Тичина Павло Григорович (1891 — 1967)


title: "Рембрандт – великий голландець"

text:
Рембрандт – великий голландець
Виконала:
учениця 11 класу
Кравченко Оксана
Перевірила:
Білоус Наталія Леонідівна
Рéмбрандт Гáрменсон ван Рейн (15 липня 1606 (або 1607) — 4 жовтня 1669) — нідерландський художник, офортист доби бароко.
Роки навчання
Рембрандт Гарменсзон ван Рейн народився 15 липня 1606 року (за деякими даними, у 1607) в багатодітній родині заможного власника млина Гармена Геррітсзона ван Рейна в Лейдені. За даними нідерландських дослідників, родина матері залишилась в лоні католицької церкви, хоча після Нідерландської революції в країні домінував протестантизм.
У Лейдені Рембрандт відвідував латинську школу при університеті, але найбільший інтерес проявляв до живопису. У 13 років його віддали вчитися образотворчому мистецтву до лейденського історичного живописця Якоба ван Сваненбюрха, католика по вірі. Рембрантівських робіт цього періоду дослідники не виявили, і питання про вплив Сваненбюрха на становлення його творчої манери залишається відкритим: занадто мало відомо сьогодні про цього художника.
В 1623 році Рембрандт продовжив художнє навчання в Амстердамі у Пітера Ластмана, який встиг побувати в Італії і спеціалізувався на історичних, міфологічних і біблійних сюжетах (одна картина Пітера Ластмана була в збірці українця В. А. Щавинського, нині в Ермітажі). В 1627 році Рембрандт покинув Ластмана і повернувся у Лейден, де разом з товаришем Яном Лівенсом відкрив власну майстерню і почав набирати учнів. За декілька років він здобув значну популярність.
Перші кроки
Рембрандт береться за розробку біблійних сюжетів, пише перші портрети, є навіть один морський пейзаж («Концерт» 1626, «Св. Стефана забивають камінням» 1629," Христос в Еммаусі", «Морський пейзаж» 1630, "Автопортрет біля мольберта" 1628). Рембрандта помічають багаті меценати. Константин Гюйгенс (секретар принца Оранського) зробив молодому художнику замовлення на картини для свого хазяїна. На цьому етапі Рембрандт самостійно вивчав твори доби бароко, а також твори фламандця Рубенса.
Христос в Еммаусі
Амстердам
У 1631 р. Рембрандт покинув майстерню у Лейдені і виїхав до Амстердаму. Через рік майстерню закрив і Лівенс та виїхав на заробітки у Англію. Шляхи друзів розійшлися. В Амстердамі Рембрандт створив багато портретів. Не забуває й про релігійні сюжети («Пророк Ієремія» 1630 ,Ріксмузей). Дві картини на релігійний сюжет він робить для штатгальтера Фрідріха-Генріха Оранського («Воздвиження хреста», «Зняття Христа з хреста»). У творах відчутний вплив барокових гравюр Пітера Пауля Рубенса.
Груповий портрет «Урок анатомії доктора Тюльпа»(1632) приніс художнику успіх. На хвилі успіху майстер узяв шлюб з Саскією ван Ейленбюрх (1634), дочкою бургомістра міста Лаувердена. Рембрандт завдяки вдалому шлюбу увійшов у коло заможних людей. Тепер Рембрандт не встигає писати портрети. З'явилися великі гроші і він купує оселю в Амстердамі. Там же влаштовує майстерню і починає збирати витвори мистецтв (гравюри, картини іноземних майстрів, зброю, музичні інструменти, рідкісний одяг та екзотичні заморські речі). У цей період з'явилося і декілька його шедеврів («Автопортрет з Саскією на своїх колінах» 1636).
Вважають тепер шедевром і велике полотно «Нічна варта». Та в рік появи картина викликала скандал. Адже 16 офіцерів внесли по 100 гульденів за право бути рівними серед рівних та трохи рівнішими за інших. Зазвичай стрільців малювали за бенкетом. Рембрандт представив їх як варту, що йде у похід.
Дрезден, Автопортрет із Саскією на своїх колінах (1636)
 «Нічна варта», Рейксмузей (1642)
Відмінна риса рембрандтівскої творчості 1650-х — ясність і монументальність крупнофігурних композицій. Характерна в цьому відношенні робота «Аристотель з бюстом Гомера», виконана в 1653 році для сицилійського аристократа Антоніо Руффо і продана в 1961 році його спадкоємцями на аукціоні Метрополітен-музею за рекордну на той момент суму — понад два мільйона доларів.
Якщо на полотнах 1650-х років число фігур ніколи не перевищує трьох, то в останнє десятиліття свого життя Рембрандт повертається до створення багатофігурних композицій. У двох випадках це були великі й престижні замовлення. Монументальна героїчна картина «Змова Юлія Цивіліса" (1661) створювалася для нової Амстердамської ратуші, але з якихось причин не задовольнила замовників і не була оплачена. Фрагмент картини, що зберігся в Стокгольмі, вражає суворим реалізмом і несподіваними спалахами світлих фарб на тлі навколишньої темряви. Груповий портрет "Синдіки" (1662), незважаючи на природність поз, жвавість міміки і спаяність композиційного рішення, являє собою крок назад порівняно з безкомпромісним натуралізмом «Нічного дозору». Проте всі вимоги замовників були виконані.
Останні два десятиліття життя Рембрандта стали вершиною його майстерності як портретиста. Моделями виступають не тільки товариші художника (Ніколас Брейнінг, 1652; Герард де Лересс, 1665; Йереміас де Деккер, 1666), але й невідомі солдати та старі люди. Їхні обличчя і руки осяяні внутрішнім духовним світлом. Внутрішню еволюцію художника передає низка автопортретів, що розкриває глядачеві світ його таємних переживань.
Змова Юлія Цивіліса
1663 року померла Хендрік'є. 1668 року помер син Тітус. Останньою втіхою старого стала 14-літня дочка від Хендрік'є, Корнелія, яку назвали на честь матері Рембрандта. Смерть прийшла до нього 4 жовтня 1669 року. Поховали на цвинтарі для бідних. Могила не збережена. Лише на стовпі є табличка, що саме тут знайшов свій останній спокій один з найдорожчих художників світу.
Останні роки
Автопортрет,  датований 1669, роком смерті, хоча художник виглядає старшим на інших портертах. Національна галерея, Лондон.

З 1629 до 1669 майстер написав близько 60 автопортретів. Спадок майстра близько 600 картин, 300 офортів, 2000 малюнків.
Урок анатомії доктора Тюльпа
Бенкет Валтасара
Христос зцілює хворих
Польський вершник
Єврейська наречена


title: Пром

text:
Продзвенів дзвінок,
Починаємо урок
Працюватимем старанно
Щоб почули у кінці
Що  у нашім дружнім класі,
Діти – просто молодці.


title: "Микола Миколайович Боголюбов"

text:
Микола Миколайович Боголюбов
(8 (21) серпня 1909— 13 лютого 1992)
 Радянський математик і механік, фізик-теоретик, засновник наукових шкіл з нелінійної механіки і теоретичної фізики, академік АН СРСР (від 1953) і АН УРСР (від 1948).
 з 14-ти років уже брав участь в семінарі кафедри математичної фізики Київського університету.
У 15 років Боголюбов написав першу наукову працю.
У 20 років ступінь доктора математичних наук.
(На фото разом з своїм учителем Криловим)
Відомий завдяки:
асимптотичний метод Крилова-Боголюбова-Митропольського,
рівняння ББГКІ(Боголюбова-Борна-Гріна-Керквуда-Івона)
перетворення Боголюбова,
Теорема Боголюбова-Парасюка
Нові методи квантової теорії поля та статичної фізики,які дали можливість обгрунтувати теорію надтекучості та  надпровідності
Основні праці Боголюбова з математики і механіки
- варіаційне числення,
наближені методи
  - математичного аналізу,
- диференціальні рівняння,
 - рівняння математичної фізики,
- асимптотичні методи нелінійної механіки і теорії динамічних систем.

Діяльність
- У 1929 році Боголюбов став науковим співробітником Української академії наук

- у 1934 почав викладати в Київському університеті (від 1936 року професор)

- Із 1948 року очолював Теоретичний відділ в Інституті хімічної фізики АН СРСР

- від 1950 року Боголюбов працював у Математичному інституті імені В. А. Стєклова і в Московському університеті, де заснував кафедру квантової статистики і теорії поля, якою керував до останніх днів свого життя.
Діяльність
- У 1950—1953 роках працював також у закритому інституті оборонного профілю в Арзамасі-16 (сучасний Саров, Росія).

- в 1965—1988 роках був директором Об'єднаного інституту ядерних досліджень

-У 1966 році став першим директором створеного ним Інституту теоретичної фізики АН УРСР у Києві

-академік-секретар Відділу математики АН СРСР

-У 1983—1989 роках очолював Математичний інститут імені В. А. Стєклова у Москві.

Боголюбов є засновником радянських наукових шкіл у галузі нелінійної механіки, статистичної фізики і квантової теорії поля. Він був членом багатьох іноземних академій (у Болгарії, НЛР, Польщі, США та ін.), наукових закладів і товариств.
Двічі Герой Соціалістичної Праці (1969, 1979).
Ленінська премія (1958).
Державна премія СРСР (1947, 1953, 1984).
 Золота медаль ім. Ломоносова АН СРСР (1985).
Заслужений діяч науки УРСР (1970)
Нагороди
Золотая медаль им. Ломоносова
Герой Соціалістичної Праці
Нагрудний знак лауреата Ленінської премії
Відзнака лауреата Державної премії СРСР
Заслужений діяч науки і техніки УРСР
Вшанування

У 2009 році в центрі села Велика Круча на Полтавщині встановлено пам'ятник вченому. Великокручанська семирічна школа була єдиним навчальним закладом, який він закінчив.

У 1992 р. Національною Академією наук України була заснована Премія НАН України імені М. М. Боголюбова, яка вручається Відділенням математики НАН України за видатні наукові роботи в галузі математики і теоретичної фізики.

На честь вченого була названа мала планета «22616 Боголюбов».

Вшанування
21 вересня 2009 р. на фасаді Червоного корпусу Київського національного університету імені Тараса Шевченка була відкрита меморіальна дошка геніальному вченому-академіку Миколі Боголюбову, на честь століття з дня його народження .


title: "Принципи Джона фон Неймана"

text:
Принципи
 Джона фон Неймана
Принципи фон Неймана (або архітектура фон Неймана) - особливості побудови і функціонування комп'ютерів.
Історія появи:
У 1946 році троє вчених - Артур Беркс, Герман Голдстайн і Джон фон Нейман - опублікували статтю «Попередній розгляд логічного конструювання електронного обчислювального пристрою». По суті, їм вдалося узагальнити наукові розробки та відкриття багатьох інших вчених і сформулювати на їх основі принципово нове.
Ім'я Джона фон Неймана було досить широко відомо в науці того часу, що відсунуло на другий план його співавторів, і дані ідеї отримали назву "принципи фон Неймана".

   Згодом на основі цих принципів вироблялися перші два покоління комп'ютерів. У більш пізніх поколіннях відбувалися деякі зміни, хоча принципи Неймана актуальні і сьогодні.

Суть принципів фон Неймана:

Принцип двійкового кодування.
        Перевага перед десятковою системою числення полягає в тому , що пристрої можна робити досить простими , арифметичні і логічні операції у двійковій системі числення також виконуються досить просто .

2. Принцип послідовного програмного керування. Робота ЕОМ контролюється програмою, що складається з набору команд. Команди виконуються послідовно один за одним . Створенням машини, в якій програма зберiгається в пам'ятi,  було покладено початок тому , що ми сьогодні називаємо програмуванням.

3. Принцип однорідності пам‘яті.
        Пам'ять комп'ютера використовується не тільки для зберігання даних , але і програм. При цьому і команди програми і дані кодуються у двійковій системі числення , тобто їх спосіб запису однаковий. Тому в певних ситуаціях над командами можна виконувати ті ж дії , що і над даними.

4. Принцип адресності.
         Комірки пам'яті ЕОМ мають послідовно пронумеровані адреси. У будь-який момент можна звернутися до будь-якої комірки пам'яті за її адресою. Цей принцип відкрив можливість використовувати змінні в програмуванні.
Найголовнішим наслідком цих принципів можна назвати те , що тепер програма вже не була постійною частиною машини (як наприклад , у калькулятора ) . Програму стало можливо легко змінити. А ось апаратура , звичайно ж , залишається незмінною , і дуже простою .

Для порівняння , програма комп'ютера ENIAC ( де не було програми, що зберігається в пам‘яті ) визначалася спеціальними перемичками на панелі. Щоб перепрограмувати машину ( встановити перемички по-іншому ) міг знадобитися далеко не один день. І хоча програми для сучасних комп'ютерів можуть писатися роки , однак вони працюють на мільйонах комп'ютерів після кілька хвилинної установки на жорсткий диск .

Класична структура машини фон Неймана
Арифметико-Логічний пристрій (АЛП)
Керуючий пристрій(КП)
Запам'ятовуючий пристрій (ЗП)
Пристрій вводу-виводу (ПВВ)
Дякую за увагу!
Презентацію підготувала
Саражин Марина, 11-М, 2013р.


