі город?»
належать ____________.

18. Слова  «Рідня – а нема до кого слова промовити, тим паче українського?» належать ______________.
19. Слова  « Їхня українізація – це спосіб виявити всіх нас, українців, а тоді знищити разом, щоб і духу не було… Попереджаю!»   належать _____________.
20. Визначте проблематику твору____________.
21. Назвіть письменників і твори, що згадуються у п’єсі_______.


Мандрівка в дитинство О.П.Довженка


title: Микола Вороний. “Євшан-зілля”

text:
21.10.2012
1
21.10.2012
2
 Вічні будьте, калина й верба,Мальви й ружі як спогад про матір стареньку.
Дух полину хай пробудить  у нашій душі
Пам'ять про рідну Вітчизну-неньку.
21.10.2012
3

Тема уроку.   Микола Вороний.
                          “Євшан-зілля” – поема про
                          необхідність повернення людині
                           історичної пам‘яті, усвідомлення
                          своєї національної приналежності
Микола  Вороний

19  березня 1904
Розстріляний
7 червня 1938
Високих дум святі скрижалі,
Всі наші радощі й жалі…
 Моя девіза – йти за віком
І бути цілим чоловіком!
21.10.2012
5
СЛОВНИКОВА РОБОТА
Пояснити  лексичне значення слів:

Зацурали - ………………….
Гудець - ………………..
Пустка - ……………….
Ясир- ……………….
Сірома - ……………….
Блукати манівцями - ………………..

21.10.2012
6

( написав у 1899 році)
«Повість минулих літ»
Нестор Літописець
21.10.2012
7
Лірика
Ліро-епос
Епос
вираження
передача емоцій,
почуттів,
переживань
зображення
зображення
розповідь
розповідь
вираження

передача емоцій,
почуттів,
переживань

21.10.2012
8
http://aida.ucoz.ru
Б А Т Ь К І В Щ И Н А

батьки, будинок
тепло, турбота
вірність, вічність,
пам'ять
надія, ніжність

щирість, щастя

бабуся,
дідусь

стежина, любов

колискова пісня,
казка

верба,
калина,
мальви
21.10.2012
9
Слово "євшан" за походженням тюркське.  У тлумачному словнику  воно має кілька значень.
1 значення. Євшан-зілля /полин/ - символ пам'яті; рідної землі, Батьківщини; своєрідний пароль українців.2 значення.  Євшан-зілля /полин/ - степова запашна рослина з червоним або пурпуровим цвітом.
21.10.2012
10

       Домашнє завдання:
Записати терміни у зошит, вивчити їх.
   (с. 40-41)
2. Дати усно відповідь на перше питання
   с. 41.

21.10.2012
11

У кожного є клаптик землі, де він народився.
У кожного є зірка, яка благословила його у дорогу,
У кожного є дерево роду, яке своїм корінням дістає
Найглибших джерел і напуває його соками.
У кожного є слово, від якого почався він як людина…
Але не кожен має мужність і розум
На все життя зберегти у собі відчуття свого клаптика землі,
Висоту і незайманість своєї зірки, гордість свого дерева роду,
Яке зробило його людиною…
… І без якого немає і не буде йому  вірної дороги у житті.


"Котляревський"


Первірка техніки читання в 1 класі


ОБРАЗИ ПОВІСТІ О. КОБИЛЯНСЬКОЇ «ЗЕМЛЯ». ДУХОВНІ ОРІЄНТИРИ ТВОРУ


Література рідного краю


title: Котляревський

text:
Елементи народознавства у поемі І.Котляревського  “ Енеїда ”
          Жанр поеми « Енеїда »
За жанром “ Енеїда “ – травестійно-бурлескна героїко-комічна  поема.
Поема – це великий за обсягом ліро-епічний віршовий  твір, у якому зображені події та яскраві характери.
Бурлеск – жанр, що вимагає, щоб про буденне писалося  “ високим штилем “, піднесено, а героїчний зміст викладався навмисне вульгарно.
Травестія – перевдягання.
Але гумор твору не розважальний. Ніби жартуючи, автор відтворив минуле України, сучасне ( другу половину XVIII і початок XIX ст. ) і заглянув у майбутнє. Засобами соковитого гумору він зумів оспівати героїзм українського козацтва, його побратимство, нестримну жадобу народу до волі.

