Фізіологія мікроорганізмів. Живлення, ріст, розмноження, дихання, метаболізм. Вплив факторів зовнішнього середовища на бактерії.


title: ЕМ-технологія та її застосування

text:
80%
60%
30%
20%
40%
70%
2001
2002
2003
100%
50%
2001
2002
20 degree
10 degree
19~20
 %
16~17
 %
22
%
After using EM
Not using EM


"Фруктоза"


ФІЗІОЛОГІЯ СИСТЕМИ ГЕМОСТАЗУ


Довкілля рослин. Пристосування рослин до різних умов життя


Генетичні основи селекції організмів


Що таке ГМО


ФІЗІОЛОГІЯ СПИННОГО МОЗКУ, СТОВБУРА МОЗКУ, ПІВКУЛЬ ГОЛОВНОГО МОЗКУ І МОЗОЧКА


"Генетично модифіковані організми"


title: Ягубова. Т.В.

text:
http://aida.ucoz.ru

1
2
3
62%
72%
2008-
2009
2009-2010
100%
100%
100%
2010-2011
100%

 -
 -


ДИХАЛЬНА СИСТЕМА


"Генетична інженерія"


ДИХАЛЬНА СИСТЕМА. Варіант 1


title: ФІЗІОЛОГІЯ МІКРООРГАНІЗМІВ. РІСТ І РОЗМНОЖЕННЯ БАКТЕРІЙ В СЕРЕДОВИЩІ

text:
55 %
20,5%
3,1 %
9,1 %
3,4 %
2,5 %
Mouse click for lag phase adjustment
in 37oC, pH 5.1 ; in 45oC, pH 6.2
BC Yang
For lecture only
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
100
50
0
0 0C
37 0C
90 0C


"Чи розуміють нас рослини?"


Генетичні алгоритми


Довкілля тварин. Пристосування тварин до різних умов життя.


Генетична термінологія і символіка. Методи генетичних досліджень. Закони Г.Менделя, їх статичний характер і цитологічні основи.


Фізкультхвилинка з тваринами.


title: Емоція

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel


Двомембранні органели. Мітохондрії


title: "Генетичні основи селекції рослин"

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel
Prezentacii.com


Екологічна криза і шляхи її подолання. Варіант 1


"Генетика"


Функціональна спеціалізація півкуль


біологія


Царства природи


title: "Догляд за хворими"

text:
Догляд за хворими
Догляд за хворими - це сукупність заходів, спрямованих на полегшення стану хворого і забезпечення успіху його лікування
Транспортування хворих
Догляд за важкохворими,
годування, поїння
Вимірювання пульсу,  тиску,
 дихання, температури тіла.
 Для утамування спраги дають мінеральну воду і солоно-лужну суміш: на 1 л води 5 г кухонної солі і 2 г гідрокарбонату натрію.
Догляд за опіковими хворими
Ліжко застеляють стерильною білизною, бо обпечені дуже сприйнятливі до інфекцій.
Треба стежити за пульсом, диханням, температурою тіла і своєчасністю фізіологічних випорожнень хворих.
Догляд за післяопераційними хворими
Треба вміти голити хворого, ставити йому очисну клізму, вимити його, підстригти нігті на руках і ногах.
У післяопераційний період необхідно спостерігати за частотою пульсу, серцевих скорочень, вимірювати температуру тіла
У післяопераційний період можлива зовнішня або внутрішня кровотеча.
Відео
Миття голови, обрізання нігтів,
підмивання хворої
Догляд за хворими дітьми
Важкохворим дітям уранці та на ніч слід протирати обличчя, шию, складки шкіри ватною або марлевою кулькою, змоченою в теплій кип'яченій воді
Таблетки (пігулки), що даються маленьким дітям, необхідно подрібнювати і змішувати з цукровим сиропом.
У випадку блювоти дитину треба посадити або покласти на бік.
Дякую за увагу!


title: довкілля тварин

text: ннн


title: "Форми природного добору"

text:
Форми природного добору
Підготувала:
учениця 11-А класу
Вепрук Анастасія
Природний добір - процес, який призводить до виживання і переважного розмноження більш пристосованих до даних умов середовища особин, що володіють корисними спадковими ознаками.
Залежно від спрямування адаптаційних змін природний добір буває стабілізуючим, рушійним і розриваючим.
Природний добір
Стабілізуючий добір
Він підтримує сталість певного фенотипу, який найбільше відповідає середовищу, і відкидає будь-які менш пристосувальні зміни. Цим він звужує межі модифікаційної мінливості, тобто норму реакції.
Наслідком дії стабілізуючого добору є досконала пристосованість до певних умов існування, або спеціалізація видів (наприклад, ярусність рослин).
Стабілізуючий добір проявляється в постійних умовах довкілля.
Рушійний (спрямований) добір
Він зберігає спадкові зміни, що відповідають змінам у довкіллі. Завдяки дії рушійного добору в певний бік зсувається і норма реакції.
Наприклад, під час заселення ґрунту як середовища життя у різних неспоріднених груп тварин кінцівки перетворилися на копальні (вовчок, жуки-гнойовики, кроти тощо).
Рушійний добір відбувається за змін умов довкілля або під час пристосувань організмів до нових умов у разі розширення ареалу.
Розриваючий (дизруптивний) добір
Розриваючий добір діє одночасно у двох, рідше — кількох напрямах, однак не сприяє збереженню усереднених (проміжних) станів ознак. Так розриваючий добір сприяє виникненню кількох різних фенотипів в одній популяції (явище поліморфізму), що забезпечує її пристосування до нестабільних умов життя.
Вторинні форми природного відбору
Статевий добір — обмеження участі у розмноженні особин зі слабко розвиненими статевими ознаками.

Груповий добір — окремий випадок природного добору, при якому відбувається диференційоване виживання цілих популяцій, що відбувається при вимиранні інших популяцій того ж виду.


title: "Еволюція систем органів"

text:
Презентація на тему:Еволюція систем органів
   В наш час вже ні для кого не є секретом процес еволюції органічного світу, зародження життя на землі від «первинного бульйону» до сучасного розвитку виду Homo sapiens.
   Відслідковуючи розвиток систем органів різних типів тварин, можна зробити висновок про зміни умов навколишнього середовища і підтвердити гіпотезу вчених про те, що найбільш прогресивним видом є той, чия будова є найбільш пристосованою до даних умов середовища.
Значення еволюції систем органів

         Класи наземних хребетних,представлених на слайді:
А – Риби;
Б – Земноводні;
В – Плазуни;
Г – Птахи;
Д - Нижчі ссавці;
Е - Вищі ссавці.
       Відділи мозку:
1 - довгастий мозок;
2 - мозочок;
3 - середній мозок;
4 - передній мозок.
Еволюція головного мозку у хребетних тварин

Будова дихальної системи птахів
    В даній презентації була розглянута будова найбільш важливих систем органів тварин (нервової та окремо-будова головного мозку хребетних, кровоносної, видільної систем, дихальної системи, будова органів зору та слуху) та їх еволюція. Нескладно помітити, що будова тих чи інших систем залежить, в першу чергу, від умов існування даного класу тварин, тобто еволюція систем органів тварин є наочним прикладом адаптацій організмів до змін умов навколишнього середовища.
Висновок


title: Ендоплазматична сітка. Будова. Функції

text:
Ендоплазматична сітка.Будова.Функції.
. Схема будови клітини в електронномікроскопічній уяві:
1 — оболонка клітини (дитолема); 2, 4 — цитоплазма; 3 — сітка ендоплазматична; 5 — ядро; 6 — ядерце; 7 — мітохондрія; 8,9 — лізосома; 10 — піноцитозний пухирець з включенням; 11 — піноцитозний пухирець.

