title: "Клас Сcавці"

text:
Клас       Сcавці
 Основні особливості тварин класу ссавців
1.Ссуть;
2.кінцівки розміщені під   тулубом;
3.у них є зовнішнє вухо;
4.зуби мають корені;
5.шкіра має залози:
6.шерсь (у деяких жир).
Будова скелета
Розглянемо скелет собаки. У ньому всі відділи, характерні для скелета більшості хребетних тварин: череп,хребет, грудна клітка, пояси передніх і задніх кінцівок, скелети передніх і задніх кінцівок.
    Череп собаки великий. Більшість кісток, складаються, зростаються ще під час внутрішньогоутробного розвитку тварини. На могутніх щелепах є спеціальні поглиблення для зубів.
      Кількість хребців у шийному відділі хребта і всіх ссавців однакова: їх сім і в довгошийого жирафа, і в маленької землерийки. З’єднання шийних хребців у них є рухомим, що дає змогу тваринам нахиляти і повертати голову. До дванадцяти хребців грудного відділу прикріплюються ребра, частина яких поєднана з грудиною. Усі разом вони утворюють масивну грудну клітку. Хребці поперекового відділу (6-7) поєднані між собою рухомо, завдяки чому собака може згинати тулуб. Крижовий відділ представлений чотирма зрощеними хребцями, які нерухомо поєднані з поясом задніх кінцівок – тазом.

Хвостовий відділ хребта у різних ссавців складається з різної кількості хребців і визначає довжину хвоста тварини. Рухоме з’єднання хребців цього відділу дає змогу корові і коневі відганяти хвостом настирливих мух,а дельфіну і бобру – плавати у воді.
  Собаки в складі поясу верхніх кінцівок не мають ключиць, а залишки воронячих кісток у них зростаються з лопаткою. Через відсутність ці тварини можуть пересувати кінцівки вздовж осі тіла(ходити, бігати). Ключиці добре розвинені у тварин,що здатні до різноманітних складних рухів (наприклад, у мавп). Пояс задніх кінцівок зрощений між собою кістками.
Скелет кінцівок ссавців подібний до скелета плазунів, але деталі його будови залежать від способу життя тварини. Так, собака під час руху спирається на пальці, ведмідь – на стопу, як і ми з вами, у кажанів передні кінцівки пристосовані до польоту, а в дельфіна – до плавання. У мавпи чудово розвинені пальці, якими вона утримує предмети. На кожній кінцівці коня один добре розвинений палець, який “одягнений ” копитом. На нього і спирається тварина під час ходьби і бігу.
М’язи . У собаки, як і в більшості ссавців, краще за інші розвинені м’язи, що відають за рух кінцівок. Добре в нього розвинені м’язи, які забезпечують рух нижньої щелепи. Завдяки їх роботі собака утримує зубами і розжовує великі шматки їжі. У корови нижня щелепа може рухатися вбік, уперед  і назад, що допомагає їй ретельно пережовувати рослинну їжу.
  У порожнині тіла ссавців є м’язиста перегородка – діафрагма. Вона відокремлює грудину порожнину, захищену грудною кліткою, від черевної порожнини. Діафрагма має форму купола, верхня частина якого прилягає до легенів. Скорочуючись і розслабляючись, діафрагма бере участь у дихальних рухах.
Травна система
У ротовій порожнині ссавців на щелепах  розташовані зуби. Вони різні за будовою і функцією й розвинуті залежно від способу живлення ссавців. У собаки різці служать для відкушування , ікла – для захоплення і утримання здобичі, корінні зуби мають гострі краї і при значені для розривання та подрібнення їжі. Набір зубів надає змогу собаці і її хижим родичам(вовкам, лисицям)впоратися з досить великими тваринами: піймати здобич, обгризти її й навіть розгризти кістки.

 У кажана зуби дрібні, загострені, конусоподібні: вони пристосовані до того, щоб протикати хітиновий покрив комах і подрібнювати їх. У бобра різці дуже великі, плоскі й гострі, вони ростуть і само заточуються протягом усього життя. Такими зубами він легко відгризає кору дерев.
 За допомогою язика ссавці визначають смак їжі, перемішують її в ротовій порожнині, що сприяє змочуванню їжі слиною.
 Мурахоїди, які не мають зубів, довгим і липким язиком добувають комах із глибини мурашника.  Коти за допомогою шорсткого язика очищують шерсть.
Розжована,  змочена слиною їжа через глотку і стравохід потрапляє до шлунка. Тут триває перетравлювання їжі, розпочате в ротовій порожнині. Закінчується травлення в кишечнику, де поживні речовини через стінки кровоносних судин надходять у кров. Неперетравлені залишки їжі видаляються на зовні через анальний отвір. У ссавців,окрім слинних залоз, у процесі травлення беруть участь речовини, що виділяються до кишечнику печінкою та під шлунковою залозою.
  У собаки, як і в більшості ссавців, шлунок однокамерний. А в корови і в багатьох інших рослиноїдних шлунок складається з чотирьох відділів : рубця, сітки, книжки і сичуга. Він пристосований для перетравлювання целюлози, яка утворює клітинні стінки рослин. Перетравленню целюлози допомагають і численні бактерії, що населяють шлунок корови.
На малюнку зображено травну, дихальну та видільну системи собаки.
 Дихальна система ссавців – це дихальні шляхи (носова порожнина, гортань, трахея, бронхи) і легені, у яких відбувається газообмін. Легені  у ссавців влаштовані складніше, ніж у плазунів, вони утворені безліччю комірок і мають дуже велику  поверхню газообміну. У собаки поверхня легенів майже  в 100 разів більша за поверхню тіла.
  Міжреберні м’язи і м’язи діафрагми у неї скорочуються, об’єм грудної порожнини збільшується, і повітря надходить у легені. Так відбувається вдих. Під час видиху ці м’язи розслабляються, об’єм грудної порожнини зменшується, і повітря “виштовхується” з легенів назовні. Отже, дихають ссавці завдяки злагодженій роботі міжреберних м’язів і м’язів діафрагми.
   Система виділення собаки  складається з двох нирок, розташованих у черевній порожнині. У них утворюється рідка сеча, яка по двох сечоводах надходить до сечового міфура. У сечовому міфурі сеча накопичується і періодично по сечовому каналу виводиться на зовні.
На малюнку зображено кровоносну систему собаки.
 Кровоносна система ссавців подібна до кровоносної системи птахів – по великому і малому колу кровообігу рухається, не змішуючись, кров завдяки скороченню чотирикамерного серця.
  Нервова система  ссавців утворена такими ж відділами,Ю що їх мають інші хребетні тварини. Проте головний мозок у ссавців рзвинений значно краще. Його верхній шар, який утворює числені складки, називають корою. Така будова кори дає змогу розмістити в невеликому черепі мозок з дуже великою площею поверхні. Складчаста кора відповідає  за аналіз інформації, що надходить від органів чуття, за формування набутих форм поведінки, заснованих на навчанні і  запам’ятовуванні, тощо.

Розмноження ссавців
Серед ссавців є тварини, що відкладають яйця, проте більшість ссавців є живородними, їх зародки розвиваються в організмі самки.
   Органи розмноження. Ссавці – роздільностатеві тварини. У самця  сперматозоїди утворюються у парних сім’яниках. Сім’япроводи, що від них відходять, зливаються із сечовивідним каналом, і через нього виходить на зовні сім’яна рідина, що містить сперматозоїди.
   Яйцеклітини певний термін дозрівають у парних яєчниках, розташованих у черевній порожнині самки. Від кожного яєчника відходить по одному яйцепроводу. Яйцепроводи, зливаючись у нижній частині, утворюють матку – порожнистий м’язовий орган, що може скорочуватися. Від матки відходить піхва, яка відкривається на зовні окремим отвором. У самок, на відміну від самців,канали статевої і видільної системи не зливаються.

Запліднення і розвиток зародка. Запліднення у ссавців внутрішнє, і відбувається воно зазвичай у яйцепроводах. Порівняно з ящіркою яйцеклітина собаки невеличка – близько 0,1 мм, жовтка в ній майже немає, шкіряста оболонка не утворюється. Проте зародок собаки розвивається, проходячи ті самі етапи, що й зародок ящірки чи зародок голуба. На початкових етапах розвитку в нього є хорда, зачатки зябрових щілин тощо. З часом його будова набуває рис, характерних для свого класу, а потім виду.

Розвиток  зародка відбувається в матці. До м’язистої стінки матки зародок прикріплюється за допомогою спеціального органа – плаценти, утвореної зародковою оболонкою, що розрослася. З плацентою зародок пов’язаний пуповиною. У пуповині проходять кровоносні судини зародка, що розгалужуються в плаценті на численні капіляри. Вони тісно притискуються до “материнських”  капілярів, які розташовуються в матці. Через цей капілярний контакт відбувається обмін речовинами між зародком і материнським організмом. У кров зародка з крові самки надходять необхідні для його розвитку кисень і поживні речовини. У зворотному напрямі відбувається транспорт шкідливих речовин, що утворилися в результаті життєдіяльності зародка. Отже, під час видиху самка видає вуглекислий газ, який утворився і в її власних клітинах, і в клітинах зародка. Так само – за двох – працюють і нирки самки.
   У міру зростання зародка, матка збільшується в розмірах. Коли зародок досягає певного ступеня
розвитку, м’язи матки починають скорочуватися і виштовхують плід через піхву на зовні. Плідний пухир при цьому розривається, навколоплідні води, у яких весь час перебував зародок, виходять на зовні. Так відбуваються роди. Самка після народження дитини перекушує пуповину, і малюк починає самостійно дихати, живитися, виділяти продукти життєдіяльності.
  Період внутрішньоутробного розвитку зародка називають вагітністю. У собаки вагітність триває два місяці, у домової миші вісімнадцять діб, у білок тридцять - сорок діб, у корови дев’ять місяців, у китів – рік, у слона двадцять два місці. Очевидно, що чим  більшою є тварина, тим довше зазвичай триває вагітність. Але термін вагітності залежить не тільки від розмірів тварини . У тих ссавців, що народжують дитинчат у нірках або теплих кублах, вагітність є коротшою, ніж у тих, що народжують потомство на відкритих, незахищених просторах.
Турбота про потомство у ссавців яскраво виражена. Вона передусім виявляється в тому, що самки годують своїх дитинчат молоком. Молоко – дуже поживний продукт, воно легко засвоюється і містить усі необхідні для розвитку організму речовини. У  кожного виду ссавців молоко має певний склад. Воно утворюється тільки в організмі самок після родів.
   самки турбуються про потомство, не лише годують, але й захищають дитинчат, зігрівають своїм теплом, умивають і чистять їм шерсть. З часом батьки починають навчати малюків знаходити їжу, полювати, ховатися від ворогів. Довше за всіх ссавців за дитинчатами дбають людино подібні мавпи. На відміну від птахів, у ссавців батько бере участь у вихованні своїх нащадків дуже рідко.
Початок розмноження у ссавців пов’язаний із настанням певного сезону. Потомство має з’явитися на світ у сприятливий період, адже годування молоком зазвичай продовжується не довго, і дитинчата переходять на іншу їжу. Тому, наприклад, олені спарюються восени, а потомство у них з’являється навесні – попереду літо, коли їжі для оленяти буде досить.
   Для ссавців є характерною шлюбна поведінка, проте її форми не такі різноманітні, як у птахів. У морських левів, моржів, оленів, коней самці влаштовують навколо себе гарем із кількох самок, за яких можуть навіть затяти бійку. У багатьох мавп усі самки в зграї належать ватажку – самцю, чия роль у зграї є провідною. Лев створює сімейну групу (прайд), у яку входять кілька споріднених самок.
   Типовою формою шлюбної поведінки у ссавців є турніри між самцями, де застосовується найрізноманітніша зброя – роги, лапи, зуби. Проте, як і в плазунів, під час цих сутичок  поведінка тварин має скоріше ритуальний, ніж агресивний характер.
   До обов’язків майбутніх батьків багатьох ссавців  входить облаштування місця народження потомства – нір, гнізд, дупел. Це роблять зайці, миші, білки, бобри, вовки,лисиці. Міцні сімейні пари у ссавців трапляються значно рідше, ніж у птахів. Зазвичай самець після спарювання втрачає до самки інтерес. Але цього не можна сказати про вовків, лисиць – їх самці добрі сім’янини.