Тарас Григорович Шевченко – поет, художник, борець за долю  українського народу

200-річчю від дня народження Т.Г.Шевченка присвячується
ШЕВЧЕНКОТарас Григорович (1814-1861)
Видатний український поет, художник, громадський діяч, перекладач, автор "Кобзаря", співробітник Київської Археологічної комісії, академік гравірування (1860)
Щовесни, коли тануть сніги,І на рясті просяє веселка.Повні сил і живої снаги.Ми вшановуємо пам'ять Шевченка.

Дякуємо за увагу!


title: Тарас Григорович Шевченко

text:
Тема:
1843 рік подорож поета на Україну та картини цього періоду
Тарас Григорович Шевченко
Перша подорож Україною
13  травня 1843 року Шевченко з Петербурга виїхав до України. Зупинився поет у Качанівці на Чернігівщині (маєток поміщика Григорія Тарновського)
 Відвідав Євгена Гребінку в його Убіжищі  29 червня 1843.
Саме тут Тарас Шевченко, якого вперше сюди привіз Є.Гребінка, познайомився з Варварою Рєпніною.
В «українському Версалі» в Мойсівці, познайомився з офіцером Яковом де Бальменом
Тарас та Яков
20 вересня1843 року гостював у рідному селі Кирилівці, Звенигородського повіту, на Київщині у сестри та братів.
 Протягом жовтня — грудня 1843 року перебував у Яготині в Рєпніних, де на замовлення Олексія Капніста виконав дві копії з портрета Миколи Рєпніна.
Микола Рєпін
Микола та Тарас
Шевченкова хата
Картини цього періоду
Селянська родина
1843. Полотно, олія. 60 х 72,5.
На картині під час реставрації 1928 року виявлено праворуч унизу залишки авторського підпису: Шевч.
Художник написав картину під час першої подорожі на Україну. В цьому реалістичному, далекому
від академічних канонів полотні Шевченко відтворив родинну сцену біля хати: молоде подружжя втішається першими кроками своєї дитини.
Бандурист
1843. Папір, сепія. 14,5 х 10,5.
У Шевченка є кілька сюжетів, які мають як поетичне, так і малярське втілення. Малюнок "Бандурист", відомий під назвою "Сліпий" ("Невольник"), де зображено кобзаря в брилі, до співу якого прислухаються молода дівчина та літній чоловік, передував поемі Шевченка "Сліпий" і відповідає таким словам:
Отак на вулиці, під тином,
Ще молодий кобзар стояв
І про невольника співав.
За тином слухала Ярина...
1843. Папір, акварель. 24,7 х 20. Ліворуч унизу червоною фарбою авторські дата і підпис: 1843. Т. Шевченко. Робота, виконана Шевченком під час навчання в Академії мистецтв, свідчить про зацікавлення екзотикою сходу, яка приваблювала художника можливістю відтворення мальовничих сцен східного побуту. На першому плані зображено напівоголену молоду жінку, що лежить на ліжку. Над нею на тлі орнаментованої стіни
В гаремі
схилилася служниця з покривалом у руках. На другому плані — старий з довгою білою бородою та хлопчиком.


title: Сторінки з життя Дмитра Павличка

text:
Сторінки з життя Дмитра Васильовича Павличка
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Дмитро
Васильович
 Павличко

народився
в 1929 році
    Народився Дмитро Васильович Павличко на Івано-Франківщині.
    З дитинства милували око хлопчика його рідні Карпати, які зимою вкривалися снігами,
    а напровесні видзвонювали дзюркотливими струмочками.

   Сім`я жила бідно, батько і мати змушені були працювати “від темноти до темноти”, щоб прогодувати “малесеньких семірко.”
    Батько, Василь Миколайович, був освіченим на той час чоловіком, працелюбним та енергійним.

   Мати, Параска Юріївна, походила з простої селянської сім`ї. Вона відзначалася надзвичайною пам`яттю.
   “Послухавши один раз вірш або навіть великий уривок із поеми, вона могла повторити його слово в слово… Мати навчила мене розмовляти, а книжка – думати.” – згадує Дмитро Павличко.

   Невеликі поезії Дмитро Павличко почав писати ще в дитинстві.
 А поява першої поетичної книжки “Любов і ненависть” збіглася з роком закінчення ним Львівського університету.
    Дошкільнятам та молодшим школярам полюбилися Павличкові поезії, які друкувалися в дитячих журналах, у календарі “Дванадцять місяців”, виходили окремими книжками: “Золоторогий олень”, “Дядько дощ”, “Де найкраще місце на землі?”, “Обруч” тощо.

    Дмитро Павличко відомий не лише як поет, а й як пісняр, публіцист, громадський діяч. Його вірші надзвичайно мелодійні, пісенні. Саме тому багато його творів покладено на музику.
    Люди знають Дмитра Павличка і як невтомного державного і політичного діяча – народного депутата Верховної  Ради України, голову товариства української мови ім. Т.Г.Шевченка,
    члена Народного  руху України.


title: "Альберт Ейнштейн"

text:
Альберт Ейнштейн

Підготували Семененко Анна та Рискаль Анна, учениці 10-Ф класу

ДИТИНСТВО

Альберт Ейнштейн народився 14 березня 1879 року в німецькому місті Ульмі в незаможній єврейській сім'ї Германа і Пауліни Ейнштейн. У Ейнштейна була молодша сестра Марія. Будинок, в якому народився вчений, був зруйнований під час бомбардувань 1944 року і не був відновлений.
Будучи дитям нерелігійних батьків, Альберт Ейнштейн відвідував католицьку початкову школу в Мюнхені і до 12-ти років був досить глибоко віруючим підлітком, хоча і не розмежовував християнське й іудейське віровчення. Однак, читання науково-популярних книг незабаром зробило його вільнодумцем і назавжди породило в ньому недовіру до авторитетів.
Хлопчик зростав замкнутим і нетовариським і не демонстрував яких-небудь значних успіхів в школі. Поширеною є думка, що в дитинстві Альберт Ейнштейн був не здібний до навчання. Як докази наводяться низькі показники, які він демонстрував у школі, а також той факт, що майбутній геній вельми пізно почав ходити і говорити. Проте така точка зору заперечується багатьма дослідниками біографії Альберта Ейнштейна. Дійсно, вчителі критикували Ейнштейна за повільність і погану успішність, проте пояснення низької успішності і труднощам в навчанні Ейнштейна слід шукати не в лінощі або поганих здібностях учня, а в елементарній скромності, несприйнятті застарілих педагогічних методів, що застосовувалися в німецьких
школах кінця XIX-початку XX століть, можливій дислексії або специфічній структурі мозку Ейнштейна.
Коли Альберту було п'ять років, його батько вперше показав йому компас. Це перше враження від знайомства з технікою у Ейнштейна збереглося на все життя і, визначило його захоплення всілякими механізмами і наукою. У 1889 р. знайомий студент-медик познайомив Ейнштейна з класичною філософією, зокрема, з «Критикою чистого розуму» Іммануїла Канта. Твори Канта також у значній мірі спонукали майбутнього вченого до вивчення математики, фізики і філософії. Крім того, в дитинстві під тиском матері він з шести років почав займатися грою на скрипці. Захоплення музикою також зберігалося у Ейнштейна впродовж усього життя, і у 1908 він навіть виступав у квінтеті музикантів-аматорів (спільно з математиком, поліцейським, юристом і палітурником). Вже перебуваючи в США у Прінстоні, у 1934 Альберт Ейшнтейн дав доброчинний концерт Моцарта для скрипки на користь учених і діячів культури, що емігрували з нацистської Німеччини.
Навчаючись в Луїтпольській гімназії, Альберт Ейнштейн вперше звернувся до самоосвіти: у віці 12 років в 1891 р. він почав самостійно вивчати математику за допомогою шкільного підручника з геометрії. Хоча часто стверджується, ніби Ейнштейн був некомпетентним в математиці, але це також не відповідає дійсності. У гімназії він вже був у числі перших учнів з вивчення точних наук, проте укорінена система механічного заучування матеріалу що вивчається, яка, як він сам вважав, завдає шкоди самому духу навчання і творчому мисленню, як і відносно тиранічне ставлення вчителів до учнів викликало у Альберта Ейнштейна неприйняття, тому він часто сперечався зі своїми викладачами, що продовжували вважати його безперспективним учнем.
«Рік чудес». Спеціальна теорія відносності

1904 року «Аннали фізики» отримали від Альберта Ейнштейна низку статей, присвячених вивченню питань статистичної механіки й молекулярної фізики. Вони були опубліковані 1905 року, відкривши так званий «Рік чудес», коли чотири статті Ейнштейна зробили революцію в теоретичній фізиці, поклавши початок теорії відносності, у якій Ейнштейн замінив розгляд частинок розглядом подій і перевернув уявлення про фотоефект і броунівський рух. Фізичне співтовариство в цілому погоджується з тим, що три з цих робіт заслуговували на Нобелівську премію, яка врешті-решт дісталася Ейнштейнові лише за роботу з фотоефекту — досить дивний факт, коли врахувати, що вчений відомий саме завдяки теорії відносності. Це можна пояснити відсутністю наочного експериментального підтвердження спеціальної теорії відносності, через що тогочасне наукове товариство її сприймало неоднозначно. Тому для консенсусу було визнано доцільним нагородити Ейнштейна премію за пояснення явища фотоефекту, наукова цінність якого була беззаперечною вже тоді.
Початок наукової діяльності

У 1900 Ейнштейн закінчив Політехнікум, отримавши диплом викладача математики і фізики. Хоча його успішність не була зразковою, проте він серйозно зацікавився цілим рядом наук, у тому числі геологією, біологією, історією культури, літературознавством, політичною економією. Хоча в наступному, 1901 року Ейнштейн отримав і громадянство Швейцарії, але аж до весни 1902 не міг знайти постійне місце роботи, лише підробляв, замінюючи вчителя у Вінтерурі. У армію він покликаний не був через плоскостопість і розширення вен. Унаслідок відсутності заробітку Альберт Ейнштейн буквально голодував, не приймаючи їжу по декілька днів поспіль. Згодом це стало причиною хвороби печінки, що нагадувала про себе до кінця життя.
Не зважаючи на проблеми, що переслідували його в 1900–1902 рр., Ейнштейн знаходив час для подальшого вивчення фізики. У 1901 р. берлінські «Аннали фізики» опублікували його першу статтю «Наслідки з явища капілярності», присвячену аналізу сил притягання між атомами рідин, проведеному на основі вивчення капілярного ефекту.
На деякий час Ейнштейнові удалось влаштуватися вчителем математики і фізики в Шафхаузені, в пансіонаті для іноземців, що поступали у вищі навчальні заклади Швейцарії. Один з друзів Ейнштейна, математик Марсель Гроссман, що був одночасно і батьком одного з його учнів, рекомендував Ейнштейна на посаду експерта третього класу у федеральне Бюро патентування винаходів з окладом 3500 франків в рік. Великий фізик працював в Бюро патентів Швейцарії з липня 1902 по жовтень 1909, займаючись переважно патентуванням винаходів, пов'язаних з електромагнетизмом. З 1903 він був постійним працівником Бюро. Характер роботи дозволяв Ейнштейнові присвячувати вільний час дослідженням в області теоретичної фізики.
6 січня 1903 Ейнштейн одружився на двадцятисемирічній Мільові Маріч. Вплив Мільови Маріч, дипломованого математика, на праці її чоловіка до нашого часу залишається нерозв'язаним питанням. Проте, їх шлюб був швидше інтелектуальним союзом, і сам Альберт Ейнштейн називав свою дружину «творінням, рівним мені, настільки сильним і незалежним, як і я». Між Ейнштейном і Маріч завжди існувала певна відстань, оскільки великий учений часто мав потребу проводити час наодинці для здійснення своїх досліджень. Цікаво, що радянський фізик Абрам Федорович Йоффе, особисто знайомий з Ейштейном, назвав останнього в некролозі Ейнштейном-Марічем, і цей факт часто наводиться як доказ спільності наукової діяльності видатного фізика і його дружини. Проте, висловлюються припущення, що Йоффе додав до прізвища Ейнштейна прізвище його дружини лише тому, що вважав це традицією, прийнятою в Швейцарії.