І. Котляревський перелицьовує на український лад сюжет твору давньоримського класика Вергілія. В античному творі йшлося про мандри троянців, що прибувають з волі богів до латинських земель (пізніше Римська держава). У поемі
І. Котляревського розгортаються такі ж події, збережені імена героїв, але українським автором закладений новий національний зміст: під виглядом троянців постають українські козаки, богів Олімпу — українське панство; усі реалії твору відбивають життя українського суспільства XVIII ст. після руйнування української «Трої» — Запорізької Січі.

У поемі “ Енеїда ” автор широко використовує  фольклор  та етнографію.
Детально описує  українські народні  звичаї та побут-українську дійсність
XVIII століття. Тут Котляревський виступає блискучим побутописцем,
знавцем  усної народної творчості. Національні матеріали, приказки,
прислів'я ,легенди,казки,пісні,народні образи,ворожіння,ігри,танці,страви,
посуд,знаряддя праці,імена,використані автором в “ Енеїді ”,можна було б
видати окремими етнографічними й фольклорними збірками.
Котляревський подає у творі і опис козацького війська,і називає козацькі полки, і згадує гетьманів, і вкладає в уста троянців козацьку пісню, і перелічує різні види зброї,а саме:фузій,флінта, булдимок,яничарка, ратища, гаківниця, палаші, келеп.
        Народні  ігри  в  поемі “ Енеїда ”
     Багато ігор згадує автор у своєму творі:грали в свинки і панаса ,журавля і хрещика,горюдуба і тісної баби,ворона і паці, жгута і хлюста.
         Народні  пісні  в  поемі “ Енеїда ”
В поемі згадуються епізодично-обрядові та календарно-обрядові пісні: У ворона собі іграли, весільних пісеньок співали, співали тут і колядок. Згадано весільні пісні, які належать до пісень родинно-обрядового характеру. А колядки – до пісень календарного циклу, виконувалися на Різдво.
 Звичайно ж, троянці-козаки не могли не співати про славних ватажків війська запорозького: Про Сагайдачного співали, Либонь, співали і про Січ, як в пікінери набирали, як мандрував козак всю ніч; Полтавську славили шведчину,  і неня як свою дитину з двора провадила в поход; як під Бендер’ю воювали, без галушок як помирали, колись як був голодний год.

      Народні  танці , інструменти в поемі                                       “ Енеїда ”
У поемі можна знайти відомості і про українські народні інструменти та танці.
      Наприклад, на банкеті у Дідони:
         Бандура горлиці бринчала,
             Сопілка зуба затинала,
           А дудка грала по балках;
     Санжарівки на скрипці грали,
        Кругом дівчата танцювали
В дробушках,в чоботях,в свитках.
   Одяг  різних  верств  населення  в  поемі
     І.Котляревський - знавець етнографії. Він подає відомості про національне вбрання українців:
    1)Жіноче і чоловіче;
    2)Селянське і панське;
    3)Буденне і святкове.
 Народні страви у поемі “ Енеїда ”
Котляревський змалював українських козаків-запорожців,які вміють тримати в руках зброю і постояти за честь вітчизни ,а ще люблять погуляти ,розважитися  і добре поїсти.
       Такий був обід після бурі на морі:
       Тут з салом галушки лепали,лемішку і куліш  глитали;і брагу кухликом тягали…У Дідони столи для гостей були накриті  вже багатше:тут бачимо свинячу голову до хріну,локшину,індик з підливою,куліш і кашу,зубці,квашу,медовий шулик.
       А пили слив'янку,мед,пиво,брагу,сирівець,- горілку просту і калганку,сивуху.
         Висновок
Поема «Енеїда» І. Котляревського, таким чином, являє собою величезну енциклопедію українського народного життя, побуту XIX століття, оскільки письменник добре знав його, й відтворив у багатьох деталях і тонких промовистих рисах. Він доносить до нас дух минувшого століття , голос наших далеких предків, красивих і мистецьки- вигадливих  у кожній побутовій дрібниці свого життя.

Презентацію виконалаУчениця 9-Б класуОктябрського НВК №1"Школа-гімназія"Черепеніна Марія
 Дякую за увагу!


