title: Караваєв

text:
Володимир Опанасович
КАРАВАЄВ

У славній плеяді видатних діячів медицини видне місце займає один із засновників вітчизняної хірургії, талановитий клініцист, великий вчений Володимир Опанасович Караваєв. Він присвятив усе життя медицині, ввібравши кращі риси лікаря. Його по праву вважають достойним учнем М.І. Пирогова. В.О. Караваєв не лише розвинув ідеї свого вчителя, але й зробив вагомий внесок у різні галузі медицини. Його новаторства і по сьогодні залишаються актуальними.

Народився Володимир Опанасович 8 липня 1811 р. у старовинному російському містечку В’ятка у сім’ї заможного, багатодітного купця.

у 16 років закінчив В’ятську гімназію
Став вільним слухачем на медичному факультеті Казанського університету.
У 1831 р. молодий лікар був нагороджений срібною медаллю і одержав диплом лікаря 1-го розряду.

У липні 1834 р. В.О. Караваєв від’їжджає до Німеччини.
Під час перебування у Берліні в клініці Грефе вперше відбулася зустріч молодих хірургів В.О. Караваєва і М.І. Пирогова, які на довго стануть світочами не лише російської та української, але й європейської хірургії.
Хоча М.І. Пирогов і В.О. Караваєв майже ровесники, але перший був уже досвідченим хірургом. Це, однак, не завадило їх дружбі: протягом року вони разом проводили заняття на трупах, вивчали підручники з хірургії і займалися накладанням пов’язок.

Караваєв, згадуючи цей період життя, пізніше написав: «З перших же днів нашого знайомства Микола Іванович порадив мені залишитися у цій спеціальності та не шукати іншої. Я прислухався до поради і тепер, через півстоліття, скажу, що його порада була вдалою. За це я завжди був йому вдячний, і збережу це почуття до кінця свого життя»

Цікаво знати: Караваєв був настільки митецьким хірургом, що навіть Пирогов приходив до нього на операції «полюбоваться  филигранным мастерством». Він оперував у багатьох хірургічних областях, особливо майстерно він видаляв катаракту, в основному безкоштовно. У відкриту їм амбулаторію на Подолі стікалися хворі з всіх кінців Росії. Невипадково тоді з'явилася приказка - «У Лаврі Богові помолитися і Караваєву поклонитися». Після смерті хірурга колишня вулиця Шулявська стала називатися Караваєвською (нині вулиця  Л.Толстого).

у 1836 р. М.І. Пирогов запропонував В.О. Караваєву місце в своїй клініці. Володимир Опанасович із захопленням працює хірургом, бере участь у експериментальних дослідженнях.
Його дисертація «De phlebitide traumatica» («Травматичне запалення вен»), написана згідно з вимогами того часу латинською мовою, за яку Караваєву у травні 1838 р. після публічного диспуту присвоїли ступінь доктора медицини.
Звичайно працювати з М.І. Пироговим було цікаво й корисно, але Володимир Опанасович мріяв про самостійну роботу і вакантне місце.

Караваєв знаходився на утриманні батька, оскільки ніде, у тому числі у військово-сухопутному госпіталі та Маріїнській лікарні для бідних, грошової винагороди за службу не отримував.
 Тому Володимир Опанасович хотів отримати місце у Кронштадський госпіталі , щоб не залежати матеріально від родини.

11 березня 1839 р. В.О. Караваєва було призначено у Кронштадський госпіталь ординатором. Його природний талант, наполеглива праця і рідкісна цілеспрямованість дали досить вагомі результати. За рік він виконав 113 операцій (у столичних клініках професори виконували по 15–30 операцій), розробив експерементальну методику пункції перикарда, успішно лікував цинготний випітний перикардит.
 У поданні медичного комітету, підписаного І.Т. Спасським, зокрема, зазначалося, що призначення В.О. Караваєва, який душею відданий своїй справі, професором Університету Св. Володимира можна вважати надзвичайно цінним надбанням цього навчального закладу.

В.О. Караваєв при викладанні дисципліни «Оперативна хірургія» поєднував опис техніки операцій з клінікою, патологією і терапією.
Багато уваги приділяв Володимир Опанасович також обладнанню кафедри. У навчальній кімнаті клініки поряд із столами для лабораторних занять і роботи студентів із мікроскопами стояло 5 шаф з інструментами, муляжами та різноманітними препаратами.

Варто відзначити також важливу подію в особистому житті Володимира Опанасовича. Влітку 1845 р. він одружився на доньці почесного громадянина Москви О.Д. Лухманова — Ганні Олександрівні Лухмановій. Його сімейне життя склалося благополучно, вони виростили та виховали 4 дітей: 2 синів та 2 дочок, дали їм хорошу освіту.

Переломним для В.О. Караваєва і всієї медичної науки виявився 1847 р., оскільки 18 лютого у клініці Київського університету була проведена друга в Росії операція з використанням ефірного наркозу (першу в Петербурзі виконав М.І. Пирогов лише на 4 дні раніше).

Цікавий той факт, що у 1844 р. Караваєва як одного з кращих очних хірургів Росії направили у Крим для виконання операції з приводу катаракти колишньому міністру царського уряду князю Голіцину; складна операція пройшла успішно. У 1950-х роках з цією ж метою його запрошували в Санкт-Петербург до самої імператриці.

Значний внесок зробив Караваєв і в отоларингологію. Він запропонував кілька способів операцій пластичного відновлення дефектів носа, описав оригінальний спосіб випрямлення спинки носа шматком шкіри з лоба, розробив метод накладання швів при пластиці твердого і м’якого піднебіння.
Караваєв — перший хірург, який запропонував у доантисептичний період спосіб ампутації з утворенням шкіряних та шкіряно-м’язових кусків зі зменшеною масою м’язів. Йому також належить пріоритет у застосуванні піднадкісткової резекції. У своїх працях від підкреслював, що надкісниця, по суті, є тим матеріалом, з якого генерується кісткова тканина.

Широке застосування отримав розроблений Караваєвим оригінальний і радикальний спосіб лікування випадіння прямої кишки, який за ефективністю і простотою був набагато кращим, ніж той, що застосовувався на той час. Ця проста, безкровна операція робиться і зараз, але, на жаль, мало хто згадує, що вперше вона була введена у практику саме В.О. Караваєвим.

Наприкінці лютого 1892 р. В.О. Караваєв захворів на грип, який ускладнився запаленням легень. Знову нагадав про себе ревматизм, який періодично загострювався з 1857 р.
В.О. Караваєв помер 3 березня 1892 р., похований з великими почестями на Байковому цвинтарі. Заупокійну літургію і поховання здійснив Петро Лебединцев, протоієрей кафедрального собору Св. Володимира, який три десятиліття назад, у 1862 р., в Києві відспівував тіло Т.Г. Шевченка.


Тема уроку: Коливальний рух. Звук.
Інфразвук та ультразвук

Мета уроку:
навчальна: розглянути будову органів слуху людини;
продовжувати формувати поняття інфразвуку та ультразвуку;
поглибити розуміння учнями фізичних понять, що
характеризують звук;
розвивальна: використовуючи знання з біології,
актуалізувати і розширити знання учнів про вплив звуків на
живі організми; розвивати інтелектуальні та творчі здібності,
мислення, пам’ять;
виховна: створити умови для розвитку пізнавального інтересу;
виховувати такі якості, як самостійність, сила волі, почуття
колективізму.

800 – 2000 Гц
60000 Гц
150000 Гц
200000 Гц
95 – 380 Гц
5000-8000Гц
1000-3000Гц
Гігієна слуху
1. Слухати дуже гучну музику.
2.  При сильних, різких звуках тримати рота відкритим.
3. При сильному вітрі та мінусовій температурі ходити без головного убору.
4. Намагатися дістати сторонні предмети із вушного проходу самостійно.
Водоспад Вікторія
Ніагарський водоспад
Співаючі піски
Мемноський колос
Роберт Уильямс Вуд
(англ. Robert Williams Wood)
Інфразвук
Ультразвук
ШУМ
Блок – схема
Вимірюється шумомірами
Шум

одна із форм забруднення
навколишнього середовища

адаптація організмів
неможлива
це хаотична суміш тонів
скорочує життя  на 8 – 12 років
 правовий захист населення
( …державні закони України)

продуктивність розумової праці  знижується на 60%

межі
допустимі 35 – 60 дБ ;
Для: 1) лікарень і санаторіїв = 35 дБ,
   2) квартир і навчальних приміщень = 40 дБ,
   3) стадіонів і вокзалів = 60 дБ.

 больовий поріг 130 дБ

Дякуємо за урок.
Бажаємо всім здоров’я, натхнення, успіхів!


title: "Методи відновлення кровообігу в уражених атеросклерозом коронарних артеріях при ішемічній хворобі серця"

text:
Тема: Методи відновлення кровообігу в уражених атеросклерозом коронарних артеріях при ішемічній хворобі серця

Мета роботи:

з’ясувати причини та наслідки патологічного процесу в судинах,

показати перспективи реваскуляризації коронарних артерій, адже на сьогоднішній день існують проблеми адекватного лікування хворих з нестабільними формами ІХС.

Послідовність змін судини, що призводять до інфаркту міокарда.
Основні форми ІХС
Стенокардія
Стабільна
Нестабільна
Інфаркт Міокарда

Гострі форми ІХС
Напад стенокардії
Коронарографія – це рентгенконтрастний метод дослідження коронарних судин.
Коронарографія
Введення контрастної речовини в артерію
Аорта
Аорто-коронарне шунтування
Тромболізис

Стентування
Доставка по провіднику балона-катетера із стентом
Місце звуження, утворене атеросклеротичною бляшкою
Роздування балона із стентом(тиск 10-14 атм)
Відновлена прохідність коронарної артерії стентом

Дякую за увагу!


title: Комплексоутворення в біологічних системах. Біогенні елементи.

text:
[Cu (NH3)4] SO4

        K4[Fe(CN)6]
[Cu (NH3)4] SO4
[Cu (NH3)4] SO4

Me
O
O
O
O
C
C
Me
NH2
NH2
CH2
CH2
C
O
CH2
CH2
N
N
H2C
HOOC
COOH
CH2
Me
H2C
CH2
C
O
O
O
C
O
CH2
CH2
N
N
H2C
HOOC
COOH
CH2
Me
H2C
CH2
C
O
O
O
5
0,01
35
0,05
105
0,15
245
0,35
1050
1,5


Молекулярні основи спадковості.


title: кыаа

text:
   Папороті поширені фактично по всій земній кулі, починаючи з пустинь і закінчуючи болотами, рисовими полями і солонуватими водоймами.
Папоротеподібні
Риніофіти ― вимерлий  відділ;
Мохоподібні, Хвощеподібні, Плауноподібні ― травянисті рослини;
Папоротеподібні ― травянисті рослини помірних широт, та трапляються дерева у тропічних країнах
31.10.14
 СПОРОФІТ ― рослина БЕЗстатевого покоління у рослин
  	 СПОРОФІТ
Спорангій
 Спорангій
 орган в якому утворюються спори
 СПОРОФІТ  виростає із  ЗИГОТИ
Зигота
Спора
Спора клітина нестатевого розмноження
Зигота ― клітина, яка утворюється
після запліднення яйцеклітини

ГАМЕТОФІТ ― рослина статевого покоління у рослин
Спора
 ГАМЕТОФІТ

Антеридій
чоловічий огран статевого розмноження у рослин
Архегоній
 жіночий огран статевого розмноження у рослин
Сперматозоїди
чоловічі статеві
 клітини
 Яйцеклітини
жіночіі статеві
 клітини
Гаметофіит виростає із спори
Спора  клітина нестатевого розмноження
Зигота ― клітина, яка утворюється
після запліднення яйцеклітини

Зигота
 Найбільш різноманітні — у тропічних вологих лісах. Там вони представлені як деревовидними формами (до 25 метрів у висоту), так і  трав’янистими епіфітними (які ростуть на стовбурах і гілках дерев).
  У лісах і болотах помірних широт трав'янисті папороті іноді утворюють суцільні зарості. В Україні близько 55 видів папоротеподібних, які ростуть у вологих листяних та мішаних затінених лісах, розщілинах скель.

 Терміни, що вивчатимуться
спорофіт
проросток
заросток
гаметофіт
антеридії та архегонії
сперматозоїди та яйцеклітини
соруси
запліднення
вайї
кореневище
спорангії
спори
  Пригадайте які терміни вам відомі
Чоловіча папороть, або щитник
Зустріти цю багаторічну  трав'янисту рослину можна у вологих і тінистих місцях, найчастіше під пологом лісу і по сирих ярах.

Папоротник має підземний пагін  кореневище
з додатковими коренями; коротке стебло; великі перистоскладні листки,  які  називаються  вайї.
   Рослина папоротника, яку ми бачимо, це спорофіт тобто рослина нестатевого покоління.    Це трав׳яниста рослина, яка складається з розвинутого кореня, стебла та листків.   У щитника стебло повзуче, видозмінене на кореневище.
кореневище
 вайї
. Листок папороті росте верхівкою, як стебло. Ріст продовжується протягом усього життя.
   Листки великі, пірчасті і є видозміненими пагонами, тому що ростуть верхівкою.    Листки відповідають стеблам.   Називаються такі листки вайями (від гр. "байон" ─  "пальмова гілка").  Вони сплощені і мають черешок і пластинку.
Молоді листки папороті спірально закручені, наростають своєю верхівкою і можуть сягати значних розмірів.
Папоротник  орляк
Навесні від кореневища відростають листки на довгих черешках.