      Гарем морських левів
            Боброва хатка
Сезонні явища в житті ссавців. Поведінка ссавців.
Підготовка до зими. Зима – час, несприятливий для тварин. Ссавці по-різному готуються д цього складного періоду  і по різному його переживають. Білки запасають у дуплах шишки, горіхи, жолуді, на гострих сучках розвішують гриби.
  Перед початком холодів ссавці линяють. Їх шерсть стає густішою(ласка, писець), а в деяких і світлішою (заєць-біляк). Таке забарвлення робить тварину менш помітною на тлі голих дерев і снігового покриву. Олені, кажани, деякі кити здійснюють сезонні міграції, переміщаючись у теплі місця, де більше їжі. Проте їх мандри не такі тривалі й далекі, як у птахів.
   Одним із пристосувань ссавців, що допомагають їм долати несприятливі умови є сплячка. Сплячка – це період майже повного спокою в житті тварини. Температура тіла, частота дихання і серцебиття в цей час сильно знижується. Витрати енергії в такому стані невеликі, а жири, що є її джерелом, тварини накопичують в організмі до  настання сплячки. У справжню сплячку впадають ховрахи, бабаки, деякі кажани, їжаки.
   У ведмедів і борсуків настає зимовий сон – він неглибокий, температура тіла  й частота дихання змінюються незначно. Тварина може прокинутися від шуму, навіть несильного.  У малосніжні  теплі зими ці звірі часто не засинають зовсім.
Поведінка ссавців.  У цих тварин програми інстинктивної поведінки надзвичайно різноманітні, у багатьох розвинена стандартна поведінка.  Діяльність особин у стаді або зграї організована дуже чітко. Помітивши наближення хижака, самці вівцебиків і багатьох  інших травоїдних займають кругову оборону, захищаючи молодняк і самок, що перебувають у центрі.
  У багатьох тварин у стадах і зграях встановлена ієрархія – система підпорядкування одних особин іншим. Так, у стаді павіанів є один ватажок , підлеглі йому самці, самки, молоді особини  й дитинчата. Особини, що  стоять на нижньому щаблі і ієрархії, у всьому підкоряються тим, хто стоїть вище. Так, їжа спочатку дістається ватажкам, потім підлеглим самцям, а вже потім самкам і дитинчатам.
  Павіани
Вівцебики
 Левам, які живуть у прайді, властива колективна форма полювання. Вона успішніша, ніж полювання поодинці: одна із самок жене на левів, які ховаються в засідці, стадо копитних. Самець левів не полює, він лише охороняє мисливські угіддя. Подібну поведінку демонструє і зграя вовків, але в засідку у них можуть бути і самці. Мисливські собаки теж мають природжені програми колективного полювання, але обє’днуються вони під час цього з людиною
 У житті багатьох ссавців великого значення набувають ігри. Кожен із вас  спостерігав за грою кішки паперовим бантиком, прив’язаним до ниточки. Ця гра – один із найважливіших способів удосконалення природженої форми поведінки: полювання на рухомий об’єкт. Ігри важливі й для навчання взаємодіям з іншими об’єктами. Тварини багатьох видів, які були позбавлені можливості гратися в дитинстві, виростають  неповноцінними – їм важко взаємодіяти з іншими тваринами свого виду.
  У ссавців добре розвинена пам’ять, яку вони використовують під час самонавчання, наслідування і навчання за допомогу батьків. Навчання в деяких звірів забирає дуже багато часу: молоді леви і вовки довго вчаться прийомам полювання. Часто тварини, які були позбавленні спілкування і не мали зразків шлюбної поведінки, втрачають здатність до розмноження.
  Форми набутої поведінки. Іноді, спостерігаючи за тваринами, тільки дивуєшся тому, до яких хитрощів вони вдаються, щось замисливши, які несподівані рішення приймають. Бобри не тільки будують дамби, вони можуть регулювати рівень води у “водосховищі”, що утворився. Отже, тварини здатні  в тій чи іншій конкретній ситуації.

Способи спілкування між ссавцями різноманітні. Вони контактують між собою за допомогою і хімічних речовин, і звуків, і поз, і міміки. У кота, що почув наближення ворога, шерсть “ встає на дибки ” – він наїжачується, демонструючи в такий спосіб позу загрози. Скунс виділяє рідину, яка відлякує багатьох його ворогів. Самки ссавців під час розмноження виділяють особливі речовини, що привертають самців. І повідомляють про готовність самок до спарювання. Хімічні речовини, які містяться в сечі і поті, багатьом видам ссавців допомагають позначити територію.
 Якщо їжаків перенести до іншого місця, їжачиха їх розшукуватиме, видаючи гучні свистячі звуки. Малюки відгукнуться в такий само спосіб. Ватажок зграї павіанів управляє підлеглими за допомогою криків, жестів і дуже виразної міміки. Чемпіони по випусканню звуків вважаються дельфін афаліна. Спеціальними приладами можна зафіксувати, що він видає звуки. Схожі на стогін, писк, гавкіт, свист, нявкання, цвірінькання, рохкання, пронизливий крик, шум моторного човна, скрип іржавих петель.

Дякую за увагу!)
Пігутовала учениця 8-Б класу Федик Ірина
Тернопіль 2013р.


title: Генні мутації

text: Гормональна контрацепція


title: "Кишковопорожнинні"

text:
Кишковопорожнинні
Різноманітність
Мета
Повторення вивченого
Кишковопорожнинні — нижчі багатоклітинні двошарові тварини. Їх налічується близько 9 тисяч видів. Це водні, переважно морські тварини, які прикріплені до субстрату або плавають у товщі води. Це поодинокі або колоніальні форми, що мають розміри від кількох міліметрів до кількох метрів.

Повторення вивченого
   Прісноводі гідри - одні з найдрібніших хижаків. Незважаючи на це, вони здатні забезпечити себе їжею. Гідри мають трубкоподібну форму тіла. За допомогою підошви вони прикріпляються до підводних рослин або каменів і ворушать щупальцями у пошуках здобичі. Гідри зеленого забарвлення містять в собі фотосинтезуючі водорослі.
Медуза Ціанея як різновид кишковопорожнинних
Біля берегів Великобританії, а також у холодних північних морях,Баранцевому та Карському, можна побачити полярну медузу, або ціаную. Це справжній гігант: відомі особини діаметром до 2м. і з довжиною щупалець 20-30м. Конан Доль у своєму оповіданні «Лев’яча грива» так писав про цю медузу: « Вона така ж небезпечна, як кобра, а рани, завдані нею, болючіші за укуси змій».

Чи справді є загроза?
	Проте письменник значно перебільшив небезпеку ціанеї. Той, хто доторкнувся до неї, відчував лише легке свербіння між пальцями рук і поколювання, схоже на слабий опік кропивою. Але для планктонних рачків, дрібних медуз, деяких рибок отрута медуз смертельна. Однак мальки тріски не чутлива і до отрути ціанеї. Медуза ховає мальків від ворогів, а вони знищують
мікроорганізми на її тілі.
 Полярна медуза дуже красива.
Її дзвін у центрі жовтуватий,
 по краях темно-коричневий, ротові лопаті малинові, а щупальця світло-рожеві.

Ціанея

Небезпечна   медуза
У Беринговому морі, Охотському і Японському морі мешкає небезпечна медуза – хрестовик. Через 10хв. Після «опіку» у людини виникає слабкість, біль у поясниці, німіють руки, ноги, утруднюється дихання. Хвороба триває 4-5 днів. Особливо небезпечні повторні  «опіки». Коли хрестовиків розводиться дуже багато чудові пляжі Владивостока пустіють.

Синофор
Біля берегів Японії можна зустріти цікавих тварин – сифонофор. Це не тільки красиві, а й складно побудовані кишковопорожнинні. Вони являють собою цілу колонію тварин, яка на відміну від коралової плаває.

Особливість назви
Назву «португальський кораблик», фізалія одержала за яскраве забарвлення,
 ( португальці у минулому любили яскраво розфарбовувати свої військові кораблі) і за «вітрило» - виріст у вигляді гребеня, розміщений на особливому повітряному міхурі фізаліс, який знаходиться над поверхнею води.
Особливості Фізалії
Фізалія пересувається за допомогою вітру. Вона плаває під кутом до вітру, наближається до берега або повільно від нього відпливає. Ці тварини, інколи цілими тисячами плавають на поверхні теплих морів. Міхур до 20см. Буває яскраво-голубим, фіолетовим, або червонуватим, а щупальця -  ультрамаринові. У великих особин( довжиною до 30м) між щупальцями ховаються рибки немеуси, вони не бояться отрути кишковопорожнинних.

Небезпечно торкатися фізалії
Коралові поліпи
Подивіться на одну гілочку такого підводного саду. Основа її тверда, складається з вапняку, на ній багато маленьких отворів і западин. У них сидять крихітні коралові поліпи зі щупальцями, які  схожі на квіти. Але будьте обережні! На щупальцях є жалкі клітини, і деякі корали обпікають руку людини, наче розжарений метал. Мадрепорові, або рифові поліпи - гарні будівельники. Це вони побудували підводні сади.

Особливості коралів
Площа дна, яку займають у Світовому океані коралові утворення, становить не менше як           10 000 000 м2. Це майже територія Європи. Рифові корали можуть існувати тільки в теплій воді за температури не нижче 20°С. тому й зустрічаються тільки у тропічних морях, між тридцятими паралелями півдня і півночі. Не живуть вони глибше, ніж 50м. У тілі поліпів ростуть одноклітинні водорості, яким необхідне сонячне світло. Ці водорості допомагають поліпам засвоювати їжу. Не терплять корали брудної і опрісненої води. Примхливі істоти . Живиться поліп планктоном і дрібними органічними рештками. З часом починає розмножуватися, і утворюється колонія, що складається із сотень і тисяч особин.

		Жага до Життя
Коралові колонії невпинно тягнуться вгору, до поверхні води, до світла. Швидкість їх росту залежить не тільки від виду, а й від місцевих умов.

Цікаве на дні моря
У Південно-Китайському морі, коли зривали рих, знайшли монету 1410р. її замурували корали після загибелі корабля. Скелет поліпа наростав зі швидкістю їм за 330 років.
А корабель, який загинув у Перській затоці, через 20 місяців був покритий кораловим панциром 60 см завтовшки. Тут корали ростуть швидше.

Підводні дорогоцінності
Дуже часто у Середземному морі люди сидять у своїх човнах і опускають у воду палку. Цікаво хто ці люди і що вони роблять? Це ловці благородного, або червоного корала. Це не ті корали-будівельники, які утворюють рифи і острови. З благородного корала роблять різні прикраси, більше 2 тис. років носять рожеві, червоні і чорні коралові намиста.

Родовища коралів
В Італії, Японії є фабрики коралових виробів. Червоний корал добувають й уздовж північних берегів Африки, на півдні Греції, а також біля берегів Японії і Австралії, чорний - у Перській затоці. Ловлять корали на глибині 30 - 300 м.
Висновок
Сьогодні на уроці біології, ми
Повторили хто такі кишковопорожнинні, хто така гідра;
Ознайомилися з медузою Ціанеєю;
З медузою Хрестовиком;
Дізналися хто така Фізалія;
Що утворюють коралові поліпи;
Як використовують Благородні корали і де.

    Дякую за увагу !
Підготувала,
Клуб Олена


Гербологія


title: гігієна

text:
>10
>10
>40
>50
>10
>10
>10
>10


Кішки


"Харчові добавки"


title: "Хромосомні мутації"

text:
Хромосомні мутації
Підготувала:
учениця 11-А класу
Вепрук Анастасія
Хромосомні мутації – це порушення структури хромосом, які відбуваються синхронно в обох хроматидах.
Делеції (видалення ділянки хромосоми);
Інверсії (зміна порядку генів ділянки хромосоми на зворотний);
Класифікація хромосомних мутацій:
Дуплікації (повторення ділянки хромосоми);
Транслокації (перенесення ділянки хромосоми на іншу).
Хромосомні мутації зумовлюють хромосомні хвороби.   Майже всi хромосомнi захворювання супроводжуються багаточисленними ураженнями скелету, порушеннями психiки, вродженими вадами зовнiшнiх i внутрiшнiх органiв, затримкою росту, ураженням нервової, ендокринної та iнших систем, зниженою регенераторною функцiєю, пiдвищеною захворюванiстю i смертнiстю.
Найчастіше проявляються трисомії за аутосомами.
Хромосомні хвороби
Найпоширеніші хромосомні хвороби
Синдром Дауна
(поява третьої хромосоми в 21-й парі)
Прояви:
розумова відсталість;
незначна тривалість життя (як правило, не більше 30 років);
малий череп, коротка шия, пласке обличчя, короткі фаланги пальців тощо.
Найпоширеніші хромосомні хвороби
Прояви:
вади серця, аномалії внутрішніх органів, статевої системи;
незначна тривалість життя (10% хворих доживає до 12 років);
довгий вузький череп, мале підборіддя, короткі пальці, деформовані вуха тощо.
Синдром Едвардса
(поява третьої хромосоми в 18-й парі)
Найпоширеніші хромосомні хвороби
Синдром «котячого крику»
	(відсутність частини 5-ї хромосоми)
Прояви:
розумова відсталість;
незначна тривалість життя (до 10 років);
плач, що нагадує крик кішки;
місяцеподібне обличчя, низько розташовані, деформовані вуха тощо.


title: Хребетні тварини

text:
1
ЦАРСТВО ТВАРИНИ
ТИП ХРЕБЕТНІ
ПІДТИП ЧЕРЕПНІ
НАВЧАЛЬНО – ВИХОВНИЙ КОМПЛЕКС
«Гайворонська гімназія – загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5»
Автор: Курнос І.Т.

2
Зміст:
     №1. Заголовок .
     №2. Зміст.
     №3.  Еволюція хребетних.
     №4.  Надклас риби.
     №5.  Зовнішня будова хрящових риб.
     №6.  Зовнішня будова кісткових риб.
     №7.  Клас Земноводні.
     №8.  Будова земноводних
     №9.  Клас Плазуни
     №10. Будова Плазунів.
     №11. Різноманітність Плазунів.
     №12. Клас Птахи.
     №13. Будова Птахів.
     №14. Кілегруді птахи.
     №15. Клас Ссавці.
     №16. Будова ссавців.
     №17. Плацентарні ссавці.