       Ендоплазматична сітка- це система  порожнин у вигляді мікроскопічних канальців та їхніх розширень, що сполучаються між собою і оточені мембраною.

        Ендоплазматична сітка (reticulum endoplasmaticum) являє собою складну систему трубочок, цистерн, мішечків, стінки яких утворені тришаровими ліпопротеїдними пластинками.

         На основі електронно-мікроскопічних досліджень розрізняють незернисту та зернисту ендоплазматичні сітки, які можна вважати частинами однієї системи тому, що за певних умов одна з них переходить в іншу.

         На мембранах  зернистої ендоплазматичної сітки розташовані рибосоми, а на мембранах незернитої рисобом немає.

        Схематичне представлення клітинного ядра, ендоплазматичної сітки і комплексу Гольджі.
(1)Ядро клітини.
(2) Пори ядерної мембрани.
(3) Шорстка (гранулярна) ендоплазматична сітка.
(4) Гладка (агранулярна) ендоплазматична сітка.
(5) Рибосоми на поверхні щорсткої ендоплазматичної сітки.
(6)Білки, що транспортуються.
(7) Транспортні везикули.
(8) Комлекс кольджі.

Функції ендоплазматичної сітки.
Гладка (агранулярна) і шорстка (гранулярна) ендоплазматичні сітки своїми мембранами і вмістом (матриксом) виконують чотири спільні функції:
   1) розмежувальну, структуруючу, яка забезпечує упорядкований розподіл цитоплазми, не допускає її змішування та потрапляння в органелу випадкових речовин;
   2) трансмембранний транспорт, завдяки якому здійснюється перенесення через стінку мембрани необхідних речовин;
   3) синтез мембранних ліпідів ферментами, які містяться в самій мембрані і забезпечують репродукцію ендоплазматичної сітки;
   4) вважають, що різниця потенціалів, яка виникає між двома поверхнями мембран органели можливо забезпечує проведення імпульсів збудження.
   Крім того, кожна з різновидностей сітки виконує свої спеціальні функції.
      Агранулярна ендоплазматична сітка
   Крім названих функцій, спільних для обох видів ЕС, виконує ще властивості лише її:

     1)Накопичення іонів Кальцію

	2) Синтез ліпідів, речовин типу холестерину і стероїдних гормонів.

	3) Детоксикуюча функція — знешкодження екзогенних і ендогенних токсинів.

	4) Ферменти органели беруть участь у синтезі глікогену (у печінкових клітинах

	5) Дещо видозмінена гладка ендоплазматична сітка добре розвинена в парієтальних клітинах фундальних залоз шлунка. Там вона бере участь у механізмі, який забезпечує підтримання концентрації іонів хлору, необхідних для вироблення соляної кислоти як складової шлункового соку.

Гранулярна ендоплазматична сітка
   Крім названих спільних, виконує ще спеціальні функції.
      1)Синтез білків

      2) Посттрансляційна модифікація білків: гідроксилування, сульфатування, фосфорилювання.

     3) Транспорт речовин по внутрішньомембранній фазі сітки. Синтезовані білки просвітами ЕС переміщаються до комплексу Гольджі, який бере участь у виведенні речовин з клітини

     4) Гранулярна ендоплазматична сітка бере участь в утворенні комплексу Гольджі.
Утворення ендоплазматичної сітки

       Ліпідний компонент мембран органели синтезується ферментами, розташованими в самій сітці, білковий — поступає з рибосом, що містяться на її мембранах.

       Гладка ендоплазматична сітка не має власних факторів для синтезу білка, тому вважається, що ця органела утворюється з гранулярної ендоплазматичної сітки, яка, втрачаючи рибосоми, переходить в агранулярну.


title: Функціональна Спеціалізація мозку

text:
Функціональна
Спеціалізація
мозку
Ліва
Права

Взаємозвязок
Скорочення скелетних м’язів
Права половина
ЛІВА ПІВКУЛЯ
Права Півкуля
Ліва половина
Зір
Справа
Зліва
Нюх
Справа
Зліва
Властивості
Мовна                    Німа
Більш                      Більш
Контролюється    Відверта
Неурівноважена   Більш гармонійна
Роз’єднує                Оперує цілим
Конкретне                Абстрактне
Мислення                Мислення
Здібності
Алгебраїчні        Геометричні
Більш досконала   Більш досконала
В аналізі деталей  в сприйнятті
                                    цілого
Мовне                        Музичне
Вираження               Вираження
Аналізує нову             Впізнає і сортує
Інформацію                 Вже відому
                                             Інформацію
Особливості
Живе у                       Живе у
Майбутньому часі  теперішньому і
                                    минулому часі
Зазвичай                  У певному ступені
Домінуюча               підпорядкована
                                              лівій


title: Ембріотехнології

text:
Ембріотехнології
Що таке “ембріотехнології”?
	Ембріотехнологія або трансплантація ембріонів – це процес пересадки ембріона з матки однієї жінки до матки іншої, де він знаходиться до народження

	Найчастіше такий процес запліднення використовують жінки, які не можуть завагітніти природним шляхом.

	Ембріотехнологія дає можливість багатьом жінкам стати щасливими матерями.

Виникнення ембріотехнологій
Дослідження на мишах, розпочаті в 1955, дозволили визначити оптимальний час для запліднення яйцеклітин в лабораторних умовах.

Першою «дитиною з пробірки»
в СРСР Олена Донцова.
Найперша «дитина з пробірки»
 - 25 липня 1978 Луїза Браун.
Роберт Едвардс - 1968 р.
перше запліднення
людської яйцеклітини
	В зоології ембріотехнологія більш відома як штучне осіменіння. Найчастіше такий вид запліднення використовують для корів, які втратили можливість давати
	потомство в результаті нещасних випадків або хвороб.

Результати штучного запліднення
Дякую за увагу!


title: ДНК як основа всього

text:
ДНК
Підготував:
Учень 11-А класу
Долинка Ігор

ДНК
Дезоксирибонуклеїнова кислота(ДНК) — один із двох типів природних нуклеїнових кислот, який забезпечує зберігання, передачу з покоління в покоління і реалізацію генетичної програми розвитку й функціонування живих організмів. Основна роль ДНК в клітинах — довготривале зберігання інформації про структуру РНК і білків.
У клітинах еукаріотів ДНК знаходиться в ядрі клітини в складі хромосом, а також в деяких клітинних органелах. У клітинах прокаріотів кільцева або лінійна молекула ДНК, так званий нуклеоїд, знаходиться в цитоплазмі і прикріплена зсередини до клітинної мембрани. У них і у нижчих еукаріот зустрічаються також невеликі автономні кільцеві молекули ДНК, так звані плазміди.
СТРУКТУРА
У ДНК зустрічається чотири види азотистих основ (аденін, гуанін, тимін і цитозин). Дезоксирибонуклеїнова кислота є біополімером (поліаніоном), мономерами якого є нуклеотиди. Нуклеотиди ковалентно сполучені між собою в довгі полінуклеотидні ланцюжки. Кожна основа на одному з ланцюжків зв'язується з однією певною основою на іншому ланцюжку. Таке специфічне зв'язування називається комплементарним.