.    Листок папороті сполучає функції фотосинтезу і спороношення.
   На нижній стороні листка розміщені спорангії, які зібрані разом у купки - соруси (від грец. "сорос" - "купа")

  Спорангії розміщуються різними способами на нижній поверхні листків. Вони зазвичай зібрані в кучки, які називаються сорусами.   Соруси покриті виростами листка покривальцями ― індузіями,  які можуть зморщуватись при достиганні спорангіїв.
  соруси
Соруси. В них містяться спорангіїв яких дозрівають спори
соруси
Дозрілі спори висипаються і проростають у гаметофіт — невеликий пластинкоподібний заросток із ризоїдами, якийживе самостійно та здатний до фотосинтезу
Заросток ― рослина статевого покоління
До ґрунту заросток прикріплений ризоїдами.
Заросток
На нижньому боці заростка в чоловічих статевих органах антеридіях утворюються статеві клітини сперматозоїди

   Заросток ― гаметофіт рослина статевого покоління.
  Вона містить статеві органи розмноження  антеридії та архегонії
запліднення відбуваєтьсяв краплі води

В жіночих  статевих органах розмноження   розвиваються     яйцеклітини.
Запліднення
Після запліднення  із  зиготи  розвивається особина  нестатевого  покоління проросток.
Спочатку  вона  отримує  поживні речовини  від  заростка,  а  коли  той відмирає,  починає  живитися самостійно.
І виростає особина нестатевого покоління спорофіт
За наявності вологи відбувається запліднення тобто злиття сперматозоїда з яйцеклітиною
    Дозрілі спори щитника чоловічого висипаються із спорангія і проростають на поверхні ґрунту у невеличкий (близько 1 см) заросток. Заросток папороті і є статевим поколінням, або гаметофітом. На ньому формуються чоловічі та жіночі статеві органи (архегоній та антеридій).   Гамети, які в них утворюються (яйцеклітини та сперматозоїди), зливаються. Важливим моментом для запліднення є обов'язкова наявність води. Із зиготи формується зародок. Певний час зародок живе на заростку, поки не сформує своє коріння та пагін і не перейде до самостійного фотосинтезу.
Особливості розмноження
Застосуйте свої знання
особина нестатевого покоління спорофіт
Поясніть, що зображено на малюнках
соруси
Соруси. В них містяться спорангії в яких дозрівають спори
Дозрілі спори висипаються і проростають у гаметофіт   заросток
2
3
3
рослина статевогопокоління заросток
6
7
особина  нестатевого  покоління проросток.
1
 Поясніть значення термінів
 терміни
  значення термінів
спорофіт
Рослина нестатевого покоління наякій розташовані органи спороутворення
гаметофіт
 соруси
  Купки на нижній стороні листка папоротей в яких зібрані спорангії
  заросток
  Рослина статевого покоління у  на якій знаходяться статеві органи
 проросток
Рослина нестатевого покоління, яка утворилася на заростку із зиготи
 Рослина статевого покоління на якій розташовані статеві органи рослин
Що відображено на малюнку?
1
спорофіт
2
3
4
5
кореневище
вайї
соруси
 спорангії
6
7
8
сперматозоїди та яйцеклітини
9
архегонії
проросток
10
заросток
антеридії
 Поясніть значення термінів
 терміни
  значення термінів
 антеридій
 Чоловічі  статеві органи у рослин В них утворюються сперматозоїди
 архегоній
 вайї
   листки в папоротника
 спорангії
 Органи в яких утворюються спори
спори
Мікроскопічні, одноклітинні зачатки рослинних організмів
  Жіночі статеві органи у рослинВ них утворюються яйцеклітини
А
Б
Г
В
Д
Установіть відповідність між   позначеними зображеними на малюнках, та їх назвами.
    1. Соруси;2. Спорангії;3. Проросток;4. Спорофіт;5. Заросток
4
1
2
3
5
Що відображено на малюнку?
1
спорофіт
2
3
4
5
кореневище
вайї
соруси
 спорангії
8
7
9
архегонії
проросток
6
заросток
антеридії
 Поясніть , що зображено на малюнках
1
спорофіт
2
 спорангії
3
заросток
4
архегонії
5
антеридії
6
 зигота
7
проросток
     Колись папороті  були володарями рослинного світу.   У ті давні часи ці рослини мали вигляд гігантських дерев, що утворювали величезні ліси. Найбільший розквіт папороті мали в кам'яновугільний період.
Утворення кам'яного вугілля
Після  відмирання  стовбури  дерев’янистих папоротей,  хвощів  та   плавунів  потрапляли  у воду. Там  їх заносило мулом  та піском.
 За умов нестачі кисню поступово формувалися потужні  поклади   кам’яного   вугілля.
Відбиток литстка папортоника у вугільних пластах
  Оригінальною за зовнішнім виглядом є папороть страусове перо, спороносні листки якої нагадують перо страуса.   Це найбільш декоративний представник папоротей вітчизняної флори.

Нєфролєпіс ― папоротоник, невибаглива  кімнатна рослина, що росте в теплих та вологих умовахПівденно-Східної Азії.
На батьківщині листя можуть  вирости до трьох метрів.
 Це цікаво
 Вчені довели, що він один із перших рослин, яка заселяє території, що постраждали від виверження вулканів: вже через чотири ― п'ять місяців ця рослина з'являється там, де вирувала лава.  В подальшому, коли ці території заселяють  дерева, нєфролєпіс зникає, бо не витримує затінення.
Особливою ознакою спорових рослин є залежність  процесу запліднення від води.Вона є середовищем, по якому рухомі, сперматозоїди з джгутиками потрапляють до архегоніїв. Залежність процесу запліднення від води приводить до того, що поширення спорових рослин  у цілому обмежене.
Їх  розселення здійснюється за допомогою спор.  	Але спори  дрібні, містять мало поживних речовин, мають незначну життєздатність.
	Для проростання і подальшого розвитку рослин необхідний збіг багатьох  сприятливих умов. Ріст гаметофіта і спорофіта повільний. Тому сучасні спорові рослини складають невеликий відсоток у загальній  рослинній масі Землі.
Рослини кам'яновугільного періоду
В камяновугільний період (карбон) 360-286 мільонів років тому на планенті переважали низовини, покриті мілководними морями й болотами , притому, де нині заходяться помірні  області Європи та Північної Америки, існували  сприятливі умови для цілорічного розвитку рослин. Клімат цих областей був тропічним та субтропічним. Екватор в ті часи пересікав Аппалачи, проходив через Північну Європу та Україну. В той період швидкість  утворення викопного  палива була більша, ніж в інші, тому утворювались шари камяного вугілля.
                             Джерела
 І.Ю. Костіков та інші Біологія: Підручник для 6-го класу загально освіт. навч. закл. — К.: Видавничий дім “Освіта”, 2014.
Біологія: Практичний довідник.  2-ге вид. зі змінами. — Харків: ФОП Співак В.Л., 2010.Волкова Т.І.
Біологія: Схеми і таблиці. ― Харків. ФОП Співак В.Л. 2010.  Анатомия и морфология растений
Учеб. пособие для студентов биол. спец. пединтов
 М., «Просвещение», 1978.

Рейн П. Шверт Р. Айхорн С.
 Современная ботаника: В 2-х т.Т.1
 Пер. С англ..— М.: Мир,1990.


title: Кільчасті черви

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel
???
1, 2, 3, 8, 9, 11
1, 3, 4, 5, 6, 7, 10, 12
5
6
4
1
3
2
???


ІНТЕЛЕКТУАЛЬНА ГРА ДЛЯ УЧНІВ "БІОЛОГІЯ+"


title: Хвоще- та плауноподібні

text:
http://pti.kiev.ua/uroki/uroki7/114-rozrobki-urokiv-do-temi-vishhi-sporovi-roslini-7.html
   http://shkola.ua/ru/book/read/33/page127
1
2
3
4
5
6
7
8


title: КОнтроль біоритмічних параметрів

text:
(1)
;
;
;
,
JN5139 (ZigBee)
Micro SD
JN5139 (ZigBee)
GPS
SD card
X,Y,Z
USB -> PC
PQRST


title: Лелекоподібні

text:
Ряд Лелекоподібні

       118 видів

  Лелека білий
        Лелека чорний

             Сіра чапля

                  Марабу


title: Лісові мешканці

text:
лісові  мешканці
Любий  Друже  !
Чи не хочеш ти завітати
у чарівний і загадковий
світ лісової природи ?
Ця мандрівка допоможе
тобі познайомитися з
лісовими мешканцями.
Біжить, рудувата, вона по землі
Із гілки на гілку стрибає,
Ладненько складає горішки в дуплі,
Очиці хитресенькі має,
Частуєш-приймає у лапки малі,
Кусає, як хтось нападає.
Ану ж бо, хто перший вгадає?
Білочка
Не ходжу я,  а скакаю, бо нерівні ноги маю . Через поле навмання перегнав би я коня . Я страшенний боягуз, всіх на світі я боюсь. В полі, в лісі - навкруги, скрізь у мене вороги. Часом  лізу  я  у шкоду, чи в капусту на городах,  моркву,  ріпу,  буряки, відгадайте - хто такий?
заєць
Гостроносий і малий, сірий, тихий і незлий . Вдень ховається, вночі йде шукать собі харчі, весь із тонких голочок . Як він зветься ?
їЖАЧОК
Невсипущий, хитрий, сірий, голоднющий -ікла шкірить. Між кущами пропадає, пасовисько оглядає: чи не ходить там телятко, не телятко, так ягнятко, не ягнятко - хоч би гуска - хоч би що, аби закуска.
Вовк
Хоч я не молоток -По дереву вдаряю, Кожнісінький куток Обслідувать бажаю.
дятел
Зранку, вдень і в надвечіря Облітаю ліс уздовж і вшир я,  Занесу своє яєчко                     У чуже якесь гніздечко .    Легко всівшись на суку,           Я роки лічу: ку-ку !

зозуля
У ночі  гуляє,          А вдень спочиває,   Має  круглі очі,    Бачить серед ночі.
сова
любий друже
Ми  сподіваємося , що ця
мандрівка була цікавою для
тебе і ти дізнався про щось
нове. До нової зустрічі !


title: Лужні та кислі грунти.Добрива

text:
Лужні та кислотні грунти. Використання добрив за типом грутну
Підготувала
Охрименко Діана
ГРУНТ- родючий шар Землі.
Основні типи грунтів:
КИСЛОТНІСТЬ ГРУНТУ – це дуже важливий для успішного вирощування рослин показник. Він виражається величиною рН, вимірюється в одиницях від 0 до 14.
 Кислотність визначається наявністю і співвідношенням в ґрунтовому розчині водневих (Н + ) гідроксильних (ОН-) іонів.

За рН ґрунту у межах 4-5,5 (кислі та слабокислі ґрунти) процеси засвоєння рослиною молібдену, кальцію, сірки та магнію уповільнюються і пригнічуються. Натомість краще починають засвоюватись алюміній, залізо та марганець, що переходять у кислому середовищі в легкодоступні форми. Результатом нестачі кальцію, сірки та магнію стає загибель рослин, навіть якщо на початку посіви виглядали цілком здоровими. Надлишок же алюмінію та заліза також є для рослини токсичним і призводить до порушення більшості метаболічних процесів, тому посіви можуть гинути ще й через цей фактор.
За рН ґрунту у межах 7,5-8,5 (лужні та сильнолужні ґрунти)утворюються нерозчинні гідроксиди більшості мікроелементів (мідь, цинк, залізо, марганець, бор, тощо), через що рослини нездатні засвоювати ці елементи. Дефіцит може вкрай негативно позначитися на процесах росту й розвитку, що призведе до досить значних втрат врожаю.
Уся норма більшості елементів засвоюється за показників рН ґрунту 6,5-7,0. Саме цей проміжок є оптимальним для повного засвоєння рослинами азоту, фосфору, калію, сірки, магнію та кальцію.

ДОБРИВА — наймогутніший засіб підвищення ефективності землеробської галузі. Добрива, за узагальненими даними, — це 40—50% приросту сільськогосподарської продукції, і це ж гарантія стабільності галузі.
ВИКОРИСТАННЯ ДОРИВ ЗА ТИПОМ ГРУНТУ:
На ґрунтах дерново-підзолистого типу, сірих лісових та вилужених чорноземах добре діють три основних елементи живлення,- N, P, K. На вказаних ґрунтах виявлена висока ефективність вапнування.
На звичайних та південних сіроземах особливо сильно впливає на врожай внесення фосфатів. Дія азоту за відсутності зрошення суттєво слабша, але в роки, багаті на опади, та в умовах зрошення значення азоту росте.
В зоні сіроземних ґрунтів при зрошуванні на бавовні найсильніша дія N.
На звичайних та південних чорноземах, каштанових та ін. рекомендується зазвичай обмежуватись рядковим внесенням P2O5 і K2O.

ПОЗИТИВНІ І НЕГАТИВНІ НАСЛІДКИ ВИКОРИСТАННЯ ДОБРИВ ДЛЯ ГРУНТУ:
+
Підвищують врожайність
Підвищуються агротехнічні характеристики грунту
-
Грунт з часом виснажується
Затратність


title: Лишайники

text:
                       Лишайники
Будова лишайника
Загальна характеристика лишайників
    Лишайники — це особливі організми, утворені в результаті симбіозу водорості й гриба, з новими морфологічними, фізіологічними та екологічними властивостями. Відомо понад 20 тис. видів лишайників. Слань – тіло лишайника
Види лишайників

 Накипні                     Листуваті                  Кущисті
Накипні лишайники
    У кіркових, або накипних, лишайників слань має вигляд забарвленої кірочки або нальоту, що дуже щільно приростає до субстрату. Товщина кірочок різна — від ледве помітного накипу або порошкоподібного нальоту до 0,5 см, діаметр — від кількох міліметрів до 20—30 см. Накипні лишайники ростуть на поверхні грунтів, гірських порід, на корі дерев і кущів, оголеній деревині, що гниє. До цієї групи лишайників входить найбільше видів (близько 80 %), що трапляються в різних умовах.