Еволюція хребетних тварин.
риби
земноводні
птахи
ссавці
плазуни
хрящові
кісткові
безногі
безхвості
хвостаті
лускаті
панцирні
крокодили
яйцекладні
сумчасті
плацентарні
безкілеві
пінгвіни
кілегруді
круглороті
головохордові
ланцетникові
міногові
3
зміст
630  видів
20 000 видів

4
зміст
голова
тулуб
хвіст
Парні плавці :
грудні
черевні
Непарні плавці :
спинні
хвостовий

Зовнішня будова хрящових риб
ніздрі
очі
ротовий отвір
зяброві щілини
Хрящові риби поширені у морях. Скелет у них повністю хрящовий. Тіло складається з трьох відділів: голови, тулуба та хвоста. Форма тіла може бути видовженою, як у акули, або сплющеною, як у ската. Тіло покрите міцною шкірою, яка включає в себе луски примітивної форми. Луски на щелепах перетворюються на зуби. Зяброві кришки та плавальний міхур відсутні. Серце двокамерне. Запліднення внутрішнє.
5
зміст
відео
Зовнішня будова кісткових риб
голова
Очі

Ніздрі

Ротовий отвір
хвостовий          анальний        черевний           грудний
спинний
плавець
плавець
плавець
плавець
плавець
тулуб
хвіст
Непарні:
Парні:
6
зміст

відео
350 видів
3 500 видів
7 видів
7
зміст
8
Зовнішня будова земноводних.
(безхвості)
рот
ніздрі
око
барабанна перетинка

голова
тулуб
передня  кінцівка
задня  кінцівка
Тіло безхвостих земноводних коротке, складається з голови, тулуба та кінцівок. Шкіра гола без лусок. У ній є багато залоз,що виділяють слиз, що зволожує поверхню тіла і полегшує газообмін через шкіру. Задні кінцівки розвинені краще ніж передні, між їхніми пальцями часто є плавальні перетинки. Хвостовий відділ хребта перетворився на одну кістку. Розміри безхвостих земноводних порівняно невеликі: від 1,5 см 32 см. Мешкають переважно на суходолі, але розмножуються у воді. Поширені на всіх материках крім Антарктиди.
зміст
відео
20 видів
250 видів
7 500 видів

9
зміст
10
Зовнішня будова плазунів.
(хамелеон)
око
ніздрі
рот
вушний отвір
передня кінцівка
задня кінцівка
хвіст
тулуб
шия
голова
зміст
Черепахи
Крокодили
11
зміст
Різноманітність  Плазунів.
відео
відео
відео
відео
18 видів
12
зміст
відео
відео
13
око
восковиця
з ніздрями
наддзьобок
піддзьобок
Зовнішня будова птахів.
Усі птахи мають пір'яний покрив. Тіло птахів поділено на голову, тулуб і вкорочений хвіст. На голові є очі з рухливими повіками, ніздрі,слухові отвори затягнені барабанною перетинкою. Спереду голова витягнута у дзьоб. Шия дуже рухлива. Тулуб птахів обтічної форми. Передні кінцівки перетворені на крила. У пінгвінів передні кінцівки перетворені на ласти, у безкільових птахів недорозвинені . На задніх кінцівках,що вкриті лусками є рухливі пальці (2-4), які закінчуються кігтями. Птахи поширені на всіх материках.
зміст
голоса
14
зміст
6 видів
250 видів
4 755 видів
качкодзьоб
кенгуру
жирафа

15
зміст
відео
відео
16
Зовнішня будова ссавців.
Характерною ознакою всіх ссавців є вигодовування малят молоком. Тіло складається з голови, тулуба, хвоста, є передні та задні кінцівки, які розташовані під тулубом. Більшість ссавців мають волосяний покрив, а шкіра багата на різноманітні залози. Добре розвинуті органи зору, нюху та слуху. Розміри тіла від 3,5 см до 33 метрів, а вага від 5гр до 150 т. Ссавці поширені на всіх материках в усіх природних зонах. Ведуть повітряно-наземний, ґрунтовий та водний спосіб життя.
голова
шия
тулуб
хвіст
передні кінцівки
задні кінцівки
зміст
17
зміст
відео
відео
відео
відео
відео


title: Клас комахи. Бджоли

text:
  Клас комахи.БДЖОЛИ
Презентацію підготувала
учениця 8-А класу
Бойко Дарина
1
   Існує близько 2 0 тисяч видів бджіл. Їх можна виявити на всіх континентах,крім Антарктиди. Бджоли пристосувалися харчуватися нектаром та пилком, використовуючи нектар, як джерело енергії, а пилок для отримування білків та інших поживних речовин .   Розмір бджіл коливається від 2,1 мм у карликової бджоли до 39 мм у виду, що мешкає в Індонезії.
Загальна характеристика бджіл
2
   Бджоли мають довгий хоботок, яким вони користуються для висмоктування нектару з рослин. Також у них є вусики, кожен з яких складається з 13 сегментів у самців та 12 у самок.    Всі бджоли мають дві пари крил: задня пара за розміром менше передньої; тільки у декількох видів у однієї статі крила  дуже короткі, що  робить політ бджоли важкою або неможливою справою.
Загальна характеристика бджіл
3
  Жало у бджіл - це своєрідний дуже складний за будовою і ще не досить вивчений орган захисту, утворений внаслідок переродження сьомого членика черевця робочих бджіл і маток. У спокійному стані жало ховається всередину черевця. В момент ужалення воно виходить назовні. Жалячи, бджола трохи згинає донизу черевце і встромляє жало в намічене місце. Проте вийняти його назад із шкіри тварини чи людини вона не може, бо жало там закріплюється зазублинками і відривається разом з частинами внутрішніх органів.
4
Жало бджіл
  Бджола з відірваним жалом швидко гине.   Жалячи комах, бджола пробиває дірку у їхньому хітиновому покриві, з якої жало потім може вийматися, і бджола лишається жити.   Найчастіше сам укус стається на рефлекторному рівні.
5
Жало бджіл
	   Під час жаління в ранку вводиться отрутна рідина, яка викликає запалення із припухлістю і гострий пекучий біль.    Ця отрута виробляється в окремих (великій і малій) отрутних залозах, що містяться всередині черевця:- велика залоза складається з довгої трубки, в клітинах якої виробляється отрута, і великого отрутного міхурця, де отрута скупчується;- мала отрутна залоза - невелика                                      трубка, де виробляється вже інша                                        за своїм складом отрута. Під час                                    ужалень отрути з малої та великої                                 залоз змішуються.
6
Бджолина отрута
   Різкі запахи (особливо піт) дуже дратують бджіл, і тоді вони жалять більше. Відомі випадки зажалень пітних коней на смерть.    Мало жалять бджоли, підкурені димом; тоді вони кидаються до запасів меду, наповнюють ним свої медові вола і в такому стані не можуть                                вільно згинати черевно, щоб ввести жало.   Матки свої жало використовують лише в                    боротьбі одна з одною. Крім того, воно їм                   допомагає у відкладанні  яєць.
7
Бджолина отрута
   Спосіб, яким бджоли передають інформацію – одне з найбільш вражаючих чудес природи - це інстинктивна мова бджіл. Вони не вчаться цій мові, а просто, досягнувши певного віку, автоматично володіють нею.   Бджолина мова – це мова запахів і танців. Коли бджола знаходить нектар або пилок, вона повертається додому і починає танцювати, описуючи одну за іншою правильні кола. Танець привертає увагу інших бджіл і розказує їм, де був знайдений нектар або пилок. Інші бджоли по запаху цієї бджоли можуть взнати, що та знайшла.
8
Мова бджіл
   Якщо бджола жваво танцює, то це означає, що знайдена велика кількість їжі, і багато бджіл відлітає на пошук.    Таким чином, бджола може повідомити про декілька речей. По танцю можна визначити, нектар або пилок були знайдені. По запаху самої бджоли можна сказати, яку квітку слід шукати. Сповільненість танцю говорить про кількості знайденої їжі.
9
Мова бджіл
   Крім попередньої інформації, цей танець пояснює бджолам, як далеко і в якому напрямі летіти. Кількість поворотів в хвилину означає дистанцію. Дедалі менше описується вісімок. Наприклад,       11 поворотів в хвилину рівносильні дистанції в 2700 м.    Лінія, по якій йде бджола між двома петлями вісімки, показує точний напрям. Лінія визначається по положенню сонця на небі, так що інші бджоли можуть негайно визначити правильний кут!
10
Мова бджіл
	   Залежно від поточної потреби, бджоли можуть концентруватися як на зборі нектару, так і на зборі пилку.   Тіло більшості бджіл покрите численними  гіллястими ворсинками, що сприяють прилипанню і переносу пилку. Періодично вони зчищають з себе пилок, збираючи їх щіточками і потім переносять його  в спеціальний кошик для пилку, розташований між задніми лапками.
11
Участь бджоли у запиленні
	 Багато видів бджіл схильні збирати пилок тільки з певних видів, інші в цьому питанні не так категоричні і користуються великою різноманітністю квітучих рослин.       Невелика кількість рослин замість пилку виробляє живильне квіткове масло, на зборі якого спеціалізуються тільки певні види бджіл. Пилок і нектар змішуються разом, утворюючи в'язку живильну масу, яка складається в невеликі осередки (соти).
12
Участь бджоли у запиленні
  Перший етап виготовлення меду починається в порожнині бджоли. Цукор, що міститься в нектарі, піддається хімічній реакції.   Наступний крок – це видалення зайвої води з нектару. Воно досягається випаровуванням, яке виникає завдяки теплу і вентиляції у вулику.
Процес виготовлення меду
13
   Мед розрізняється залежно від того, з яких квітів збирається нектар, в якому місці розташований вулик.    Мед буває дуже різним на колір і смак – це залежить від того, що було джерелом нектару. У тих областях, де виробляють мед, звичайно буває тільки декілька рослин, придатних для збору нектару.
14
Мед
  По шорсткій поверхні бджола здатна тягнути вантаж, що перевищує вагу її тіла у 320 разів. Для порівняння, кінь може везти вантаж, приблизно рівний вазі його власного тіла.    Медоносна бджола махає крилами зі швидкістю 11400 разів на хвилину. Саме це створює характерне бджолине дзижчання.
15
Цікаві факти із життя бджіл
    Для отримання одного кілограму меду бджоли повинні зробити до 4500 вильотів і взяти нектар з 6-10 млн. квіток.     На виховання тисячі личинок потрібно 100 г меду, 50 г пилку і 30 г води. Річна потреба в пилку становить до 30 кг на кожну бджолину сім’ю.
16
Цікаві факти із життя бджіл
  Бджолиний рій може важити до 7-8 кг. Він складається з 50-60 тис. бджіл, що мають у своїх зобиках 2-3 кг меду. За похмурої погоди своїм медовим запасом бджоли можуть харчуватися протягом 8 днів.
17
Цікаві факти із життя бджіл


ціва


title: "Контрацепція"

text:
Презентація на тему:”Контрацепція”
Виконав учень 7-А класу: Острожчук Богдан

Контрацепція — від лат. contra (проти) і лат. [con]ceptio (зачаття), включає контрацептивні (або протизаплідні) засоби, а також певні методи запобігання вагітності.
Засоби та методи контрацепції
Сучасні засоби та методи контрацепції можна розділити на 7 груп
I. Природні (біологічні) методи
Метод лактаційної аменореї (надійність 97-98%)
Періодична абстиненція (надійність 70-90%):
а) календарний метод;б) оцінка цервикального слизу;в) моніторинг базальної температури;г) сімптотермальний метод.
Ме́тод лактаці́йної аменоре́ї (МЛА) — природний спосіб контрацепції, що базується на фізіологічному ефекті, який полягає у пригніченні овуляції завдяки смоктанню дитиною грудей матері. Тривалість ановуляції варіює від 4 до 6 місяців після пологів, хоча у деяких жінок овуляція поновлюється на другому місяці післяпологового періоду. Якщо грудне вигодовування не є основним методом годування дитини, то жінка може завагітніти на 4-6 тижні після пологів. Якщо грудне вигодовування є основним методом годування дитини, то жінка може завагітніти на 6 місяці після пологів.
II. Переривання статевого акту(надійність 97%-98%)
один з найдавніших природних методів контрацепції, суть якого полягає у виведенні статевого члена з піхви до початку еякуляції.
III. Бар'єрний метод (надійність 75%-95%):
Презервативи
Діафрагми,ковпачки,губки
Сперміциди
Запобігання від небажаної вагітності шляхом перешкоди попаданню сперми в піхву або шийку матки механічним (презервативи, піхвові діафрагми і ковпачки) або хімічним (сперміциди) шляхом. Поєднання цих двох шляхів називається комбінованим, наприклад, поєднання сперміцидів з діафрагмами, презервативами, ковпачками.
Сперміциди
Презерватив
Діафрагма
IV. Внутріматкові спіралі (Надійність 99%-99.5%)
Внутріматкова спіраль - це маленький пластиковий пристрій, покритий міддю, у формі букви Т, використовуване для захисту від небажаної вагітності. Внутріматкову спіраль повинен ставити лікар.
Внутріматкові спіралі обох типів запобігають запліднення яйцеклітини, ушкоджуючи або вбиваючи сперматозоїди. Вони також роблять впливи на внутрішню оболонку стінок матки - туди яйцеклітина впроваджує після імплантації.
V. Гормональна контрацепція (Надійність92%-99%):
Комбіновані оральні контрацептиви(КОК):
а) монофазні;б) двуфазні;в) трифазні;г) невідкладна контрацепція
Чисто прогестинові контрацептиви (ЧПК):
а) ЧПК-таблетки (міні-пілі); 90-97%б) ін'єкційні гестагени пролонгованої дії; 99-99,7%в) імлантати; 99-99,8%г) прогестинова й антипрогестинова невідкладна контрацепція. 99-99,8%
Чоловіча гормональна контрацепція.

ефективний і досить популярний метод оберігання від небажаної вагітності. В світі більше 120 млн. жінок приймають гормональні пігулки. Гормональні пігулки містять жіночі статеві гормони в різному співвідношенні. Вони приймаються щодня і завдяки ефектам гормонів (гальмування овуляції, зміна властивостей цервікального слизу і ендометрію) запобігають настанню вагітності.
VI. Добровільна стерилізація.
- знепліднення, позбавлення людини або тварини здатності до відтворення. Види:
   чоловіча;
   жіноча.

VII. Імуноконтрацепція й інші перспективні методи.
Кінець


Характеристика популяцій. Статева й вікова структура популяції.