title: "Сільвіо Берлусконі"

text:
Сільвіо Берлусконі
Народився 29 вересня 1936 в Мілані. Його батько, Луїджі, був банківським службовцем, матір звали Розелла Боссі. Після закінчення звичайної середньої школи в 1955 році він поступив до Міланського університету на факультет прикладної юриспруденції, який закінчив на відмінно в 1961 році, діставши можливість написати наукову роботу з реклами.
Сильвіо Берлусконі почав своє ділове життя в будівельній індустрії, і ця діяльність залишалася його основним заняттям протягом 20 років.
У кінці 70-х, у момент збільшення обсягів показу локальної телевізійної мережі (TeleMilano), Сильвіо Берлусконі усвідомив, що Італія готова до перегляду комерційного телебачення в національних масштабах і сконцентрував усю свою енергію на цьому новому і захоплюючому напрямі роботи. У 1980 він заснував Canale 5 — першу національну комерційну телевізійну мережу в Італії, яка відразу ж завоювала популярність серед телеглядачів. Дещо пізніше він створив ще два телеканали: Italia 1 (почав мовлення з Расконі в 1982) і Retequatro (почав мовлення в 1984 з Мондадорі).
Успіх комерційного телебачення в Італії дозволив Сильвіо розвинути ще кілька напрямів діяльності 80-х роках, які були об'єднані в рамках Fininvest holding company (заснованою в 1978 році). Сюди можна віднести створення телевізійного комерційного телеканалу La Cinq у Франції, який почав мовлення в 1986 році, створення телеканалів в Німеччині (Telefant, 1987) і Іспанії (Telechinco, 1989). Унаслідок такого стрімкого зростання на початок 90-х Fininvest стала другою за величиною приватною компанією в Італії (кількість працівників компанії становила близько 40 000) і найбільшою медіагрупою не тільки в Італії, але і в Європі.
 У 1986 році Сильвіо Берлусконі став президентом A.C.Milan — одного з найвідоміших футбольних клубів в Італії.
На початку 1994 року Сильвіо Берлусконі вирішив залишити бізнес і зайнятися політикою. 26 січня того ж року він пішов зі своєї посади в Fininvest і створив новий політичний рух Forza Italia. На виборах 27 березня новий рух набрав найбільшу кількість голосів, а коаліція партій довкола руху Il Popolo della liberta, склала абсолютну більшість в парламенті. Надалі Президент Республіки доручив Берлусконі сформувати уряд, який було затверджено Парламентом в травні 1994.
На всіх рівнях, від національного до сімейного було визнано, що Уряд, очолюване Сільвіо Берлусконі, зумів досягти важливих результатів.
Від 1999 року сам Берлусконі кілька разів поставав перед італійським судом за звинуваченням в економічних злочинах (несплаті податків, даванні хабара), але був повністю виправданий.
Берлусконі знов очолив уряд після того, як новий правоцентристський блок «Дім свободи» отримав перемогу на виборах 15 травня 2001 року. Передвиборні обіцянки Берлусконі включали скорочення податків і бюрократичного апарату, збільшення пенсій і числа робочих місць, боротьбу з нелегальною імміграцією. Передбачалося провести реформи систем освіти і охорони здоров'я, судової системи. У вересні 2003 року прем'єр заявив про запуск масштабного реформування державного устрою Італії.
Результатами невдало спланованого входження Італії в зону євро в 2002 році стали зростання цін, зниження купівельної спроможності населення і загострення соціальних тертя. У 2002 і 2003 роках пройшли масові акції протесту. Незадоволеність італійців викликав і зовнішньополітичний курс Берлусконі: після терактів 11 вересня 2001 року країна надавала активну підтримку США в Афганістані, а потім в Іраку. У квітні 2005 року коаліція «Дім свободи» зазнала нищівної поразки на регіональних виборах, і Берлусконі відповідно до конституції вимушений був піти у формальну відставку. Загальні вибори в квітні 2006 року праві партії програли, хоч і з мінімальним розривом у голосах. Хоча факт перемоги лівоцентристів був підтверджений конституційним судом і навіть деякі прихильники Берлусконі закликали свого лідера визнати поразку, політик і медіамагнат покидав свій пост вельми неохоче. Лише 2 травня 2006 року він нарешті подав офіційне прохання про відставку. Але йти з політичної арени Берлусконі не збирався, він став депутатом Європарламенту від своєї партії.
Впродовж своєї кар'єри Берлусконі неодноразово притягувався до суду за звинуваченням в приховуванні доходів і дачі хабарів, а також в зв'язках з мафією і незаконному фінансуванні передвиборної кампанії. Проте адвокатам підприємця вдавалося позбавити його від відповідальності, вдаючись до апеляційних судових інстанцій. Два чергові процеси проти Берлусконі було припинено в 2008 році у зв'язку з участю екс-прем'єра в парламентських виборах.
Сам Берлусконі називав своє переслідування політично вмотивованим і наслідком спрямованих дій «судової мафії». На користь позиції Берлусконі говорить той факт, що судові розслідування неодмінно поновлювалися в момент його повернення до влади, і самі собою стихали, воли він залишав владні кабінети.
Сильвіо Берлусконі став єдиним державним політиком, якому вдалося за 14 років тричі очолити італійський уряд. Із 5 травня 2008 року Сильвіо Берлусконі офіційно прийняв присягу прем'єра, обійнявши цю посаду вчетверте.
В березні 2009 прем'єр-міністр Сильвіо Берлусконі оголосив про створення нової правоцентристської партії «Народ свободи». Прообразом нової політичної сили стала правляча коаліція, до якої входять партія Берлусконі «Вперед, Італія» та права партія «Національний альянс» Джанфранко Фіні, а також деякі менші політичні організації
Влітку 2009 Берлусконі потрапив у серію скандалів із сексуальним присмаком. Від нього пішла жінка, звинувативши його в подружніх зрадах. Преса винуватила прем'єра у зв'язках з неповнолітньою моделькою; у включенні в списки кандидатів до Європарламенту молодих привабливих жінок; у вечірках на віллі прем'єра із запрошенням моделей коштом приватних підприємців. З Берлусконі пов'язують появу в сучасному італійському лексиконі специфічного вислову «бунґа-бунґа».
Прозваний італійцями Il Cavaliere («Лицар», «Кавалер»), Берлусконі експлуатував образ «людини з народу». Водночас він є найбагатшою людиною Італії. Журнал Forbes в 2005 році оцінив його статки в 12 мільярдів доларів і надав йому 25 місце в своєму рейтингу багатіїв планети. Проте восени 2008 року в результаті світової фінансової кризи він позбувся більше півтора мільярда доларів і відкатався в рейтингу на 90-е місце.
Сильвіо Берлусконі був одружений двічі і виховує п'ятьох дітей: двох дітей від першого шлюбу і трьох від другого. Старші діти Берлусконі допомагають батьку керувати сімейним бізнесом.
L
Дякую за увагу
Виконала  Скакалова Олександра  11-А


title: Сторінки з життя Петра Єршова

text:
Сторінки з життя Петра Єршова
Презентацію підготувала вчитель
Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна
Петро Павлович Єршов06.03.1815 – 30.08.1869
Народився Петро Єршов у селі Безрукове Тобольської губернії, де його батько був військовим комісаром. Потім батька переводили в Петропавловськ, Омськ, Березове, знову в Омськ.
А з 9 років хлопчик живе окремо від сім`ї в Тобольську, де навчався спочатку в повітовому училищі, а потім у гімназії.
Уже в гімназії зацікавився народними казками. Уроки готував жартуючи: то приспівував що-небудь, то коментував різними оповідками у казковій формі. Його товариші пригадували, що Петро був неперевершеним оповідачем.
Після закінчення гімназії
Петро Єршов переїхав у
Петербург, куди перевели
батька.
Там разом з братом вступив
до університету.
У Петербурзі прожив 6 років.
Там він познайомився з
Олександром  Пушкіним,  Василем   		Жуковським,
			а також з іншими 			відомими на той час 		письменниками та 			музикантами.
У 1836 році, після
смерті батька і брата
Петро Єршов разом
з матір`ю знову
повернувся до Тобольська, де й прожив
до кінця свого життя.
Працював спочатку вчителем Тобольської  гімназії, яку сам колись 			закінчив, а потім став її 				директором.
Його учнем був Дмитро Менделеєв, який з теплотою згадував уроки Петра Павловича.
Помер Петро Єршов  у 1869 році від хвороби, обтяжений нестатками, недугами та великою сім`єю, не маючи навіть власного дому.
Проте залишив по собі добру пам’ять серед своїх учнів.
На кладовищі в Тобольську серед білокорих берізок стоїть мармуровий пам`ятник із написом
“Петро Павлович Єршов, автор народної казки “Горбоконик”.


title: Сторінки з життя Грицька Бойка

text:
Сторінки з життя Григорія Пилиповича Бойка
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Грицько
Бойко

1923 -1978

    Григорій Пилипович Бойко народився на Донеччині. Декілька поколінь  Бойків уміли говорити віршами. Батько поета, Пилип Бойко, писав вірші. Завдяки зусиллям односельців  вийшла збірка “Чайка”, за яку Пилип Бойко отримав гонорар у вигляді… 2000 книжечок, які читало все рідне село Оленівка.
   Після закінчення сільської семирічки Григорій вчився в Оленівській рудниковій школі, яка знаходилась досить далеко. Тому хлопцеві щодня доводилося вставати о 4годині ранку, кілька кілометрів йти пішки до станції, а вже звідти їхати робочим поїздом до школи. І не здавалося, що важко, адже тяга до знань була безвимірною.

    По закінченню школи Грицько Бойко пішов на фронт захищати Батьківщину від навали фашистів. Служив рядовим кулеметного взводу, а потім і офіцером-зв’язківцем. Брав участь у боях під Сталінградом, був поранений і контужений. Удостоєний бойових урядових нагород.
   Після війни Грицько Бойко став студентом українського відділу літературного факультету Донецького педагогічного інституту. У 1949 році закінчив його з відзнакою. Друкуватися він почав ще     15-річним хлопцем. Будучи студентом, видав свою першу збірку, і Григорія Пилиповича одразу прийняли
    до Спілки письменників.
    Початком своєї літературної діяльності Г.Бойко вважав 1950 рік, коли в Донецькому обласному видавництві вийшла його перша збірка віршів „Моя Донеччина”. Адресована вона була дорослим, а вже наступного року вийшла в світ збірка його поезій для дітей „Будем шахтарями”. Відтоді поет не зраджував наймолодшим читачам, повністю віддав їм тепло свого серця і свій непересічний талант.
   Грицько Бойко писав для дітей поеми, вірші, скоромовки, лічилки, загадки, п`єси-казки. Письменник видав близько 100 книжок для дітей. Ще за життя
    наклад його книжок
    сягав 20 мільйонів.

    Григорій Пилипович часто зустрічався з дітьми. На прохання дітей читав дошкульну для малюків-плаксіїв поему “Вереда”. А коли зі своїм сином Вадимом гуляв на вулиці, то часто чув: “Дядько Вереда       	пішов!”

    Грицько Бойко не тільки поет-гуморист, а й поет-перекладач. Для українських дітей він переклав твори С.Маршака, К.Чуковського, А.Барто, С.Михалкова, а також інших поетів.
    А ще на слова поета створено понад 400 пісень.
    20 років жив поет з однією легенею. А в 1978 році ця єдина легеня почала розпадатися.
    Похований на київському кладовищі «Берківці». Поруч з ним похований його син драматург Вадим Бойко.


title: Презентація на тему: "Дуайт Девід Ейзенхауер"

text:
Інтернет для навчання
Проект
Учениць 5-в класу
Мельникова Анна
Федорченко Маргарита
Корнелюк Софія
Користь Інтернета :
Більшість людей, особливо користувачів мережі, погодяться з твердженням, що інтернет – це величезне досягнення людства. Він є невичерпним джерелом
інформації, що допомагає отримати необхідні знання та вирішити складні завдання. Всесвітня павутина допоможе стати розумнішим, эрудированнее, навчить багатьом цікавим речам

Шкода інтернета:
Звичайно, користь мережі величезна і з цим не посперечаєшся. Проте шкоду інтернету може виявитися чималою. В першу чергу, коли заходить мова про згубний вплив всесвітньої павутини, на розум приходить інтернет-залежність. А адже це не просто якийсь міфічний термін.

Науково доведено, що близько 10% користувачів інтернету залежні від нього, причому третина з них вважають інтернет таким же важливим, як дім, їжа і вода. У Південній Кореї, Китаї і Тайвані інтернет-залежність вже розцінюють як проблему національного масштабу
Ітернет для навчання:
Інтерне́т-осві́та (англ. Online tutoring) — освіта, що здійснюється з використанням ресурсів та технологій глобальної мережі Інтернет. У відношенні до поняття дистанційна освіта є видовою відмінністю, більш строго регламентує техніко-технологічну специфіку навчання — використання мережі Інтернет (дистанційно можна навчатися не тільки через Інтернет, але і за допомогою локальних мереж, відеозв'язку тощо) Більшість діючих центрів навчання можна умовно розділити на три групи за ступенем «занурення» в Інтернет.
Інтернет це-
Інтерне́т (від англ. Internet), міжмере́жжя[1] — всесвітня система сполучених комп'ютерних мереж, що базуються на комплекті Інтернет-протоколів. Інтернет також називають мережею мереж. Інтернет складається з мільйонів локальних і глобальних приватних, публічних, академічних, ділових і урядових мереж, пов'язаних між собою з використанням різноманітних дротових, оптичних і бездротових технологій. Інтернет становить фізичну основу для розміщення величезної кількості інформаційних ресурсів і послуг, таких як взаємопов'язані гіпертекстові документи Всесвітньої павутини
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!


title: Сторінки з життя Анатолія Костецького

text:
Сторінки з життя Анатолія Георгійовича Костецького
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Анатолій
Георгійович
Костецький

1948 – 2005
    Народився Анатолій Костецький у місті Києві в учительській сім`ї. Про своє дитинство розповідає з гумором: „Дитинство було важке: класний керівник – тато; „нормальні” діти після школи відпочивали від учителів, а в школі від батьків, а у мене вчителі і вдома і в школі...”.