Листуваті лишайники
     Листуваті лишайники мають форму пластинок різного забарвлення, горизонтально розміщених на субстраті (пармелія, стінна золотянка). Пластинки, як правило, округлі, 10—20 см у діаметрі. Характерною особливістю листуватих лишайників є неоднакові забарвлення й будова верхньої і нижньої поверхонь слані. У більшості з них на нижній частині слані утворюються органи кріплення до субстрату — ризоїди, що складаються із зібраних у пучки гіфів. Вони ростуть на поверхні грунту, серед мохів. Листуваті лишайники порівняно з накипними є більш високоорганізованими формами.
Кущисті лишайники

      У кущистих лишайників слань має стеблоподібну форму, прикріплюється до субстрату невеликими ділянками нижньої частини, а верхня частина розгалужена і піднята над поверхнею або звисає з дерев подібно до кошлатих грив — "бородаті лишайники". За рівнем організації кущисті лишайники є найвищим етапом розвитку слані. їхня слань буває різних розмірів: від кількох міліметрів до 30—50 см. Бородаті лишайники можуть досягати 7— 8 м (уснея). До кущистих лишайників належать цетрарія, алекторія, нейропогон, евернія та ін.
Розмноження лишайників

      Розмножуються лишайники в основному вегетативно — частинами слані, які не є спеціалізованими "органами" вегетативного розмноження. Крім того, розмноження здійснюється ізидіями (виростами слані), а також соредіями (невеличкими утворами, що складаються з клітин водоростей, обплетених гіфами грибів). Соредії та ізидії — особливі "органи" розмноження лишайників (див. мал. 66, в) як комплексних організмів. Гриби і водорості, що входять до складу лишайника, також зберігають властиві їм способи розмноження. Соредії утворюються всередині слані в гонідіальному шарі листуватих та кущистих лишайників. Сформовані соредії виштовхуються із слані назовні, підхоплюються й розносяться вітром. За сприятливих умов вони проростають у нових місцях і утворюють нові лишайники. Соредіями розмножується близько 30 % лишайників.
Живлення лишайників
     Живлення лишайників здійснюється за рахунок процесів фотосинтезу в клітинах водоростей. Синтезовані при цьому органічні речовини використовуються грибом. Дихання, поглинання води та мінеральних солей забезпечує грибний компонент (мікобіонт) слані лишайника. Активність процесів фотосинтезу, дихання, поглинання води та мінеральних солей залежить від освітленості, температури, вологості. Інтенсивність фотосинтезу у лишайників за оптимальних умов значно нижча, ніж у автотрофних рослин. Проте органічних речовин утворюється достатньо, щоб забезпечити нормальну життєдіяльність лишайників.
Значення лишайників
     Лишайники широко використовує людина в своїй господарській діяльності. Насамперед вони є цінним кормом для північних оленів (ягель). Деякі з них використовує в їжу людина (цетрарія ісландська, умбілікарія їстівна). В їжу використовують також лишайники роду аспіцилія, відомі під назвою "манна небесна". З лишайників добувають спирт (цетрарія ісландська, деякі види кладоній), лакмус (леканора їстівна, рочела), фарби (охролехія, деякі види рочел), їх використовують як сировину для парфумерної промисловості (евернія сливова), в медицині для виготовлення ліків (цетрарія, леканора, лобарія).

               Підготувала  учениця 7 класу
                            Арбора Ірина


title: Медико-генетичне консультування

text:
Тема урока
Спадкові захворювання людини. Генетичне консультування.
Сучасні методи молекулярної генетики.
Медико-генетичне консультування (МГК) - спеціалізований вид медичної допомоги населенню, спрямований на лікування та профілактику спадкових хвороб.
Необхідність МГК, якщо….
Двоюрідні брат та сестра
В родині є хворі діти
Пізня вагітність
Етапи проведення МГК
 МГК проводиться в чотири етапи:

1) встановлення діагнозу;
2) складання прогнозу;
3) висновки або заключення;
4) порада сім'ї щодо профілактики народження   хворої дитини.
Молекулярно-генетичний метод — використання біохімічних реакцій,  з метою визначення структури генів, їх ідентифікації та локалізації, а також характеру мутацій.
Деякі групи методів молекулярно-генетичних досліджень

визначення наявності певних речовин  (переважно ферментів та патологічних метаболітів)  з метою діагностування спадкових хвороб. Наприклад, фенілкетонурія.
Генеалогічний метод (складання родоводів)

Символи генеалогії
Пробанд – чоловік-правша.

У нього є дві сестри правші та два брати лівші.

Мати правша.

Її брат і сестра правші.

Бабуся і дідусь по лінії матері правші.

Батько пробанда лівша.

У нього є брати і сестри.

Двоє братів і сестра лівші, інші – сестра і брат – правші.

Бабуся і дідусь по лінії батька правші.
 Типи успадкування
Аутосомно-домінанатний
Ознака є в кожному поколінні
у обох статей.
Аутосомно-рецесивний
Ознака є не в кожному поколінні,
але у обох статей

Рецесивний, зчеплений з Х
Не в кожному поколінні та лише
у чоловіків
Метод  дерматогліфіки
Дерматогліфіка – це вивчення рельєфу шкіри на :пальцях рук (дактилоскопія)
                     :долонях (пальмоскопія)
                     :підошвах (плантоскопія)
Долонний трирадіус (кут atd)
Норма величини кута – не більше 57 градусів
Величини кута atd при різних синдромах
Патау
Дауна
Шершевського-Тернера
Клайнфельтера

Цитогенетичний метод (дослідження хромосом).Нормальний каріотип людини
Зміна кількості хромосом
Зміна структури хромосоми
Визначення Х-хроматину
Тільце Барра в ядрі епітеліальної
клітини
Ядерний відросток нейтрофіла у
вигляді барабанної палички
 у мазку крові людини.
це спіралізована одна з Х-хромосом
у жінок
Може мати два варіанти вигляду.
Жінка – ХХ
Чоловік - ХХY
Жінка – Х0
Чоловік -ХY
Жінка – ХХХ
Чоловік - ХХХY
Кількість Х-хроматину на 1 менше, ніж кількість Х-хромосом
Визначення Х-хроматину
Кількість Х-хроматину на 1 менше, ніж кількість Х-хромосом

Пробанд – чоловiк-дальтонiк. Його батьки нормально розрiзняють кольори. У дiдуся з боку матерi – дальтонiзм, бабуся здорова. У пробанда шестеро дiтей: з них три дочки та двоє синiв здоровi, а в одного хлопчика – дальтонiзм.          У сiм’ї дружини пробанда нiколи не було випадкiв дальтонiзму. Складiть родовiд. Визначте ймовірність дальтонізму у наступної дитини, народження якої очікується.

Лікар-ендокринолог направив до медико-генетичної консультацiї пацiєнтку віком 16 рокiв. У неї низький зрiст, коротка шия з крилоподiбними складками, широкi плечi, вузький таз, недорозвиненi груднi залози, нормальний iнтелект. З анамнезу вiдомо, що в пацiєнтки аменорея (вiдсутнiсть менструацiй). На пiдставi цих ознак лiкар-генетик запiдозрив у хворої синдром Шерешевського–Тернера. Яким методом генетики людини можна уточнити дiагноз у пацiєнтки? Який результат пiдтвердить названий дiагноз?

До медико-генетичної консультацiї звернувся чоловiк  з приводу безплiддя. В ядрах бiльшостi клiтин епiтелiю його слизової оболонки щоки було виявлено по одному тiльцю Барра. Про що свідчить данний результат?

До медико-генетичної консультацiї звернулися батьки новонародженого, в якого лікарі пiдозрюють синдром Дауна. Який експрес-метод генетики слiд застосувати, щоб  уточнити дiагноз?


title: Клас Земноводні

text:
    Клас: Земноводні (Амфібії)
Виконала:студентка 2-го курсуфакультет біології,географії та екологіїХабарова Яна
Земноводні - це в більшості чотириногі холоднокровні хребетні тварини, що мають стадію водної личинки, а в дорослому стані пов'язані як з водою, так і з наземним середовищем. Клас об'єднує близько 2600 видів.
Різноманіття Амфібій
Покриви тіла представлені шкірою, що складається з епідермісу і дерми. Вона тонка, має багате кровопостачання і велику кількість багатоклітинних залоз. Секрет залоз зволожує поверхню шкіри, чинить бактерицидну дію і може бути отруйною. Волога шкіра личинок і дорослих амфібій бере участь у диханні.
Покриви тіла
 У дермі амфібій є пігментні клітини, що надають тілу земноводних певний колір : у мешканців помірних широт - зеленувато-буре протекційне забарвлення, у отруйних тропічних видів, навпаки, забарвлення яскраве, застережливе.
Забарвлення тіла
поперечно-смугастий дереволаз
малоазіатський тритон
гостроморда річниця
Тіло амфібій поділяється на голову, тулуб, хвіст (у хвостатих) і дві пари п'ятипалих кінцівок. Хвостаті мають витягнуте тіло з добре розвиненим хвостом, передні і задні кінцівки приблизно однакові. У безхвостих тіло масивне, укорочене, злегка сплощене в спинно-черевному напрямку. Задні ноги більші за передні.
Зовнішня будова Амфібій
Скелет земноводних, як і інших хребетних тварин, поділяється на:

скелет голови (череп)
осьовий скелет (хребетний стовп)
скелет парних кінцівок і їх поясів.
Скелет Амфібій
Кінцівки земноводних, як і кінцівки інших класів наземних хребетних тварин, представляють в схемі систему важелів, рухливо сполучених один з одним.
Скелет голови
Скелет голови (череп) має 2 відділи (мозковий і лицьовий), містить невелике число кісток, зчленовується з хребтом відносно рухливо.
1 - шийний хребець
2 - тулубові хребці
3 - крижовий хребець.
4 - уростиль
5 - тазовий пояс,
6 - вертлужна западина
Скелет тулуба (хребет)
Хребет у жаби складається з 4 відділів: шийного (1 хребець), тулубового (7), крижового (1) і хвостового. У безхвостих - 12 хвостових хребців зростаються в уростиль. Ребер немає або вони не доходять до грудини.
Скелет передніх кінцівок і плечового пояса
Плечовий пояс містить парні лопатки, ключиці, воронні кістки і непарну грудину. Грудина не сполучена з ребрами, тому плечовий пояс не прикріплений до осьового скелета. Скелет вільної передньої кінцівки : плечова кістка, кістки передпліччя і кисті.
1 - плечова кістка
3 - передпліччя
5 - променева кістка
7 - зап'ясток
8 – пяст’є
9 - фаланги пальців,
10 - лопатка
12 - вороняча кістка (коракоїд)
15 - ключиця
16 - грудина
I - зредукований перший палець
II - V - добре розвинені пальці
Скелет задніх кінцівок і тазового пояса
Тазовий пояс складається з парних клубових, сідничих і лобкових кісток. Клубові кістки приєднані до відростків крижового хребця, що надає тазовому поясу додаткову міцність. Скелет вільної задньої кінцівки : стегнова кістка, кістки гомілки і стопи.
1 - стегнова кістка
3 - гомілка
4 - велика гомілкова кістка,
5 - мала гомілкова кістка
6 - передплесно
9 - плесно
10 - фаланги пальців
11 - рудимент VI пальця
12 - клубова кістка,
13 - сіднича кістка
14 - лобковий хрящ
15 - вертлужна западина,
 I - V - пальці
Мускулатура диференційована краще, чим у риб. Найбільш розвинені м'язи задніх кінцівок, голови, черевної стінки, ротової порожнини.
М'язова система
Травна система більш диференційована, ніж у риб. Є конічні зуби; добре розвинений язик; шлунок відособлений; товста кишка розширюється в клоаку. Добре розвинені печінка і підшлункова залоза.
Травна система
Живляться амфібії рухливими тваринами. Добувають їжу, захоплюючи її щелепами або липким довгим язиком. Заковтуванню допомагають очі, що всовуються в ротоглоткову порожнину і проштовхують їжу в стравохід. У стані заціпеніння земноводні здатні тривало голодувати.
Живлення Амфібій
Видільна система представлена парними тулубовими бруньками – компактнішими, ніж у риб. Сеча по сечоводах поступає в клоаку, потім в сечовий міхур, який періодично звільняється. Продукт обміну - сечовина.
Видільна система
Знаходячись у воді, земноводні виділяють велику кількість мало концентрованої сечі, оскільки втрата води легко компенсується її проникненням через шкіру. На суші втрата води економічніша - через стінки сечового міхура відбувається додаткове всмоктування води з сечі в кров, сеча стає більше концентрованою.
Видільна система
іспанський тритон
трав'яна жаба
Кровоносна система замкнута. Серце - трьохкамерне. З появою легенів сформувався малий круг кровообігу. Усі органи отримують змішану кров. Тільки мозок отримує артеріальну кров. Земноводні - холоднокровні тварини.
Кровоносна система
Органи дихання - легені - маленькі тонкостінні мішки. Додатково в диханні бере участь шкіра, слизова оболонка ротової порожнини. На малюнку показана схема вдиху-видиху жаби.
Дихальна система
легені різних амфібій
Нервова система поділяється на центральну і периферичну. Головний мозок складається з 5 відділів: передній мозок великий, поділений на дві півкулі. Мозочок розвинений слабо у зв'язку з одноманітними рухами.
Нервова система
Перехід в наземно-повітряне середовище викликав зміну в структурі органів чуттів. Орган слуху має два відділи - середнє і внутрішнє вухо. Очі мають повіки. Розвинені також органи нюху - ніздрі; органи дотику, смаку.
Органи чуття
виявлення і захоплення здобичі жабою
Земноводні - роздільностатеві тварини. Статеві залози парні. Сім'япроводи відкриваються в сечовід, яйцепроводи - в клоаку. Запліднення у безхвостих зовнішнє. Утворення зиготи і її розвиток відбувається у воді. Виражений статевий диморфізм, що проявляється в появі яскравого кольору самців в період розмноження.
Статева система
Розвиток супроводжується метаморфозом. З яйця виходить личинка (пуголовок), схожа на малька риб. За сприятливих умов у трав'яної жаби період метаморфоза завершується впродовж 35-40 діб. У разі недоліку тепла метаморфоз може розтягуватися на два роки. Для аксолотлей - личинок хвостатих земноводних амбістом характерна неотенія - здатність до статевого розмноження до кінця метаморфоза.
Розвиток Амфібій
Ряд: Безхвості
Ряд: Хвостаті
Озерна жаба
Закавказька жаба
Вогняна саламандра
Тритон звичайний
Клас Земноводні
Ряд: Безногі
Кільчаста червяга
Налічує близько 60 видів амфібій, що ведуть підземний спосіб життя. Форма тіла червоподібна, у багатьох видів - з кільцеподібними перетяжками. Кінцівки і їх пояси відсутні. Очі рудиментарні, шкіра багата залозами, що виділяють слиз. Живляться грунтовими безхребетними. Зустрічаються тільки в тропіках.
Ряд Безногі
Чорна червяга
Жовтополосий рибозмій
Налічує близько 280 видів. Вони характеризуються подовженим тілом з добре розвиненими головним, тулубовим і хвостовим відділами. На вигляд нагадують ящірок, але їх шкіра не має лусок. Запліднення у багатьох видів внутрішнє.
Ряд Хвостаті
Тритон звичайний
Вогняна саламандра
Налічує близько 2100 видів. Навесні в період розмноження заселяють невеликі, прогріті водойми. Влітку і восени мешкають поблизу водойм. Квакши живуть на деревах, утримуючись за допомогою присосок на пальцях. У жаб шкіра груба, виділяє отруйну рідину.
Ряд Безхвості
Очеретяні жаби
Червоноока квакша
Дякую за увагу!!!