Хромосомні програми


title: КАРАНТИННІ ВИДИ

text:
КАРАНТИННІ ВИДИ БАКТЕРІОЛОГІЧНИХ, ВІРУСОЛОГІЧНИХ ТА МІКОЛОГІЧНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ.
Опік плодових деревЗбудник: Erwinia amylovora (Burill)

  Рослини – господарі.
   Найбільше уражуються представники родини Розоцвітих: глід, айва, кизил, груша, яблуня, піраканта, горобина,  хеномелес (айва японська), мушмула

Географічне розповсюдження.

Європа: Австрія, Румунія, Україна, Чехія, Угорщина, Бельгія, Болгарія, Кіпр, Словаччина, Данія, Франція, Німеччина, Греція, Ірландія, Італія, Люксембург, Нідерланди, Норвегія, Польща, Швеція, Швейцарія, Великобританія, Югославія;
Азія: Вірменія, Японія, Йорданія, Туреччина, Китай, Ізраїль, Ліван, Корея, Саудівська Аравія, В’єтнам, Індія;
Африка: Єгипет;
Північна Америка: Бермуди, Канада, Мексика, США;
Центральна Америка і Кариби: Гватемала, Гаїті;
Південна Америка: Колумбія;
Океанія: Нова Зеландія.
Шкодочинність
Шкодочинність збудника значна внаслідок швидкого поширення хвороби. В садах може уражуватись від 20 до 50% насаджень, з яких 10-20% гинуть. В деяких садах опіком уражується до 90% плодових дерев. На уразливих господарях інфекція розповсюджується по дереву настільки швидко, що навіть при сильному і негайному обрізуванні їх не можна врятувати. Рослини швидко гинуть вже після першого візуального прояву хвороби.
      Біологія. Збудник зимує виключно в інфікованій рослині – господарі. Виразки, що перезимували, є найважливішим джерелом ураження квітів навесні. Бактерії проникають у рослини через квітки, рани, тріщини, продихи. З розвитком хвороби бактерії поширюються по корі, гілках і стовбуру, уражуючи все дерево, що призводить до його загибелі.
Виявлення й ідентифікація.
Найтиповішими ознаками ураження є:
      --В’янення і загибель суцвіть. Квітки набувають бурого або темно-коричневого аж до чорного забарвлення і залишаються на дереві. Бруньки не розкриваються, стають чорними, засихають, але не опадають.
      --В’янення і загибель гілок і пагонів. Уражені молоді пагони і гілки ніби наповнені рідиною, що через деякий час починає сочитися краплями і стікати по корі у вигляді ексудату. Молоді пагони і гілки в’януть, стають коричневими. Типовим є гачкоподібне згинання кінчиків пагонів.
      --Листки чорніють, скручуються, відмирають, але не опадають. Бактерії інфікують листки через продихи або частіше через ранки, завдані комахами, градом тощо. Уражена ділянка всихає, але інфекція продовжує поширюватися через вторинні артерії у середині жилки листка і черешок.

--Уражені молоді плоди стають коричневими або чорними, засихають і залишаються висіти на плодоніжках. На стиглих плодах ураження опіком проявляється у вигляді невеликих некротичних плям майже чорного кольору.
      --Гілки й опіковий стовбур: розвиток хвороби починається з верхівки пагона і поступово поширюється до основи через паренхіму кори. На уражених ділянках кори з’являються темно – зелені, часто водянисті плями з нечіткою межею між ураженою і здоровою тканиною. Епідерміс уражених місць відшаровується, утворюючи пухирі. Кора розтріскується, тріщини різноманітних конфігурацій ніби обмежують уражені ділянки. Межа між хворими і здоровими ділянками стає чіткою. На корі хвороба утворює клиноподібні виразки, що можуть спричиняти загибель цілого дерева внаслідок оперізування.
      Часто при теплій вологій погоді з уражених тканин виділяються краплі молочно – білого ексудату.

Методи обстеження і      діагностика.
Для виявлення хвороби необхідне обстеження садів і дикорослих рослин від початку їх цвітіння до закінчення літа. Особливо важливе значення мають обстеження розсадників, де вирощують посадковий і прищепний матеріал, до початку реалізації із них продукції. Обстеження проводять у три строки: 1-ранньовесняне (у період розпускання бруньок і цвітіння), 2-літній (період інтенсивного росту дерев), 3-осінній (період посиленого сокоруху). У весняно – літній період проводять суцільне обстеження, а в осінній – вибірково – кожне 10 дерево. Норма на одного обстежувача на день: у господарствах – 3, присадибних ділянок – 20 га.

Способи перенесення і розповсюдженняінфекції
На великі відстані бактеріальний опік може бути перенесений насамперед з рослинами – господарями, що містять приховану інфекцію, садивним матеріалом і прищепами. Збудник може розповсюджуватися комахами (попелиці, клопи – сліпняки, цикадки та медяниці грушеві), птахами, з дощем і повітряними масами.
Фітосанітарні заходи.
Єдиним надійним методом запобігання або вповільнення швидкості розповсюдження бактеріального опіку плодових у незаражених районах є накладання суворих фітосанітарних заходів на важливі рослини – господарі і дотримання суворого контролю за садами та розсадниками.
Забороняється завезення садивного матеріалу із заражених зон країн розповсюдження захворювання.
Обов’язковий карантинний догляд та лабораторна експертиза завезеного садивного матеріалу з його розміщенням в інтродукційно – карантинному розсаднику.
Для вчасного виявлення хвороби – обстеження насаджень у період цвітіння та достигання плодів.
При виявленні опіку плодових – особливий карантинний режим, негайне викорчовування і спалювання багаторічних насаджень.
Після викорчовування дезинфекція технічних засобів наявними засобами згідно з «Переліком пестицидів та агрохімікатів, дозволених до використання в Україні».
Для профілактики – обприскування насаджень мідьумісними препаратами з додаванням стрептоміциную
Віспа (шарка слив)Plum pox potyvirus.
Систематичне положення: Virus: Potyviridae: Potyvirus.
Рослини - господарі.
Основними господарями є види роду Prunus, що утворюють плоди, зокрема, абрикос, персик, слива, алича, диких видах, а також понад 60 видах трав’янистих рослин.
 Географічне розповсюдження.
Європа: виявлено в Росії, Болгарії, Чехії, Словаччині, Німеччині, Греції, Угорщині, Люксембурзі, Румунії, Югославії, Албанії. Австрії, на Кіпрі, Польщі, Бельгії, Данії, Італії, Португалії, Іспанії, Великобританії, Нідерландах, Швеції, Швейцарії, Молдові, Україні (області: Закарпатська, Івано–Франківська, Львівська, Чернівецька, Одеська, Тернопільська, АР Крим, м. Севастополь);
Азія: Сирія, Туреччина, Азербайджан, Кіпр, Індія;
Африка: Єгипет;
Шкодочинність.
Шкодочинність виражається в ослабленні і нерідко загибелі дерев, втраті товарної якості плодів (здрібненні, гіркі або позбавленні смаку), їх достроковому обсипанні і зниженню врожайності від 25% до повної втрати.
Біологія.
Вірус уражує всю крону дерева. Зовнішні ознаки хвороби проявляються на 9-11-й місяць з моменту зараження. Такі дерева є джерелом інокулюму. Вірус переноситься  з них за щеплення, або переносниками – попелицями таких видів, як люцернова, бобова або бурякова, геліхризова, сливова запилена, зелена персикова, оранжерейна або тютюнова, хмельова. Імаго роблять пробні проколи або живляться. Влітку попелиці здатні мігрувати на різноманітні види трав'янистих рослин, що ростуть в садах, і  повертаються на плодові дерева для відкладання зимуючих яєць.
      Інкубаційний період хвороби може тривати до 1 року. Інтенсивність проявлення захворювання підсилюється при похмурій і теплій погоді (18-20 °С). При більш високій температурі повітря (25-28 °С) симптоми хвороби маскуються, або зовсім не проявляються.
 Виявлення й ідентифікація.
Ознаки шарки спостерігають на листках і плодах. Навесні на листках у вигляді хлоротичних плям, смуг, кілець, завширшки від 2-3 до 10-15 мм, у персика – посвітління жилок і навіть деформація листків.
      Уражені плоди мають хлоротичні плями і кільця від темно – зеленого до фіолетового кольору. Розвиток плодів у цих місцях зупиняється, утворюються ум’ятини дугоподібної і округлої форми, що нагадують віспу. В цих місцях прямо до кісточки тканина має колір іржі зі слизистою консистенцією, частково відмирає і заповнюється камеддю. Зовнішні ознаки на листках абрикоса проявляються у вигляді жовтого візерунка у формі кілець, жовтих смуг уздовж жилок. На плодах в період дозрівання з’являються світло – жовті плями з облямівкою із широких світлих кілець. Хворі сливи та абрикоси деформується і спричинюють внутрішнє побуріння м’якуша. Їх кісточки мають бліді кільця і плями.

 Методи обстеження і діагностика.
Найчіткіші ознаки захворювання можна спостерігати через 3-4 тижні після цвітіння. Обстеження проводять: через 21-28 днів після цвітіння та в період дозрівання плодів за двома діагоналями із чотирьох боків кожного кварталу.
      У розсаднику обстежують усі дерева. На великих площах – не менше 20% дерев; на ділянках , менше 3 га – 25-50% дерев; на присадибних ділянках – 100%.
      Карантинні заходи включають попереджувальні, обстежу вальні і ліквідаційні.
Попереджувальні направлені на недопущення завезення інфекції із країн – вогнищ поширення хвороби (площа насаджень на якій виявлено хоча б одне дерево уражене хворобою).
Карантинні заходи
включають попереджувальні, обстежу вальні і ліквідаційні.
Попереджувальні направлені на недопущення завезення інфекції із країн – вогнищ поширення хвороби (площа насаджень на якій виявлено хоча б одне дерево уражене хворобою).
      Карантинні обмеження по шарці слив поширюється на посадковий та прищепний матеріал урадуваних кісточкових культур.
      Забороняється:
--Вивіз посадкового та прищепного матеріалу уражених культур за межі заражених господарств, а також із районів та областей , які знаходяться у зоні обмеженого поширення шарки слив. Заражений посадковий матеріал, вивезений з порушенням цих правил, затримують і знищують
Обстежувальні заходи
направлені несвоєчасне виявлення інфекції у посадковому та прищепному матеріалі і насадженнях кісточкових шляхом карантинного огляду /експертизи/ і карантинних обстежень.
      Карантинному огляду /експертизі/ підлягають усі партії імпортованого посадкового та прищепного матеріалу, а також рослинні матеріали усіх господарств, підприємств і організацій.
      Карантинному огляду підлягають:
--усі насадження кісточкових імпортованим посадковим та прищепним матеріалом;
-- усі насадження кісточкових в зонах обмеженого поширення хвороби;
-- усі насадження кісточкових у плодових розсадниках на всій території України.
Ліквідаційні заходи передбачають зпалювання уражених рослин на місці без винесення з поля, закладка нових насаджень стійкими до хвороби сортами та проведення обприскувань проти сисних комах.
Plum pox potyvirus.
Puccinia horiana P. Hennings. Біла іржа хризантем
рід Хризантем (Chrysanthemum).
Географічне розповсюдження
Європа: Франція, Австрія, Бельгія, Німеччина, Угорщина, Італія, Нідерланди, Норвегія, Польща, Росія, Швеція, Швейцарія, Великобританія, Фінляндія, Люксембург, Україна (Львівська, Закарпатська області).
 Зовнішні ознаки:
На листках. Білою іржею пошкоджуються в основному листки, зрідка стебла. Захворювання проявляється у вигляді невеликих блідо – жовтих плям зверху та зісподу листків. З часом пляма збільшується і стає яскраво – жовтою, а її центр коричневим. Зісподу листка на цих плямах розвиваються пустули. Спочатку вони світло – жовті або рожеві, згодом біліють, стають випуклими. Сильно уражені листки, як правило, передчасно відмирають і рослина виглядає обпеченою. Часто уражені листки закручуються донизу, внаслідок чого габітус рослин змінюється.

Морфологія. Біологія.
Збудник білої іржі, є високо спеціалізованим паразитом. На відміну від інших іржастих грибів він не має проміжного господаря. Стадія уредоспор відсутня.
Інкубаційний період гриба, як правило, триває 10 днів. Збудник екологічно пластичний. Телейтоспори проростають за температури від 4 до 36 °С. оптимальна температура – 18-28 °С.
Перенесення і розповсюдження
Перенесення і розповсюдження захворюванням на великі відстані відбувається базидіоспорами через повітря, але спори життєздатні кілька годин. Можливе поширення гриба з живцями та зрізаними квітами.

Заходи для обмеження     поширення хвороби.
Профілактичні обробки фунгіцидами ефективні. Але дорогі. Обприскування проводять через кожних 10-14 днів. Ефективні препарати: оксикарбоксин, трифорин, беноданил, триадимефон, диклобутразол. Дотримання агротехнічних заходів. Вирощування стійких сортів. Грунт, де росли хворі рослини дезінфікують 5% розчином формаліну з розрахунку 0,5 л на 1м2,свіжо гашеним або хлорним вапном. Пропарювання грунту. Дезінфекція інвентарю.
Фітосанітарні заходи.
Садивний матеріал хризантем має надходити із районів, вільних від P. horiana, або тих, де проводиться постійне обстеження і вони визнані вільними від хвороби протягом 3 місяців до відправлення. Збудник має також бути відсутнім довкола від місця виробництва.
Для зрізаних квітів достатньо візуального огляду. Для живців – обов’язковий карантинний догляд і лабораторна експертиза.
Дозволяється використання завезеного садивного матеріалу і прищеп за перевірки в інтродукційно – карантинному розсаднику.
У разі виявлення захворювання – впровадження особливого карантинного режиму, знищення хворих рослин з гарантійною зоною здорових рослин в радіусі 1м за спалювання чи закопування у санітарну яму.
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Клас дводольні. Родини Пасльонові, Бобові, Айстрові або Складноцвіті

text:
Клас Дводольні. Родини Бобові, Пасльонові, Складноцвіті
Матеріали до уроку в 7 класі

Робота з німими схемами
Які види капусти зображені на малюнку
1- ________________
2- ________________
3- ________________
4- ________________
5- ________________
Позначте будову квітки розоцвітих
1- ________________
2- ________________
3- ________________
4- ________________
5- ________________

Розв’язування задач
 3 1т сухих плодів шипшини можна одержати: 2163 л концентрату вітаміну С. Зібрали 320 кг плодів шипшини. Після висушування маса плодів зменшиться вдвічі. Скільки можна одержати концентрату вітаміну С з плодів, що зібрали юннати?
Підрахуйте тривалість життя плодових культур, якщо відомо, що яблуня і груша живуть по 80 років, черешня на 20 років більше, а айва й алича в 2 рази менше, ніж черешня. Смородина і малина живуть по 25 уроків, а горобина чорноплідна на 5 років більше.