Людина народжується , щоб залишити слід по собі вічний
			В.Сухомлинський
Мета: поглибити знання учнів про  видатного педагога, пробуджувати інтерес до читання його творів; формувати уміння самостійно орієнтуватись у світі дитячих книжок, наслідувати позитивні риси героїв прочитаних оповідань; вміння виділяти в тексті головне, передавати свої враження у зв’язних висловлюваннях, давати характеристику дійовим особам; розвивати мовлення; дотримуватись норм культури спілкування; виховувати чесність, працьовитість, милосердя, викликати бажання нести людям радість, красу, творити добро.
Людина починається з добра, —
Сказав мудрець;
— Живи, добро звершай!
Та нагород за це не вимагай.
Хай оживає істина стара:
Людина починається з добра.
			 Любов Забашта
Він залишив назавжди
Слід після себе у світі.
Слід той  не зможуть змести
Сиві і славні століття.
Васи́ль Олекса́ндрович Сухомли́нський
(1918 – 1970) – український педагог,
публіцист, письменник, поет.
Павлиська загальноосвітня школа імені В. О. Сухомлинського
Під час Великої Вітчизняної війни Василь Олександрович став на захист Батьківщини. 9 лютого 1942 р. в бою за село Клепініно під Ржевом дістав тяжке поранення і понад чотири місяці лікувався в евакогоспіталях.
Дружи з усіма: з деревом, пташкою
 і комашкою,
Пам'ятай: без твоєї дружби
Ох і тяжко їм.
Подаруй мамі усмішку, квітку, пісню,
І сонечко.
Знай: це для неї найкращий дарунок
Від донечки.
Не забудь і про плаксу маленького
Братика.
Розкажи йому казку про бубликів в’язку.
 Радісно!
Для бабусі тихенько проспівай
колискову.
Вір: від слів твоїх ніжних вона стане
Здорова.
http://sukhomlynskyi.in.ua
Твори В. Сухомлинського видані 53-а мовами світу, загальним тиражем майже 15 млн. примірників. Книга «Серце віддаю дітям» перекладена на 30 мов світу і витримала 54 видання.
В. Сухомлинський написав 1500 оповідань і казок для дітей. Загальний тираж його книг становить близько  4 млн екземплярів на різних мовах народів нашої країни і світу.
 «Що було найголовнішим у моєму житті? Не роздумуючи, відповідаю: Любов до дітей»
Школа під блакитним небом
Які казки нагадують вам ці малюнки?
	«- Роби не те, що хочеться, а те, що треба, - навчав Юрко свого 	сина.»
					«Склянка води»

	«А знаєш, кого це слово вшановує, звеличує, підносить?»
					«Навіщо кажуть «Спасибі»

	«Радість засяяла в Катрусиних очах.»
					«Розділена радість»

	«Гарні не красиві слова. Гарні красиві діла.»
					«Красиві слова і красиве діло»

	«- Чому ж це щічки у неї стали рум'яні?»
					«Суниці для Наталі»

	«Моє тобі побажання: будь справжньою людиною.»
					«Іменинний обід»

Назви твори В.Сухомлинського,
 в яких зустрічаються дані вислови
Десять не можна В.О.Сухомлинського

Не можна ледарювати, коли всі працюють.
Не можна сміятися над старістю і старими людьми – це велике блюзнірство.
Не можна заходити в суперечку з шанованими і дорослими людьми, особливо із стариками; не гідно людської мудрості й розсудливості постійно висловлювати сумнів щодо істинності того, що радять старші.
Не можна виявляти незадоволення тим, що в тебе немає якоїсь речі; ти не маєш права вимагати нічого.
Не можна допускати, щоб мати давала тобі те, чого вона не бере собі.
Не можна робити того, що осуджують старші.
Не можна залишати старшу рідну людину одинокою, особливо матір, якщо в неї немає нікого, крім тебе.
Не можна збиратися в дорогу, не спитавши дозволу і поради у старших, не попрощавшись з ними.
Не можна сідати до столу, не запросивши старшого.
Не можна сидіти, коли стоїть доросла, особливо літня людина, тим більше жінка.

 Музей В. О .Сухомлинського в школі.
 35 років був учителем і директором.
 Василь Олександрович – заслужений учитель України.
Ідеї В.О.Сухомлинського
активно впроваджують в життя:
Пам'ятник на могилі
Василя Сухомлинського, кладовище селища Павлиш
Перед великим розумом
я схиляю голову,
перед великим серцем
я стаю на коліна
		Гете
Використані Інтернет-ресурси
Презентація на тему «Учись творити добро» (використовується на уроках позакласного читання та під час вивчення програмових творів В.О.Сухомлинського у 3-4 класах)

Учителя-методиста Маньківської загальноосвітньої школи І – ІІІ ступенів №1 Маньківської районної ради Черкаської області