title: Лізосоми

text:
Лізосоми
Підготувала учениця 10-Б класу
Олінська Дарія

Лізосома(від дав.-гр. λύσις — розчинення та sōma — тіло) — одномембранна органела, що містить гідролітичні ферменти(протеази, ліпази, амілази, нуклеази), і виконує функцію внутрішньоклітинного розщеплення макромолекул.

Лізосоми наявні здебільшого у тваринних клітинах.

Ілюстрація поліпептидної макромолекули

Лізосоми були відкриті бельгійським цитологом Крістіаном де Дювом в 1955 році.
Крістіан де Дюв - бельгійський цитолог та біохімік,
лауреат Нобелівської премії з фізіології та медицині в 1974
«за відкриття, що стосуються структурної і функціональної
організації клітини», першовідкривач лізосом і пероксисом.

Лізосоми - це мембранні бульбашки величиною до 2 мкм. Усередині лізосом містяться гідролітичні ферменти, здатні переварювати білки, ліпіди, вуглеводи, нуклеїнові кислоти. Лізосоми утворюються з бульбашок, що відділяються від комплексу Гольджі, причому заздалегідь на шорсткому ендоплазматичному ретикулумі синтезуються гідролітичні ферменти.

Оскільки гідролітичні ферменти найкраще працюють за низьких значень pH, у лізосомах підтримується кисле середовище.
Білки лізосом синтезуються рибосомами на поверхні шорсткого ендоплазматичного ретикулуму, потім транспортуються до апарату Гольджі, де зазнають подальшої модифікації, після цього із транс сторони переходять в окремі везикули — первинні лізосоми.
(7) Транспортні везикули.
 (8) Комплекс Гольджі.

Зливаючись з ендоцитозними бульбашками, лізосоми утворюють травну вакуоль (вторинна лізосома), де відбувається розщеплювання органічних речовин до складових їх мономерів. Останні через мембрану травної вакуолі поступають в цитоплазму клітини.

Інфузорія туфелька, яку «нагодували» синім барвником щоб побачити травні вакуолі .
Модель лізосоми
Лізосомальна мембрана
Мембрана лізосом характеризується високим рівнем глікозилювання білків, що входять до її складу.
Також в цих мембранах наявна велика кількість транспортних білків, що переносять кінцеві продукти розщеплення, такі як
амінокислоти та прості
цукри, у цитоплазму.

Лізосоми були вперше відкриті як окремий компартмент із набором особливих біохімічних характеристик завдяки методу фракціонування клітинних екстрактів. Тільки пізніше їх вдалось побачити за допомогою електронного мікросокопа. Лізосоми надзвичайно різноманітні за формою та функціями, проте їх можна відрізнити від інших органел використовуючи специфічні антитіла або гістохімічні методи. Використовуючи такі підходи лізосоми вдалось виявити у всіх еукаріотичних організмів.

У рослин функції лізосом виконують вакуолі, які зазвичай займають від 30 до 90 % об'єму клітини. Із лізосомами їх споріднює наявність гідролітичних ферментів, низькі значення pH вмісту, проте окрім травлення ці органели відіграють роль у багатьох процесах, і часто в одній клітині наявні вакуолі різного призначення.
Утворення
Травні ферменти, що містяться всередині лізосом, у своїй більшості синтезуються на рибосомах шорсткого ендоплазматичного ретикулуму, звідти транспортуються у везикулах до апарату Гольджі, де відсортовуються в окремі мембранні пухирці, що відшнуровоються від його транс-сторони. Натомість субстрати для перетравлення доставляються у лізосоми як мінімум трьома різними шляхами: від ендосом, автофагосм та фагосом.
Найкраще вивчений шлях деградації субстратів, що захоплюються клітиною у процесі ендоцитозу. Ці речовини у маленьких везикулах надходять до ранніх ендосом, що містять невелику кількість гідролітичних ферментів, які походять із апарату Гольджі. Ранні ендосоми перетворюються у пізні ендосоми із зниженим pH (близько 6) і більшою кількістю гідролаз, тут розпочинається травлення. Пізні ендосоми зливаються із лізосомами з утворенням ендолізосом, які після завершення травлення знову перетворюються у лізосоми. При цьому білки, характерні для ендосом, селективно збираються із мембран і транспортуються спеціальними везикулами до ендосом або мережі транс-Гольджі.
У випадку автофагії, до функцій якої належить знешкодження старих та несправних органел і забезпечення клітини поживними речовинами за умов голодування, субстрат призначений для розщеплення спершу оточується подвійною мембраною з утворенням автофагосоми. Пізніше ця везикула зливається із лізосомою, де і відбувається перетравлення.
Третій шлях характерний для клітин спеціалізованих на фагоцитозі великих частинок та мікроорганізмів. Фагосоми, що утворюються при цьому, мають таку ж долю як і автофагосоми.
Утворення лізосоми

У тваринних клітинах лізосоми пов'язані спільним циклом дозрівання із ендосомами. Пізні ендосоми містять матеріал захоплений мембраною в процесі ендоцитозу, а також новосинтезовані гідролітичні ферменти. Вони зливаються із лізосомами і формують структури, які називають ендолізосомами, останні зливаються між собою. Тільки після того, як в ендолізсомах перетравлюється більшість поглинутого матеріалу, вони стають невеликими сферичними і щільними, тобто перетворюються у «класичні» лізосоми, які знову можуть вступати в цикл зливаючись із ендосомами або ендолізосомами.
Компартменти ендоцитозного шляху
у клітині. Лізосома позначена буквою L.

Лізосоми також беруть участь в автофагії, що полягає у перетравленні власних компонентів клітини, і потрібна для руйнування старих або ушкоджених структур, а також тимчасового підтримання життєздатності клітини у разі голодування. Автофагія розпочинається із оточення певної органели чи ділянки цитозолю подвійною мембраною, з якою згодом зливається лізосома і перетравлює все, що було всередині. Утворені при цьому мономери виходять у цитоплазму, і можуть використовуватись для побудови нових органел. Таким чином клітина постійно оновлюється.
Функції лізосом:
Беруть участь у формуванні травних вакуоль
Перетравлення окремих частин клітини, цілих клітин або їхніх груп
Знищують дефектні органели, ушкоджені або мертві клітини

Лізосоми забезпечують процеси внутрішньоклітинного травлення

Лізосомні хвороби
У групу лізосомних хвороб входять 50 - 70 різних рідкісних генетичних захворювань, обумовлених відсутністю або недостатністю лізосомних ферментів, які беруть участь у розщепленні складних молекул. Через недостатність ферменту нерозщеплені продукти обміну речовин накопичуються в лізосомах , викликаючи збільшення клітин і органів і порушуючи їх функцію. У багатьох випадках нерозщеплені речовини накопичуються і в центральній нервовій системі , що призводить до наростання розумової відсталості. Для більшості лізосомних хворіб не існує лікування.


Кліщі


title: Хронологічний вік

text:
Хронологічний вік
Хронологічний вік - це період (у роках, місяцях, днях), прожитий від дня народження до певного відлічуваного моменту.

Біологічний вік
Біологічний вік - це сукупність анатомічних і фізіологічних особливостей організму, що відповідають віковим нормам для певної спільноти людей. Він залежить від індивідуального темпу росту, розвитку і старіння організму.
Різниця між хронологічним і біологічним віком на етапі дозрівання може сягати п'яти років, а на етапі старіння - до 20 років.
Періодизація індивідуального розвитку
Періодизація індивідуального розвитку ґрунтується на біологічних ознаках або соціальних принципах. До біологічних ознак належать зміни в рості, розвитку і старінні організму.
Періоди вікової періодизації
   Соціальні принципи вікової періодизації визначають періоди навчання:
переддошкільний вік (до 3 років)
дошкільний  (3-6 років)
шкільний вік (6-9 р.)
середній  (10-14)
старший (15-17 років).
Верхня межа
Верхньою видовою межею для людини вважають 115-125 років. Якщо біологічний вік значно випереджає хронологічний, це свідчить про передчасне старіння. На біологічний вік людини впливають також соціально-економічні умови.
Найхарактерніші риси періодів розвитку
Новонародженість
Період новонародженості (1-10 днів). Народжуючись, дитина фізично відокремлюється від матері. Вступають в дію інші види фізіологічної регуляції поведінки, і багато фізіологічних систем починає функціонувати по-новому.
Криза новонародженості— проміжний період між утробним та позаутробним способом життя. Коли б поруч з новонародженою дитиною не було дорослої людини, то через кілька годин вона б загинула. Перехід до нового способу існування забезпечується тільки дорослим.
Основною характерною особливістю цього періоду життя дитини є харчування молозивом (перше молоко після пологів у жінки). На відміну від звичайного молока, молозиво містить в собі багато іммуноглобінів, які приймають участь в механізмах специфічного імунітету.

Грудний період
Грудний вік (10 днів - 1 рік). Початок цього вікового періоду пов'язаний з переходом до годування дитини звичайним молоком. В порівнянні з іншими періодами постутробного життя цей віковий період людини характеризується найбільшою інтенсивністю росту. Довжина тіла від народження до року збільшується приблизнго в 1,5 рази, а маса тіла - в 3 рази. З п'яти-шестимісячного віку починається прорізання молочних зубів.
Раннє дитинство
Період раннього дитинства (від 1 року до 4 років). На другому-третьому році життя закінчується прорізання молочних зубів, помітно знижуються темпи росту розмірів тіла.
Перше дитинство
Перше дитинство триває від 4 до 7 років включно. В даний час воно привертає пильну увагу фахівців у зв'язку з переходом до початку навчання в школі з 6 років. Біологічний вік в цей період оцінюють за кількома показниками (краще всього по їх сукупності).
Друге дитинство
Друге дитинство триває з 8 до 12 років, тобто відповідає шкільному віці і включенню дитини в соціальну
групу. Мислення дитини стає більш об’єктивним, що сприяє поглибленню його знань про речі, їх властивості і застосування. Початок статевого дозрівання означає закінчення дитинства і вступ дитини у юність.
Підлітковий вік
Підлітковим віком називають період з 12 до 16 років, коли прискорений фізичний розвиток дитини випереджає психологічний і соціальний. Починається період статевого дозрівання, збільшується збудливість центральної нервової системи. Ось чому підлітки стають більш дратівливими, образливими, нестриманими.
У цьому віці закладається багато рис характеру. Це найбільш вразлива і суперечлива пора в житті кожного з
нас. Перші пошуки сенсу життя і власної індивідуальності, перші спроби знайти себе і утвердитися в суспільстві дорослих - все це відбувається в період, коли дитинство вже майже закінчилося, а доросле життя ще не почалося.
Юнацький вік
Юнацький вік у хлопців триває з 17 до 21 року, у дівчат з 16 до 20 років. В цей період, в основному, завершується процес росту і формування організму. Більшість основних розмірів тіла досягають кінцевої величини.
Зрілий вік, 1-й період
Зрілий вік у чоловіків у 22 роки, у жінок - у 21 рік.
Перший період зрілого віку триває до 35 років. Це - найпродуктивніший період у житті людини, пора, коли розвиваються її здібності, можливості їхнього прояву в конкретній сфері діяльності. У цей період людина здебільшого створює сім'ю, народжує і виховує дітей.
Зрілий вік, 2-й період
Другий період зрілого віку - від 36 до 60 років у чоловіків і до 55 років у жінок. У цей відрізок часу життя людина намагається реалізувати себе в обраній професії. Протягом п'ятого десятиріччя відбуваються зміни, які визначають процес старіння. Водночас вмикаються і механізми, які забезпечують адаптацію організму до цих змін. Саме в цей період у жінок і чоловіків настає клімактеричний період - поступове згасання функції статевих залоз, дітородної здатності.