	Його мама, вчителька російської мови та літератури, з трьох років брала сина з собою на уроки й садила за останню парту. У 4 роки хлопчик навчився читати,  а в 5 засвоїв грамоту, вже писав і починав римувати. Рано навчився грати в шахи й плавати. Відтоді не розлучався зі спортом, книгою й пером.
	Ще в 5-річному віці, коли старші запитували Анатолія, ким він хоче бути, хлопчик твердо й упевнено відповідав: ”Письменником”. Це викликало сміх у дорослих.
	У перший клас Анатолій  Костецький пішов, маючи у зошиті декілька своїх віршів. А в 5 класі на шкільному конкурсі одержав диплом за вірші, присвячені  Т.Г. Шевченку.
	Друкуватися Анатолій Костецький почав “аж” у 20 років.  У його творчій долі надійним помічником був Михайло Стельмах. Одного разу, прочитавши вірші поета-початківця він сказав: ”Спробуй писати для дітей”.
	З того часу Анатолій Костецький став улюбленим поетом дітвори.

	Анатолій Георгійович був кандидатом філологічних наук, обдарованим прозаїком, автором наукових праць.
	Його вірші перекладено білоруською, російською, молдавською, туркменською, чуваською, угорською, німецькою, естонською та іншими мовами.

	Упродовж кількох років на радіо поет вів популярну передачу “Пригоди славнозвісних книг”, звертаючись до своїх наймолодших слухачів “книголюбчики та книгознавчики”.
	Анатолій Костецький тривалий час був головою творчого об`єднання дитячих письменників Київської організації НСПУ.
	Лауреат Державної літературної премії імені Лесі Українки
	та премій імені
	Миколи Трублаїні
	й Олександра Копиленка.

	З творів Анатолія Георгійовича Костецького можна скласти бібліотеку. Він видав понад 50 книжок віршів і казкових повістей для дітей.
	Останньою, підсумковою його книжкою
	була “Мої та твої таємниці”.


title: "Вольфганг Амадей Моцарт"

text:
Вольфганг Амадей Моцарт
австрійський композитор,
 представник класицизму
БІОГРАФІЯ
Вольфганг Амадей Моцарт (1756-1791) повне ім'я: Йоганн Хризостом Вольфґанґ Теофіл Моцарт  - австрійський композитор. Представник віденської класичної школи.
Вважається одним із найгеніальніших музикантів в історії людства. Творчий доробок Моцарта становить понад 600 творів.
Моцарт, як відомо, був вундеркіндом: у чотири роки маля написало свій перший концерт для клавіру, такий складний, що навряд чи хто-небудь з європейських віртуозів міг би його виконати.

ЦІКАВІ ФАКТИ

вундеркінд
важке дитинство
Все дитинство Моцарта було безперервною низкою виступів і музичних занять. На багаточисельних концертах в різних куточках Европи  диво-дитя розважав великосвітську публіку: грав на клавірі із закритими очима - отець закривав йому обличчя хусткою. Тією ж хусткою закривали клавіатуру, і він цілком справлявся з грою.
На одному з концертів на естраду раптом вийшла кішка... Моцарт кинув грати і зі всіх ніг помчав до неї. Забувши про публіку, юний геній почав бавитися з твариною, і на сердитий окрик отця відповідав:
- Ну, татко, ще трохи, адже клавесин нікуди не подінеться, а кішка піде.

співрозмовник
Одного разу, коли семирічний Моцарт давав концерти у Франфкурте-на-Майне, після виступу до нього підійшов хлопчик років чотирнадцяти.
- Ти так чудово граєш! - сказав він юному музикантові. - Мені ніколи так не навчитися...
Та що ти! -здивувався маленький Вольфганг. - адже Це так просто. А ти не пробував писати ноти?.. Ну, записувати мелодії, які приходять тобі в голову...
Не знаю... Мені в голову приходять тільки вірші...
- Напевно, писати вірші дуже важко?
- Та ні, зовсім легко. Ти спробуй. Співрозмовником Моцарта був юний Гете.
Молодий академік
У сім років Вольфганг написав свою першу симфонію, в дванадцять років - першу оперу "Бастьен і Бастьена". У Болонській академії існувало правило не приймати нікого в  члени академії молодше двадцяти шести років. Але для вундеркінда Моцарта було зроблено виключення. Він став академіком  Болонської  академії в чотирнадцять років.
 подарунок
У Ватикані всього один раз в рік виконувався гігантський дев’ятиголосний твір Алегрі для двох хорів. За наказом Папи Римського партитура цього твору ретельно охоронялася і нікому не показувалася. Але Моцарт, прослухавши усього лише раз це твір, записав його на слух. Він хотів зробити дарунок для своєї сестри Наннель - піднести їй ноти, які є тільки у  Папи Римського...
марнотратство
Заробляв цілком пристойні гонорари, проте, він постійно займав гроші. Отримавши за виступ на концерті величезну суму, Вольфганг вже через два тижні сидів без грошей.
Проте, не дивлячись на своє марнотратство, Моцарт, при своїй геніальності, був дуже скромною людиною.
ДОБРИЙ ВЧИНОК
Про його доброту і співчуття свідчить  один яскравий випадок:
Одного дня на одній з вулиць Відня до композитора звернувся один бідняк. Але грошей при собі у композитора не виявилось, і Моцарт запросив нещасного зайти в кафе. Сівши за столик, він вийняв з кишені папір і за декілька хвилин написав менует. Моцарт віддав цей твір жебракові, і порадив зайти до одного видавця. Той узяв папір і відправився за вказаною адресою, не дуже-то вірячи в успіх. Видавець поглянув на менует і  дав жебракові п'ять золотих монет, сказавши, що можна приносити подібні твори ще.

НАЩАДКИ
Мало кому відомо, що син Вольфганга Моцарта - Франц Ксавер Моцарт - майже тридцять років прожив в Львові. Він організував в місті хорове суспільство, учив дітей грі на фортепіано, сам виступав з концертами і диригував оркестром. У Львові він написав п'єси для фортепіано на мотиви українських народних пісень. І до цього дня в Львівській консерваторії імені     Н. Лисенко звучить музика, створена сином Вольфганга Моцарта.
Більш ранні дослідження  присвячувалися впливу музики Моцарта на інтелект - так званий «ефект Моцарта», причому прослуховування музики у студентів дійсно призводило до тимчасового поліпшення розумових здібностей, також існують свідчення впливу Моцарта на ріст і набирання ваги недоношених немовлят.
ЦІКАВО

ДОСЛІДЖЕННЯ
ПАМ’ЯТЬ
Творчість Моцарта належить до вершин світової культури. Його музична мова є своєю досконалістю для подальшого історичного розвитку музичного мистецтва. Кращі опери Моцарта не сходять з сцен музичних театрів світу.
На його честь було поставлено мюзикл  «МОЦАРТ. РОК ОПЕРА.»
Підготувала:
Учениця 22 групи
НВК «ШЕЛ» м. Львова
Степась Мар’яна


title: "Павло Григорович Тичина"

text:
Павло Григорович Тичина
Презентація
ліцеїстки гр. ФМ-31
ТЛ НТУУ «КПІ
Тарасенко Ольги
Павло Григорович Тичина народився 27(15) січня 1891 р. у селі Піски Козелецького повіту Чернігівської губернії. Походив зі старовинного козацького роду (його пращур, за родинним переказом, був полковником у Богдана Хмельницького).
Батько майбутнього поета був сільським дяком — вчителем «школи грамоти». Сім'я була багатодітна (народилося 13, зіп'ялося на ноги 9 дітей), жили впроголодь, зате гарно співали. Змалку Павло виявив хист до музики, малювання і віршування.
На кожній парті сиділо душ по десять або ж по дванадцять учнів. Не знаю, скільки мені тоді вийшло років, коли я однієї зими вже підсідав то до одного, то до іншого учня і якось швидко, непомітно для себе вивчився читати».
Поет згадував:«У нашій хаті в першій кімнаті із земляною долівкою (а була ще й друга кімната, з дерев'яною підлогою) стояли дві довгі парти.
Вчився спочатку в земській школі, потім у чернігівській бурсі (фактичною платою за це навчання були співи малого Павла в монастирському хорі, — у хлопця виявились чудові голос і слух), згодом — у місцевій духовній семінарії. Пізніше він знайомиться з славним земляком-чернігівцем — М. М. Коцюбинським, відвідує літературні «суботи» в його домі, читає там свої, схвально зустрінуті, вірші, підтримує сердечні стосунки з старшим письменником аж до його смерті.
Друкуватися Тичина почав у 1912р., перша збірка віршів — «Сонячні кларнети» — датована 1918р. (фактично вийшла весною 1919р).
Жовтневу революцію він зустрів уже зрілою людиною і відомим поетом молодшого покоління. Знамениті вірші весни і літа 1919р. — «На майдані», «Як упав же він з коня…» та ін., — а потім і вся збірка «Плуг», принесли йому славу натхненного співця «краси нового дня». Він працює в журналі «Мистецтво», в державному видавництві «Всевидат», завідує літературною частиною в Київському театрі ім. Т. Г. Шевченка, політкомісаром якого був О. Довженко.
Після семінарії П. Тичина вчився в Київському комерційному інституті, одночасно працював на різних дрібних посадах — в конторах та редакціях газет і журналів, в українському театрі М. Садовського (помічником хормейстера).
Активна громадська і державна діяльність Тичини, набуває широкого розмаху в передвоєнні, а особливо — повоєнні роки. З 1938р. і до кінця життя він — депутат Верховної Ради УРСР, протягом двох скликань був її Головою, обирався депутатом Верховної Ради СРСР кількох скликань. Академік АН УРСР (з 1929р.), він у передвоєнні та в перші воєнні роки працює директором Інституту літератури АН УРСР, а з 1943 по 1948р. — міністром освіти Радянської України.
В часи Великої Вітчизняної війни Тичина був прийнятий до членів КПРС. Згодом він неодноразово обирався членом ЦК КП України. Поет удостоєний звання Героя Соціалістичної Праці, лауреата Державної премії СРСР та Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка.
Пам'ять
Меморіальна дошка на будинку в Києві на вулиці Терещенківській
Надгробок Павла Тичини на Байковому цвинтарі в Києві
Шануючи пам'ять поета, його земляки відкрили в селі Піски Бобровицького району музей і пам'ятник письменника.
У Чернігові на фасаді будинку № 40 на вулиці Свердлова, де колись розміщалася Чернігівська духовна семінарія і де навчався майбутній поет, встановлено меморіальну дошку.

Пам'ять
Одну з вулиць Чернігова названо іменем Тичини.
Засновано літературну премію імені Павла Тичини республіканського значення.
16 квітня 1981 року Постановою Ради Міністрів УРСР Бобровицькій районній бібліотеці надано ім'я Павла Тичини.
3 лютого 1981 року засновано стипендію імені Тичини.

ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Сторінки з життя Тамари Коломієць

text:
Сторінки з життя Тамари Коломієць
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Тамара Опанасівна Коломієцьнародилася в 1935 році

	Тамара Коломієць народилася в місті Корсунь-Шевченківський. Мати тяжко працювала, тому вихованням дівчинки займалася бабуся. Неписьменна баба Ганна знала напам`ять майже весь “Кобзар” і часто цитувала його. Маленька Тамара дуже любила процес лущення квасолі, оскільки тоді слухала безліч бабусиних оповідок.
Мама дівчиники працювала лікарем, але Тамарі ця професія була не зовсім зрозумілою. Й до того ж маму вона бачила лише ввечері та у вихідний день. Дідусь і татко загинули на війні. Але 	був 	ще маленький братик, для якого 		дівчинка власноруч 				майструвала вітрячки, 			літачки та кораблики.

	Тамара Опанасівна належить до покоління, дитинство якого було перерване війною. Ще до війни дівчинка вміла читати. А потім усі підручники замінив “Кобзар” та бабусині козацькі й чумацькі сумовиті пісні.
	У дитинстві дівчинка нада-вала перевагу хлопчачій компанії і гралася виключно
	з хлопчаками.
	Якщо у школі задавали писати твір на вільну тему, то Тамарі легше було висловлюватись у віршованій формі. А коли в
	пам `яті народжувався якийсь рядок, то він, як правило, мав бути останнім і на нього
   “треба було  вийти”.
	Після закінчення Гельмязівської школи, що на  Черкащині, Тамара навчалася на факультеті журналістики Київського університету. Ще будучи студенткою, вона стала відомою поетесою. Перша збірка її поезій називалась “Пролісок”. На початку творчого шляху молоду поетесу помітив і благословив напутнім словом Максим Рильський. Першим редактором був Михайло Стельмах.
	Тамара Опанасівна писала для дорослих та дітей. Але так вийшло, що Тамара Коломієць – відома дитяча письменниця. У її творчому доробку – понад 30 збірок оригінальних
	казок, небилиць, лічилок,
	смішинок, загадок.
	Тамара Коломієць – щаслива мама і бабуся. Вона має двох дочок і шестеро онуків. Стежками матері пішла донька  - талановита
	поетеса Мар`яна Рочинь, а брат – Петро Коломієць – відомий сьогодні письменник, журналіст, автор багатьох історико-пригодницьких повістей. Письменниця продовжує працювати на літературній ниві
    і тішить малечу своїми книжечками.


title: Сторінки з життя Анатолія Качана

text:
Сторінки з життя Анатолія Леонтійовича Качана
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Анатолій
Леонтійович
Качан
народився
в 1942 році
	Дитинство Анатолія Качана промайнуло серед розлогих південних степів, а зрілі роки пов`язані з морем і річками.