Біологічна роль ДНК
ДНК є носієм генетичної інформації, записаної у вигляді нуклеотидної послідовності за допомогою генетичного коду. З молекулами ДНК зв'язані дві основоположні властивості живих організмів — спадковість і мінливість. У ході процесу, що називається реплікацією ДНК, утворюються дві копії початкового ланцюжка, які успадковуються дочірніми клітинами при поділі.
Транскрипція і трансляція
Генетична інформація, закодована в ДНК, повинна бути прочитана і зрештою виражена в синтезі різних біополімерів, з яких складаються клітини. Послідовність основ у ланцюжку ДНК безпосередньо визначає послідовність основ у РНК, на яку вона «переписується» в процесі, що називається транскрипцією. Під час транскрипції нуклеотиди гену копіюються на РНК, що синтезується РНК-полімеразою. Ця копія у разі мРНК декодується рибосомою, яка «зчитує» послідовність мРНК, здійснюючи спаровування матричної РНК з ділянками транспортних РНК, комплексів РНК і амінокислот у процесі трансляції.
Реплікація
ДНК подвоюється у процесі реплікації : два ланцюжки розділяються, і потім кожна комплементарна послідовність ДНК відтворює для себе пару за допомогою ферменту ДНК-полімераза. Цей фермент будує полінуклеотидний ланцюжок, знаходячи правильний нуклеотид через комплементарне спаровування основ і приєднуючи його до зростаючого ланцюжка.
КІНЕЦЬ


title: Довгастий мозок

text:
Довгастий мозок

Довгастий мозок
	Довгастий мозок - це продовження спинного мозку, довжина його приблизно 28 мм. Центральний канал спинного мозку продовжується в канал довгастого мозку, значно розширюючись і перетворюючись у ньому в 4-й шлуночок. Спереду довгастого мозку лежить у вигляді білого масивного потовщення вароліїв міст, який складається з білої речовини, утвореної поперечними волокнами. Сіра речовина міститься в його товщі окремими острівцями - ядрами.
	На задній поверхні довгастого мозку і варолієвого моста є заглибина, яка має форму ромба і називається ромбоподібною ямкою. Це дно четвертого мозкового шлуночка, який становить собою продовження спинномозкового каналу. У горі ромбоподібна ямка переходить у вузький сільвіїв водопровід, що з'єднує четвертий мозковий шлуночок із третім.
Довгастий мозок

	У сірій речовині довгастого мозку містяться дуже важливі центри - дихальної, серцевої діяльності і судинорухові. Тут же знаходяться центри, за участю яких здійснюються рефлекси, пов'язані з прийманням їжі (ссання, жування, ковтання, секреції слини і т.і.), а також центри багатьох захисних рефлексів (чхання, кашлю, кліпання, виділення сліз і т.і.).
Довгастий мозок
	Якщо відокремити довгастий мозок від середнього, то в тварин виникає стан децеребраційної ригідності: кінцівки і хвіст випрямлені, голова закинута
Довгастий мозок
	Біла речовина довгастого мозку складається з волокон пірамід (більша частина їх перехрещується), бічних і задніх канатиків. Обидві групи нервових волокон проходять через довгастий мозок, зв'язуючи спинний мозок з розташованими вище відділами головного мозку. Крім того, з оливних і сітчастих ядер ідуть волокна, низхідні до спинного мозку та висхідні до мозочка. Із ядер тонкого й клиноподібного пучків більшість волокон, утворивши перехрестя, переходить у при середню петлю, а частина прямує до мозочка.
	У довгастому мозку містяться нервові центри, які підвищують тонус м'язів-розгиначів, тому його відокремлення від вищих відділів головного мозку призводить до посилення тонусу цих м'язів.
Довгастий мозок
Довгастий мозок разом із мостом у новонародженого має масу 8 г, що становить 2% маси головного мозку (у дорослого - 1,6%).
Ядра довгастого мозку починають формуватися ще у внутрішньоутробному розвитку і до періоду народження в основному сформовані. До 7 років дозрівання ядер довгастого мозку закінчується.
Дякую за увагу!


title: Ембріогенез хордових

text:
Хід роботи:
І. Перегляньте запропоновані зображення.
ІІ.  Виконайте завдання, вказані у слайдах. Коротко обґрунтуйте свої відповіді.
ІІІ. У висновку дайте відповіді на запропоновані запитання.
Лабораторна робота № 4тема: Ембріогенез хордових
1 Яка це стадія ембріогенезу?
2. Що це за процес ембріогенезу зображено на фотографіях?
3. Що це за стадія ембріона?
4. Що за стадії ембріогенезу зображено під номерами?
5. Що за стадії ембріогенезу зображено під номерами?
6. Назвіть одним словом процес, що проілюстровано малюнком
7.Поясніть, що за процес онтогенезу зображений на ілюстрації.
У висновку дайте відповіді на питання: 1. За якою ознакою всі тварини поділяються на двошарові і тришарові?2. Що таке “морула”?3. Про що свідчить спільність процесів, що відбуваються на ранніх етапах онтогенезу хордових тварин?


title: Гаматогенез

text:
ГАМЕТОГЕНЕЗ
Підготувала:учениця 7А класуНВК “Гімназія № 14”м.ЛуцькГорковчук АннаПеревірила:Василюк Діана Петрівна
Зміст:
Поняття “гаматогенез”
Фази гаматогенезу
Що це таке “гамета”
Будова і функції гамети
Контрольні запитання

Гаметогенез — процес формування і утворення статевих клітин — гамет.