Похилий вік
Похилий вік починається з 61 року в чоловіків і з 56 років у жінок. Багато людей зберігають у цей період достатньо високу професійну працездатність.
Старечий вік
Старечий вік у чоловіків та жінок починається у 75 років. Старість - заключний етап онтогенезу, віковий період, що характеризується суттєвими структурними, функціональними і біохімічними змінами в організмі, які обмежують його пристосувальні можливості. Старіння - загальнобіологічна закономірність, притаманна всім живим організмам.
Довгожителі
Люди віком 100 і більше років – довгожителі. Їх на Землі відносно небагато.
Жа́нна Луї́за Кальма́н (21 лютого 1875 — †4 серпня 1997) — французька жінка з найдовшою підтвердженою тривалістю життя в історії людства; найстаріша людина світу в 1991—1997 рр. Прожила 122 роки та 164 дні (44724 дні).
Григо́рій Дми́трович Не́стор (15 березня 1891, село Монастир — † 15 грудня 2007, село Старий Яричів Кам'янка-Бузького району Львівської області) — найстаріший українець, найстаріша людина світу 2007 р.
   Прожив 116 років та 270 днів.

Етапи індивідуального розвитку організмів

Яка особливість будови сперматозоїда?
  	Онтогенез-( термін запровадив нім. вчений Геккель у 1866р.)  індивідуальний              розвиток організму
    Починається з моменту запліднення яйцеклітини до природньої смерті  або до припинення існування  одноклітинного організму в результаті поділу.
В основі онтогенезу  лежить  процес реалізації генетичної інформації, закодованої в ДНК
Фермент сперматозоїда гіалуронідаза  розчиняє захисні речовини яйцеклітини
Зигота – клітина, що утворилася внаслідок злиття чоловічої та жіночої статевих гамет

	Зародок мій видесте очі Твоі; і  до книги Твоей записані  всі дні, для мене призначені, коли ні одного з них ще не було.
                                                            (Пс. 138, 16)

Стадія дробіння – триває 36 годин
Стадія бластули – одношаровий зародок( у людини називається бластоциста) Стадія гаструли – двошаровий зародок ( на цій стадії, вже на 5 день  можна визначити стать майбутньої дитини)
 	З ектодерми, мезодерми, ентодерми  відбувається формування  органів та взаємодія систем зародка - органогенез
Яко Ти создал есі  утроби моя,  і сотворив мене у чреві матері моєї.                                                                    ( Пс. 138, 13 )

І почув відповідь:
«Я посилав їх вам, але ви вбили їх у чреві жінок ваших»

Спитав хтось:«Господи, чому  ти не  посилаєш в нашу вимучену країну розумних і чесних державних діячів, добрих і мужніх  захисників її»
 Вакуумний аборт
Розчленування ембріону
  Аборт, з введенням солі
Аборт, шляхом “кесеревої” операції
Той, хто буде людиною, вже людина.                                        Тертулліан, III ст.
Постембріональний розвиток
Новонароджений
Грудний (до 12 місяців)
Ясельний (1-3 роки)
Дошкільний (3-7 років)
Шкільний (7-17 років)
Юнацький (17-20 років)
Дорослий (20-35 років)
Зрілий (35-55 років – жінки, 35-60 років – чоловіки)
Похилий (55-60-75 років)
Старечий(більш 75 років)
Періоди життя Гомера Сімса
А всіх Адамових днів було які жив, дев’ять сотень літ і тридцять літ. Тай помер він.                                               ( 1 М. 5:5 )

Ділянка ДНК кодує вік людини  максимум на 800 років

Які причини зменшення віку життя?
Сифіліс
     Сифіліс - одне із самих заразних захворювань, переданих статевим шляхом, викликуване блідої трепонемою. Зараження відбувається статевим шляхом, а також вертикальним шляхом
     (від матері до плоду). Дуже рідко зараження відбувається
      побутовим шляхом, головним чином інфікуються маленькі діти, що мають тісний контакт із хворими батьками.
симптоми
      Перші звичайно з'являються через 3-4 тижні після інфікування: твердий шанкер (невелика безболісна ерозія чи виразка на щільній основі), що розташовується на статевих органах, в області заднього проходу чи в роті, збільшення найближчих до шанкеру лімфатичних вузлів. Іноді відзначається підвищення температури. Через кілька тижнів може з'явитися висипка на різних ділянках тіла і слизових оболонок.
      Якщо захворювання не лікувати, воно здобуває хронічний плин і може протікати багато років з поступовим розвитком важких поразок внутрішніх органів і нервової системи. Для сифілісу характерно хвилеподібний перебіг, коли періоди загострення змінюються мнимим благополуччям. Але й у цей період людина лишається заразною для навколишніх.
симптоми
Чим небезпечний сифіліс?
У первинному періоді твердий шанкер у чоловіків може ускладнитися баланітом, баланопоститом,
       запальним фімозом, парафімозом.
У вторинному періоді може спостеріга-тися сифілітичне облисіння (на 3-5 місяці захворювання), поразка кіст, суглобів і окістя.
У третинному періоді відбувається необоротна деструктивна поразка внутрішніх органів (поразка м'якого і твердого неба, дужок, язика, ковтки з утворенням отворів, запалення кісті, окістя, остеоміеліти, гідрартрози й остеоартрози, поразка нервової системи, аорти, серця й інших органів).

Розрізняють наступні періоди сифілісу:
інкубаційний період - триває з моменту зараження до появи твердого шанкеру - 3-4 тижня (варіює від 10 до 80 днів). При застосуванні антибіотиків  може подовжуватися.

Розрізняють наступні періоди сифілісу:
первинний період - характеризується появою твердого шанкеру чи первинної сифіломи на місці впровадження блідих трепонем. Твердий шанкер являє собою щільне, червоне, безболісне утворення з ерозією (поверхневою ранкою) на верхівці. Навколо твердого шанкеру запальних змін, як правило, не спостерігається. На центральній частині твердого шанкеру може утворюватися щільний наліт сірувато-жовтого кольору. Діаметр шанкеру складає 10-20 мм. Локалізується шанкер найбільше часто на статевих органах: у вінцевій борозні, на голівці статевого члена, внутрішньому і зовнішньому листках крайній плоті; рідше - на шкірі мошонки і лобка, на великих чи малих статевих губах. Також шанкер може зустрічатися поза статевими органами - найбільше часто червоній облямівці губ, сосках молочні залози, у горлі (на мигдалинах).
Розрізняють наступні періоди сифілісу:
вторинний період починається через 9-10 тижнів після зараження і триває від 3 до 5 років. Характеризується змінами шкіри, слизових оболонок, внутрішніх органів і центральної нервової системи. Основним проявом вторинного періоду є повторні висипання на шкірі і слизових (плями, папули, везикули і пустули), сифілітичне облисіння.
Розрізняють наступніперіоди сифілісу:
третинний період спостерігається через кілька років після зараження. У третинному періоді уражається шкіра, слизові оболонки, кісти, суглоби, внутрішні органи з необоротними змінами. Характеризується появою інфекційних гранулем - скупчень кліток у різних тканинах. Гранулема в шкірі називається гумою. Ці елементи руйнуються, що приводить до необоротних змін. Наприклад, при руйнуванні гуми розташованої в м'якому чи твердому небі утвориться отвір (перфорація).
Діагностика сифілісу заснована на:
вивченні скарг хворого, моменту їхнього виникнення, можливих причин;
даних огляду;
лабораторних даних (мікроскопічне дослідження відокремлюваного твердого шанкеру, серологічна діагностика - пошук антитіл, вироблюваних організмом проти блідої трепонеми - мікрореакція преципітації і реакція Васермана й ін.).

Лікування сифілісу
Лікування сифілісу проводиться тільки після встановлення діагнозу і підтвердження його лабораторними методами дослідження. Основним видом лікування є антибактеріальна терапія. Бліда трепонема найбільш чуттєва до антибіотиків групи пеніциліну (пеніцилін, біцилін - 1, 3, 5 і ін.).
Лікування сифілісу
Також використовують при третинному сифілісі бийохинол. Небезпечно займатися самолікуванням сифілісу, тому що видужання визначається тільки лабораторними методами.
ФУНКЦІЯВИДІЛЕННЯ

Виділення-
процес видалення з організму речовин, що не беруть участі в процесах обміну й порушують гомеостаз.
Органи виділення
Легені
Нирки
Печінка
Шкіра
Шлунково-кишковий тракт
Нирки – Сеча –

Легені –

Шлунково-
   кишковий тракт

Печінка –

Шкіра –
Органи виділення
Виводять воду, летючі речовини, пари алкоголю.
Вуглекислий газ .
Рештки хімусу.
Солі, жовчні кислоти, пігменти, ліки.
Виводять основна кількість води (1,5-2 л на добу), основну масу азотовмісних речовин, мінеральні речовини, ліки.
Продукти розпаду гемоглобіну
Чужорідні органічні сполуки.
–
Вода, мінеральні речовини.
Піт, шкірний жир,рогові луски
Будова сечовидільної системи
Сечовидільна система складається з нирок, сечовода, сечового міхура і сечовипускального каналу. У цій системі нирки відповідають, насамперед, за очищення крові й утворення сечі, а інші органи — за її видалення.
Сечовидільна система:
1 — нирка;
2 — сечовід;
3 — сечовий міхур;
4 — сечовипускальний канал;
5 — ниркові вена та артерія
Нирки — життєво важливий парний орган у хребетних тварин, зокрема людини. Основна його функція виведення продуктів життєдіяльності шляхом фільтрації крові. Також нирки беруть участь в регуляції водно-сольового балансу,кров'яного тиску, кровотворення, кальцієвому обміні та ін.
Загальний вигляд і будова нирки:
1 - загальний вигляд лівої нирки людини;
2 - наднирник;
3 - ворота нирки;
4 - ниркова артерія;
5 - ниркова вена;
6 - сечовід;
7 - розріз через нирку;
8 - ниркова лоханка;
9 - кіркова речовина нирки;
10 - мозкова речовина нирки.
Нирка вкрита  щільною оболонкою.
Нирки
У нирці розрізняють внутрішній мозковий шар і зовнішній кірковий шар.
Складовими мозкового шару є так звані ниркові пірамідки, утворені сполучною тканиною, у якій містяться скупчення нефронів.
У нирці налічується 15–20 ниркових пірамідок.
Ниркова пірамідка
Нирки
Будова нирки:
1 — кірковий шар;
2 — мозковий шар;
3 — нефрони;
4 — ниркова миска;
5 — сечовід;
6 — ниркова пірамідка
Нефрон
Нефрони — це функціональні складові нирок, які відповідають за утворення сечі. Їх кількість у нирці сягає 1 млн, а їх загальна довжина — 100 км. Нефрон розташований так, що одна його частина розміщується в кірковому шарі, інша — у мозковому. Стінки нефронівутворені одним шаром епітелію. Навколо них розташовано безліч кровоносних судин. Кров проходить системою капілярів, які оточують нефрони, й до них з капілярів надходить вода й інші речовини,з яких складається сеча.