	Народився Анатолій Леонтійович Качан у селі Гур'ївці, на Миколаївщині, у сім'ї токаря місцевої МТС. Від батька взяв відчуття землі, селянську
	мудрість і спостережливість.
	А від матері, чия пам'ять збері-
	гала безліч усіляких пісень, переказів, бувальщин, —
	доброту й любов до слова.
	А потім письменник свою долю пов'язав із славнозвісним Дніпром-Славутою, оселившись на його березі в Києві. Степ  і море - невід‘ємна частина творчості поета.
	З дітьми А. Качан завжди розмовляє серйозно, ніколи не «ламає»
	язика, не підлаштовується
	під малечу. Стільки всіляких
	скоромовок, дражнилок,
	мирилок, забавлянок знає
	він, що годі з ним і змагатися!
	У зовнішній незворушності, небагатослівності, розважливості Анатолія Качана ховається широта натури, глибина думок, мислення.

	Паперовий кораблик щодня
	Відпливає в країну знання.
	А під вечір оцей корабель
	Повертає у рідний порт Фель.
З цим віршем пов`язаний кумедний випадок…
Якось на зустрічі з київськими школярами прозвучали ці рядки. А ввечері зателефонував батько одного з юних слухачів (сам штурман) і жартома поскаржився, що вони з сином до пізньої ночі просиділи над атласом, але порт Фель так і не знайшли…
	До читанок, підручників з української мови, книг для позакласного читання включено понад п'ятдесят поезій Анатолія Качана.
	Анатолій Качан не тільки відомий поет, а й досвідчений журналіст, сумлінний редактор, знавець літератури, заслужений працівник культури України, Відмінник освіти України, лауреат премій імені Миколи Трублаїні та імені Лесі Українки.


title: Сторінки з життя Наталі Забіли

text:
Сторінки з життя Наталі Забіли
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Наталя Львівна Забіла1903 - 1985
Наталя Львівна Забіла народилася в Петербурзі у дворянській родині, де любили музику, поезію. З раннього дитинства дівчинці запам`яталися білі ночі, надокучлива мжичка  і, цікаві батькові спогади про славетних предків-українців  - діда та прадіда.
Зі спогадів письменниці…
   “Нас у родині було семеро – сестер і братів, я по старшинству друга. Мама не вміла співати, а, укладаючи нас спати, читала вірші, яких знала напам `ять безліч.
    Це було для нас найулюбленішою розвагою.”

У 1917 році Наталя Забіла з матір`ю опинилася в Україні, в невеличкому селищі Люботині, недалеко від Харкова. Щоб якось вижити, дітям довелось іти працювати. 17-річною дівчинкою Наталя учителювала й одночасно вчилася у Харківському інституті народної освіти.
Писати вірші, казки та оповідання Наталя почала ще в дитинстві. Згодом писала і для дорослих, і для дітей, нікому не віддаючи переваги.Але саме дитячою письменницею вона стала завдяки збірці “Ясоччина книжка”.
Наталя Львівна –  не лише  відома поетеса , а й талановита казкарка. Вона вважає, що ці твори для дітей обов `язково повинні мати щасливий кінець.
Поетеса широко відома як перекладач  творів Олександра Пушкіна, Миколи Некрасова, Сергія Михалкова, Агнії Барто, Самуїла Маршака, Корнія Чуковського. Також успішно перекладала твори з французької, польської та інших мов. Вірші та казки письменниці перекладено багатьма мовами.
Наталя Забіла створила “Веселу абетку”,  з якою дітям легко і цікаво вивчати літери. Крім того вона була автором підручників “Читанка” для 2 та 3 класів, які перевидавалися кілька разів.
У 1927 році за видатні досягнення у дитячій літературі Наталя Забіла стала першим лауреатом престижної республіканської премії імені Лесі Українки.
А в 1989 році дитячий журнал “Малятко” на її честь установив премію імені Наталі Забіли за кращий літературний та ілюстрований матеріал року, вміщений у часописі.


title: Сторінки з життя Степана Жупанина

text:
Сторінки з життя Степана Жупанина
Презентацію підготувала
вчитель Броварського
навчально-виховного комплексу
Романовська Ганна Володимирівна

Степан ІллічЖупанин(1936 – 2005)

    Між високими горами, рясно вкритими шовковими травами, на березі річки Синявки, що на Закарпатті, знайшло собі притулок місто Іршава (раніше було село).
	Тут, у багатодітній селянській сім`ї Марії Петрівни та Ілька Андрійовича Жупанина народився син Степан, якому судилося стати відомим дитячим поетом.
	Разом з іншими дітьми він бігав на пасовище збирав хмиз, ліщинові горіхи гриби, ягоди.

	Зростав хлопчик серед гостроверхих смерек, гірських потоків, синіх полонин і співучих односельчан, які часто збиралися в їхній хаті на вечорниці. Сюди сходилися мешканці Зарічної околиці, щоб разом попрацювати і поспівати. Малий Степанко до кінця вечорниць був з дорослими, допомагав працювати.

	У школі Степан був кращим учнем. Йому вистачало часу і на захоплення ляльковим театром. А в 7 класі перед початком вистави  Степан виконав свого власного вірша-пісеньку “Мак і бджілка”.

	Потім було навчання в Ужгородському університеті, аспірантура, вчителювання в сільській і міській школах, викладання в Ужгородському університеті і робота в Закарпатському інституті. А останні роки Степан Ілліч працював викладачем
	Ужгородського
	училища культури.
Степан Ілліч Жупанин –
український педагог,
доктор педагогічних наук,
професор,
лауреат премій імені Лесі Українки
заслужений працівник освіти України,
автор близько 300 наукових праць, підручників
письменник
	Поет був переконаний – для дітей треба писати так, як і для дорослих, тільки ще краще. Своїми мелодійними поезіями Степан Жупанин привернув увагу композиторів, які зазначали, «що його вірші самі просяться на музику».
	Понад 100 поезій
	Степана Ілліча
    стали піснями і навіть
    вийшли окремим виданням.


title: "Софія Ковалевська-математик і літератор"

text:
Софія Ковалевська-математик і літератор
Підготувала:
Ліцеїстка ІІІ-і курсу
Колодій Тетяна

Софі́я Васи́лівна Ковале́вська (* 15 січня 1850, Москва —  10 лютого 1891, Стокгольм) - математик, письменниця і публіцист. Професор Стокгольмського університету.

Авторка праць з математичного аналізу (диференціальні рівняння і аналітичні функції), механіки і астрономії.

О. Ковалевського — основоположника еволюційної палеонтології, що походив із старшинського роду на Слобожанщині.
Дитинство софії
Змалку в дівчини проявилися такі риси характеру, як зосередженість, наполегливість у досягненні мети і цілковита самостійність. Читати Соня навчилася сама. Пізніше до дітей взяли вчителів. Гувернантка-англійка вчила Соню хороших манер і англійської мови. Учитель Малевич викладав російську граматику, літературу, математику та інші предмети. Він був широко освіченою людиною, передовим педагогом.
Змалку в дівчини проявилися такі риси характеру, як зосередженість, наполегливість у досягненні мети і цілковита самостійність. Читати Соня навчилася сама. Пізніше до дітей взяли вчителів. Гувернантка-англійка вчила Соню хороших манер і англійської мови. Учитель Малевич викладав російську граматику, літературу, математику та інші предмети. Він був широко освіченою людиною, передовим педагогом.
Дитинство Софії
Два з половиною роки вона займалася арифметикою, потім пройшла курс алгебри простудіювавши популярний у той час двотомник Бурдона, (за яким у той час займалися студенти Паризького університету) вже в середині курсу її вчителю довелося почати викладати їй основи геометрії, а на шостому році навчання приступила до вивчення стереометрії - науки про геометричні фігури в просторі.
Два з половиною роки вона займалася арифметикою, потім пройшла курс алгебри простудіювавши популярний у той час двотомник Бурдона, (за яким у той час займалися студенти Паризького університету) вже в середині курсу її вчителю довелося почати викладати їй основи геометрії, а на шостому році навчання приступила до вивчення стереометрії - науки про геометричні фігури в просторі.
Коли Соні сповнилось 11 років, під час зимового перебування родини Крюковських у Петербурзі викладачем математики до неї запросили лейтенанта флоту О.М. Страннолюбського. Вже на перших заняттях викладача здивувало те, що дівчина так швидко засвоювала перші поняття з вищої математики — поняття границі, похідної тощо, «начебто вона їх раніше знала».

Соня пояснила: «У ту хвилину, коли ви пояснювали мені ці поняття, мені раптом пригадалося, що все це було написано в лекціях Остроградського, якими була обклеєна наша кімната, і саме поняття про границю здалося мені давно відомим».

Щоб жити самостійно і вчитися, восени 1868 Софія Василівна вступає у фіктивний шлюб (який пізніше став фактичним) з Володимиром Онуфрійовичем Ковалевським.
Пізніше Софія Ковалевська говорила, що пристрасть до науки вона отримала від предка, угорського короля Матвія Корвіна, любов до математики, музики і поезії від діда Шуберта, вільну і свободолюбиву вдачу - від Польщі, потяг до мандрування і невміння підкорятися загальноприйнятим звичаям - від прабабки циганки, а все інше - від Росії.

Софія була середньою з трьох дітей у сім'ї, мала сестру Анну та брата Федора. Коли дівчинці було шість років, батько вийшов у відставку і поселився в своєму родовому маєтку Палібіно, у Вітебській губернії.
 Софія Василівна, працюючи у Веєрштраса вела власну творчу роботу. Першу невелику працю вона написала для математичного журналу, але вона не була надрукована через те, що до редакції кількома днями раніше надійшла аналогічна праця іншого автора. У цей період Софія Василівна написала три складних математичних праці. Перша з них називалася «Зведення де якого класу абелевих інтегралів третього рангу до інтегралів еліптичних», її дуже високо оцінив професор Веєрштрас.
Друга її праця - «Про форму кільця Сатурна» — доповнювала дослідження Лапласа з цього питання. Третя праця— «До теорії диференціальних рівнянь у частинних похідних» узагальнювала відповідні дослідження самого Веєрштраса. До Вейерштрасса цю тему досліджував відомий французький математик Коші. Теорема, що її довела Ковалевська, належить до класичних, вона увійшла до математичних курсів університету під назвою «теорема Коші-Ковалевської”.
ПоДії 1874 р.
1874 р. Ковалевська повертається до Петербурга. Зайняти посаду викладача математики у вищій школі вона не могла, бо це було жінкам категорично заборонено. Софія Василівна змушена була відійти на деякий час від наукової роботи. Вона поринула у літературно-публіцистичну діяльність: писала для газет наукові нариси і театральні рецензії. У домі Ковалевських можна було зустріти таких визначних учених, як Сєченов, Менделєєв, Чебишов, письменників — Тургенєва, Достоєвського та ін.
Ковалевська показує свої математичні праці Чебишову. Він дав їм високу оцінку за свіжість, глибину думок і, порадив одну з них прочитати на VI з'їзді природодослідників і лікарів, що мав відбутися у Петербурзі в 1879 р. Доповідь Ковалевської на тему «Зведення деякого класу абелевих інтегралів третього рангу до еліптичних інтегралів» вислухали з великою увагою. Видатні вчені М. Є. Жуковський і К. А. Тимирязєв щиро радили їй працювати й далі в цій галузі, бо вона «народилася для математики».
Літературна спадщина софії ковалевської
Особливо близько зійшлася Софія Василівна Ковалевська з письменницею Анною Шарлотою Едгрен. Вони написали велику драму «Боротьба за щастя»,яку було поставлено на російській сцені. У цій п'єсі вперше порушувалосьпитання про роль робітничого класу в розвитку суспільства.