Дорошенко Катерини Миколаївни


ЛЕОНІД ГЛІБОВ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ БАЙКАР.БАЙКА “МУХА Й БДЖОЛА”
Широке визнання в українській літературі Глібов здобув як байкар. Усього він написав понад сотню творів цього жанру. Перша збірка «Байки Леоніда Глібова», що містила 36 творів, вийшла у Києві 1863 р., але майже весь тираж її був знищений у зв'язку з валуєвським циркуляром. У 1872 р. вдалося видати другу, доповнену в порівнянні з першою, книгу байок, а 1882 р. — третю, що була передруком попередньої. Спроби надрукувати інші збірки Глібову не вдалися — перешкоджали цензурні заборони.
БАЙКА  «МУХА   Й   БДЖОЛА»
Весною Муха-ледащицяМайнула у садок На ряст, на квіти подивиться, Почуть Зозулин голосок. От примостилась на красолі1Та й думає про те, Що як то гарно жить на волі,Коли усе цвіте. Сидить, спесиво поглядає,Що робиться в садку; Вітрець тихесенько гойдає,Мов панночку яку... Побачила Бджолу близенько:— Добридень! — каже їй. — Оддиш хоч трохи, моя ненько, Сідай отут мерщій.— Та ніколи мені сидіти, — Одвітує Бджола, —Вже час до пасіки летіти: Далеко від села.— Яка погана, — Муха каже, — На світі доленька твоя:Раненько встане, пізно ляже...Мені б отак — змарніла б я, За тиждень би головоньку схилила.
Моє життя, голубко мила, —

Талан як слід: Чи де бенкет, чи де обід, Або весіллячко, родини, — Такої гарної години Ніколи не втеряю я: І їм, і ласую доволі, — Не те, що клопоти у полі І праця бідная твоя! —На річ таку Бджола сказала:— Нехай воно і так, Та тільки он що я чувала, Що Муху зневажає всяк,Що де ти не поткнешся Або до страви доторкнешся, — Тебе ганяють скрізь: Непрохана не лізь.— Стару новинку, — каже Муха, — Десь довелось тобі почуть!.. Запевне, дурень дурня слуха... Велике діло — проженуть!Не можна в двері — я в кватирку Або пролізу в іншу дірку -І зась усім!Нехай ся байка мухам буде, Щоб не сказали часом люди, Що надокучив їм.
Відтворюємо прочитане
1. Чий голосок прилетіла почути Муха:а) Перепілчин;
      б) Соловейка;
      в) Зозулин;
      г) Щиглика.
2. З ким порівнює автор Муху, що сіла на красолі й од вітерця гойдається:а) з царівною;
      б) з панночкою;
      в) з королевою;
     г) з нареченою.
3. Що сталося б із Мухою, на її ж думку, якби вона працювала, як Бджола:
    а) занедужала б;
    б) втратила б жагу до праці;
    в) змарніла б;
    г) збожеволіла б?
 Аналізуємо зміст і особливості художнього твору
4. Якими людськими рисами наділена Муха, а якими Бджола? Чи мають вони щось спільне? У чому вони протилежні? Пригадай з уроків української мови, як називаються слова, що передають протилежні значення.
     5. Чи лагідна Муха з Бджолою від початку й до кінця байки? Як і чому змінюється настрій Мухи впродовж спілкування з Бджолою?
     6. Як змінюється тон Мушиного голосу під кінець байки? Зімітуй його, звернувши увагу на розділові знаки (три крапки, тире, знаки оклику).
     7. Які моменти в байці тобі найбільше сподобалися і чим саме?
     8. Чого навчає байка Л. Глібова «Муха й Бджола»?
Творчо мислимо
   * Кому належать останні три рядки байки? Передай цю настанову своїми словами.
*  Розглянь ілюстрацію до байки «Муха й Бджола» і скажи, чи така кольорова гама постала у твоїй уяві під час читання. Якщо ні, то яка? Як ти вважаєш, що в байці впливає на появу саме таких барв?