Обговорення проблемної ситуації
Чому гарний господар щорічно чергує на своєму полі культури й періодично висаджує бобові рослини?

Паспорт родини Бобові
Родів 450, видів 12 000.
 Квітка  Ч(5)П3=2Т9+1М1;
Поширення — по всьому світу.
Життєва форма: багаторічні трави (рідко однорічні), кущі й дерева. Запилення—комахами.
 Плоди — боби. Поширюються тваринами, вітром, водою.
Найважливіші роди — астрагал, дрік, конюшина, вика, лядвенець,
люцерна.
 Культурні рослини — арахіс, боби, люпин, квасоля, горох, робінія,
 вика, нут, соя.
Паспорт родини Пасльонові
Родів 95, видів 2 500.
Квітка — Ч(5)П(5)Т5М1;
Поширення — по всьому світу, але найбільш різноманітні в Південній Америці.
Життєва форма — одно- й багаторічні трави, кущі, ліани.
Запилення—комахами.
Плоди — ягоди або коробочки. Поширюються тваринами.
Найважливіші роди — беладонна, дурман, тютюн, паслін.
Культурні рослини—тютюн, фізаліс, картопля, солодкий перець,
баклажан, томат.
Паспорт родини Айстрові
Родів 1 510, видів 20 000.
 Квітка - Ч0П(5)Т5М(2);
 Поширення — по всьому, світу, але найбільш різноманітні в помір
них і субтропічних областях,
   Життєва форма — одно- і багаторічні трави, рідше кущі й дерева.
   Запилення — комахами, рідко вітром,
   Плоди — сім'янки. Поширюються тваринами, вітром, водою.
   Найважливіші роди — деревій, полин, причепа, будяк, пижмо, кульбаба, мати-й-мачуха.
    Культурні рослини — айстри, хризантеми, соняшник, рудбекія, тагетес.
ЗАПОВНІТЬ ТАБЛИЦЮ
Біологічний диктант
Напишіть у стовпчик назви родин:

Капустяні
Розові
Бобові
Пасльонові
Айстрові
Ч4П4Т4+2М1
Плід ягода
Плід сім’янка
Ч5П5Т∞М∞
 Плід біб
Плід кістянка
Суцвіття китиця
Ч(5)П5Т(9)+1М1
Ч(5)П(5)Т5М1
Суцвіття щиток
Суцвіття кошик

До якої родини належать рослини?

Перевірка біологічного диктанту

Капустяні		1, 7, 12, 15, 18
Розові			4, 6, 10, 14
Бобові			5, 8, 13, 20, 23
Пасльонові		2, 9, 21,24
Айстрові		3, 11, 16, 17, 19
Дайте відповідь на запитання
1. Яка характерна ознака бобових?
2. Яка роль бобових у житті людини?
3. Назвіть характерну особливість пасльонових.
   4. Яку будову має квітка .пасльонових?
5. Назвіть овочеві та декоративні пасльонові.
6. Які рослини належать до родини Складноцвіті?
7. Яку будову має суцвіття складноцвітих?
    8. Що ви знаєте про соняшник?
    9. Які особливості будови кошика у волошки?
    10. Які представники складноцвітих є лікарськими рослинами?

Домашнє завдання
1) Прочитати матеріал підручника відповідно до теми уроку
2) Виконати завдання з теми уроку в робочому зошиті.
3) Підготувати проекти про різноманітність Однодольних.


title: хвороби

text:
хвороби шлунково-кишкового тракту

здоров шлунок         атрофічний гастріт


Кишковопорожнинні. Загальна характеристика. Класифікація


Цитоскелет. Клітинний центр


title: "Кругообіг речовин у природі"

text:
Кругообіг речовин у природі
Кругоо́біг речови́н і ене́ргії — багаторазова участь речовин і енергії в процесах, які протікають в географічній оболонці планети.
   Розрізняють геологічний кругообіг і біологічний, який відбувається між організмами і середовищем існування.

Взаємодія основних форм життєдіяльності.
Біологічний кругообіг
Під біологічним кругообігом речовин розуміють надходження речовин і хімічних елементів з ґрунту й атмосфери до живих організмів, утворення в цих тілах нових складних сполук та їх повернення з організмів або продуктів їх розкладу до ґрунту й атмосфери

Геологічний кругообіг
Геологічний  кругообіг - це обмін речовинами між сушею та Світовим океаном. Насамперед відбувається глобальна циркуляція води, тобто спочатку випадання атмосферних опадів, потім - поверхневий та підземний стік, інфільтрація, випаровування і врешті-решт - конденсація; потім знову випадають опади.

Вплив антропогенного фактора на колообіг.
Людина небувало прискорила колообіг деяких речовин - родовища заліза, цинку, свинцю інших елементів, які природа накопичувала мільйони років, швидко вичерпуються.
Антропогенна дія робить помітний вплив на круговорот кисню в біосфері. З розвитком промисловості і транспорту кисень використовується на процеси горіння.

Кількість опадів в промислових регіонах, як правило, збільшується. Причиною цього служить велика кількість найдрібніших частинок мінеральних речовин, прискорюючих конденсацію водяної пари.
Інший приклад — посилення стоку води в результаті знищення рослинного покриву.
Кругообіг вуглецю
Вуглеце́вий цикл (англ. Carbon cycle) — кругообіг вуглецю (у різних формах, наприклад, у вигляді двоокису вуглецю) між атмосферою, океаном, біосферою та надрами Землі.
Колообіг вуглецю у природі включає біологічний цикл, виділення СО2 в атмосферу при згорянні палива, із вулканічних газів, гарячих мінеральних джерел, із поверхневих шарів океанічних вод та ін.


Клас Ссавці


Кишковопорожнинні. Загальна характеристика. Класифікація виду


title: Грунтове середовище існування

text:
Ґрунтове середовище існування
Бортнічук Т. Я.
Василь Васильович Докучаєв (1846-1903) – видатний учений-природодослідник, ґрунтознавець.
Ґрунтове середовище мешкання – це абіотично-біотичне середовище, умови існування якого визначаються верхнім родючим шаром суходолу.

Особливості ґрунту, як середовища існування:
Вода і повітря містяться в порожнинах між часточками ґрунту;
Склад ґрунтового повітря відрізняється від атмосферного;
Вологість ґрунту завжди вища, ніж повітря;
Незначна амплітуда добових та річних коливань температур;
Відсутній вплив світла…

Екологічне значення ґрунтового середовища визначається такими властивостями ґрунтів:
Хімічний склад ґрунту

Газовий склад грунту
Кисень -11-20%,
Вуглекислий газ – 1% … 26%
З глибиною: зменшується вміст кисню;
зростає концентрація вуглекислого газу.
Може бути високою концентрація амоніаку, сірководню, метану.
Вологість ґрунту
Один із головних чинників родючості.
Запаси вологи в ґрунті забезпечують опади й ґрунтові води.
Вода в ґрунті перебуває в декількох формах: гравітаційній, гігроскопічній.
Капілярна вода має найбільше значення: заповнює дрібні пори, швидко переміщується, найкраще засвоюється рослинами.

Температурний режим
З глибиною температурні коливання стають все меншими.
На глибині 1,0 – 1,5 м температурні коливання майже не простежуються.
Едафобіонти – мешканці ґрунтового середовища існування
Мікробіонти
       Одноклітинні
зелені й діатомові
водорості
Археї
Твариноподібні організми
Бактерії:
актинобактерії,
міксобактерії,
ціанобактерії,
хемотрофні бактерії
Нижчі гриби
Мікобіонти
Фотобіонти
Ворості
Вищі рослини
Відмерлі рештки рослин – основне джерело органічних речовин для ґрунтоутворення.
Здійснюють біогенну міграцію хімічних елементів і речовин.
Акумулюють нітроген у верхньому горизонті ґрунту.
Концентрують хімічні елементи в ґрунті.
Зообіонти
Групи зообіонтів:
Мікрофауна –організми мікроскопічних розмірів ( до 1 мм), для яких ґрунт є системою мікроводойм;
Мезофауна – організми дрібних розмірів (до 2-3 мм), які проживають у сичстемі заповнених повітрям порожнин ґрунту;
Макрофауна – великі ґрунтові організми (2-50 мм), для яких осередками життя є щільні шари землі;
Мегафауна – організми, які мають найбільші розміри.

Різноманітність зообіонтів: 1 – ківсяк сірий; 2 – красотіл пахучий; 3 – кріт європейський; 4 – ведмедка звичайна; 5 – кліщі, псевдоскорпіони, ногохвістки; 6 – мокриця звичайна; 7 – личинка ковалика (дротяник); 8 – сліпак подільський; 9 – ґрунтові інфузорії й амеби; 10 – дощовий черв’як звичайний; 11 – личинка хруща травневого; 12 – ґрунтові нематоди.

Едафобіонти – різні за розмірами ґрунтові бактерії, водорості, вищі рослини, гриби, твариноподібні організми, справжні тварини, які здійснюють три групи ґрунтових біологічних процесів:
глибоке перетворення органічного та частково мінерального складу ґрунту;
кругообіг хімічних елементів;
вплив на фізичні та хімічні властивості ґрунту.
Ґрунтове середовище навіть за істотної неоднорідності екологічних умов є достатньо стабільним середовищем існування для організмів.


title: Кишковопорожнинні

text:
Тип Кишковопорожнинні.Загальна характеристика.

Кишковопорожнинні — це двошарові багатоклітинні тварини. Вони мають променеву симетрію та одну порожнину тіла — кишкову, яка зв’язана із зовнішнім середовищем лише через рот. Нервові клітини утворюють нервове сплетення. Усі кишковопорожнинні мають жалкі клітини, і всі вони — хижаки; живуть лише у воді, переважно в морях.

- Радіальна симетрія тіла – сформувалась у зв’язку з прикріпленим та малорухливим способом життя у водному середовищі.

-Відсутність справжніх тканин – до складу зовнішнього та внутрішнього шарів кишковопорожнинних, крім коралових поліпів, входять декілька видів клітин, різноманітних за будовою та функціями, що вони виконують; ектодерма утворена епітеліально-мускульними, жалкими, проміжними, статевими та нервовими клітинами, а ентодерма – залозистими і травними клітинами. Отже, більшість процесів життєдіяльності кишковопорожнинних проходять на клітинному рівні.

 Наявність недиференційованих вставних клітин, які активно поділяються, а потім уже здатні диференціюватися на всі типи клітин, що наявні в тілі кишковопорожнинних, тому цим пояснюється велика їхня здатність до регенерації.
Регенерація —  відновлення структурних елементів тканини замість пошкоджених або загиблих.

- Наявність поруч із статевим розмноженням нестатевого, у вигляді брунькування, яке не властиве іншим багатоклітинним тваринам.

Різновиди кишковопорожнинних:

 Коралові рифи. У тропічних морях деякі види колоніальних поліпів утворюють на мілководді густі поселення — коралові рифи. Колонії коралів, маючи дуже міцний вапняковий скелет, стають перешкодою для судноплавства.
  Із скелетів рифоутворюючих коралів добувають вапняк. У ряді місць на коралових рифах створюють підводні заповідники, де корали охороняються як рідкісні й цінні представники тваринного світу.

Медузи. Не всі кишковопорожнинні живуть на дні. Багато з них здатні плавати в товщі води. До таких належать медузи.
Тіло медузи драглисте, формою нагадує парасольку. З нижнього боку тіла посередині міститься рот. По краях тіла розташовані щупальця. Різко скорочуючи свою парасольку й викидаючи воду назовні, медуза дістає реактивний поштовх і пересувається опуклим боком уперед. Як і всі кишковопорожнинні, медузи -хижаки. Вони вбивають здобич жалкими клітинами.


Кровоносні судини. Два кола кровообігу


Хвороботворні бактерії


title: Хрящові риби

text:
Хрящові
 риби
Будова Ланцетника1-нервова система, 2-хорда, 3-нервова трубка, 4-хвостовий плавець, 5-анальний отвір, 6-кишечник, 7-спинні судини, 8-отвір навколозябрової щілини,9-навколозяброва щілина, 10-зяброві щілини. 11-глотка, 12-передротова лійка, 13 щупальця,14-передній кінець тіла ланцетника, 15-органи         розмноження . 16 нервові клітини . 17-нерви.
Підтип Черепні. Загальна характеристика класу Хрящові риби
Загальна характеристика підтипу Черепні або Хребетні. Надклас Риби.Риби — це водні хребетні, що мають парні грудні й черевні плавці. Їхня шкіра вкрита лускою або гола.
Залежно від складу скелета виділяють два класи риб
ХРЯЩОВІ РИБИ
КІСТКОВІ РИБИ
Клас Хрящові рибиМорські хребетні тварини з хрящовим скелетом. Мають парні плавці, розташовані в горизонтальній площині. Зябрових кришок і плавального міхура немає. Характерною ознакою класу є внутрішнє запліднення. Хижаки або фільтратори..
Внутрішня будова молюска
Загальна характеристика класу Хрящові риби.
Внутрішня будова молюска
Загальна характеристика класу Хрящові риби.
Б
У
Д
О
В
А

Х
Р
Я
Щ
О
В
И
Х

Р
И
Б

Хрящові риби
Хрящові риби
Хрящевые рыбы  относятся к наиболее древним среди рыб. Первые рыбы, напоминающие акул, жили в девонских морях 410 млн. лет до н.э. В процессе эволюции скаты стали плоскими, их боковые плавники превратились в своеобразные крылья, и они спустились в придонные слои мирового океана. Эти морские животные стали активными хищниками и колонизовали все области океана за исключением больших глубин. За небольшим исключением все хрящевые рыбы обитают в соленой воде.