У Стокгольмі С. В. Ковалевська написала також відомий роман «Нігілістка»і повісті «Спогади дитинства», «Сестри Раєвські». Крім цього, Софія Василівна писала статті і замітки на літературні та громадські теми догазет і журналів як російських, так і закордонних.
Не отримавши можливості займатися на батьківщині наукою (мала право тільки викладати арифметику в жіночій гімназії), Ковалевська стала співробітничати в газеті "Новий час", виступаючи як науковий оглядач і театральний критик. З її літературного доробку відомі повість "Нігіліст" (1884), драма "Боротьба за щастя", сімейна хроніка "Спомин дитинства" (1890), де авторка розказує про садибний побут 1860-х рр. про свою сестру А. В. Корвін-Круковську (по чоловіку Жаклар), учасницю Паризької Комуни, про Ф. М. Достоевського.
У цей час фіктивний брак Софії став справжнім. Восени 1878 року у Ковалевських народилася донька.
Одужавши після пологів, Софія Василівна продовжує наполегливу наукову працю, читає лекції в Лондоні, Парижі, Цюріху, викладає в Стокгольмському університеті. Чудово зарекомендувавши себе в університеті, вона була призначена ординарним професором і протягом 1884 - 1890 рр. прочитала 12 курсів. Крім занять педагогічною діяльністю співробітничала в журналі "Acta mathematica", займалася науковою і літературною роботою.
"Я все моє життя не могла вирішити: до чого у мене більше схильності - до математики чи до літератури?" , - говорила Ковалевська.
Рада університету обрала С. В Ковалевську штатним ординарним професором. Шведські газети помістили її портрети і біографію. Професор Міттаг-Леффлер одержував листи від газетярів Парижа, Лондона і Відня з проханням надіслати портрет і біографію С. В. Ковалевської. Наступного року в Стокгольмському університеті С. В. Ковалевській запропонували читати, крім лекцій з чистої математики, курс лекцій з механіки.

Поряд з читанням лекцій в університеті Софія Василівна наполегливо проводила дослідження. Світову славу Ковалевській принесла її фундаментальна праця «Обертання твердого тіла навколо нерухомої точки». До Ковалевської над цим питанням працювали Ейлер і Лагранж. Після їх праць тільки праці Ковалевської просунули вперед розв’язання цієї задачі.
Рада університету обрала С. В Ковалевську штатним ординарним професором. Шведські газети помістили її портрети і біографію. Професор Міттаг-Леффлер одержував листи від газетярів Парижа, Лондона і Відня з проханням надіслати портрет і біографію С. В. Ковалевської. Наступного року в Стокгольмському університеті С. В. Ковалевській запропонували читати, крім лекцій з чистої математики, курс лекцій з механіки.

Поряд з читанням лекцій в університеті Софія Василівна наполегливо проводила дослідження. Світову славу Ковалевській принесла її фундаментальна праця «Обертання твердого тіла навколо нерухомої точки». До Ковалевської над цим питанням працювали Ейлер і Лагранж. Після їх праць тільки праці Ковалевської просунули вперед розв’язання цієї задачі.
У 1888 р. Паризька академія наук оголосила третій конкурс на найкращу працю з цієї теми з видачею премії Бордена на три тисячі франків. Перші два конкурси не дали очікуваних результатів, і премію нікому не присудили. Софія Василівна надіслала свою роботу на конкурс, узявши за девіз французьку приказку: «Говори, що знаєш, роби, що повинен; що буде, те й буде”. На конкурс було подано 15 праць. Спеціальна комісія Паризької академії визнала, що твір під девізом «Говори, що знаєш», відмінний, що в ньому відкрито новий випадок. Враховуючи всі наукові якості цієї праці, комісія ухвалила присудити авторові твору збільшену премію: замість трьох тисяч — п'ять тисяч франків. Ця праця була надрукована в наукових записках Паризької академії наук за 1889 рік.
У 1888 р. Паризька академія наук оголосила третій конкурс на найкращу працю з цієї теми з видачею премії Бордена на три тисячі франків. Перші два конкурси не дали очікуваних результатів, і премію нікому не присудили. Софія Василівна надіслала свою роботу на конкурс, узявши за девіз французьку приказку: «Говори, що знаєш, роби, що повинен; що буде, те й буде”. На конкурс було подано 15 праць. Спеціальна комісія Паризької академії визнала, що твір під девізом «Говори, що знаєш», відмінний, що в ньому відкрито новий випадок. Враховуючи всі наукові якості цієї праці, комісія ухвалила присудити авторові твору збільшену премію: замість трьох тисяч — п'ять тисяч франків. Ця праця була надрукована в наукових записках Паризької академії наук за 1889 рік.
Протягом всього свого життя Софія Ковалевська відстоювала своє святе право - бути вченим, професором, дослідником нарівні з чоловіками. І їй це вдалося. Якщо перерахувати всі досягнення Ковалевської, всі її успіхи і нагороди, пригадати почесті, надані їй науковим світом, важко повірити, що ця жінка прожила на Землі всього сорок один рік. Вона померла 29 січня 1891 року в Стокгольмі.
Протягом всього свого життя Софія Ковалевська відстоювала своє святе право - бути вченим, професором, дослідником нарівні з чоловіками. І їй це вдалося. Якщо перерахувати всі досягнення Ковалевської, всі її успіхи і нагороди, пригадати почесті, надані їй науковим світом, важко повірити, що ця жінка прожила на Землі всього сорок один рік. Вона померла 29 січня 1891 року в Стокгольмі.
Дякую за увагу!

Дякую за увагу!


title: Стів Джобс

text:
Steve Jobs.
History of creation of the company apple
The history of this legendary company has begun in far 1970, with two enterprising young men Steve Jobs and Steve Voznjaka, started to trade in the first self-made personal computers.Business has gone uphill and in 1976, having received financing, company Apple has been organized.
In those of year, personal computers gathered, basically enthusiasts under the various schemes published in magazines.Modular computers, such as Commodore, certainly, too were, but they were on sale, at first, not so in large quantities. And only with an exit of personal computer Apple 2, it was already possible to speak about mass character, after all models of these computers were issued by millions.
Till 1980, various updatings of successful child Apple ll were on sale basically.In 1980 the new computer from ruler Apple – Apple lll has been let out, but for some reasons its sales were not so successful as its predecessor.
The history of this legendary company has begun in far 1970, with two enterprising young men Steve Jobs and Steve Voznjaka, started to trade in the first self-made personal computers.Business has gone uphill and in 1976, having received financing, company Apple has been organized.
In October, 2001, the first has been presented iPod, making deafening success all over the world. By 2007, it has been sold about 110 million players of this company.Same 2007, the company has gone further, having presented to the world the new creation – iPhone 2G, which, already by the developed tradition as has made furor.
Now the company develops these directions.Worldwide products of this company – computers Macintosh are on sale – now have removed to professional circle of designers and developers.Computers iMac – personal computers for a wide range of consumers.Laptops iBook. Players iPod 6 and 7 generations, and also iPhone 3 and 4 generations.
Steve Jobs's citations
"Nobody wants to die. Even people who want to get on heavens do not want to die. And all the same, death – destination for all of us. Anybody never could avoid it. And should be, because Death, probably, the best invention of Life. It – the reason of changes. It clears old to open road to the new. Now new are you, but once (not very much and long remains) – you become old and you will clear. Forgive for such dramatic nature, but it is truth."
If you live every day as if it last, sometime you will appear are definitely right
— There is no such concept as the successful person who has never stumbled and has not committed an error. There are only successful people who have committed errors, but then have changed the plans, being based on these errors. I just one of such guys.
— Don't allow noise of another's opinions to interrupt your internal voice. And the most important: have bravery to follow the heart and intuition. They somehow already know the one whom you want to become actually
You learn that  search, when will find.
Problem in that I became more senior and has understood that technological novelties aren't capable to change the world really. Excuse, but it is truth. This understanding comes with the advent of children. You are born, grow old, and then die. And so there are many years. And it won't change anything
Three apples have changed our world: with the first have tempted Eve, the second has woken Newton, and the third has caught sight to Steve Jobs.


title: "Рембрант"

text:
Рембрандт
(1606-1669) - голландський художник, художник і гравер, великий майстер світлотіні, найбільший представник золотої доби голландського живопису.Він зумів втілити у своїх творах весь спектр людських переживань з такою емоційною насиченістю, якої до нього не знало образотворче мистецтво.
Рембрандт Харменс ван Рейн
Народився Рембрандт в Лейдене в сім'ї мірошника Харменса ван Рейна. Дуже рано виявилася у хлопчика схильність до живопису. Недовго провчившись в Лейденськом університеті, молодий Рембрандт цілком віддався мистецтву. Три роки пробув він в майстерні живописця Сваненбюрха, а потім декілька місяців у амстердамського художника Пітера Ластмана. Але більше, ніж у них, вчився Рембрандт у самого життя: він допитливо вдивлявся в навколишній світ, спостерігав за мімікою і жестами людей, вивчав ефекти освітлення.
У 1632 р. Рембрандт переїхав в Амстердам і швидко завоював там популярність. Число замовників безперервно росло. Подібно іншим голландським художникам, Рембрандт умів живо написати людську особу, відтворити м'які складки тканин і холодний блиск металу. Але вже в цей період він багато в чому перевершує по глибині і різноманітності задумів своїх побратимів по кисті.
Груповий портрет «Урок анатомії доктора Тюльпа»(1632) приніс художнику успіх. На хвилі успіху майстер узяв шлюб з Саскією ван Ейленбюрх (1634), дочкою бургомістра міста Лаувердена. Рембрандт завдяки вдалому шлюбу увійшов у коло заможних людей. Тепер Рембрандт не встигає писати портрети. З'явилися великі гроші і він купує оселю в Амстердамі. Там же влаштовує майстерню і починає збирати витвори мистецтв.

Урок анатомії доктора Тюльпа
Прагнучи до все більшої і більшої натхненності образів, Рембрандт жертвує зовнішніми подробицями і декоративними ефектами, нехтуючи часом і вимогами замовників.
Показова в цьому відношенні історія з картиною, що отримала пізніше назву «Нічна варта» (1642). Ця велика картина повинна була являти собою груповий портрет членів стрілецької гільдії. Однак Рембрандт представив їх як варту, що йде у похід.Рембрандт, відмовившись від прийнятого в той час рівного розташування фігур і статичного зображення всіх учасників, задумав сцену, повну рушення.

Нічна варта
У рік створення картини «Нічна варта» художник пережив велике особисте горе: померла його кохана дружина Саськия. Він залишився один з однорічним сином Тітусом. Рембрандт багато писав його в різному віці, відмічаючи з великою теплотою зростаючу вдумливість і допитливість хлопчика.
Після восьмирічного терміну художник багато заборгував та не зміг сплатити гроші. Майно художника описують судові пристави і продають на публічному аукціоні.
Майно, нажите за кілька років, продали за 6 тисяч флоринів. Після цього Рембрандт переїхав до бідної оселі на околиці.
1663 року померла Хендрік'є. 1668 року помер син Тітус. Останньою втіхою старого стала 14-літня дочка від Хендрік'є, Корнелія, яку назвали на честь матері Рембрандта. Смерть прийшла до нього 4 жовтня 1669 року. Поховали на цвинтарі для бідних. Могила не збережена. Лише на стовпі є табличка, що саме тут знайшов свій останній спокій один з найдорожчих художників світу.
З 1629 до 1669 майстер написав близько 60 автопортретів. Спадок майстра близько 600 картин, 300 офортів, 2000 малюнків.
офорт «Млин-вітряк» (1641)
Провідні музеї світу пишаються картинами Рембрандта в своїх збірках-Лувр, Метрополітен в Нью-Йорку, Кассель, Мадрид ,Берлін, Національна галерея в Лондоні, Амстердам, Петербург, Стокгольм, Дрезден.
Визначним явищем у театрі стала п'єса Дмитра Кедріна (1907–1945) «Рембрандт» (за віршованою поемою 1940 р.).
«Повернення блудного сина» — знамените полотно Рембрандта за сюжетом притчі із Нового завіту (Євангеліє від Луки 15, 20 - 24 ) про блудного сина, експонується в Ермітажі.
Три дерева (1643)
Автопортрет в образі Зевксіса,
Автопортрет в береті з піднятим комірцем
«Даная» (1636—1647)


title: Сєров Валентин Олександрович

text:
Сєров Валентин ОлександровичАвтопортрет, 1880 рр.
Валентин Сєров — російський художник кінця 19 — початку 20 ст., представник російської гілки імпресіонізму. Малював портрети, побутові картини, пейзажі. Зробив спроби в стінопису. Надзвичайно обдарований художник-графік.
Валентин Олександрович Сєров народився в артистичній родині. Мати була піаністкою, батько — композитор. Як і в багатьох артистичних родинах, дитина була покинута. Сєрова підлітка пам'ятають похмурим, мовчазним, малоконтактним. Про невеселе дитинство та юність майбутнього художника свідчать і його ранішні графічні автопортрети, яких він зробив декілька
«Автопортрет», 1883 р., Держ. Російський музей
«Автопортрет в 15-річному віці», 1880 р.
Навчання1880 року він вступив до Імператорської Академії мистецтв. Головним наставником в академії був П. П. Чистяков, другорядний художник, але цікавий педагог. Саме у нього начався і Врубель. Серов залишив Академію у 1884 році і почав працювати самостійно.
Серов рано перетворився на видатного художника. Пройшовши могутню художню школу у Рєпіна, доброго малювальника, Серов вдосконалював мистецтво малювання усе життя. Він з тих, чиї малюнки дорівнюють картинам олійними фарбами і мають окрему мистецьку вартість.Пізніше він з віртуозною легкістю виконуватиме замови на театральні афіші, що стали новим словом в російському мистецтві, як новим словом в мистецтві Франції стали афіші Тулуз-Лотрека (1864 — 1901).
Афіша для балерини Анни Павлової, 1909 р.
Марія Мамонтова верхи, 1884 р.
Портрет співака Шаляпіна, 1905 р
Генріетта Гіршман
Костянтин Бальмонт, 1905 р.
Ілля Репін , 1901 р.
Ескіз до портрета
Російське село взимку.
Венеція
Церква в Абрамцево взимку
В садибі Домотканово.
Зінаїда Юсупова, Фрагмент
Ольга Орлова, Фрагмент.
Марія Акімова
Софья Боткіна, Фрагмент
Дякуємо за увагу!