   * Підготуйся до виразного читання байки за ролями та візьми участь у класному конкурсі на кращого читця.
АЛЕГОРІЯ. БАЙКА. МОРАЛЬ
       Чи властиві риси вдачі Мухи й Бджоли людям? Звичайно ж, так. Усі люди різні: кожен має свої  вади й переваги. Мабуть, тим світ і цікавий. Кожна культурна й освічена людина прагне досконалості, тому постійно працює над собою, вчиться на помилках. Байки теж навчають бачити у тваринах людські недоліки, а отже, й уникати їх. Наділення тварин, рослин, предметів і явищ рисами людського характеру називається алегорією. Отже, байка має алегоричний зміст, що є однією з основних ознак цього літературного жанру. Також однією з прикмет байки є наявність смішного, комічного, а саме - гумору чи сатири. Про те, чим гумор відрізняється від сатири, уже йшлося у вступній статті цього розділу. Нагадаємо лише визначення цих понять.
Сатира — особливий спосіб художнього відображення дійсності, який полягає в різкому висміюванні негативного. Отже, твори викривального характеру називають сатиричними. А гумор — це відображення смішного в життєвих явищах і людських характерах у доброзичливому, жартівливому тоні. Саме цим гумор відрізняється від сатири. Об'єктом викриття таких негативних людських рис, як лінощі, привласнення плодів чужої праці, є Муха. До речі, ми не випадково звернули увагу на останні три рядки в одному із запитань після тексту байки «Муха й Бджола» — вони є ніби висновком, що повчає читача. Повчальний висновок у байці називається мораллю. Отже, байка — це невеликий, здебільшого віршований повчально-гумористичний чи сатиричний твір алегоричного змісту.
Байка належить до ліро-епічного жанру літератури, бо в ній розповідається про вчинки персонажів (тобто є сюжет) і разом з тим у прямій формі виявляється ставлення автора до цих вчинків, до героїв твору. Отже, в одному творі є й епічні елементи (розповідь про події), і ліричні (емоційність, віршова форма).Зверни увагу на будову байки: вона складається з двох частин — оповіді (тут розгортаються події) та моралі (тут автор робить повчальний висновок).


title: Література рідного краю (Білоцерківщина)

text:
З чого народжується  на землі незвичайне сузір’я – «сузір’я  людяності»
«…Я знаю: матуся завтра повернеться і забере мене звідси! Обов’язково забере!»
Бесіда із Анастасією Корж
Дякуємо за увагу!


Література рідного краю Михайло Михайлович Ткач “ Гірка ягода калини “


Міфи


Кохання в житті Тараса Григоровича Шевченка


Пантелеймон Куліш - Чорна рада


Марко Вовчок. Життя і творчість


Література рідного краю. Калейдоскоп імен цікавих


Микола Куліш. “Мина Мазайло” . Особливості сюжету.


"Київські “неокласики”"


"Кохання в житті Тараса Григоровича Шевченка"


"Київські “ неокласики ”"


льох


Література рідного краюМикола Негода – поет , прозаїк , драматург


Михайло Михайлович Ткач


title: О.ОЛЕСЬ

text:
1

2

3
4
5
6
7
8
9
10
11
12
13

14


Людина


Київські “ неокласики ”. Микола Зеров. “ Київ – традиція ”,


Огляд життя і творчості Лесі Українки


Музей ім П.Куліша в селі Оленівка


"Олександр Олесь"


"Огляд життя і творчості Лесі Українки"


title: О. Олесь

text:
1

2

3
4
5
6
7
8
9
10
11
12
13

14


Микола Куліш - Сатирична комедія «Мина Мазайло»


"Художня майстерність твору І.Багряного “Тигролови”"


ОЛЕКСАНДР ОЛЕСЬ (О. КАНДИБА). ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ. СВІТОГЛЯДНІ ПЕРЕКОНАННЯ


Худ. течії


Поезія Лесі Українки


title: Олекса Петрович Стороженко

text: 1806 -


Микола Вороний. «Євшан-зілля»


Поети


Література Черкащини


Олег Ольжич Поет - емігрант


title: Олекса Стороженко - Короткі відомості про автора, його гумористичні твори

text: 1806 -


title: Літературне читання

text:
Весняний струмок
Весняна вода
Новікова Л. П. Весна
Левітан І.І. Весна. Велика вода
Гребля
Гатка
Боброва гать
Боброва запруда


title: "Михайло Михайлович Коцюбинський"