Будова нирки:
 1 — кірковийшар;
 2 — мозковий шар;
Нефрон
Будова нефрону:
1 — привідна артеріола;
2 — капілярний клубочок;
3 — відвідна артеріола;
4 — ниркова капсула;
5 — капіляри канальців;
6 — перший звивистий каналець;
7 — петля нефрону;
 8 — другий  звивистий каналець;
9 — збиральна трубка;
10 — венула
Сеча безперервно відтікає від  нирок по сечоводах і збирається в сечовому міхурі.
Сечовий міхур  вміщує 200–600 мл сечі. У місці  її переходу в сечовипускальний канал розташований потужний сфінктер. Наповнюючись, сечовий міхур до певної межі розтягується.
Сечовий міхур(а) та внутрішня поверхня сечового міхура (б):
1 — сечовід;
 2 — вивідний отвір сечоводу;
3 — сфінктер;
4 — сечовипускальний канал
 На розтягування реагують рецепторні нейрони, закінчення яких містяться в його стінках. Ці нейрони передають нервові імпульси
в спинний мозок до центру сечовипускання. Від нього по ефекторним нейронам прямують сигнали, що спричиняють одночасне ско-
рочення гладеньких м’язів стінки сечового міхура і розслаблення сфінктера. Сеча потрапляє у  сечовипускальний канал, а з нього видаляється назовні.
Сечовий міхур
Через нирки за 1 хв. проходить близько 1 л крові, а за 5–6 хв.— уся кров, що циркулює в організмі. За добу в дорослої людини виділяється 1,2–1,5 л сечі.
Сечовий міхур
І скорочення стінок сечового міхура, і розслаблення сфінктера є безумовними рефлексами. Проте вже в дитинстві в людини формується свідомий контроль сечовипускання. Центром сечовипускання починають керувати центри головного мозку. Тому людина може довільно регулювати стан сфінктера, який відкриває отвір сечового міхура.
У дітей сечовиділення відбувається 6–7 разів на добу, у дорослої людини — 4–6 разів.
Сечовий міхур
Сеча в нирках продукується безперервно. Цей  процес відбувається у два етапи: спочатку утворюється первинна сеча, а потім — вторинна, або концентрована, сеча.
Сечовий міхур
Утворення первинної сечі. На відміну від звичайних капілярів, клубочкові капіляри пропускають рідину лише в одному напрямку — назовні. Чому?
Діаметр привідної артеріоли більший, ніж відвідної, тому в капілярах клубочка створюється високий тиск. Під тиском крізь стінки капілярів і ниркової капсули до її порожнини фільтрується рідина,подібна до плазми крові. У ній відсутні лише формені елементи крові й великі за розміром молекули білків, що не проходять крізь пори стінок капілярів клубочка. Цю рідину називають первинною сечею,а процес її утворення — фільтрацією. За добу в нирках утворюється 170–180 л первинної сечі.
Сечовий міхур
Капілярний клубочок
Утворення вторинної сечі. З ниркової капсули первинна сеча надходить до першого звивистого канальця. Тут починається реабсорбція — з первинної сечі до капілярів повертаються речовини, життєво необхідні організму. На відміну від фільтрації, реабсорбція деяких речовин відбувається зі значними витратами енергії: переміщення певних молекул й іонів з нефрону до капілярів потребує участі молекул- переносників . З першого канальця до капілярів повертається частина води, глюкоза, амінокислоти, з петлі нефрону — вода, іони Натрію, Хлору тощо.
Сечовий міхур
У нормі в сечі відсутні еритроцити, білки, амінокислоти, глюкоза.
Взагалі не повертається з первинної сечі до крові сечова кислота,ліки, іони важких металів, а частково — сечовина.
Аналіз сечі, який роблять у клініках, дає лікарю важливу інформацію і про роботу нирок, і про процеси обміну речовин, що протікають в інших органах.
Сечовий міхур
Захворювання сечовидільної системи
Цистит.
Пієлонефрит
Сечокам’яна хвороба:
Гломерулонефрит
Ниркова недостатність.
Способи лікування порушень гомеостатичної функції нирок
Гемодіалізом називають спосіб лікування ниркової недостатності:кров з організму хворого очищують від токсичних продуктів за допомогою штучної нирки.

В тяжких випалках застосовують інший метод лікування — пересадку нирки від донора.

Гемодіаліз:
1 — насос;
2 — трубочки з проникними мембранами;
3 — фізіологічний розчин;
4 — розчин, що містить відходи метаболізму
Органи
виділення
людини

Виділення – це процес видалення з організму шкідливих і непотрібних продуктів обміну речовин, надлишку води, солей, спрямований на підтримання сталості його внутрішнього середовища.
Виділення

    Усі непотрібні та шкідливі для організму речовини виводяться назовні органами дихання, травлення, сечовиділення та шкірою.      Ці органи утворюють систему виділення, але важливу роль у процесі виділення відіграє саме сечовидільна система.

Виділення
        Через легені –до 15% - виділя-
ються CO2, пари Н2О, деякі леткі речовини (ефір, алкоголь).
Через шкіру – до 20% - виділяються CO2, мінеральні солі, солі важких металів, аміак.
Через кишечник - до 6% - кінцевих продуктів обміну, важких металів.
Через сечовидільну систему – до 60% - виділяється основна частина шкідливих речовин.

Виділення

Нирки – парні органи, що розміщені у верхній частині черевної порожнини по обидва боки від хребта, які продукують сечу.
Сечоводи – відходять                       від нирок і виводять                            з них сечу.
Сечовий міхур – резервуар               сечі.
Сечовидільний канал –           сечівник – виводить сечу назовні.

Будова видільної системи

Нирка
Ниркова  артерія
Ниркова вена
Сечовід
Сечовий міхур
Сечовидільний канал

Будова видільної системи
  Нирки мають форму квасолі, довжиною 10-12 см, шириною 5-6 см, масою 120-200 г.         З внутрішнього боку нирки мають заглибини – ниркові ворота, через які входять артерія та нерви, а виходять вена, лімфатичні судини та сечовід.

Будова нирки
Корковий шар
Мозковий шар
Ниркова миска
Ниркова                артерія
Ниркова вена

Будова нирки
    Структурною та функціо-
нальною одиницею нирки є нефрон. Це грандіозна “хімічна лабораторія”.         Їх кількість у кожній    нирці майже по 1 млн.         80% нефронів знаходяться у корковій речовині, а решта у мозковій.

Будова нирки

Вхідна  судина
Вихідна судина
Ниркова             капсула
Капілярний клубочок
Нирковий  каналець

Будова нефрона
Вхідна судина
Вихідна судина
Ниркова капсула
Капілярний клубочок
Нирковий  каналець

Сітка капілярів

Ниркова вена
Ниркова артерія

Будова нефрона
    У процесі утворення сечі виділяють два етапи:
- фільтрація;
 реабсорбція.
У результаті фільтрації утворюється рідина, яку називають первинна сеча, а в результаті реабсорбції утворюється вторинна сеча.

Утворення сечі

 Вихідна судина тонша за вхідну, тому у клубочку утворюється тиск. Із капілярного         клубочка просочу-                 ється рідка частина                 плазми крові, у якій     містяться як корисні                  так і шкідливі                речовини.

Утворення первинної сечі
Велика кількість води.
Шкідливі продукти життєдіяльності:                      аміак, сечовина.
Глюкоза.
Амінокислоти.
Мінеральні солі.
Вітаміни.
Білки плазми та                            клітини крові.

Склад первинної сечі

Утворення вторинної сечі
   Вторинна сеча утворюється в процесі реабсорбції. Відбувається це у звивистих канальцях, петлях та збиральних трубочках, які відходять від капсул. Назад в кров всмоктується велика частина води, амінокислоти та глюкоза.

   До складу вторинної
сечі входять: вода,
солі, сечовина, аміак,
солі сечової кислоти,
тобто в сечі залишають-
ся шкідливі речовини та
надлишок води.      Жовтий колір сечі
зумовлюють жовчні
пігменти.

Вторинна сеча

Первинна сеча
Вторинна сеча
Ознака
Кількість на добу

Вміст розчинених речовин
180 літрів
1,5 літра
Мінеральні солі, глюкоза, амінокислоти, вітаміни, шкідливі  продукти обміну.
Надлишок мінеральних солей, шкідливі  продукти обміну, надлишок  глюкози.

Порівняння
первинної та вторинної сечі

Виділення
Що позначено на малюнку?

Виділення
Зробити позначення

Виділення
Закінчити речення
У виділенні з організму продуктів обміну беруть участь ________________
Структурною і функціональною одиницею нирки є ____________________
Результатом процесу фільтрації є утворення _____________________________
Вторинна сеча відрізняється від первинної _____________________________
Органи сечовидільної системи розташовані у ________________________
Шкіра людини
Шкіра
Шкіра – це зовнішній покрив тіла, який є бар`єром між внутрішнім і зовнішнім середовищем організму.
Функції шкіри
Захисна – бар`єр між зовнішнім і внутрішнім середовищем організму (захищає його від дії несприятливих зовнішніх факторів та механічних пошкоджень, перешкоджає проникненню в організм сторонніх тіл і речовин).


title: Химерні та трансгені організми

text:
ХИМЕРНІ ТА ТРАНСГЕННІ ОРГАНІЗМИ
Підготували
Учениці 11Б класу
Кунтиш Олександра
Козловська Вікторія
ХИМЕРНІ ОРГАНІЗМИ
Химерами називають організми або їх частини, що складаються з генетично різнорідних тканин. Уперше цей термін застосував німецький ботанік Г. Вінклер (1907) для форм рослин, отриманих у результаті зрощення пасльону й томату. Надалі (1909) Е. Баур, вивчаючи пеларгонію ряболисту, з’ясував природу химер
РОЗРІЗНЯЮТЬ КІЛЬКА ТИПІВ ХИМЕРНИХ ОРГАНІЗМІВ:
Химери можуть виникати в результаті щеплень рослин і під впливом мутацій соматичних клітин. Компоненти химер можуть відрізнятися один від одного генами ядра, числом хромосом або генами пластид чи мітохондрій. Химерні організми досить часто використовуються в наукових дослідженнях.
Принцип одержання химер зводиться головним чином до виділення двох чи більшої кількості ранніх зародків та їхнього злиття. У тому випадку, коли в генотипі зародків, використаних для створення химери, є відмінності за рядом характеристик, удається простежити долю клітин обох видів. З допомогою химерних мишей було, наприклад, розв’язане питання про спосіб виникнення в ході розвитку багатоядерних клітин поперечносмугастих м’язів. Вивчення химерних тварин дозволило розв’язати чимало проблем, і в майбутньому завдяки застосуванню цього методу з’явиться можливість розв’язувати складні питання генетики й ембріології.
ТРАНСГЕННІ ОРГАНІЗМИ
Трансгенними називають рослини і тварин, що містять у своїх клітинах ген чужого організму, включений у хромосоми. їх отримують, використовуючи методи генної інженерії. Трансгенні організми можуть мати велике значення для підвищення ефективності сільського господарства та в дослідженнях у галузі молекулярної біології.
Перші генетично модифіковані організми, одержані з допомогою методів молекулярної біології, з’явилися на світ лише у 80-х роках XX століття. Вчені зуміли змінити геном рослинних клітин, додаючи в них необхідні гени інших рослин, тварин, риби й навіть людини.
Перший трансгенний організм (миша) був одержаний Дж. Гордоном зі співробітниками 1980 р. На початку 90-х років у Китаї було проведено перше комерційне випробування генетично модифікованих сортів тютюну й томатів, стійких до вірусів. А 1994 р. в США вперше надійшли в торговельну мережу продуктів харчування плоди генетично змінених томатів зі скороченим строком дозрівання.
Широкомасштабне вивільнення в довкілля трансгенних організмів розпочалося 1996 р. Серед трансгенних організмів, що були створені, 98 % складали генетично модифіковані сільськогосподарські рослини. Серед трансгенних сільськогосподарських культур найбільші площі були під посівами сортів рослин, стійких до гербіцидів (71 %), хвороб і шкідників (22 %), гербіцидів і хвороб разом (7 %). 1999 р. у світовому масштабі посіви трансгенних сортів становили: сої — 54 %, кукурудзи — 28 %, бавовни й ріпаку — по 9 %, картоплі — 0,01 % від загальної площі під трансгенними рослинами. Крім зазначених культур на незначних площах вирощувалися генетично модифіковані сорти помідорів, гарбуза, тютюну, папайі, буряку, цикорію, льону. Вже створені й проходять випробування та процедуру реєстрації трансгенні сорти рису і пшениці.
Генетична модифікація надає живим організмам нових властивостей. Але, хоча такими продуктами нині харчується багато людей, минуло замало часу, аби наука повністю встановила їх вплив на наш організм. В Європі модифіковані рослини сої та кукурудзи для виготовлення харчових продуктів дозволено з 1997 p., а харчові ферменти, добавки, одержані в результаті генної інженерії, використовують понад двадцять років. У багатьох європейських країнах до законодавчих актів з харчових продуктів включені вимоги щодо безпечності генетично модифікованих продуктів.
Широкомасштабне вивільнення в довкілля генетично модифікованих сортів рослин різних таксономічних груп з різними генетичними конструкціями, що надають їм нових властивостей, поставило ряд питань, на які необхідно звернути увагу під час розбудови системи біобезпеки довкілля. Головними питаннями біобезпеки при цьому є можлива передача генів, убудованих у трансгенний організм, організмам навколишнього природного середовища, вплив трансгенних рослин, стійких до шкідників, на нецільові організми та порушення трофічних ланцюгів.


Ліс


title: липиды, углеводы

text:
H2O
H2O
-10
GDP
GTP
+
ATP
P
P
cAMP
cAMP
R
R
C
C
4
R
R
C
2
ATP
ADP
P


Коралові поліпи


title: "Надання першої допомоги при утопленні"

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Мамонти


Копия Різноманітність птахів


Мікроскопічна будова печінки


title: "Механізми проникнення вірусів у клітини"

text:
https://www.google.com.ua
uk.wikipedia.org
http://images.yandex.ua


Надклас риби


title: Мікро

text:
Philllonthus decorus
Philllonthus quisquiliarius
Sit transit gloria mundi...
Uca tetragonon
Uca perplexa
Anthriscus nemorosa
Chaerophillum bulbosum
Chaerophillum maculatum
Dysaphys anthrisci
Dysaphys sp.
Dysaphys chaerophillina


title: Куріння

text:
34
29
5
8
15
14
1
29
20
9
  30
24
5
25
20
5
132
107
25


Клас ПавукоподібнІ…


title: Комплексоутворення в біологічних системах.

text:
Pt4+, Pb4+, Sn4+
8
6
+4
Fe3+, Cr3+, Al3+, Au3+
4
6
+3
Cu2+, Hg2+, Cd2+. Pb2+, Pt2+, Pd2+, Sn2+, Zn2+, Ni2+, Co2+, Fe2+, Ca2+, Sr2+, Ba2+
6
4
+2
Cu+, Ag+. Au+
3
2
+1
Me
O
O
O
O
C
C
Me
NH2
NH2
CH2
CH2
C
O
CH2
CH2
N
N
H2C
HOOC
COOH
CH2
Me
H2C
CH2
C
O
O
O
[Cu(NH3)2]+, [Ag(CN)2]-
[Zn(NH3)4]2+, [HgI4]2-
[Cu(NH3)4]2+,[PdCl4]2-
[Fe(CN)6]3-, [Co(NH3)4F2]0
[FeF6]3-, [Al(OH)6]3-
sp
sp3
dsp2
d2sp3
sp3d2
2
4

6


title: "Мембрана"

text:
Мембрана

КЛІТИННА МЕМБРАНА (син.: цитоплазматична мембрана, плазматична мембрана, плазмолема, cytolemma, plasmаlemma) - мембрана, яка відокремлює цитоплазму клітини від навколишнього середовища або від оболонки клітини (у рослинних клітинах).