    Этот страшный белый хищник В океане пищу ищет. Ноздри чуткие на рыле: Кровь почует и за милю. Возле жертвы рядом кружит, А круги все уже, уже. Задирает нос … О боже! Челюсть на капкан похожа! Зубы острые сомкнула. Так охотится …
                                       Светлана Волосевич

Акулы

   Жаберных крышек нет, а с каждой стороны 5 – 7 жаберных щелей.
    Плавательного пузыря нет.
    Акулы вооружены множеством острых зубов ртом, имеют вытянутое тело с неравнобоким хвостом. Существует около 370 видов акул.
Жаберные
щели
Акулы распространены очень широко: обитают в прибрежных и открытых водах, некоторые в реках (например, в Амазонке, Ганге). Большинство акул живородящие, некоторые откладывают яйца. Почти все акулы - хищники. Питаются рыбами, донными беспозвоночными, иглокожими, моллюсками, червями.
Большинство акул - большая белая, синяя, черноперая рифовая, рыба-молот и другие - день и ночь непрерывно плавают: во-первых, у них нет плавательного пузыря, и если акула остановится, она пойдет ко дну; во-вторых у акул, исключая некоторые виды, нет механизма для прокачивания через жабры воды, из которой кровь получает кислород.
       Акулы - самые
             загадочные и оклеветанные существа океана. За несколько сотен миллионов лет своего существования, они лишь слегка изменились за последние десять миллионов лет.
Насчитывается около 370 разновидностей этих рыб, начиная с 15 см плотоядной карликовой акулы до 13 м планктоноядной китовой акулы.

Акула карликовая

Акула китовая

АКУЛА КИТОВАЯ, питающаяся планктоном и распространенная в южных частях Атлантического, Тихого и Индийского океанов. Самый крупный экземпляр, согласно точным измерениям, проведенным учеными, имел 12,65 м в длину, 7 м в обхвате самой толстой части тела и вес 15-21 т.
Акула гигантская
Тигровая акула

      Тигровая акула обычно довольно медлительна, но становится быстрой и подвижной, когда учует пищу. В желудках тигровых акул находили также упавших в воду перелетных птиц, бакланов, морских змей, куски дельфинов и крокодилов. Эта акула без излишней брезгливости относится и к падали и отбросам.
      Перечень съедобных и несъедобных предметов, извлеченных из желудков тигровых акул, очень велик и включает в себя собак, кошку, коровье копыто, оленьи рога, разные тряпки, ботинки, мешки угля, консервные банки, пивные бутылки, коробки из-под сигарет, картофель, кожаный кошель и многие другие вещи.
      В тропических водах тигровая акула представляет собой едва ли не наиболее опасный вид. Известно очень много случаев, когда в желудках пойманных акул находили части тела человеческих жертв. Часть таких находок объясняется, вероятно, пожиранием трупов, но многие из жертв, несомненно, встретились с акулой еще живыми и здоровыми. Нападения отмечены во многих районах — у берегов Флориды, островов Карибского моря, Сенегала, Австралии и т.д. Эти нападения происходили и у берегов, и вдали от них. Так, у берегов Нового Южного Уэльса (Австралия) в 1937 г. тигровая акула убила двух юношей, купавшихся на пляже; в 1952 г. около небольшого островка в районе Пуэрто-Рико акула напала на подводного охотника, загарпунившего рыбу; в 1948 г. нападению подверглась шлюпка, направляющаяся к берегам Флориды. Список документально подтвержденных нападений тигровой акулы на людей и лодки достаточно внушителен и в последние годы.
Скаты

Для скатов характерно весьма «расплющенное» тело и большие грудные плавники, сросшиеся с головой. Пасть, ноздри и пять пар жабр находятся на плоской и, как правило, светлой нижней стороне. Хвост бичеобразной формы. Большинство скатов живёт в морской воде, однако существует и несколько пресноводных видов . Верхняя сторона у скатов приспособлена по расцветке к тому или иному жизненному пространству и может варьировать от светло-песочной до чёрной. На верхней стороне расположены глаза и отверстия, в которые проникает вода для дыхания.
Большинство видов скатов ведёт придонный образ жизни и питается ракушками, раками и иглокожими.
Одним из наиболее известных видов скатов является манта. Больших размеров достигают скаты из семейства орляковых, чей размах крыльев может достигать 2,5 метра, а длина — до пяти метров; а также скаты из семейства хвостоколовых, достигающие 2,1 метра в ширину и до 5,5 метров в длину.
Особым «оружием» наделён отряд электрических скатов, чьи представители с помощью специального органа из преобразованных мышц могут парализовывать добычу электрическими разрядами от 60 до 230 вольт и свыше 30 ампер.

Манта
Тело химер суживается к заднему концу и заканчивается длинным (до половины длины тела) бичевидным хвостом. Длина взрослых особей от переднего конца до кончика хвоста варьирует от 0,6 до 1,5 метров. Характерный облик химерам придают большие крыловидные грудные плавники. На боку головы и туловища располагается открытая бороздка боковой линии.


title: Гормональна діяльність ендокринних залох

text:
Гормональна діяльність
ендокринних залоз
Ендокринна система - сукупність органів, частин органів та окремих клітин, які секретують у кров і лімфу гормони.
Ендокринна система разом з нервовою системою регулює і координує важливі функції організму людини: репродукцію, обмін речовин, ріст, процеси адаптації.
Ендокринна система
Гормони – високоспецифічні біологічно активні речовини, які за природою є білками, похідними амінокислот або жироподібними речовинами (стероїди).  Відомо понад 50 гормонів, які можуть здійснювати регулюючий вплив різними способами:
є носіями інформації – передають сигнал від одного органа до іншого про зміни, які відбулися і які необхідно усунути;
обмежують амплітуду коливання якогось фізіологічного показника, наприклад, кількості цукру в крові;
діють за принципом зворотного зв’язку, наприклад, тиреотропний гормон гіпофізу стимулює виділення гормону щитоподібної залози – тироксину: підвищення його концентрації гальмує виділення тиреотропного гормону, а зниження – підсилює.
Ендокринна система
Ендокринну систему в основному утворюють залози внутрішньої секреції (зліва - чоловік, праворуч - жінка ):
1. Епіфіз
2. Гіпофіз
3. Щитоподібна залоза
4. Тимус – вилочкова залоза
5. Надниркові залози
6. Підшлункова залоза
7. Яєчник
8. Яєчко
Ендокринна система
В ендокринній системі розрізняють центральний і периферійний відділи, які взаємодіють між собою і утворюють єдину систему.
Органи центрального відділу тісно пов'язані з органами центральної нервової системи і координують діяльність усіх інших ланок ендокринної системи.
Ендокринна система
Гіпоталамус - відділ проміжного мозку, що виконує функцію мозкового контролю над внутрішніми органами. Він є вищим центром регуляції вегетативних функцій організму, місцем взаємодії нервової та ендокринної систем.
Центральні органи ЕС
Гіпофіз – округле утворення масою 0,5-0,6 г, розміщене в гіпофізарній ямці турецького сідла клиновидної кістки. Складається із доль: передня – залозиста, задня – нервова. Між ними ще наявна проміжна частка.
Центральні органи ЕС
Передня частка виробляє тропні гормони: тиреотропний – впливає на щитоподібну залозу; адренокортикотропний – стимулює секрецію надниркових залоз; гонадотропні: лютенізуючий, фолікулостимулюючий,  які стимулюють функцію статевих залоз; гормон росту.
Задня частка виробляє: вазопресин або антидіуретичний гормон, що зменшує діурез та підвищує кров’яний тиск;  окситоцин – діє на посмуговані м’язи матки, а в період лактації стимулює секрецію молока.
Гормони гіпофізу
Щитоподібна залоза — непарний, часто двохдольковий, орган, розташований на передній поверхні шиї, попереду трахеї, і є периферійним гіпофіззалежним органом ендокринної системи, який регулює основний обмін і забезпечує кальцієвий гомеостаз крові.
Периферійні органи ЕС
Щитоподібна залоза виробляє йодовмісні гормони: тироксин та трийодтиронін.
За недостатності тироксину виникають порушення обміну речовин.                                        Якщо це відбувається у дитя-                                чому віці, то виникає кретинізм,                                   а у дорослому – мікседема.                                        При надлишку в крові тироксину розвивається базедова хвороба.
Гормони “щитовидки”
   Паращитоподібні залози складаються із 4 часток, які розташовані на задній поверхні щитоподібної залози. Секретують лише один гормон – паратгормон, який регулює вміст кальцію і фосфору в плазмі крові. Гіпофункція гормону призводить до зниження рівня кальцію і підвищення рівня фосфору. При гіперфункції настає руйнування скелету.
Периферійні органи ЕС
Тимус – вилочкова залоза, загрудинна залоза, що складається із кіркової та мозкової речовин. Розвивається до періоду статевого дозрівання, потім атрофується. Відіграє основну роль у розвитку клітинного імунітету. Кіркова речовина виробляє тимозин, який впливає на дозрівання клітин крові лімфоцитів – Т-лімфоцитів.
Периферійні органи ЕС
  Підшлункова - велика залоза, що складається з головки, тіла і хвоста. Це залоза змішаної секреції або подвійної дії, яка виробляє травний сік  (800 мл), тобто ферменти для процесу травлення (екзокринна функція) і гормони (ендокринна функція). У товщі залозистих часток містяться скупчення - острівці  Лангерганса, які і секретують гормони.
Периферійні органи ЕС
Гормони виробляються клітинами острівців Лангерганса: інсулін та глюкагон, які регулюють обмін вуглеводів. Глюкагон сприяє перетворенню глікогену у глюкозу, в результаті чого її рівень в крові зростає. Інсулін сприяє зниженню рівня глюкози в крові. Недостатнє виділення інсуліну призводить до підвищення рівня глюкози та спричиняє цукровий діабет.
Підшлункова залоза виділяє ще соматостатин, панкреатичний поліпептид, ліпокаїн …
Гормони підшлункової
   Надниркові залози - пара ендокринних залоз, які розміщені на верхніх полюсах нирок. Складаються з двох шарів: кіркового та мозкового, які мають різне походження та функціонують незалежно.
  Відіграють важливу роль в регуляції обміну речовин і адаптації організму до несприятливих (тобто стресових) умов.
Периферійні органи ЕС
Мозковий шар виділяє гормони адреналін та норадреналін, які забезпечують термінову мобілізацію всіх ресурсів організму, перерозподіл функцій органів та їхніх систем, спрямованих на підвищення м’язової працездатності й виживання організму в стресових ситуаціях.
Кірковий шар секретує гормони – кортикостероїди, які регулюють водно-сольовий обмін, обмін білків, жирів та вуглеводів.
Гормони наднирників
   Яєчники та яєчка – парні статеві залози, які виробляють статеві клітини і статеві гормони. Вони є залозами змішаної секреції, тобто подвійної дії. Розташовуються в черевній порожнині.
Периферійні органи ЕС
У чоловічих статевих залозах утворюються статеві гормони – андрогени, найактивнішим серед них є тестостерон.
Жіночі статеві залози синтезують жіночі статеві гормони – естрогени, основним серед яких є естрадіол.
У зародковий період статеві гормони контролюють диференціацію статевих органів, а під час статевого дозрівання беруть участь у формуванні вторинних статевих ознак.
Гормони статевих залоз
Гормони відіграють значну роль у нормальному функціонуванні організму. Надходячи у кров, вони змінюють діяльність органів, збуджуючи або гальмуючи їхню роботу. Гормони впливають на ріст, обмін речовин і енергії, фізичний і психічний розвиток, статеве дозрівання…
Під впливом гормонів змінюються фізіологічні й морфологічні процеси, спрямовані на збереження сталості середовища існування клітин організму – гомеостаз.
Значення гормонів


title: Листок. Зовнішня будова листка.

text:
1.
2.
1.
2.
3.


КЛІТИННА БУДОВА ТВАРИН та ОСОБЛИВОСТІ КЛІТИН ТВАРИН


title: "Індивідуальний розвиток людини (онтогенез)"

text:
Індивідуальний розвиток людини (онтогенез)
Виконала учениця 11 класу
Лозівської гімназії
Воловик Алла

У новонародженого значна частина скелета складається з хрящової тканини. Вона замінюється кістковою протягом багатьох років.

Ось чому потрібно особливо оберігати від ударів і поштовхів голівку грудної дитини. У дитини віком 2,5-3 місяці зміцнюються шийні м'язи, і вона починає самостійно тримати голівку. Це сприяє утворенню шийного вигину.

У п'ятимісячної дитини настільки розвиваються м'язи тулуба, що вона може самостійно сидіти. Так розвивається грудний вигин.