Фази гаметогенезу
Гаметогенез підрозділяється на сперматогенез (процес утворення сперматозоїдів у самців) і оогенез (процес утворення яйцеклітини). По тому, що відбувається з ДНК, ці процеси практично не відрізняються: одна вихідна диплоидная клітина дає чотири гаплоїдні. Однак, по тому, що відбувається з цитоплазмою, ці процеси кардинально різняться
У яйцеклітині накопичуються поживні речовини, необхідні в подальшому для розвитку зародка, тому яйцеклітина - це дуже велика клітинка, і коли вона ділиться, мета - зберегти поживні речовини для майбутнього зародка, тому поділ цитоплазми несиметрично. Для того щоб зберегти всі запаси цитоплазми і при цьому позбавитися від непотрібного генетичного матеріалу, від цитоплазми відокремлюються полярні тільця, які містять дуже мало цитоплазми, але дозволяють поділити хромосомний набір. Полярні тільця відокремлюються при першому і другому поділі мейозу (детальніше про те, що відбувається з полярними тільцями рослин - у Макіївці)
Початкова клітина, з якої в наслідку утворюється зріла яйцеклітина, називається ооцитом першого порядку. Після поділу з нього утворюється ооцит другого порядку і перше полярне тільце. Потім відбувається друге розподіл мейозу, в результаті утворюється гаплоїдний оотід і друге полярне тільце. Перше полярне тільце за цей час теж встигає поділитися, таким чином всього виходить три гаплоїдних полярних тільця. У оотіде відбуваються деякі процеси дозрівання і він перетворюється в яйцеклітину. Вона містить майже всю цитоплазму вихідного ооцита, але гаплоїдний набір хромосом. Ці хромосоми вже пройшли рекомбінацію, тобто якщо початково клітини містять одну хромосому від мами, одну від тата, то зрілої яйцеклітини в кожній хромосомі чергуються шматки, отримані від одного і другого батька.
При сперматогенезе цитоплазма вихідного сперматоціта першого порядку ділиться (перший розподіл мейозу) порівну між клітинами, даючи сперматоціти другого порядку. Друге розподіл мейозу призводить до утворення гаплоїдних сперматоцітов другого порядку. Потім відбувається дозрівання без поділу клітини, велика частина цитоплазми відкидається, і виходять сперматозоїди, що містять гаплоїдний набір хромосом дуже мало цитоплазми
Гамета
Гамета — спеціалізована статева клітина, що має гаплоїдний (половинний - порівняно з соматичними (нестатевими, вегетативними) клітинами) набір хромосом та слугує засобом статевого розмноження. При злитті з іншою гаметою під час запліднення (при копуляції) формує зиготу, що є базою нового організму; відновлюється диплоїдність організму.
згадай про ночі,теплі ночіі про ті зорі вдалиніпро
Гамети можуть мати різні варіації в будові та особливостях життєвого циклу в залежності від виду статевого розмноження, для якого вони застосовуються організмами:
ізогамія - гамети обох організмів однакові за розмірами і обидві рухливі;
анізогамія - гамети неоднакові за розмірами, але обидві теж рухливі;
оогамія - остаточне розділення гамет за статтю організму-продуцента: жіноча гамета (яйцеклітина) - значно перевищує чоловічу за розмірами, нерухлива, чоловіча (сперматозоїд) - мала, рухлива.
Гамети формуються шляхом гаметогенезу (овогенезу та сперматогенезу відповідно)

Контрольні запитання
Що це таке “гаметогенез” ?
Скільки фаз має гаметогенез?
Назвати фази гаметогенезу
Що це таке “гамета” ?
Яка будова в гамети?
Які функції гамети?
Які особливості будови гамет?
Скільки варіацій будови можуть мати гамети?
Що це таке “ізогамія” і яке відношення це має до гамет?
Що це таке “оогамія”?
Яким способом формуються гамети?


Ендоплазматична мережа.
Рибосоми. Комплекс Гольджі

Ендоплазматична мережа.
Ендоплазматична мережа (биол.), внутріклітинний органоїд, представлений системою плоских цистерн, канальців і бульбашок, обмежених мембранами; забезпечує головним чином пересування речовин з довкілля в цитоплазму і між внутріклітинними структурами. Вперше Э. с. була виявлена в 1945 американським ученим К. Портером і іншим методом електронної мікроскопії. Розташована зазвичай в прилеглій до ядра цитоплазмі (ендоплазмі, звідси назва) всіх кліток (окрім еритроцитів) эукариотных (див. Еукаріоти) організмів. Будова і кількість елементів Э. с. залежать від функціональної активності клітки, стадії клітинного циклу і диференціювання. Товщина мембран Э. с. 5-6 нм, ширина просвіту між мембранами 70-500 нм. Аналіз микросомной фракції гомогената кліток (див. Мікросоми) показав, що мембрани Э. с. складаються з білків, ліпідів і ряду ферментів. Розрізняють 2 типи Э. с. - гранулярну, до мембран якої прикріплені рибосоми, і агранулярную. Між обома типами є переходи. Гранулярна Э. с. бере участь в синтезі білка; введення в організм мічених амінокислот показало, що завдяки прикріпленню рибосом до мембран значно зростає ефективність синтезу. Найбільшого розвитку гранулярна Э. с. досягає в активно синтезуючих клітках, продукти яких (білки секреторних гранул, сироваткові білки) виводяться з клітки. А гранулярна Э. с. бере участь в синтезі і транспорті ліпідів, стероїдів, в синтезі і розпаді глікогену, в процесі нейтралізації різних токсичних і лікарських речовин, наприклад люміналу, кодеїну. Вона добре розвинена в клітках надниркових, обкладочных клітках слизової оболонки шлунку. Обом типам Э. с. властиві накопичення продуктів синтезу в просвітах мембран і їх транспорт в зону Гольджі комплексу. Спеціалізована форма Э. с. - саркоплазматична мережа поперечнополосатых м'язів - грає важливу роль у внутріклітинному проведенні збудження.

 Рибосоми
Рибосома - найважливіший немембранний органоїд живої клітини сферичною або злегка еліпсоїдною форми, діаметром 100-200 ангстремів, що складається з великої і малої субодиниць. Рибосоми служать для біосинтезу білка з амінокислот по заданій матриці на основі генетичної інформації, матричної РНК, що надається, або мРНК. Цей процес називається трансляцією.
У эукариотических клітках рибосоми розташовуються на мембранах ендоплазматичного ретикулума, хоча можуть бути локалізовані і в неприкріпленій формі в цитоплазмі. Незрідка з однією молекулою мРНК асоційовано декілька рибосом, така структура називається полірибосомою. Синтез рибосом в эукариот відбувається в спеціальній внутрішньоядерній структурі - ядерці.
  Схема синтезу рибосом в клітках эукариот.
 1. Синтез мРНК рибосомних білків РНК полимеразой II. 2. Експорт мРНК з ядра. 3. Пізнавання мРНК рибосомою і 4. синтез рибосомних білків. 5. Синтез попередника рРНК (45S - попередник) РНК полимеразой I. 6. Синтез 5S pРНК РНК полимеразой III. 7. Збірка великої рибонуклеопротеидной частки, що включає 45S-предшественник, імпортовані з цитоплазми рибосомні білки, а також спеціальні ядерцеві білки і РНК, що беруть участь в дозріванні рибосомних субчасток. 8. Приєднання 5S рРНК, нарізування попередника і відділення малої рибосомної субчастки. 9. Дозрівання великої субчастки, вивільнення ядерцевих білків і РНК. 10. Вихід рибосомних субчасток з ядра. 11. Залучення їх в трансляцію.
Рибосоми є нуклеопротеїдом, у складі якого відношення РНК/белок складає 1:1 у вищих тварин і 60-65:35-40 у бактерій. Рибосомна РНК складає близько 70 % всій РНК клітки. Рибосоми эукариот включають чотири молекули рРНК, з них 18S, 5.8S і 28S рРНК синтезуються в ядерці РНК полимеразой I у вигляді єдиного попередника (45S), який потім піддається модифікаціям і нарізуванню. 5S рРНК синтезується РНК полимеразой III в іншій частині генома і не потребують додаткових модифікацій. Майже вся рРНК знаходиться у вигляді магнієвої солі, що необхідне для підтримки структури; при видаленні іонів магнію рибосома піддається дисоціації на субодиниці.