text:
Михайло Михайлович Коцюбинський
1864 - 1913
....Я весь серед своїх героїв –
живу їх життям,
 поділяю їх горе і радощі,
говорю їх мовою і відданий їх інтересам.
                                      М.Коцюбинський
Народився письменник 17 вересня 1864 року в сім'ї дрібного урядовця у мальовничому українському місті Вінниці, що постала в сиву давнину на берегах річки, яку пращури шанобливо назвали Богом. Її священні води здавна дарують обранцям долі високу душу і мистецьке натхнення.
Батьки Михайла Коцюбинського: Михайло Матвійович та Гликерія Максимівна
Музей - садиба та робочий кабінет М. Коцюбинського
Дитячі і юнацькі роки письменника минули в селах і містечках Поділля. Вони й дали ті перші незабутні враження, які наш великий земляк проніс через усе життя.
 Початкову освіту одержав удома, тому 1875 р. вступив до 9-го, останнього класу Барського народного училища.
 Навчання продовжив 1876-1880 р. у Шаргородській духовній школі, після закінчення якої готувався до вступу в університет у Кам'янець-Подільській публічній бібліотеці. Але мрія юнака про вищу освіту виявилася   нездійсненою.
На  початку   80-х  років  він захопився ідеями народництва, налагодив зв'язки з подільською групою партії "Народна воля". Це стало причиною першого обшуку 1883 р. на квартирі письменника у Вінниці (1834 р. - другого). Відтоді до кінця життя тяжіла над ним "ласкава" опіка жандармів.
У зв'язку зі смертю батька М.Коцюбинський змушений був узяти на себе всю відповідальність за родину. Заробляв на шматок хліба репетиторством.
У 1886 р. готував дітей священика А.Мончинського в с.Михайлівці Шаргородського району до вступних екзаменів у середню школу, був домашнім учителем у родин відомих вінничан, етнографа Ц.Неймана.
1888 р. його обрали гласним Вінницької міської думи.
У червні 1890 р. побував у Львові, де познайомився з І.Франком, М.Павликом, з видавцями й редакторами тамтешніх журналів і газет. Того ж року здійснив подорож у Канів, де уклонився могилі Т.Шевченка, а наступного- при Вінницькому реальному училищі - склав екзамен на звання народного учителя.
М. Коцюбинський з дітьми
та знайомим у своєму садку. 1910 р
З 1892 до 1896 р. працював в Одеській філоксерній комісії: спочатку в Бессарабії, потім у Криму. Тоді ж став членом нелегальної патріотичної організації "Братство Тарасівців", яку заснувала 1891 р. на Чернечій горі національно свідома українська молодь.
Упродовж кількох місяців 1897 р. був співробітником редакції газети "Волинь", що виходила в Житомирі.
На початку 1898 р. переїхав до Чернігова, де зайняв посаду діловода при земській управі і нарешті - завідувача відділу статистичного бюро.
Активно працює як літератор, бере участь у просвітницькій діяльності, в 1906-1908 рр. очолює Чернігівську "Просвіту".
 В Чернігові зустрів Віру Устимівну Дейшу, закохався, і вона стала його дружиною — вірним другом та помічником. Тут виросли його діти — Юрій, Оксана, Ірина, Роман.
У себе на квартирі збирає літературну молодь на традиційні "понеділки" (1906-1907 рр.) та "суботи" (1911-1912 рр.)
  У зв'язку з хворобою кілька разів виїздив за кордон на лікування, побував у Німеччині, Австрії, Швейцарії, Італії, протягом 1909-1911 років тричі бував на о. Капрі (Італія), познайомився і подружив з М.Горьким.
Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.
Дослідження і музеєфікація творчої спадщини
Вінницький літературно-меморіальний музей М. М. Коцюбинського. Відкрито 8 листопада 1927 року в будинку, де 17.09.1864 народився письменник і проживав до 1897 року.
У Чернігові працює Чернігівський літературно-меморіальний музей-заповідник М. М. Коцюбинського.
У 2011 році відроджено Музей Михайла Коцюбинського в Сімеїзі.
У 2010–2011 рр. засноване Всеукраїнське Товариство сприяння відродженню літературних музеїв М.Коцюбинського в Криму.
У 2011–2012 рр. у с. Сонячногірське відбулися І і ІІ Науково-практична конференція «Михайло Коцюбинський і сучасність».
м. Вінниця
м. Чернігів
«Михайло  Коцюбинський напоєний  соками багатющої землі своєї - і через це він став безсмертним: великі світочі людства давно вже розступились, щоб дати місце і йому в шерензі борців, мислителів і шукачів правди»                                                                                П.Тичина

"Ми, нащадки великого письменника, з сердечністю могли сказати: усе, усе, дорогий Михайле Михайловичу, що написано кров'ю Вашого серця, зосталося в пам'яті всього народу, а слово і краса ім'ям народу увійшла в безсмертя"
                                                                                М.Стельмах
«Шануймо Коцюбинського, вчімось у Коцюбинського, плекаймо його в нашій літературі, оскільки він є взірцем   праці, творчості, боротьби»
                                                   В.Земляк
Дякую за увагу!