На кінець першого року дитина стає на ніжки. У цей час починає формуватися поперековий вигин хребта. У 1,5-2 роки вже повністю сформовані всі вигини хребта.
Раннє дитинство
У цей період темп росту уповільнюється, але на другому році - 10-11 см за рік, на третьому - 8 см. У віці двох років закінчується прорізання зубів. У цей період діти інтенсивно розвиваються, особливо швидко розвивається мова, а з нею і мислення.
Перше дитинство (дошкільний період)
У період діти за рік виростають на 5-7 см. У віці 5-6 років з'являються перші постійні зуби. У цей період розвитку дитина сприймає багато інформації про навколишній світ й активно розвивається.
Період другого дитинства (шкільний період) вирішальний у фізичному, розумовому і духовному розвитку людини. Його поділяють на молодший, середній (підлітковий) і старший (юнацький) вікові періоди

Молодший шкільний період
Він характеризується уповільненням темпів росту. Дитина підростає за рік на 4-5 см. У цей період діти починають навчатися, оволодівати грамотою, читанням, математикою.
Підлітковий (середній шкільний) період
	Він збігається з періодом статевого дозрівання. У цей період спостерігається:
 стрибок  у рості (7-8 см за рік);
збільшення маси тіла;
глибока перебудова організму,.
	У цьому віці закладається багато рис характеру, властивих конкретній особистості, виробляється вміння контролювати власну поведінку, здатність керувати собою, своїми вчинками і настроєм. У цей період формуються моральні якості людини, її цілеспрямованість і характер.
Юнацький (старший шкільний) період
Він характеризується тим, що в цьому віці ріст і розвиток організму переважно завершуються, всі системи органів практично досягають своєї зрілості. На сьогодні в більшості дівчат ріст припиняється у 16-17 років, у юнаків - у 18-19 років.
Зрілий вік – 21 рік
Перший період зрілого віку - до 35 років. Це найпродуктивніший період у житті людини. У цей період людина здебільшого створює сім'ю, народжує і виховує дітей.

Другий період зрілого віку - від 36 до 60 років у чоловіків і до 55 років у жінок. У цей відрізок часу життя людина намагається реалізувати себе в обраній професії.

Похилий вік починається з 61 року в чоловіків і з 56 років у жінок.
Старечий вік у чоловіків і жінок починається в 75 років. У цьому віці багато людей ще мають ясний розум і здатні до творчої праці.
Люди віком 100 і більше років - довгожителі. Їх на Землі відносно небагато
Старість - етап онтогенезу, віковий період, що характеризується істотними структурними, функціональними і біохімічними змінами в організмі, які обмежують його пристосувальні можливості.

Смерть - завершальний етап онтогенезу. У людини розрізняють смерть біологічну (природну), що настає в результаті старіння організму, і патологічну (передчасну) - результат хворобливого стану організму, ураження життєво важливих органів.
Індивідуальний розвиток людини має умовно визначену періодизацію, що характеризується властивими кожному періоду особливостями. Усі вікові періоди є важливими для її розвитку та становлення як особистості.


Хто такі птахи-імітатори?


"Кислотні дощі"


title: кільчасті черви

text:
Кільчасті черви, особливості їхньої будови

Особливості будови
Справжні багатоклітинні тварини;
Тіло поділене на сегменти, схожі на кільця;
Тіло поділене на 3 відділи: передній кінець (голова), тулуб і задній кінець;
Всередині тіло поділене поперечними перегородками;
Тіло кільчастих червів має двобічну симетрію;
Особливості будови
Наявний шкірно-м'язовий мішок, що складається з одного шару епітелію і двох шарів мязів (кільцевих і повздовжніх);
Наявна вторинна порожнина тіла;
Нервова система вузлового типу;
У деяких видів наявні параподії;
Тіло вкрите щетинками.
Практична роботаЗОВНІШНЯ БУДОВА ТА РУХ КІЛЬЧАСТИХ ЧЕРВІВ(на прикладі дощового черв'яка)
Мета: розвиваємо уміння виділяти істотні ознаки зовнішньої будови кільчастих червів, спостерігати й описувати рух кільчастих червів.
Обладнання та матеріали: живі черви, лінійка, аркуші паперу, лупа ручна.

Хід роботи
Розглядаємо дощового черв’яка за допомогою лупи. Визначаємо розташування таких частин тіла: головна лопать, сегменти тулуба, поясок, анальна лопать. Замальовуємо дощового черв’яка й позначаємо частини тіла.
Хід роботи
За допомогою лінійки вимірюємо довжину тіла дощового черв’яка. Порівнюємо свої результати вимірювання з результатами інших учнів і визначаємо середню довжину тіла дощового черв’яка.
Хід роботи
 Визначаємо спинну й черевну частини тіла. Чим вони відрізняються і чому?
Хід роботи
Визначаємо, на якому кінці тіла розташований поясок. Скільки сегментів його утворює і який характер має його поверхня? Яке значення має для черв’яка цей поясок?
Хід роботи
Розглядаємо черевну частину тіла черв’яка й визначаємо кількість щетинок на одному сегменті та характер їхнього розташування на тілі. Їх можна відчути, провівши змоченим у воді пальцем по боках і по черевній стороні тіла черв’яка, від заднього кінця до переднього.
Хід роботи
Покладемо черв’яка на аркуш паперу та проаналізуємо характер його руху. Якою є послідовність скорочень його тіла? Які особливості будови допомагають йому пересуватися?
Хід роботи
Формулюємо висновок зі своїх спостережень, відповівши на основне запитання нашого дослідження: які ознаки зовнішньої будови дощового черв’яка пов’язані з його способом життя?


title: Інфекція - Вірусні гепатити В С 06.02.14

text:
Лекція:
Тема:
Вірусні гепатити з парентеральним механізмом передачі. Вірусні гепатити В, С.

Зав. кафедри інфекційних хвороб
та епідеміології,  д.м.н., професор
Пришляк О.Я.
Історичні дані
В 1962 –65 роках Б. Блюмберг виділив так званий “австралійський“ антиген з крові хворих, які отримували чисельні інфузії крові.
У 1970 році Дейн та Дж.Камерон виділили так звану “частинку Дейна”, яка на сьогоднішній день розглядається як віріон віруса гепатиту В.

Історичні дані

У 1977 році Різетто відкриває Дельта-вірус.
 В 1982 році відкрито вірус гепатиту С.

На сьогоднішній день встановлено роль у розвитку хвороби вірусів  TTV, SEN.

Патогенетичні синдроми
СИНДРОМ ЦИТОЛІЗУ :
Біохімічно проявляється виходом в кров вмісту печінкової клітини:
А) ферментів, в першу чергу індикаторних – альдолаза, аланінаміно- та аспартатамінотрансферази.
Б) мікроелементи, зокрема залізо
Гістологічно виявляються різні стадії дистрофії та некрозу гепатоцитів.

Патогенетичні синдроми
ХОЛЕСТАТИЧНИЙ СИНДРОМ: порушення утворення та екскреції жовчі: гіпербілірубінемія, гіперфосфатаземія, гіперхолестеринемія, свербіння шкіри.

МЕЗЕНХІМАЛЬНО-ЗАПАЛЬНИЙ СИНДРОМ: гіпергамаглобулінемія, зміна білкових осадкових проб.

Гепатит В (Етіологія)
Вірус гепатиту В - ДНК-вмісний вірус, відноситься до сімейства гепадновірусів. Антигенна структура віруса гепатиту В є неоднорідною і включає 3 антигени:
Поверхневий  антиген - HbsAg.
Антиген нуклеокапсида, ядерний або серцевинний HbcAg.
Антиген інфекційності HbeAg (входить до складу HbcAg)

Гепатит В (Етіологія)
В умовах кімнатної температури вірус зберігається 3 місяці, в холодильнику – 6 місяців, в замороженому вигляді –      15-20 років, у висушеній плазмі –   25 років.
При кип’ятінні інактивується через 15-30 хвилин.
УФ випромінення на вірус не діє.

МЕХАНІЗМИ ПЕРЕДАЧІ
Основним біологічним субстратом, в якому визначається вірус гепатиту В є кров (достатньо 0,0005-0,001 мл).

Переливання крові та її препаратів.

Будь-які медичні маніпуляції, які супроводжуються порушенням цілосності шкіри чи слизових при застосуванні інструментів багаторазового використання – оперативні втручання, інвазивні дослідження, будь-які стоматологічні втручання.

Парентеральне введення наркотиків

При використанні спільних засобів для гоління, манікюр, педікюр, пірсінг, татуювання.
Статевий шлях – 25-30% усіх випадків

Трансплацентарний    (від матері до дитини)
Клінічна картина гепатиту В
Інкубаційний період від      6 тижнів до 6 місяців, інколи може продовжуватись до      1 року.
Продромальний період найчастіше перебігає  по артралгічному або астено-вегетативному типу.
Тривалість цього періоду від    1 до 3 тижнів.
Закінчується цей період потемнінням сечі, та пожовтінням слизової м’якого піднебіння та вуздечки язика .

Клінічна картина гепатиту В
ЖОВТЯНИЧНИЙ ПЕРІОД
Початок  жовтяничного періоду не супроводжується покращенням стану хворого.
Жовтяниця наростає, симптоматика, яка була в продромальному періоді теж наростає.

Клінічна картина гепатиту В
Збільшуються розміри печінки та селезінки. Тривалість жовтяничного періоду від 2 тижнів до 1 місяця і більше.
Гострий гепатит В частіше перебігає в середньотяжкій та тяжкій формі хвороби.

Легка форма
Безжовтянична та жовтянична форми із слабо вираженою інтоксикацією.
Незначна загальна слабість, нудота і помірно знижений апетит. Основні показники білкового обміну в межах норми. Рівень білірубінемії не перевищує 80-100 мкмоль/л,
Активність амінотрансфераз сироватки крові помірно підвищена  (до 2 разів)

Середня тяжкість
Жовтяничні форми з помірною інтоксикацією: загальна слабість, періодичний біль голови.
Диспепсичні розлади: зниження апетиту, нудота, одноразова блювота.
Рівень білірубінемії від 100 до 200 мкмоль/л.
Активність АлАТ в 4-6 разів вища за норму.
Помірна гіпергамаглобулінемія, знижується синтез протромбіну.

Тяжка форма
Наростаюча загальна слабість, біль голови.
Анорексія, багаторазова блювота.
Безсоння або сонливість.
Геморагічний синдром.
Рівень білірубіну звичайно перевищує 200 мкмоль/л.
Активність амінотрансфераз сироватки крові підвищена у десять і більше разів .

Ранні ознаки печінкової енцефалопатії
Скарги на виражену слабість, провали пам’яті, інверсію сну, дезорієнтація в часі та просторі, помилки в рахунку, грубий хлопаючий тремор рук.

Швидке наростання жовтяниці та симптомів інтоксикації (сильна нудота, повторна блювота).

Скорочення розмірів печінки.

Ранні ознаки печінкової енцефалопатії
Підвищення температури тіла і тахікардія.
Наявність геморагічного синдрому.
Лейкоцитоз та збільшення кількості паличкоядерних нейтрофільних гранулоцитів.
Швидке наростання білірубінемії та зниження активності АлАТ і АсАТ.
Різке падіння показників зв’язуючої функції сироваткового альбуміну та зниження показника протромбінового індекса.

Вірусний гепатит Д (дельта)
Варіанти: гострий гепатит дельта (ко – інфекція) і гостра дельта (супер - інфекція) у вірусоносіїв гепатиту В.
Обидва варіанти мають індивідуальну клінічну картину, різні результати одужання і показання до противірусної терапії.
Для коінфекції нехарактерним є трансформація в хронічну форму, однак протікання гострого гепатиту може бути крайнє важким і частіше, ніж при гепатиті В, розвивається фульмінантна форма.
Вірусний гепатит Д (дельта)
Для суперінфекції також характерний розвиток тяжких форм перебігу хвороби з можливим розвитком підгострої дистрофії печінки (у 20-27%).

Результатом даної форми захворювання в 90% випадків є хронічний гепатит з прогресуванням і трансформацією в цироз печінки на протязі 10-15 років.

Гепатит  С
ЕТІОЛОГІЯ. ЗБУДНИК ГС – ДРІБНИЙ ВІРУС, РНК-ВМІСНИЙ.

ЗА ЄВРОПЕЙСЬКОЮ КЛАСИФІКАЦІЄЮ ВИДІЛЯЮТЬ 1А, 1В, 1С, 2А, 2В, 2С, 3А, 3В, 4А, 5А, 6А ВАРІАНТИ ГЕНОМУ НСV.

ГЕНОТИП ВІРУСА ВИЗНАЧАЄ ТЯЖКІСТЬ ЗАХВОРЮВАННЯ І ЧУТЛИВІСТЬ ДО ІНТЕРФЕРОНОТЕРАПІЇ.

ОСОБЛИВІСТЮ НСV Є ЗДАТНІСТЬ ДО ТРИВАЛОЇ ПЕРСИСТЕНЦІЇ В ОРГАНІЗМІ, ЩО ОБУМОВЛЮЄ ВИСОКИЙ РІВЕНЬ ХРОНІЗАЦІЇ.

Гепатит  С. Клінічна картина
ІНКУБАЦІЙНИЙ ПЕРІОД ВІД 2 ДО 26 ТИЖНІВ, В СЕРЕДНЬОМУ 6-8 ТИЖНІВ;

ЗАХВОРЮВАННЯ РОЗПОЧИНАЄТЬСЯ  ПОСТУПОВО;

У 20% ХВОРИХ ДОЖОВТЯНИЧНИЙ ПЕРІОД ВІДСУТНІЙ І ПЕРШОЮ ОЗНАКОЮ ХВОРОБИ Є ЖОВТЯНИЦЯ.

КЛІНІЧНІ СИМПТОМИ ГОСТРОГО ГС ПРИНЦИПОВО НЕ ВІДРІЗНЯЮТЬСЯ ВІД ІНШИХ ПРИ ПАРЕНТЕРАЛЬНИХ ГЕПАТИТАХ.