Товщина клітинної мембрани - 7-10 нм. Компоненти клітинної мембрани формуються в гранулярній ендоплазматичній сітці, потім модифікуються в комплексі Гольджі.

Плазматична мембрана складається з молекул білків і фосфоліпідів

Молекули фосфоліпідів розташовані в два ряди - гідрофобними кінцями всередину, гідрофільними голівками до внутрішнього і зовнішнього водного середовища.

В окремих місцях біслой (подвійний шар) фосфоліпідів наскрізь пронизаний білковими молекулами (інтегральні білки). Усередині таких білкових молекул є канали - пори, через які проходять водорозчинні речовини.

Інші білкові молекули пронизують біслой ліпідів наполовину з однією або з іншого боку (напівінтегральні білки). На поверхні мембран еукаріотичних клітин є періферичні білки.
Молекули ліпідів і білків утримуються завдяки гідрофільно-гідрофобним взаємодіям.

До складу плазматичної мембрани еукаріотичних клітин входять також полісахариди. Їх короткі, сильно розгалужені молекули пов'язані з білками, утворюючи глікопротеїни, або з ліпідами (гліколіпіди). Зміст полісахаридів в мембранах складає 2-10% по масі. Полісахаридний шар завтовшки 10-20 нм, що покриває згори плазмалему тваринних клітин, дістав назву глікокаликс.


title: "Коні"

text:
Коні
Кінь — довгоногий ссавець з одним копитом на кожній нозі. Нині у світі існує понад 100 різних порід коней.

Біологічна класифікація Домен: Ядерні (Eukaryota)Царство: Тварини (Metazoa)Тип: Хордові (Chordata)Підтип: Черепні (Craniata)Інфратип: Хребетні (Vertebrata)Надклас: Щелепні (Gnathostomata)Клас: Ссавці (Mammalia)Інфраклас: Плацентарні (Eutheria)Ряд: Непарнокопитні (Perissodactyla)Родина: Конячі (Equidae)Рід: Коні (Equus)Вид: Кінь домашній (E. caballus)
Породи коней
Крокові (Першерон, Арден, Російський ваговоз...);
Рисисті ( Французька рисиста, Стандартбредна рисиста, Орловська рисиста та призова);
Чвалові (Ангійська верхова, Арабська верхова, Ахал-Текинська верхова, Українська верхова...).
Всьго в світі існує більше двохсот порід коней.
Більшість травоїдних ссавців — парнокопитні, тобто на ногах у них по 2 чи 4 пальці з копитами. У коня ж на кожній нозі всього по одному пальцеві-копиту. Завдяки цій особливості, а також довгим і міцним ногам, коні — швидкі і невтомні бігуни. Вони ідеально пристосовані до життя на відкритих просторах, де нікуди заховатися від небезпеки.

ДИКІ КОНІ
Коні — стадні тварини, у природі вони живуть табунами по 10-20 особин. Кобили (самки коней) звичайно досягають зрілості у дво-трирічному віці і народжують по лошаті на рік. Колись табуни диких коней гасали степовими просторами Східної Європи і Центральної Азії. На них полювали вовки та інші хижаки, а також люди, які харчувалися кониною. Але близько 6000 років тому людина почала приручати коней.

БІГ КОНЯ
Кінь може рухатись кроком, риссю і галопом. Під час галопу всі чотири копита на мить відриваються від землі. Найшвидші скакові коні на коротких дистанціях біжать зі швидкістю 65 км/год.
КІНЬ ПРЖЕВАЛЬСЬКОГО
Невдовзі поголів'я одомашнених коней почало збільшуватись, а диких — скорочуватись. Спочатку було три види диких коней, але на кінець XIX ст. зберігся тільки один — кінь Пржевальського, який живе у віддалених куточках Монголії. Зараз у зоопарках різних країн налічується понад 700 коней Пржевальського.
Зараз коней можна зустріти на всіх материках, крім Антарктиди. У багатьох країнах вони так і лишаються тягловими тваринами. У Північній Америці їх почали розводити з середини XIX ст., а австралійці і по сьогодні зберігають породу коней, виведену ще першими поселенцями. Крім того, коней сьогодні використовують у кінній поліції, під час церемоній, для занять спортом і туризмом чи просто їздять на них верхи задля задоволення. Але найбільшої популярності набули перегони і скачки. Більшість порід верхових коней — нащадки старовинних порід арабських скакунів.
«ПРОФЕСІЇ» КОНЯ
Господарське значення
Тварина, що зробила переворот у житті людей. Залишався основним транспортом і робочою силою до кінця XVIII — початку XIX століть.
Використовується для роботи, у кінному спорті, як продуктивна тварина, що дає м'ясо і молоко. Протягом тривалого часу відігравав значну роль у перевезеннях, рільництві та війні.

Дякуємо за увагу!!!


"Медунка"


title: Механічна робота в системі "Людина"

text: 30 %


Квіти


Надниркова залоза


"Клітина Рослини"


Наші пташки


листки в багатьох дерев залишилися тільки на верхівках. Як пояснити це явище?

Чому говорять, що рослини "самі себе годують"?

Чому в лісі можна ходити, але тільки стежками?

Чому опад у лісі називають "ковдрою"?

Чим і чому відрізняються сосни однакового віку, що виросли на відкритому місці, у лісі й на болотистому місці?

Як змінюється рослинність нижнього ярусу, якщо вирубанню піддати всі рослини верхнього ярусу?

Поясніть причину частого заростання галявин у лісі бур'янистими рослинами.

Чому сіяні луги часто заростають бур'янистими рослинами, а природні трав'янисті співтовариства існують сторіччями?

 У лісі панують листяні породи дерев, представлені усіма віковими станами, є старі тополі і є поновлення дуба. Що чекає в майбутньому такий ліс?

Чому говорять, що дуб любить рости в "шубі, але з відкритою головою"?

Що очікує дерева, якщо серед трав'янистих рослин у лісі з'явився торф'яний мохи?

До чого може привести повсюдне осушення природніх боліт?

Відповіді
1. Листки на верхівках дерев молодше, тому вони обпадають останніми.
2. У листах на світлі утворюються органічні речовини, крім того, мінеральні солі, узяті із ґрунту, вертаються у вигляді опаду.
3. Якщо в лісі витоптано ґрунт навколо стовбурів, то до кореня дерева перестає надходити кисень, вони починають "задихатися". У результаті дерева починають  поступово гинути

4.  Опад охороняє ґрунт, а виходить, і  коріння, населення ґрунту, від перемерзання.
5. Сосна, що виросла на болоті, має пригноблений вигляд. Її коріння розповзалося в поверхні ґрунту, головний корінь часто відмирає. У болотистому ґрунті мало кисню, необхідного для дихання  коренів, мало мінеральних солей через повільну мінералізацію відмерлих рослин, підвищена кислотність. Сосна - світлолюбна рослина, тому на відкритому місці вона широкі гілки, а в лісі її стовбур тягнеться до світла.
6. Рослинність зміниться: загинуть тіньолюбні й вологолюбні рослини, з'являться світлолюбні й засухостійкі рослини

7. Рознощиками насіння бур'янів є вітер, людина, тварини. Бур'яни, проростаючи, швидко витісняють інші, тому що можуть жити в будь-яких умовах: при недоліку вологи, світла. Їхні насіння довго зберігає схожість.
8. До складу сіяних лугів звичайно входять два - три компоненти, для росту й розвитку яких необхідні однакові умови. У результаті деякі з видів починають витісняти інші. Бур'янисті рослини можуть знаходити на такому лузі місця, на яких немає умов для життя культурних рослин, а в міру їх "випадання" займають усе більші площі. Культурний луг заростає бур'янистими рослинами.
9. Заміняється поступово дубняком.

10. Дуб боїться заморозку, тому краще росте в лісі, чим на відкритому місці. У той же час у тіні пологу лісу молодий дуб починає кущитися. Затінення повинне бути тільки з боків. Ці особливості росту дуба враховують лісівники при поновленні дубів.
11. Торф'яний мох викликає заболочування ґрунту, що приведе до витиснення трав'янистих рослин і відмиранню дерев .
12. Болота є резервуарами прісної води й джерелами, що живлять більші й малі ріки. Неконтрольоване осушення боліт може привести до обміління рік.


title: "Куріння, алкоголь, накоманія"

text:
 Шкідливі звички:куріння, алкоголізм, наркоманія.

Шкідливість куріння

	Тютюн — це однорічна рослина з родини пасльонових, висушені листки якої після спеціальної обробки подрібнюють і використовують для куріння. До складу листків тютюну входять такі речовини як нікотин, білки, вуглеводи, органічні кислоти, смоли і ефірні олії. Основна особливість тютюну, завдяки якій він відрізняється від інших рослин родини пасльонових, — вміст нікотину.

	Нікотин — одна з найсильніших рослинних отрут, основна складова частина тютюнового диму. У чистому вигляді це безбарвна оліїста рідина неприємного запаху, гірка на смак.     	Вона добре розчиняється у воді, спирті, ефірі й легко проникає крізь слизові оболонки порожнини рота, носа, бронхів, шлунку.

	Смертельна доза нікотину для людини — 50-70 мг (1 мг на кілограм маси тіла). Відомо, що кількість нікотину, який надходить із тютюнового диму в організм, становить приблизно 1/25 вмісту його в тютюні.
	Важливе значення має те, як часто роблять затяжки під час куріння. Людина дістає смертельну дозу нікотину. Викурюючи 20-25 сигарет на день.

	Отруйність нікотину відчув кожний, хто взяв у рот першу в житті сигарету. Ніхто не може докурити першої сигарети до кінця.
	 Цьому заважають запаморочення й нудота, а часом і неприємні відчуття, такі як інтенсивне слиновиділення, шум у голові, головний біль, серцебиття, загальна слабкість, тремтіння рук, блювання, пронос. 	Поступово організм пристосовується до нікотину і куріння не викликає таких неприємних відчуттів. Хоча отруєння організму триває, але довго воно ніяк не виявляється.
Алкоголь і алкоголізм

	Якщо в людини знижений самоконтроль та недостатній рівень культури, вживання алкогольних напоїв може стати системним, а доза спожитого алкоголю надмірною. Це зумовлює уявні комплекси негативних наслідків. Найтиповіші серед них – формування алкогольної залежності, а далі патологічних змін в усіх органах тіла людини.
	Це сприяє розвиткові тяжкого і небезпечного захворювання – хронічного алкоголізму. Ця хвороба руйнує особистість, опускає людину на “дно” і призводить до загибелі.

	Системне вживання алкоголю призводить до того, що шлунковий сік, стимульований алкоголем, він подразнює слизову оболонку шлунка і призводить до гастриту. 	Водночас з розвитком гастриту, порушується функція підшлункової залози, що призводить до панкреатиту. 	Зловживання алкоголем призводить до виразкової хвороби шлунка і дванадцятипалої кишки, до цирозу печінки та інших захворювань.