Комплекс Гольджі.
Гольджі комплекс, внутріклітинний сітчастий апарат, зона (система) Гольджі, органоїд клітки, з яким пов'язано формування різних внутріклітинних включень. Названий на ім'я итал. гістолога До. Гольджі. Відрізняється великою мінливістю форми. На мікроскопічних препаратах Р. до. має вигляд або складної сітьовидної структури (локальна форма - в хребетних), або окремих серповидних або палочковидних тілець (розсіяна форма, диктиосомы - в рослин і безхребетних). Електронномікроськопічеськимі дослідженнями показано, що Р. до. утворений трьома компонентами: системою з 5-8 плоских цистерн (g-мембраны завтовшки 70-80  ), мікробульбашками (діаметром 300-500  ) і крупними вакуолями (діаметром 0,2- 0,3 мкм). Р. до. розташований біля ядра або довкола клітинного центру. На фіксованому матеріалі виявляється імпрегнацією солями срібла або осмієвою кислотою. Прижиттєві спостереження переконують в реальності існування Р. до. До складу органоїду входять ліпіди, липопротеиды і фосфоліпіди. Р. до. відносно бідний ферментами. Функції Р. до. пов'язані з утворенням різних оформлених продуктів життєдіяльності клітки: секреторних гранул, жовткових пластинок, колагену, включень ліпідів, глікогену і меланосомных гранул. В області Р. до. спостерігаються відкладення вітальних фарбників, аскорбінової кислоти, солей заліза і коларголу. З діяльністю Р. до. зв'язано також формування первинних лізосом, акросоми сперматозоїда, а в рослинній клітці - клітинної пластинки. Роль різних компонентів Р. до. у цих процесах неоднакова. Мікробульбашки і цистерни розглядаються як функціонально активні частини Р. до., вакуоли виконують лише транспортну функцію. Динаміка включення мічених амінокислот переконує, що Р. до. служить завершальною ланкою внутріклітинного "конвеєра", що виробляє білковий секрет. Білки, синтезовані на рибосомах, через цистерни ендоплазматичної мережі поступають в Р. до., де відбувається конденсація продуктів секреції і упаковка їх в гранули. При синтезі білкових продуктів Р. до. здійснює формування секреторних гранул ("пакувальний цех"). При виробленні ж вуглеводних продуктів (мукополисахариды, глікопротеїди) внутріклітинний "конвеєр" як би перемикається на іншу лінію и Г. до. бере участь в синтезі полісахаридів. У слизових оболонках, кісткових і хрящових клітках мічені цукру спочатку включаються в Р. до. і лише пізніше виявляються в інших компонентах клітки. У Р. до. здійснюються і процеси сульфатування, з якими пов'язаний синтез кислих мукополисахаридов.

                   КІНЕЦЬ


title: "Ембріонегез, як період онтогенезу в багатоклітинних організмах"

text:
Ембріонегез, як період онтогенезу в багатоклітинних організмах
Роботу виконав Токар Володимир
Ембріогенез – розвиток організму, що відбувається в оболонках яйцеклітини поза материнським організмом або усередині нього.
Проникнення сперматозоїда в яйцеклітину і злиття їх ядер.
Ділення зиготи.
Дроблення – ряд послідовних мітотичних поділів зиготи.
Бластомери – клітини, що утворилися у наслідок дроблення зиготи.
Жовкові гранули,
запасені в яйцеклітині, які складаються з білків.
У разі нерівномірного дроблення бластомери відрізняються формою та розмірами.
Бластула складається із шару бластомерів, які оточують щільним кільцем порожнину — бластоцель.
Гаструляція – процес перетворення бластули в гаструлу.

Зародковий листок — набір клітин, що формується протягом ембріогенезу тварин.
Органогенез — процеси утворення та розвитку органів у тварин.


title: Cтійкість та динаміка екосистем

text:
Стійкість і динаміка екосистем

       Стійкість - властивість системи зберігати притаманні їй риси і особливості за умов впливу факторів, що виводять систему з рівноваги.

Типи стійкості
Пружня
Резистентна
Пружня стійкість – система у відповідь на збурюючий вплив виходить зі стану рівноваги, але повертається до вихідного стану з припиненням дії цього чинника.
Чудовою ілюстрацією пружньої стійкості можуть бути пірогенні угруповання. Час від часу вони практично знищуються внаслідок пожеж, але досить швидко відновлюються.
Одним з різновидів пружньої стійкості є екосистеми імпульсної стабільності. Саме їхнє існування базується на значних коливаннях.
Для пружньої стійкості кількісною характеристикою слугує сила впливу, після припинення якого система здатна порвернутися до вихідного стану, а також швидкість, з якою система повертається до попереднього стану.

Гомойотермні тварини мають відносно постійну температуру в широкому діапазоні температур зовнішнього середовища.
  На екосистемному рівні стійкість знаходить свій прояв у відносно постійному рівні вуглекислоти в атмосфері. У відповідь на зростання концентрації двоокису вуглецю активізуються процеси фотосинтезу.

             Резистентна стійкість
система тримається до певної межі (певних значень) збурюючого фактору, але коли його значення перевищать певну межу – виходить зі стану рівноваги, до якого вже може не повернутися навіть після повного припинення збурюючого впливу. Так, каліфорнійські секвойні ліси досить стійкі до пожеж (товстий шар кори), але при згоранні лісу він відновлюється вкрай повільно або ж не відновлюється зовсім.
Всі біо- і екосистеми є саморегулюючими системами зі здатністю до самоорганізації . Так, активний розвиток фітопланктону призводить до зменшення проникненості світла, в результаті чого сповільнюється подальший його розвиток. Внесення  в грунт азотних добрив значною мірою інгібує активність азотфіксаторів. Часто неврахування механізмів саморегуляції спотворює результати екологічних досліджень.
Згідно закону Ле-Шательє-Брауна будь-яке відхилення параметрів системи від рівноважного їх стану запускає механізми, що стабілізують стан системи.

У біоценозах, як і в цілому в природі, постійно відбуваються зміни. Ці зміни можуть бути: по-перше, циклічні (добові коливання, розкриття й закриття квітів, сон); по-друге, сезонні (листопад, линька, міграції, сплячки в тварин, переліт птахів); по-третє, багаторічні (розливи річок, повторні масові розмноження тварин).Під час циклічних змін відбуваються зміни в біотопах, але вони не призводять до зміни одного біоценозу на інший.
Направлені нециклічні зміни виникають внаслідок руйнування біотопу, і тоді відбувається змінювання одного біоценозу на інший.
приклади.
1. Простежимо зміни, що відбуваються на полі (агроценоз), яке не обробляється людиною. У перший рік воно заросте однорічними та багаторічними бур'янами. На другий рік, крім бур'янів, з'являються поодинокі чагарники та сходи дерев, такі, як береза, вільха, тополя, осика, насіння яких легко розповсюджується вітром. З часом ці дерева піднімуться, змінять середовище існування. Утвориться листяний ліс із певним видовим складом тварин і рослин, грибів і мікроорганізмів. За 30-50 років крони цих дерев змикаються, створюючи більш сприятливі умови для ялини. Ця деревинна порода добре зростає під пологом, вона тіньовитривала. Формується мішаний ліс. Береза — порода, що не виносить тіні, тому її відновлення під пологом припиняється.Через 80-120 років після перших сходів берези утворюється стійкий ялиновий ліс зі своїм видовим складом. Змінюється видовий склад тварин, птахів, мікроорганізмів. Заповнюються нові екологічні ніші.