Гепатит  С. Клінічна картина
Гострий гепатит с перебігає переважно в середньотяжкій формі, у 33% хворих – в легкій формі.

У 83%-90% ГГС перебігає у безжовтяничних формах.
 Прогноз при ГС серйозний: у 80% хворих при безжовтяничній формі і у 42% хворих при жовтяничній формі захворювання переходить в хронічні форми.

Гепатит  С. Клінічна картина
Певну роль відіграє НСV і у виникненні первинного раку печінки, особливо при одночасному інфікуванні і НВV.
Важливе місце в клініці ХГС займають позапечінкові прояви, які спостерігаються більше як у 40% хворих: кріоглобулінемія (42-96%), синдром Рейно, полінейропатія, артралгії, пурпура, гіпертонія, ураження нирок, ураження ендокринних, слинних залоз, органів зору, м’язів, нервової системи

Діагностика вірусних гепатитів
Гемограма: помірна лейкопенія з лімфо- і моноцитозом; ШОЕ нормальна або знижена.
Біохімічні показники крові: збільшується вміст білірубіну за рахунок прямої фракції, підвищується активність АлАТ,  наростання активності лактатдегідрогенази, сорбітдегідрогенази.

Діагностика вірусних гепатитів
Раннім і чутливим порушенням пігментного обміну є уробілінурія.
Харктерна гіпоальбумінемія і диспротеїнемія.
Знижується рівень показників згортання крові.

Діагностика вірусних гепатитів
УЗД органів черевної порожнини – з метою оцінки структури печінки;

 З метою визначити, який саме вірус викликав захворювання використовують методи ІФА, радіоімунний та ПЛР.
Діагностичні маркери гепатиту В
HBsAg - маркер контакту з вірусом гепатиту В, ймовірної наявності ВГВ при гострій або хронічній інфекції або носійства  вірусу
анти-HBs- свідчить про раніше перенесену інфекцію або наявність після вакцинальних антитіл
анти-HBc IgM-маркер активної реплікації ВГВ
анти-HВc IgG-свідчить про попередню зустріч з ВГВ

Діагностичні маркери гепатиту В
HBeAg-маркер асоційований з високою інфекційністю сироватки крові, активної реплікації ВГВ, високим ризиком перинатальної передачі ВГВ
анти-НВе-маркер, який свідчить про можливо завершину реплікацію ВГВ
ДНК ВГВ-маркер наявності ВГВ і його активної реплікації

Діагностичні маркери гепатиту Д
анти-ВГD IgM-маркер активної реплікації ВГD
анти-ВГD IgG-маркер, який свідчить про попередню зустріч з ВГD і можливу наявність ВГD
РНК ВГD-маркер наявності ВГD і його активної реплікації

Діагностичні маркери гепатиту С
анти-ВГС IgM-маркер активної реплікації ВГС
анти-ВГС IgG -маркер, який свідчить про можливу наявність ВГС або про попередню зустріч з вірусом
анти-ВГС-маркер наявності ВГС (при визначенні в тканині печінки)
РНК ВГС-маркер наявності ВГС і його активної реплікації

ЛІКУВАННЯ ХВОРИХ НА ВІРУСНІ ГЕПАТИТИ
Режим і дієта
Ліжковий режим до пігментної кризи.
Дієта №5а, 5 залежно від періоду і тяжкості хвороби.
Медикаментозна терапія
В розпалі хвороби проводять дезінтоксикаційну терапію: використовують глюкозо-калієво-інсулінову суміш (50-70 мл 3% розчину калію хлориду на 300-500 мл 5% розчину глюкози з інсуліном), реополіглюкін (до 400 мл/добу).
ентеросорбенти, зокрема ентеросгель, протягом 5-7 днів, ферментативні препарати.

ЛІКУВАННЯ ХВОРИХ НА ВІРУСНІ ГЕПАТИТИ
Лише після пігментної кризи можна призначати для лікування пацієнтів гепатопротектори та жовчегінні препарати
ЛІКУВАННЯ ХВОРИХ НА ВІРУСНІ ГЕПАТИТИ
Гіпоальбумінемія - сироватковий альбумін (5-10% по 100-150 мл на добу);
Загроза набряку головного мозку призначають сечогінні препарати
Загроза гострої печінкової енцефалопатії - преднізолон або дексаметазон коротким курсом.
Хворих із фульмінантними формами ВГ потрібно лікувати в відділенні інтенсивної терапії.
В разі необхідності затосовують плазмаферез (1-3 сеанси), гіпербаричну оксигенацію.

ПРОФІЛАКТИКА
Загальна
Своєчасне виявлення хворих і вірусоносіїв;
Контроль за службою крові, обмеження показань до переливання крові та її препаратів;
Використання одноразових систем для парентеральних маніпуляцій;
Використання спеціалістами індивідуальних засобів захисту (рукавички , окуляри).

ПРОФІЛАКТИКА
СПЕЦИФІЧНА

АКТИВНА ПРОФІЛАКТИКА  ГЕПАТИТУ В ПОЛЯГАЄ У ПРОВЕДЕННІ ВАКЦИНАЦІЇ

ВИЗНАЧЕННЯ.
ХРОНІЧНИЙ ВІРУСНИЙ ГЕПАТИТ (ХГ) - ПОЛІЕТІОЛОГІЧНИЙ  ВІРУСНИЙ ДИФУЗНИЙ ЗАПАЛЬНИЙ ПРОЦЕС В ПЕЧІНЦІ, ТРИВАЛІСТЮ БІЛЬШЕ ШІСТЬ МІСЯЦІВ БЕЗ ПОКРАЩЕННЯ, ЩО ПРОЯВЛЯЄТЬСЯ ДИСТРОФІЄЮ І НЕКРОЗОМ ГЕПАТОЦИТІВ, МІЖДОЛЬКОВОЮ І ВНУТРІШНЬОДОЛЬКОВОЮ ГІСТІОЛІМФОПЛАЗМОЦИТАРНОЮ ІНФІЛЬТРАЦІЄЮ, ГІПЕРТРОФІЄЮ ЗІРЧАТИХ РЕТИКУЛОЕНДОТЕЛІОЦИТІВ, ПОМІРНИМ ФІБРОЗОМ ПРИ ЗБЕРЕЖЕННІЙ АРХІТЕКТОНІЦІ ПЕЧІНКИ.
В даний час вірусом гепатиту С (НСV) інфіковано приблизно 170 млн. людей. Хронічна НСV-інфекція веде до розвитку цирозу і гепатоцелюлярної карциноми. Є причиною летальності більше 300 000 випадків в рік.
Особливості вірусного
цирозу печінки
цироз печінки розвивається у 30-40% хворих на хронічний гепатит С чи В;
процес повільний, з поступовим початком і триває 8-15 років;
часто виявляється лише при морфологічному дослідженні;
портальна гіпертензія переважно встановлюється пізно.
Вірусний  цироз печінки:

Ранній - після ГВГ
Пізній - після тривалого
латентного періоду
Проміжний варіант
цироз печінки після
тривалого ХГС
або ХГВ.

Швидке прогресування в ЦП:
 VHB + VHD
 VHB + VHC
 VHC, генотип 1b

Сприяючі фактори
прогресування:
 вік більше 50 років
 висока активність вірусного гепатиту
Розвиток вірусного цирозу печінки (формується протягом багатьох років)

імунозапальний
процес
При огляді хворого на ЦП характерні ознаки:
змарніле обличчя;
нездоровий
субіктеричний
колір шкіри;
яскраві губи;

розширення
капілярів
обличчя

збільшений живіт
(внаслідок асциту);
розширення вен
черевної і
грудної стінок;
атрофія
мускулатури

судинні
зірочки

Схема критеріїв Чайльда-П'ю
 Цифрові еквіваленти показників підсумовуються, сума балів дозволяє віднести пацієнтів до одного з класів (А, В або С) :
-	клас А - 5-6 балів
-	клас В - 7-9 балів
-  клас C - 10 і більше балів.

Клас А відповідає поняттю "Компенсований цироз".
Клас В відповідає поняттю "Субкомпенсований цироз".
Клас С відповідає поняттю "Декомпенсований цироз".

Для цирозу печінки вірусної етіології характерні системні позапечінкові прояви:
Дистрофія міокарда;
Значні зміни можуть відбуватися в нирках (гепаторенальний синдром);
Збільшення селезінки і гіперспленізм, які проявляються синдромом панцитопенії (анемія, лейкопенія, тромбоцитопенія);
Синдром гіперсппенізму проявляється не лише панцитопенією у периферичній крові, але і зниженням кількості мієлоїдних клітин у кістковому мозку;
Розвивається рефлюкс-езофагіт;
У 10-20% хворих на цироз печінки виявляються виразки шлунка і дванадцятипалої кишки;
 Ураження підшлункової залози проявляється клінікою хронічного панкреатиту;
 Ураження кишечнику - симптоми хронічного ентериту з порушенням всмоктувальної здатності (синдром мальабсорбції);
Майже у 50% хворих виявляються порушення вуглеводного обміну;
При декомпенсованому цирозі печінки порушується функціональний стан статевих залоз у чоловіків;
У жінок патологія статевої системи виражається у порушенні менструального циклу, атрофії грудних залоз, зниженні статевого потягу.

Ураження центральної нервової системи (токсична енцефалопатія)
астенія;
порушення сну;
зниження пам'яті;
біль голови;
парестезії в руках і ногах;
тремтіння пальців рук;
апатія;
крайній прояв печінкової енцефалопатії - печінкова кома
При компенсованому цирозі печінки вірусної етіології біохімічні показники можуть бути в межах норми або виявляється незначне збільшення активності АлАТ, АсАТ.
Активний процес у печінці:
↑ білірубіну,↑ γ-глобулінів,
↑ активності АлАТ, АсАТ,
↑ лужної фосфатази,
↓ альбумінів,
↓ протромбіну,
↓ проконвертину в
   сироватці крові.
План лікування

                  → фізичний
                  → психоемоційний
                  → харчовий

СПОКІЙ
Вплив на етіотропний чинник ЦП (ПВТ, пробіотики).
Патогенетична та симптоматична терапія
зменшення запально-некротичних виявів;
боротьба з гіпоальбулінемією;
профілактика кровотеч;
зменшення асциту;
детоксикація, боротьба з енцефалопатією;
зменшення ПГ.
ПВТ
зменшує фіброзування;
уповільнює прогресування хвороби;
знижує ризик декомпенсації цирозу печінки і розвитку ускладнень:
 гепатоцелюлярної карциноми;
 α- клітинної лімфоми;
 кріоглобулінемії;
 позапечінкових проявів;
ПГ;
печінковоклітинної недостатності.

При цирозі печінки середнього ступеня активності рекомендують препарати, що поліпшують обмін печінкових
клітин і містять вітаміни В6, В12,
кокарбоксилаза, рутин,
рибофлавін, аскорбінова і
фолієва кислоти, ліпоєву кислоту,
пробіотики, есенціальні фосфоліпіди.
При вираженій цитопенії показане застосування преднізолону в дозі 30 мг/добу, через місяць дозу преднізолону поступово знижують по 2,5 мг кожні 2 тижні.
Хворим із високим ступенем активності і швидко прогресуючим перебігом цирозу печінки призначають преднізолон у добовій дозі      40-60 мг. Застосування кортикостероїдів при декомпенсованій стадії цирозу печінки вірусної етіології не показане, оскільки вони сприяють розвитку інфекційних ускладнень і сепсису, виразок шлунково-кишкового тракту, остеопорозу. катаболічних реакцій, що призводять до ниркової недостатності і печінкової енцефалопатії.

Лікування хворих на асцит здійснюють на тлі дієти з низьким умістом натрію. Щодня визначають діурез (він повинен становити не менше 0,5-1 л/добу); часто зважують пацієнтів і проводять лабораторний контроль електролітних показників. Якщо щоденний діурез не перевищує 300 мл, призначають сечогінні препарати. Найефективнішим діуретиком у хворих на цироз печінки і асцит є антагоніст альдостерону - спіронолактон (калійзберігаючий препарат), який призначають у дозі 150-200 мг/добу, через 7-10 днів дозу знижують до 100 мг/добу з подальшим переходом на підтримуючу дозу (50-75 мг). яку приймають протягом місяців, років.
Література
Інфекційні хвороби: підручник / за ред. О.А. Голубовської. – Київ: ВСВ «Медицина», 2012.
Б.М. Дикий, З.М. Митник, О.Я. Пришляк, І.Г. Грижак, О.Є. Кондрин. Практична інфектологія. – Івано-Франківськ, 2010.
Возіанова Ж.І. Інфекційні і паразитарні хвороби – Київ: Здоров”я, 2001. – Т.1 - 3.
Інфекційні хвороби у загальній практиці та сімейній медицині/За ред. Андрейчина М.А. – Тернопіль: «Укрмедкнига», 2007.
Інфекційні хвороби / за ред. М.Б.Тітова.- К.: Вища шк., 1995.
Дякую за увагу!


«Цитозоль, органели, включення”


Інфекція


title: КОМПОСТУВАННЯ ОРГАНІЧНИХ ВІДХОДІВ

text:
Brucella abortus
10
60
Vibrio cholerae
15
55
Vibrio fetus
5
56
Corynebaclerium diptheridae
10
58
Shigella sp.
60
55
Salmonella sp.
20
60
Leptospira sp.
10
50
Yersinia pestis
5
55
30
60
30
55
Mycobacterium tuberculosis
20
60
Salmonella typhi
20
60
Bacillus anthracis
10
100
Clostridium botulinum
100
Clostridium sp.
5
120
Clostridium tetani
105
30
56
100
60
78
Ascaris lumbridoides
55
Taenia saginata
55
Pleurotus osteatus


Характер людини. Свідомість