	Алкоголізм спричиняє розвиток тяжкого і небезпечного захворювання – хронічного алкоголізму. Це, як правило, супроводжується суттєвим фахового і професійного рівня, спотвореним життєвих пріоритетів і орієнтирів, руйнуванням особистості і, врешті – решт, соціальною, духовною і психічною деградацією, яка опускає людину на “дно” суспільства і неминуче призводить до загибелі особи.
	Близько 5% підлітків які почали вживати алкогольні напої в цьому віці, закінчують життя в наркотичному диспансері, психіатричній лікарні або “на вулиці”.
Проблема наркоманії

	За даними опитувань п’ята частка молодих людей знайомі з дією наркотиків. В місті молоді люди вживають наркотики вдвічі частіше, ніж на селі , при цьому в обох типах поселень зафіксовано збільшення числа молодих людей, що вживають наркотики. Найістотнішими причинами вживання наркотиків є цікавість, бравада, прагнення до незвичайних відчуттів, вплив оточення.
	При цьому стає очевидним, що цікавість підігрівається більш “досвідченими” товаришами і доповнюється власною самовпевненістю та наївністю початківця. Бажання випробувати незвичайні відчуття, спробувати щось, про що знають інші, підсилюється прагненням бути як усі, не виглядати білою вороною.
Факторний аналіз масивів інформації розкриває структуру причин:
важлива роль у цьому процесі такої особистісної риси, як конформізм. Він робить молоду людину, з одного боку більш відкритим впливові оточення, з іншого боку – обумовлює некритичне мислення, зайву самовпевненість, браваду, що штовхають його на “героїчні” учинки;

“неблагополучна обстановка в родині”. Він відбиває негативний вплив на соціальний розвиток і здоров'я дитини таких моментів, як порушені сімейні зв'язки, напружені взаємини дітей з батьками, відсутність батьківського контролю. При цьому найбільш важливим стає відсутність батьківської уваги;

відбиває потреби молодої людини справитися зі стресом, змінити фізичний стан. При цьому очевидно, що використання наркотиків, як спосіб справитися з навантаженням – є деяка данина молодіжній моді. Так часто молоді люди відповідають, що наркотики допомагають їм підбадьоритися, набути робочого стану, що вживати наркотики – це круто, що наркотики дають змогу мати кайф, зазнати незвичайних відчуттів;

вплив інформації на ставлення молодих людей до наркотиків. Відсутність знань про наслідки вживання наркотиків, а також перекручені цінності і пріоритети стають благодатним ґрунтом для впливу інформації, що створює позитивне ставлення молоді до наркотиків.
Дякую за увагу!


title: Лісова рослинність

text:
Лісова рослинність
Подзаголовок
Лісова рослинність.
Подзаголовок
Макет заголовка раздела
Подзаголовок
Макет заголовка раздела "Лето"
Подзаголовок

Унікальні лісові масиви

Макет заголовка раздела "Осень"
Подзаголовок


title: "Модефікаційна мінливість"

text:
Модефікаційна мінливість
Модифікаційна мінливість — зміни у фенотипі організму, що у більшості випадків носять пристосувальний характер та утворюються внаслідок взаємодії генотипу із навколишнім середовищем.
Умовна класифікація модифікаційної мінливості
За характером змін в організмі
Морфологічні зміни
Фізіологічні та біохімічні адаптації — гомеостаз
За спектром норми реакції
Вузькі
Широкі
За значенням
Пристосувальні модифікації
Морфози
Фенокопії
За тривалістю

Механізм модифікаційної мінливості
Ген→білок→зміна у фенотипі організму
        ↑     ↑
Навколишнє середовище

Модифікайна мінливість — результат не змін генотипу, а його реакції на умови навколишнього середовища. Тобто структура генів не змінюється, — змінюється експресія генів.
Внаслідок цього під дією факторів навколишнього середовища на організм змінюється інтенсивність ферментативних реакцій, що обумовлюється зміною інтенсивності їх біосинтезу. Деякі ферменти, наприклад, МАР-кіназа, обумовлюють регуляцію транскипції генів, яка залежить від факторів навколишнього середовища.
Інший приклад — сезонна зміна забарвлення хутра у тварин (линяння). Линяння та наступна зміна забарвлення обумовлені дією температурних показників на гіпофіз, що стимулює вироблення тиреотропного гормону. Це зумовлює дію на щитоподібну залозу, під дією гормонів якої наступає линяння.
Норма реакції
Норма реакції — спектр експресії генів при незмінному генотипі, з якого вибирається найвідповідніший умовам середовища рівень активності генетичного апарату, що і формує специфічний фенотип.
Характеристика модифікаційної мінливості
Оборотність — зміни зникають при зникненні специфічних умов середовища, що призвели до появи модифікації;
Груповий характер;
Зміни у фенотипі не успадковуються — успадковується норма реакції генотипу;
Статистична закономірність варіаційних рядів;
Модифікації диференціюють фенотип, не змінюючи генотип.

Аналіз та закономірності модифікаційної мінливості
Варіаційна крива
Графічне відображення прояву модифікаційної мінливості — варіаційна крива — відображає як діапазон варіації властивостей, так і частоту зустрічальності окремих варіант.
Форми модифікаційної мінливості
Фенокопії
Фенокопії — зміни фенотипу під дією несприятливих факторів навколишнього середовища, що схожі на мутації. Генотип при цьому не змінюється. Їх причинами є тератогени — певні фізичні, хімічні (ліки тощо) та біологічні агенти (віруси) з виникненням морфологічних аномалій та вад розвитку. Фенокопії часто схожі на спадкові хвороби.
Морфози
Морфози — це зміни у фенотипі під дією екстремальних факторів навколишнього середовища. Вперше морфози проявляються саме у фенотипі та можуть призводити до адаптаційних мутацій, що береться епігенетичною теорією еволюції як основа руху природного добору на основі модифікаційної мінливості.
Тривала модифікаційна мінливість
Більшість модифікацій не успадковуються і є лише реакцією генотипу на умови навколишнього середовища.
Регуляція тригеру модифікаціями
Як приклад довготривалої модифікаційної мінливості розглянемо оперон бактерій. Оперон — це спосіб організації генетичного матеріалу, при якому гени, які кодують сумісно або послідовно працюючі білки, об'єднуються під одним промотором.
Цитоплазматичне успадковування
Цитоплазматична спадковість — це спадковість, яка полягає в потраплянні у цитоплазму речовини-індуктора, яке запускає експресію генів (активує оперон) або у ауторепродукуванні частин цитоплазми.
Природний добір та його вплив на модифікаційну мінливість
Природний добір — це виживання найпристосованіших особин і поява нащадків із закріпленими вдалими змінами. Чотири типи природного добору:
Модифікаційна мінливість у житті людини
Людина, загалом, здавна використовувала знання модифікаційної мінливості, наприклад, у господарстві. При знанні певних індивідуальних особливостей кожної рослини (наприклад, потреба у світлі, воді, температурні умови) можна спланувати максимальний рівень використання (у межах норми реакції) цієї рослини — досягнути найвищої плодоносності.
У комах та тварин
Збільшення рівня еритроцитів при підйомі в гори у тварин (гомеостаз)
Збільшення пігментації шкіри при інтенсивній дії ультрафіолетового випромінення
Розвиток рухового апарату у результаті тренувань

Шрами (морфоз)
Зміна забарвлення колорадських жуків при тривалому впливі на їх лялечки високих чи низьких температур
Зміна забарвлення хутра у деяких тварин при зміні погодних умов
Здатність метеликів з роду Ванесса (Vanessa) змінювати своє забарвлення при змінах температури

У рослин
Різна будова підводного та надводного листя у рослин водяного лютика
Розвиток низькорослих форм з насіння рівнинних рослин, вирощених у горах

У бактерій
робота генів лактозного оперона кишечної палички
Засмага


title: Мутації

text:
МУТАЦІЇ
та
СПАДКОВІ ХВОРОБИ
ЛЮДИНИ
Мутації
Генні мутації
	Генні (крапкові) мутації – стійкі зміни окремих генів, що виникають в результаті:
- заміни однієї або декількох азотистих основ у
структурі ДНК на інші;
- випадання деяких азотистих основ;
- доповнення нових азотистих основ.
	Це призводить до порушення порядку
списування інформації.
	Генні мутації змінюють морфологічні, біохімічні і фізіологічні властивості організму.

Мутації
Генні мутації
	Генні мутації не проявляються на зовнішній
морфології хромосом, їх не можна побачити під
мікроскопом.
	Коли змінюється порядок                 нуклеотидів в ДНК хромосоми, то        відбуваються зміни і молекули РНК,                          яка будується на основі ДНК. Якщо            змінюється РНК, то змінюється і                         білок, який будується на основі РНК.                   Отже, виникає мутація.

Найчастіше такими захворюваннями є:
 адрено-генітальний синдром;
 міопатія Дюшена-Беккера;
 муковисцидоз;
 гемохроматоз;
 нейрофіброматоз.
 фенілкетонурія;
	Зовнішньо ці хвороби не проявляються, а лише в обміні речовин – метаболізмі.
Мутації
Хромосомні мутації
	Хромосомні мутації – аберації – виникають
в результаті значних змін в структурі хромосом.
До них належать:
 нехватки;
 делеції;
 дуплікації;
 інверсії;
 транслокації;
 транспозиції.

Нехватки – хромосома втрачає кінцеві фрагменти і втрачені ділянки  видаляються за межі ядра в ході мейозу.

Делеції – втрата частини хромосоми всередині. Це викликає зміну фенотипу, але якщо втрачені гени є життєво необхідними, то це призводить до                        смерті або патології.

 Мутації виникають тому, що змінюється РНК
Хромосомні мутації
Мутації
Приклади хворих дітей з делеціями в хромосомах

Причини мутацій
     Фактори, що здатні спричиняти мутації, називаються мутагенними, тобто     мутагенами.
   Вони бувають:
 фізичного;
 хімічного;
 біологічного походження.

Фізичні мутагени:
іонізуюче випромінювання ( à,ß,Ý -  промені,    рентгенівські промені, нейтрони);
радіоактивні елементи (радій, радон, ізотопи К, С); ультрафіолетові промені;
надто висока або низька температура.
Вони призводять до змін хімічних реакцій, спричиняють хімічні перетворення різних сполук, що і  є причинами мутацій – частіше генних і рідше хромосомних.

Причини мутацій
Хімічні мутагени:
 сильні окисники та відновники (нітрати, нітрити);
 алкіліруючі агенти (йодацетамид);
 пестициди (гербіциди, фунгіциди);
 харчові добавки;
 продукти перегонки нафти;
 органічні розчинники;
 ліки зі ртуттю, антидепресанти.

Приклади дії деяких хімічних мутагенів
 алкалоїд колхіцин руйнує веретено поділу, що
призводить до подвоєння кількості хромосом у клітині;
 газ іприт, який раніше використовували для виготовлення хімічної зброї, підвищував частоту мутацій у експериментальних мишей у 90 разів.
 	Хімічні мутагени здатні утворювати мутації всіх типів.
Причини мутацій
Приклади дії радіоактивних мутагенів

Причини мутацій
Біологічні мутагени:
 – віруси ( у клітинах, уражених вірусами, мутації спостерігаються значно частіше, ніж у здорових). Вони здатні спричинювати і генні, і хромосомні мутації, так як вводять певну кількість власної генетичної інформації у генотип клітини  хазяїна.
 продукти обміну речовин; антигени деяких мікробів  і паразитів.

Класифікація  мутацій
За впливом на організм мутації є:
 летальні – призводять до внутрішньо-
утробної загибелі зародка або до смерті в дитячому віці;
 напівлетальні – знижують життєздат-
ність організму, призводячи до ранньої смерті. В основному смерть наступає до досягнення статевої зрілості;
 нейтральні – не впливають суттєвим        чином на процеси життєдіяльності;
 сприятливі – забезпечують організму             нові корисні властивості.
Спадкові хвороби крові
 	Хвороба, що викликається рецесивним геном і пов’язана з порушенням зсідання крові. Вона супроводжується значними крововтратами.
Афібриногенемія

Серповидноклітинна анемія
     Викликається рецесивним геном, який змінює формулу гемоглобіну. До складу ланцюжка гемоглобіну входять:
146 амінокислотних залишків,
які закодовані в ДНК у вигляді 146 триплетів (438 нуклеотидів)
        В результаті цього знижується % кисню в крові, що викликає кисневе голодування. Із-за цього еритроцити змінюють свою форму, нагадуючи серп.
Спадкові хвороби крові
Спадкові хвороби крові,
зчеплені зі статтю
Знаходиться в Х хромосомі, викликається рецесивним геном, який не дає змоги крові нормально утворювати згусток. Хворіють лише чоловіки, а переносниками є жінки.
ХХ – здорова жінка,
ХХг – жінка–носій хворого гена,
ХгУ – хворий чоловік.
Гемофілія

Спадкові аномалії кінцівок
Синдактилія
Арахнодактилія

Павучі пальці. Кисть видовжена,
пальці довгі. Часто супроводжується грижами і
вивихом кришталика.
Зрощення пальців
на руках і ногах.
ахондропластична карликовість - хвороба кісткової системи                                                         з домінантним типом успадкування)
 Аномальний ріст хрящової тканини.
 Низький ріст (до 120 см).
 Вкорочення кінцівок.
 Стегнові та плечові кістки         деформовані та потовщені.
 Розумова відсталість, пороки психіки.
Спадкові аномалії кінцівок

Ахондропластична карликовість
хвороба кісткової системи
 з домінантним типом успадкування
Полідактилія
 (спадкова хвороба                    з домінантним типом успадкування)
Кількість пальців – від 6 до 9.
Зустрічається у представників негроїдної раси у 10 разів частіше, ніж у європеоїдів.
Спадкові аномалії кінцівок

Брахідактилія, ектродактилія

Вкорочені пальці на руках і ногах, пальці, що зрослися, клешнеподібна кисть.
Спадкові хвороби,
викликані нерозходженням
статевих хромосом
Синдром трисомії Х
2n = 47 = 44 + ХХХ
Хворіють тільки дівчата, вони мають:
 невірні пропорції тіла;
 розумову відсталість;
 недорозвинутість статевих залоз; безпліддя.

Спадкові хвороби ,викликані нерозходженням аутосом
Синдром Патау      Нерозходження 13 пари
Зменшення головного мозку
Різка розумова відсталість
Расщеплення верхньої губи та піднебіння
Аномалії очного яблука
Підвищена гнучкість суглобів
Полідактилія
Висока смертність (в перший рік життя помирає 90% дітей)
Спадкові хвороби,
викликані нерозходженням
аутосом
Заяча губа ,нерозходження 15 пари

Хвороба Дауна,Нерозходження 21 пари
Розумова та фізична відсталість
Напіввідкритий рот
Монголоїдний тип обличчя. Косо розміщені очі. Широке перенісся
Стопи і кисті короткі та широкі, пальці неначе обрубані
 Пороки серця
 Тривалість життя знижується у 5-10 разів

Сіамські близнюки

Трьохнога людина
Франк Лантіні, що
народився у 1889 році

Двохголова дитина

Здоров'я
і
успіхів!