У 1750 році на Алясці, в містечку Глейшер-Бей (Одум, 1986) льодовики відступили більше ніж на 100 кілометрів. Залишились морени, позбавлені рослинності. З часом вони вкрилися мохами, різними видами трав. Через 15 років на цьому місці почали зростати чагарникові форми верби. Через 50 років з'явилась вільха, утворилась хаща висотою 15 метрів. На зміну вільхи прийшла ялина, яка через 150 років утворила густий ялиновий ліс. Через 200 років у місцях з надмірною вологою з'явились сфагнові мохи. Почалося утворення боліт, загибель дерев.

У обох цих прикладах ми спостерігаємо порушення біотопу, зміну одного біоценозу на інший.
Така послідовна незворотна зміна біоценозів, що відбувається на одній і тій самій території в результаті впливу природних або антропогенних факторів, називається сукцесією.
Біоценози, які змінюють один одного протягом часу, утворюють серії або сукцесійні ряди. У сукцесійній серії темпи змін, що відбуваються, поступово уповільнюються.
Кінцевим підсумком є формування відносно стійкої стадії — клімаксового угруповання, або клімаксу. Клімаксові екосистеми здатні до тривалого самопідтримування у відповідному діапазоні умов. Клімаксний біоценоз залишається незмінним протягом часу, який дорівнює декільком людським життям. У масштабі геологічного часу його стійкість відносна.У 1916 році американський вчений Ф.Клементе сформулював основні етапи сукцесій, розробив теорію сукцесій.
Розрізняють сукцесії:
 - автотрофні (відбуваються в угрупованнях автотрофних організмів. Наприклад, заростання озера, поля);- гетеротрофні (сукцесії фауни трупів, сукцесії на мертвому дереві. Клімаксний стан не наступає. Кінцеве угруповання руйнується й зникає).
Для автотрофних сукцесій характерні деякі загальні моменти. Рослини на ранніх і пізніх стадіях сукцесій характеризуються різною стратегією росту й розмноження.

Причини, що викликають сукцесії, зумовлені зовнішніми й внутрішніми, природними й антропогенними факторами. Розглянемо їх.
Кліматичні фактори. Кліматичні умови можуть викликати зміну одного біоценозу на інший. У часи максимального просування льодовика середня Європа являла собою тундру. Характерними видами були: карликові верби, берези, мохи, волосаті носороги, лемінги, вівцебики. У міжльодовиковий період потеплішало. Фауна й флора стали більш теплолюбивими.

Геологічні або едафічні фактори. Ерозія, утворення осадових порід, гороутворення, вулканізм можуть настільки змінити біотоп, що це викличе значні зміни в біоценозах.

Біологічні фактори — найбільш поширені фактори, які найшвидше приводять до зміни біоценозу. Прикладом дії таких факторів можуть бути:- життєдіяльність грибів, бактерій, комах, які мешкають на мертвих деревах, постійно змінюють середовище існування й тим самим викликають зміну біоценозів;- міжвидова конкуренція, що відіграє важливу роль у розвитку біоценозів;- діяльність людини, яка в багатьох випадках призводить до порушення в біотопах, і як наслідок цього — до змін біоценозів (пожежа в лісі, вирубка лісу, перевипас худоби, будівництво дамб, запруда річок, осушення боліт, розорювання степів).


Харчові добавки і їх вплив на організм людини
                  Зміст
1. Харчові добавки
2. Класифікація харчових добавок
3. Вплив на здоров'я харчових добавок
4. Фаст-фуди
Харчові добавки – природні і синтезовані хімічні сполуки, призначені для введення в харчові продукти з метою прискорення або поліпшення їх технологічної обробки, збільшення термінів зберігання, консервування, а також зберігання або надання готовим продуктам харчування певних органолептичних властивостей (кольору, запаху, смаку, консистенції).
Класифікація харчових добавок Е100-Е182 – барвники Е200-Е299 – консерванти Е300-Е399 – антиоксиданти Е400-Е499 – стабілізатори Е500-Е599 – емульгатори Е600-Е699 – посилювачі смаку і аромату Е700-Е899 – запасні індекси Е900-Е999 – піногасники
Добавки, які викликають особливе застереження щодо впливу на здоров’я, хвороби, які вони викликають.
Е102, Е103 (малиновий) – викликає приступи астми; Е104-Е107, Е110, Е120 (жовтий, оранжевий) – викликає астму, гастрити, виразкову хворобу шлунка. Е121 (цитрусовий, червоний), Е122 – ракові хвороби Е123 – спричиняє пороки серця у плода (під час вагітності), утворенню каменів у нирках і печінці.
Е124 (пунцовий) – канцерогенний, викликає астму. Е125, Е127 – викликає гіперфункцію щитовидної залози. Е210; Е211; Е212 - канцерогенний, викликає астму. Е 221; Е220– руйнують вітаміни В1 (тіамін) і вітамін Н (біотин) в організмі людини, спонукають збудливість нервової системи, дратівливість, камені в нирках і печінці. Е250, Е251 -викликають хвороби серцево-судинної системи, гастрити, кам’яну хворобу печінки і нирок, підвищують збудливість у дітей, можуть призвести до харчового отруєння і навіть смерті. Є канцерогенні.
Е282 – канцерогенний.Е239, Е240 –  канцерогенний. Викликає рак молочних залоз, остеопороз. Е201 викликає онкохвороби. Е230 викликає кровотечі в органах і злоякісні зміни в органах. Канцерогенний. Е321 – викликає онкологічні хвороби, токсикоз. Е400-Е405 – стабілізатори, дуже небезпечні.
Е450-Е451 (фосфати). Надмірне їх використання погіршує засвоєння  Кальцію, що сприяє відкладенню фосфору і кальцію в нирках і печінці у вигляді каменів і сприяє розвитку остеопорозу.
Консервант Е281 викликає мігрень.
Е636, Е637– небезпечний для організму людиниЕ951– дуже небезпечний (нирково - та печінково - кам’яна хвороба, онкологія) Е954– канцерогенний. Е967 – викликає нирково -, та жовчнокам’яну хворобу.
Добавки Е500-Е599 – емульгатори, можуть спровокувати захворювання травної системи.
Небезпечні добавки Е510, Е513 та Е527, особливо негативно впливають на печінку та викликають розлади шлунка.