title: "Микола Лисенко"

text:
Микола Лисенко
Підготувала учениця 10-Ф класу  Семененко Анна
Микола Віталійович Лисенко — український композитор, піаніст, диригент, педагог, збирач пісенного фольклору, громадський діяч.До найвідоміших творів Лисенка належать, зокрема, гімн «Боже великий, єдиний, нам Україну храни», опери «Тарас Бульба», «Наталка Полтавка» й інші, його Друга фортепіанна рапсодія, Елегія для фортепіано, кантати «Б'ють пороги», «Радуйся, ниво неполитая» (на слова Тараса Шевченка) й інші. Лисенко створив численні аранжації народної музики для голосу й фортепіано, для хору та інших складів, а також написав значну кількість творів на слова Тараса Шевченка (романси, хори, кантати).
Біографія
Ранні роки
Микола Лисенко народився в селі Гриньки Кременчуцького повіту Полтавської губернії в родині дворянина Віталія Романовича Лисенка, полковника Орденського кірасирського полку.
Мати, Ольга Єреміївна, походила з полтавського поміщицького роду Луценків. Освіту здобула у Петербурзькому Смольному інституті шляхетних дівчат, розмовляла майже виключно французькою і примушувала до цього всіх членів родини.
Походив з козацько-старшинського роду Лисенків. Як одного з засновників роду історичні документи засвідчують Якова Лисенка. 1855 — М. Лисенко почав навчання у привілейованому навчальному закладі — 2-й Харківській гімназії. У Харкові він навчався у відомих музикантів М. Дмитрієва і чеха Вільчека. Талановитий підліток швидко став популярним у місті піаністом, якого запрошували на вечори і бали, де він виконував п'єси Моцарта, Бетховена, Шопена, блискуче імпровізував на теми українських народних пісень.
Закінчивши гімназію, Лисенко вступив на природничий факультет Харківського університету. Але 1860 р. через матеріальні труднощі родина Лисенків переїхала до Києва, і Микола разом із троюрідним братом Михайлом Старицьким перевівся до Київського університету. Його він закінчив з відзнакою, а 1865 р. навіть захистив дисертацію на тему «Розмноження нитчастих водоростей».
Серед українського студентства університету панувала атмосфера патріотизму, і це сприяло формуванню Лисенка як громадського діяча. Він належав до «Київської Громади», працював у кількох гуртках, пов'язаних з етнографічною діяльністю, викладанням у недільних школах, заснував і провадив студентський хор, організовував концерти.
З 1865 по 1867 рік, одразу після закінчення Київського університету, Лисенко працював у Таращі на посаді мирового посередника. Там же в Таращі на посаді офіцера драгунського полку служив і батько Миколи Лисенка, Віталій Романович. У цей період Лисенки активно збирали фольклор і опублікували розвідку «Про історичні вподобання у смаках і модах народного одягу у Сквирському та Таращанському повітах».З 1867 року Микола Лисенко навчався у Лейпцизькій консерваторії. Студіював головно як піаніст, проте значне місце в навчанні займали й лекції з музично-теоретичних дисциплін. Окрім того освоював гру на скрипці й органі, та брав додаткові лекції з композиції та теорії музики. Його педагогами були Карл Рейнеке (фортепіано, приватні лекції з композиції та оркестрування), Ігнац Мошелес (фортепіано), Фердинанд Давід (клас ансаблевої та оркестрової гри), Ернст Венцель (фортепіано), Ернст Фрідріх Ріхтер (теоретичні дисципліни: складний контрапункт, імітація, канони, хорали на певний мотив), Роберт Веніамін Паперітц. У вільні хвилини Лисенко відвідував оперний театр, картинні галереї, церкву св. Томи, Гевандгаус. Концертне життя Лейпцига справляло сильне враження на Лисенка. З листів до рідних постає образ кмітливого молодика, який усе помічав, але вбирав у себе лише те, що вважав корисним та потрібним. Незважаючи на зайнятість, був активним пропагандистом українства в Європі.
28 грудня 1867 року у Празі відбувся надзвичайно успішний концерт Лисенка, де він виконав багато українських пісень у власних фортепіанних аранжуваннях.
Влітку 1868 року Лисенко одружується з Ольгою О'Коннор, яку він узяв зі собою до Лейпцига.
1869 — завершив навчання у консерваторії, пройшовши 4-річний курс навчання усього за два роки. В час навчання написав декілька інструментальних творів, зокрема 1-у частину симфонії та симфонічну увертюру «Ой запив козак, запив», струнний квартет та тріо, а також видав свою першу збірку українських народних пісень для голосу й фортепіано. Тоді ж Лисенко написав і свої перші твори на слова Тараса Шевченка: «Заповіт», «Ой одна я, одна», «Туман, туман долиною».
Повернувшись до Києва, Лисенко відновлює свої концертні виступи, але вже в новому статусі — як професійний піаніст. 1 лютого 1870 р. в залі Дворянського зібрання (сьогодні зала Київської філармонії) він дає великий концерт. Виконує чотири фантастичні п'си Шумана, фантазію "Мандрівник" Шуберта, п'єси із власної сюїти. Тоді ж прозвучало й кілька творів з першої Лисенкової серії "Музики до Кобзаря" у виконанні співака М. Богданова. Перший концерт мав великий успіх, тож Лисенко вирішив продовжувати цю справу. Квитки на Лисенкові концерти розкуповувались заздалегідь, а слухачі приїжджали навіть із провінції. Побачивши зацікавленість публіки, Лисенко вже з кінця 1870-х років виступає не лише у Києві, а й у Полтаві, Чернігові, Катеринославі тощо. Лисенко провів чотири великих гастрольних турне: 1892—3, 1897, 1899, 1902 рр. Програма складалась із двох відділів — на початку Лисенко виступав як піаніст з виконанням власних творів, а потім співав хор, якому Микола Віталійович акомпанував. Всю організаційну роботу також виконував композитор. Це була потужна пропаганда української музики.
1874–1875 — вдосконалював майстерність у Петербурзі в М. Римського-Корсакова.
5 (17) грудня 1872 року в приміщенні початкової школи сестер Марії та Софії Ліндфорс (будинок № 21 на вул. Фундуклеївській) відбулася перша вистава українського музичного театру в Києві — «Чорноморці», автором якої був Микола Лисенко. Постановник опери — двоюрідний брат композитора Михайло Старицький. Він же — автор лібрето (за мотивами твору Якова Кухаренка).
Зрілий період
1878 — займав посаду педагога з фортепіано в інституті шляхетних дівчат. Тоді ж настають зміни і в особистому житті — Микола Віталійович взяв другий (цивільний) шлюб з Ольгою Липською, яка була піаністкою і його ученицею. Від цього шлюбу мав 7 дітей (двоє з них померли в ранньому віці). Цікаво, що своїй громадянській дружині Лисенко не присвятив жодного твору (натомість своїй першій дружині Ользі О'Коннор він присвятив 11 творів, серед яких обробка української народної пісні «Ой на гору козак воду носить...»).
З 1869 р. жив у Києві, де працював учителем гри на фортепіано, а 1904 року відкрив власну музично-драматичну школу.
Лисенка переслідував царський уряд, 1907 року він був на деякий час заарештований. Помер 6 листопада 1912 року у Києві, похований на Байковому кладовищі.
Творча спадщина

Микола Лисенко заслужено вважається засновником української національної музики. Суттєву роль у цьому відіграє як його композиторська, так і етнографічна діяльність.
Етнографічна спадщина Лисенка — запис весільного обряду (з текстом і музикою) у Переяславському повіті, запис дум і пісень кобзаря О. Вересая, розвідки «Характеристика музыкальных особенностей малорусских дум и песен, исполняемых кобзарем Остапом Вересаем» (1874), «Про торбан і музику пісень Відорта» (1892), «Народні музичні інструменти на Вкраїні» (1894).
У композиторській спадщині Лисенка важливе місце займають твори на тексти Тараса Шевченка. Музика до «Кобзаря», «Радуйся, ниво неполитая», «Б'ють пороги», «Гайдамаки», «Іван Гус» тощо, що стали наріжним каменем подальшого розвитку українського академічного музичного мистецтва та утвердження його самобутності. Лисенко — автор опер «Різдвяна ніч» (1874), «Утоплена» (1885), «Наталка Полтавка» (1889), «Тарас Бульба» (1890), «Енеїда» (1910), дитячих опер «Коза-дереза» (1880), «Пан Коцький» (1891), «Зима і Весна» (1892), оперети «Чорноморці», які стали основою українського національного оперного мистецтва.


title: Ухтомський Олександр

text:
Відомий фізіолог. Досліджував проблеми фізіології нервової системи. Створив учення про домінанту як головного принципу роботи нервових центрів та організації поведінки. Вивчав можливості використання психоаналізу в його взаємодії з фізіологією нервової системи. У 1928 р. опублікував книгу «Психоаналіз та фізіологічна теорія поведінки».
Ухтомський
Олексій Олексійович
(1875 – 1942)
Олексій Олексійович Ухтомський народився 13 (25) червня 1875 року в родовому маєтку князів Ухтомських (Рюриковичі) у с. Вослома Ярославської губернії в сім'ї відставного військового Олексія Миколайовича Ухтомського (1842-1902 ) і його дружини Антоніни Федорівни, (1847-1913). Крім Олексія і померлих ще в дитинстві Володимира і Миколи, у них були дочки Марія та Єлизавета і старший син Олександр, згодом архієпископ Андрій (1872-1937).
           ВЧЕННЯ ПРО ДОМІНАНТУ
Головним відкриттям Ухтомського прийнято вважати розроблений ним принцип домінанти - теорію, здатну пояснити деякі фундаментальні аспекти поведінки і психічних процесів людини. Принцип домінанти описаний ним у праці «Домінанта як робочий принцип нервових центрів» та в інших наукових працях. Цей принцип з'явився розвитком ідей Н. Введенського.
Термін «домінанта» Ухтомський, за його власними словами, запозичив з книги Ріхарда Авенаріус «Критика чистого досвіду». У примітці до роботи «Домінанта як робочий принцип нервових центрів» Ухтомський пише:

• Я вживаю цей термін у сенсі Авенаріус: «У конкуренції залежних життєвих рядів один з них доводиться розглядати як домінанту для даного моменту, в напрямку якої визначається тоді загальна поведінка індивідуума ».
ПАМ'ЯТЬ
• На будинку в Санкт-Петербурзі, де з 1906 по 1942 рік жив Ухтомський (16-а лінія Васильєвського острова , будинок 29), встановлено меморіальну дошку.
• У 1994 році РАН заснована Премія імені А. А. Ухтомського.
• НДІ фізіології ім. А. А. Ухтомського СПБДУ.
• 20 вересня 1990 в Рибінську в будинку на колишній Рівненське ГРП вулиці (нині вулиця академіка Ухтомського), де пройшли дитячі і юнацькі роки вченого, було відкрито Меморіальний Будинок-музей академіка О. О. . Ухтомського.
•Нарис фізіології нервової системи. - 1945.
•Фізіологія рухового апарату. - 1927.
•Інтуїція совісті. - Петербурзький письменник, 1996
•Вчення про парабіоз.
•Особа іншої людини. - Видавництво Івана Лімбаха, 2008
•Домінанта.
•Фізіологічний спокій і лабільність як біологічні чинники. - Л., 1937.
БІБЛІОГРАФІЯ
Підготувала:учениця 9 класу Пархоменко А.