Фаст-фуди – висококалорійна їжа без корисних біологічно-активних речовин, вітамінів, мікроелементів, проте містять у великій кількості консерванти, які імітують натуральні апетитні запахи, що нейтралізуються печінкою. Така їжа викликає гастрити, виразку шлунку, слабкий імунітет, атеросклероз, варікоз вен, кили, запори, спайки, непрохідність кишечника, безсоння, ожиріння.
Презентацію виконали учениці 10-В класу
Кошак ЯнаПушкарь Вікторія


title: Докази еволюції

text:
Докази еволюції
До́кази еволю́ції — наукові дані і концепції, які підтверджують походження всіх живих істот на Землі від спільного предка.
Докази еволюції
палеонтологічні
біогеографічні
ембріологічні
Порівняльно -анатомічні
Палеонтологічні
Дані палеонтології –науки про вимерлу флору і фауну та про викопні рештки  тварин і рослин слід розглядати як найвагоміші аргументи на користь існування еволюційного процесу.
Головним палеонтологічним доказом  реальності  еволюції, є не просто знахідки вимерлих тварин, а те що ці викопні рештки утворюють послідовність викопних форм .
Еволюційні перетворення черевоногих молюсків
Якщо п'ятипалу  кінцівку коня ,вік якої оцінюється в 100 млн.років ,порівняти із ступнею сучасного коня важко знати щось спільне
Палеонтологічний ряд слона
Черепа гомінідів від шимпанзе  до людини розумної
Біогеографічний
Методи засновані  на вивченні закономірностей розподілу рослин і тварин на землі .
Наприклад,зоологам давно відомо,що у південній Австралії живуть найдавніші найпримітивніші види  савців
Гінкго дволопатеве (священне дерево)– реліктова рослина. Зараз розповсюджена у Китаї та Японії тільки як декоративна рослина. Цьому представнику голонасінних бл.300 млн. років.
Ембріологічний
Метод ,який донедавна залишався головним  засобом, завдяки якому вдалося встановити механізми і фактори еволюції організмів,визначити еволюційні зв‘язки між ними.
У всіх хребетних тварин спостерігається значна схожість ембріонів на ранніх стадіях розвитку. Проте в міру розвитку подібність між зародками різних систематичних груп поступово зменшується, і починають переважати риси, притаманні їх класам, рядам, родинам, родам і видам.
Філогенетичний закон Геккеля і Мюллера
Індивідуальний розвиток організму є вкорочене  і стиснуте  повторення даного виду

Сучасні уявлення (Ковалевський)

Повторюється  будова не дорослих стадій ,а  їх зародків
У зародків можуть з‘являтись ознаки невластиві предкам
Онтогенез не є точним повторенням філогенезу

Порівняльно-анатомічні докази
Ці докази відносяться до еволюції тварин і засновані на відомостях, отриманих порівняльною анатомією.
Видатний французький зоолог Ж. Кюв'є встановив єдині плани будови кожного типу тварин. Усі хребетні тварини мають двобічну симетрію, порожнину тіла, хребет, череп, дві пари кінцівок; серце в усіх хребетних тварин розміщене на черевному боці, а нервова система — на спинному, вона складається з головного і спинного мозку. Єдність плану будови кожного типу тварин свідчить про єдність їх походження.
У різних організмів є гомологічні та аналогічні органи.
Гомологічними називають органи, які характеризуються загальним планом будови, єдністю походження, але вони можуть мати різну будову через виконання різних функцій
Аналогічними називають ті органи, які мають приблизно однакову будову (зовнішня форма) через виконання близьких функцій, але володіють різним планом будови і різним походженням.
Рудиментами називають залишкові органи, які не використовуються даними організмами. Прикладами рудиментів є апендикс (сліпий відросток кишки), куприкові хребці і т. д. рудимент є залишки тих органів, які колись були необхідні, а на даному етапі філогенезу втратили своє значення.
Атавізми – ознаки, раніше властиві і характерні для даного організму, але на даному етапі еволюції втратили своє значення для більшості особин, але проявилися у даної конкретної особини в її онтогенезі. До атавізмам відноситься хвостатих деяких людей, полімастія людини (многососковость), надмірний розвиток волосяного покриву.


Презентація.Фізіологічні та функціональні системи організму людини.
Опорно-рухова система
Одним з важливих моментів пристосування організму до навколишнього середовища є рух. Він здійснюється системою органів, до яких належать кістки, їх з'єднання і м'язи, що об'єднані в єдине ціле — апарат руху, або опорно-рухову систему. Усі кістки, з'єднані між собою різними видами сполучної тканини, утворюють скелет — пасивну частину апарату руху, а прикріплені до кісток скелетні м'язи — його активну частину.
1. Скелет людини: 1 — череп; 2 — хребет; 3 — ключиця; 4 — ребро; 5 — груднина; в — плечова кістка; 7 — променева кістка; 8 — ліктьова кістка; 9 — кістки зап'ястка; 10 — кістки п'ястка; 11, 13— фаланги пальців; 12, 19, 20 — тазові кістки (12 — сіднична, 19 — лобкова, 20 — клубова); 14 — кістки заплесне і плесна; 15 — великогомілкова кістка; 16 — малогомілкова кістка; 17— надколінок; 18 — стегнова кістка.
Серцево-судинна система
 Серце (cor) — центральний орган кровоносної системи, скороченнями якого здійснюється циркуляція крові або гемолімфи по судинах. Є порожнистим чотирикамерним м'язовим органом, що має форму конуса, розташований в грудній порожнині (середостінні). Маса серця дорослої людини в середньому близько 250 г. у жінок і майже 330 г. у чоловіків, довжина 10-15 см, в поперечнику 8-11 см., передньозадній розмір 6-8,5 см. Серце поділене на праву та ліву половини суцільною поздовжньою перегородкою. Кожна з половин складається з двох відділів: передсердя (artium) і шлуночка (ventriculi cordis), що з'єднуються між собою отвором, який закривається стулковим предсердно-шлуночковим клапаном. У лівій половині клапан складається з двох стулок, у правій — з трьох. Клапани відкриваються у бік шлуночків. Цьому сприяють сухожильні нитки, які одним кінцем прикріпляються до стулок клапанів, а іншим — до сосочкових м'язів, розташованих на стінах шлуночків. Під час скорочення шлуночків сухожильні нитки не дають вивертатися клапанам у бік передсердя. Зовнішній вигляд (ззаду) і схема будови серця: 1 — аорта; 2 — підключична артерія; З — сонна артерія; 4 — непарна коронарна вена; 5 — верхня порожниста вена; 6 — праві легеневі вени; 7 — нижня порожниста вена; 8 — правий шлуночок; 9 — верхівка серця; 10 — лівий шлуночок; 11 — ліве передсердя; 12 — ліві легеневі вени; 13 — легеневі артерії; 14 — праве передсердя; 15 — стулкові клапани; 16— півмісяцеві клапани; 17— сосочкові м'язи; 18 — плечеголовий стовбур; 19 — судини коронарного кола кровообігу.