title: "Стівен Пол Джобс"

text:
Стівен Пол Джобс (24 лютого 1955 - 5 жовтня 2011), відомий як Стів  Джобс – американський підприємець і винахідник. Був співзасновником, головою ради директорів і головним керуючим корпорації Apple.
Біографія
Стівен Джобс народився 24 лютого 1955 в містечку Маунтін-В'ю, штат Каліфорнія. Його дитинство і юність пройшли там же, у прийомній сім'ї Пола і Клари Джобс, яким був відданий на виховання.
У школі, захопившись електронікою і тяжіючи до спілкування зі старшими хлопцями, Джобс знайомиться із Стівом Возняком, своїм майбутнім колегою по компанії Apple. Перша їхня спільна робота межувала з хуліганством: два Стіва змайстрували BlueBox ( «Синя коробка») - пристрій, що дозволяло здійснювати безкоштовні телефонні дзвінки на далекі відстані. Згодом, згідно з легендою, на основі тієї ж схеми вони побудували перший спільний бізнес. Возняк виготовляв ці пристрої під час свого навчання в Берклі, а Джобс, будучи учнем старших класів, займався їх продажем.
Стів Джобс і Стів Возняк (1976)
Стівен Джобс і Стівен Возняк стали засновниками компанії «Apple». Займалася виробництвом комп'ютерів власної конструкції, вона була заснована 1 квітня 1976, а зареєстрована офіційно на початку 1977 року. Автором більшості розробок був Стівен Возняк, тоді як Джобс виступав маркетологом.
Стів Джобс і Стів Возняк (1978)
Apple II
Першим персональним комп'ютером, який представили Стів Джобс і Стів Возняк, був Apple I за ціною 666 доларів 66 центів. У наслідку був створений новий комп'ютер Apple II. Успіх комп'ютерів зробив Apple ключовим гравцем ринку персональних комп'ютерів.
У грудні 1980 р. відбулася перша публічна продаж акцій компанії (IPO), що зробило Стіва Джобса мульти-мільйонером.
Комп’ютери Apple Macintosh
На початку 1980-х років Джобс був одним з перших, хто побачив комерційний потенціал керованого мишею графічного інтерфейсу користувача, що призвело до створення Macintosh.
Джобс передає екземпляр першого Macintosh директору німецького музею Отто Мейру (1985)
Pixar Animation Studios
Під керівництвом Джобса Pixar випустила такі фільми, як «Історія іграшок» і «Корпорація монстрів» та ін
Спочатку створювалася як розробник високоякісного графічного апаратного забезпечення.
Джобс і iMac, найбільш продаваний комп'ютер на ринку (1999)
У 1996 році Apple оголосила, що купить NeXT, тим самим повернувши Джобса в компанію, яку він заснував.
У 1997 р. Стів Джобс стає тимчасовим виконавчим директором Apple.
У 2000 р. з назви посади Джобса зникло слово «тимчасовий»
Презентація червоного iMac в Сан-Франциско (1999)
Перший іPod (2001)
Неймовірно компактний і портативний музичний плеєр оснащений кнопками, з вбудованим FM-радіо, крокоміром, кріпленням і безліччю інших функцій.
Перший iPhone (2007)

iPhone - лінійка чотирьохдіапазонний мультимедійних смартфонів, розроблена корпорацією Apple. Смартфони поєднують в собі функціональність плеєра iPod, комунікатора та інтернет-планшета.
Перший iPad (2010)
iPad - інтернет-планшет, що випускається компанією Apple. Пристрій був представлений на презентації в Сан-Франциско Стівом Джобсом 27 січня 2010.
24 серпня 2011 Джобс оголосив про те, що він залишає посаду генерального директора Apple Inс., Оскільки більше не може "відповідати своїм обов'язкам і очікуванням".
5 жовтня 2011 Джобс помер. Причиною смерті стала зупинка дихання, викликана злоякісною пухлиною підшлункової залози
Похорон Джобса пройшли 7 жовтня, причому їх місце було залишено в таємниці.
  Джобс був одружений. У нього залишилося четверо дітей.


title: Дієго Веласкес

text:
Дієго
Веласкес

Підготувала
Вавілова
Ірина
Найвидатніший іспанський художник-реаліст, який заклав основи психологічного портрета в мистецтві Європи. Увагу художника привертали міфологічні, історичні картини, краєвид, побутові сцени.
Дієго Веласкес
Дієго Веласкес народився в Севільї в 1599 році, у незаможній дворянській родині вихідців із Португалії. Навчався живопису в рідному місті у Франсиско Еррери-Старшого та у Франсіско Пачеко, з донькою якого, Хуаною Міранді, він одружився в 1618 році.
Картина зчинила фурор («Портрет Філіпа IV із проханням», 1623 р, не збереглася). Веласкесу виплатили гонорар, потім призначили ренту, а також прийняли на посаду придворного художника. Філіп IV повторив йому обіцянку Олександра Македонського до Апеллеса: «ніхто, крім тебе, писати мене більше не буде».
Перша подорож до Італії
У 1629—1631 році Веласкес подорожує по Італії. Знайомство з творами великих художників Італії вплинуло на стиль живописця — він зробився більш вільним та блискучим, колорит менш темним в тінях, що передає натуру в яскравому освітленні.
У 1634 р. відомий художник отримав почесне звання королівського гардеробмейстера, у 1643 році — камердинера, у 1642—1644 рр. він супроводжував короля в його поході на Арагон.
Друга подорож до Італії
Наприкінці 1648 року Веласкес здійснив другу подорож до Італії - найвдалішим доробком, написаним у цій поїздці, став портрет папи Інокентія X. В Італії художника чекав гучний успіх, його було обрано членом римської академії.

Відвідав Веласкес і Неаполь, що тоді належав Іспанії.Владу іспанської корони уособлював віце-король.Придворним художником іспанького короля в Неаполі був Хосе де Рібера. Так зустрілися два великих іспанських майстра 17 століття.Веласкес не відчував в Рібері конкурента і всіляко сприяв придбанню картин Рібери в Мадрид, хоча іх художні манери значно розходились.
Хвороба і смерть
В 1652 р. художник був призначений королівським обер-гофмаршалом. Нова посада Веласкеса (у його обов'язки входила підготовка й організація свят при дворі) віднімала багато сил і часу. Після великого свята на кордоні із Францією, присвяченого одруженню інфанти Марії-Терезії із французьким королем Людовіком XIV, художник важко занедужав, і незабаром після повернення в Мадрид, 6 серпня 1660 року помер.
Севільський період
Ранні полотна севільского періоду в основному були створені в жанрі бодегонів (ісп. bodegon - трактир). Загалом, то були натюрморти, кухонні сцени, трактирні замальовки. («Сніданок», близько 1617-1618; «Стара куховарка», близько 1620; «Сніданок двох юнаків», «Водонос», близько 1621). У схожому стилі написані й кілька релігійних картин цього ж періоду - «Поклоніння пастирів», «Поклоніння волхвів» (1619); «Христос у будинку Марфи й Марії» (близько 1620).

Насамперед у них відчувається уважне вивчення молодим Веласкесом караваджистського мистецтва, багато зразків з якого були доступні в Севільї. А також довге перебування в майстерні Пачеко: робота з натури, старанність малюнка, точність подібності з моделлю.
“Сніданок”
«Стара куховарка»
“Водонос”
«Христос у будинку Марфи й Марії»
Придворний живописець
У мадридський період майстерність художника вдосконалюється. Він звертається до екстраординарних для іспанського живопису античних сюжетів («Вакх, або п'яниці», 1628-1629, «Кузня Вулкана», 1630), а також історичних - «Здача Бреди» (1634).

Портрети, створені Веласкесом в 1630-1640 роках, принесли йому заслужену славу майстра цього жанру. Хоча в портретах Веласкеса звичайно відсутні жести й рух, вони надзвичайно реалістичні й природні. Тло підібране так, щоб максимально відтінювати фігуру, колірна гама сувора, але пожвавлюється ретельно підібраними сполученнями кольорів. Веласкесу вдавалося в портреті передати характер людини, показати суперечливість рис його характеру.

Найвідоміші портрети дона Хуана Матеоса (1632), генерала Олівареса (1633), кінний портрет короля Філіпа III (1635), папи Інокентія X (1648).

Портретам пізнього періоду творчості Веласкеса у великій мірі властиві артистизм і психологічна завершеність (інфанта Марія Тереза, 1651; Пилип IV, 1655-1656; інфанта Маргарита Австрійська, близько 1660).
Вакх, або п'яниці
«Кузня Вулкана»
«Здача Бреди»
Портрет инфанта Дона Фернандо Автрийского (Младшего брата Филиппа IV) на охоте. 1632/33
Филипп III верхом. 1634/35.
Окровавленная одежда Иосифа принесенная Иакову. 1630.
Инфанта Маргарита. 1653.
Инфанта Маргарита. 1636.
Королева Маргарита верхом. 1634/35.
Принц Балтазар Карлос с карликом.
Карлик с книгой на коленях (Дон Диего де Аседо, ель Примо). 1645.
Карлик Франциско Лезано. 1643-45.
Туалет Венеры  1649-51 г.
Марс, бог войны 1640 г.
Дякую за увагу!


title: Степан Бандера

text:
Наочний посібник для вчителів, вихователів, батьків, гувернерів.
Демонстраційний матеріал в малюнках
1000 великих українців
1.Степан Бандера – провідник української держави.
2.Михайло Остроградський – фундатор математичної школи в Україні.
3.Олександр Довженко – філософ екрану.
4.Іван Миколайчук – “майстер екрану”.
Демонстраційні матеріали в малюнках для бесіди
Зміст матеріалів:

Бандера
Степан
1 січня виповнюється 101 рік з дня народження С.Бандери – одного з найбільших борців за незалежність України і до цього часу однією з контраверсійних постатей в модерній українській історії.Таких історичних постатей небагато в будь-якого народу.
Народився С.Бандера в сім’ї священника, в с.Старий Угринів на Калущині в Галичині, яка в той час належала Австро-Угорській монархії разом з двома іншими Західноукраїнськими територіями: Буковиною і Закарпаттям.
На цьому слайді С.Бандера зображений зі своїми старшими друзями у центрі.Дитячі роки провів у с.Старий Угринів в домі своїх батьків,дідів,виростаючи в атмосфері українського патріотизму, національно-культурних, політичних і суспільних зацікавлень. Вдома була велика бібліотека, часто в гості приїзджали активні учасники українського національного життя Галичини:його вуйки - Павло Глюдзінський – один із засновників “Маслосоюзу” і “Сільського господарства”, Яросла Весоловський – посол до Віденського парламенту, М.Гаврилко – скульптор та інші.
В 1933 р. С.Бандера спланував і провів шкільну акцію спрямовану проти спроб польського уряду полонізувати українське шкільництво.
В юнацькі та студентські роки навчався у Львові в політехнічній школі, однак не закінчив бо був ув’язнений за політичну діяльність. Активно приймав участь в товаристві “Основа”, в товаристві “Сільський Господар”, займався піднесенням агрокультури в Західній Україні.
Також брав активну участь у спортивному житті молоді, а саме:”Український студентський спортивний клуб”, “Луг у Львові”.До його спортивних вподобань належали: біг, плавання, лащетарство кошиківка і передусім мандрівництво.У вільний час Степан залюбки грав у шахи, крім того співав у хорі та грав на гітарі та мандоліні. Не курив та не вживав алкоголь.
На цій картинці ви бачите ті рідкісні сімейні хвилини, де Андрій Бандера – баько разом із своїми дітьми Степаном і Лесею проводять дозвілля на природі.
У зрілі роки вів активну політичну діяльність щодо незалежності України, неодноразово за свої політичні погляди був арештований а саме в червні 1934 року в ході Варшавського процесу 1935-1936рр. і львівського процесу 1936р. був засуджений до смертної кари, згодом заміненої на довічне ув’язнення.
В 1939р. очолив течію Організації Українських Націоналістів, яка стояла в опозиції до методів і тактики діяльності ОУН під керівництвом Мельника.
10 лютого 1940 р. у Кракові був створений революційний провід ОУН на чолі з Бандерою і затверджений у квітні 1941р.Великим збором ОУН.
Після початку радянсько-німецької війни червень 41-45р. С.Бандера ставить перед собою єдине завдання відновити українську державу, тому 30 червня 1941 р. завдяки Бандері у Львові було проголошено Українську державу,яку очолив Ярослав Стецько.
На цьому фото ви бачите могилу найкращого друга Степана Бандери Євгена Коновальця , який прощається з другом навіки.
Через політичну активну діяльність Бандери, занепокоїлось керівництво СРСР,тому 15 жовтня 1959р. у Мюнхені агент КДБ Богдан Сташинський пострілом із спеціально виготовленого пістолета (стріляв ампулами з ціаністим калієм) та вбив Бандеру.
На цьому фото ви бачите Степана Бандеру та останнього провідника ОУН-УПА Василя Кука , який з 1986 р. до останніх своїх днів перебував під наглядом КДБ. Помер Василь Кук в Києві 9 вересня 2007 р. на 95 р. життя.
2008 р. проголошений роком Бандери .1 січня 2008р. йому виповнилося б 100 років. Це був невідомий український патріот,який наперекір усім: радянській системі,фашистській диктатурі та польському конорові зробив Україну відомою, а себе одним із ідеологів українського націоналізму та національно-визвольного руху в Україні. Похований Степан Бандера в Мтонхені,його рідне село Старий Угринів стало своєрідною “Меккою” для Українців.

м. Калуш  Івано-Франківська обл.  ВПУ №7
                                2008-2009рр.
.
Підготували учні: група № 25 за спеціальністю “Кухар-офіціант”; група № 17 за спеціальністю “Кухар-офіціант”Стус Л.І.;  група №5 Матвієнко Д.І. за спеціальністю    “Кухар-офіціант”; група №21 Завальницький В.М. за спеціальністю    “Муляр, маляр гіпсокартонних конструкцій”.
                                    Під керівництвом викладача
                                    суспільних дисциплін
                                    Шкіри Н.З.