Кровоносна система
Кров та кровоносна система, як і будь-яка система організму, утворилася як результат еволюційного розвитку. Найпростішою системою транспорту у живих організмах була проста дифузія. Тіло одноклітинних через всю свою поверхню контактувало з довкіллям. У багатоклітинних організмів більша частина клітин не контактує з зовнішнім середовищем. Для таких контактів у примітивних тварин виникли спеціальні міжклітинні канали, по яких рідина просочувалася у міжклітинний простір. Цю рідину називають гідролімфою. Вона мало чим відрізняється від води. Кров – це основна транспортна тканина організму. Вона складає приблизно 7,7% від загальної маси організму людини. У людини з масою тіла 70 кг є близько 5 літрів крові.
Дихальна система
Кисень перебуває у навколишньому повітрі. Він може проникнути крізь шкіру, але лише невеликих кількостях, цілком недостатніх підтримки життя. Вступ до організм кисню і видалення вуглекислого газу забезпечує дихальна система. Транспорт газів та інших необхідних організму речовин здійснюється з допомогою кровоносної системи. Функція дихальної системи зводиться лише до того, щоб постачати кров достатню кількість кисню і видаляти з її вуглекислий газ.
Видільна система
Система виділення виконує такі функції:1) видалення продуктів обміну речовин з організму;2) підтримка концентрації солей у крові (тобто регуляція осмотичного тиску);3) контроль об’єму циркулюючої крові.Функцію виділення частково виконують і інші органи: легені, шкіра, кишечник.Нирки — спеціалізовані органи виділення, основна функція яких полягає у видаленні з організму надмірної кількості води, сечовини, мінеральних солей. Вони розташовуються на задній стінці черевної порожнини і вкриті жировою капсулою. У кожній нирці розрізняють зовнішню кіркову та внутрішню мозкову речовину. Основною структурно-функціональною одиницею нирки є нефрон. Він складається з ниркового тільця і канальцевого апарату.
Травна система
Травна система людини  здійснює переварювання їжі шляхом її механічної і хімічної обробки, всмоктування продуктів розщеплення через слизову оболонку в кров і лімфу і виведення неперероблених залишків.
 Склад
Умовно виділяють три відділи травної системи. Передній відділ включає органи ротової порожнини, глотку і стравохід. Тут здійснюється, в основному, механічна переробка їжі. Середній відділ складається з шлунку, тонкої і товстої кишок, печінки і підшлункової залози. В цьому відділі здійснюється переважно хімічна обробка їжі, всмоктування продуктів її розщеплення і формування калових мас. Задній відділ представлений каудальної частиною прямої кишки і забезпечує виведення калу з організму.

Нервова система
Нервова система комплекс анатомічних структур, які забезпечують індивідуальне пристосування організму до зовнішнього середовища і регуляцію діяльності окремих органів і тканин. Існувати може тільки така біологічна система, яка здатна діяти згідно зовнішніх умов у тісному зв'язку з можливостями самого організму. Саме цієї єдиної мети - встановленню адекватного середовищі поведінки і стану організму - підпорядковані функції окремих систем і органів у кожен момент часу. У цьому плані біологічна система виступає як єдине ціле. Нервова система діє як інтегративна система, зв'язуючи в одне ціле чутливість, рухову активність і роботу інших регуляторних систем (ендокринної та імунної). Нервова система разом із залозами внутрішньої секреції (ендокринними залозами) є головним інтегруючим і координуючим апаратом, який, з одного боку, забезпечує цілісність організму, з іншого, - його поведінка, адекватне зовнішнього оточення.
Видільна система
Для нормальної життєдіяльності організму необхідний постійний склад внутрішнього середовища: кров, міжклітинні рідини. Здатність окремих клітин і всього організму в цілому зберігати постійність своєї рідкої фази з допомогою багаточисленних фізіологічних і біохімічних реакцій – це одна найважливіших особливостей живої матерії.
Завдяки цій здатності в різних зовнішніх умовах параметри внутрішнього середовища не виходять за визначені межі, а навпаки, всякий раз приводяться до найбільш благоприємного для життєдіяльності рівня. Підтримання постійної (в визначених межах) внутрішнього середовища організму називається гомеостазом. Важливу роль в збереженні гомеостазу відіграють органи виділення – нирки, потові залози, кишківник, а також печінка, легені, які беруть участь в видаленні з організму кінцевих продуктів обміну речовин. Органи виділення працюють не менш напружено, ніж серце, мозок і інші життєвоважливі системи організму

Статева система
 Чоловіча статева система: 1— лобкова кістка; 2— сечовий міхур; З — сім'яний пухирець; 4 — передміхурова залоза; 5 — пряма кишка; 6 — анальний отвір; 7 — куперова залоза; 8 — мошонка; 9 — голівка пеніса; 10 — сім'яник; 11 — придаток сім'яника; 12 — пеніс; 13 — сечовипускальний канал; 14 — сім'явиносна протока.

Жіноча статева система: 1 — яєчник; 2 — яйцепровід; 3 — матка; 4 — сечовий міхур; 5 — лобкова кістка; 6 — лобок; 7 — сечовипускальний канал; 8 — клітор; 9 — мала статева губа; 10 — велика статева губа; 11 — піхва; 12 — м'язи промежини; 13— пряма кишка; 14 — шийка матки.
Ендокринна система
Ендокринна система у людини представлена залозами внутрішньої секреції, відповідальними за утворення  і вивільнення в кров відповідних гормонів. До ендокринної системи належать гіпофіз, щитовидна залоза, околощітовідние залози, острівцевих апарат підшлункової залози, коркова і мозкова речовина надниркових залоз, яєчка, яєчники, епіфіз, вилочкова заліза (тимус) (мал.) Останнім часом встановлено, що гіпоталамус продукує і вивільняє в портальну систему гіпофіза гормони, які підвищують або пригнічують активність відповідних клітин передньої частки гіпофіза, секретирующих у свою чергу тропний гормони. Тимус (тимус) також виробляє гормональні речовини (тимозин, тімопоетін, Т-активін тощо), необхідні для процесів диференціювання Т-лімфоцитів. Накопичено багато даних про шлунково-кишкових гормонів, які секретуються клітинами або скупченнями клітин, розташованими в тканинах шлунково-кишкового тракту і відносяться до так званої АПУД-системі (перші букви слів: amine content, precursor uptake, decarboxylation, що означає вміст амінів, поглинання попередників і декарбоксилювання). Характерною властивістю клітин цієї системи є їх здатність поглинати і накопичувати попередників біогенних амінів з подальшим їх декарбоксилювання, в результаті чого утворюються біологічно активні речовини і поліпептидні гормони.
КІНЕЦЬ!!!


title: Ендокринні залози

text:
Виконала: учениця 9-Б класуІвченко Аліна
Біологія людини
“ Ендокринні залози ”
Принципи  роботи  ендокринної  системи
	  Ендокринна регуляція здійснюється ендокринними залозами – залозами внутрішньої секреції, які виділяють свій секрет - гормони – безпосередньо у кровоносне русло.
Гіпофіз - (лат. hypophysis, синонім -                          нижній придаток мозку) — округле                               утворення, масою всього 0,5-0,6 г, розміщене на нижній поверхні головного мозку в гіпофізарній ямці турецького сідла клиновидної кістки, у проміжному відділі.
Гіпофіз відповідає за виробництво низки гормонів: росту, лактогенного, тиреотропного, адренокортикотропного, гонадотропного, антидиуретичного, окситоцину.
    Гіпофіз
Епіфіз - невелике утворення,                                                               розташоване у глибині                                                                      мозку; функціонує або як                                                            сприймаючий світло орган, або як ендокринна залоза, активність якої залежить від освітленості.
Основною функцією епіфізу є регуляція добових біологічних ритмів, ендокринних функцій, метаболізму, пристосування організму до змінних умов освітленості.
    Епіфіз
Щитоподібна залоза - непарний,                                    часто двохдольковий, орган,                           розташований на передній поверхні шиї, попереду трахеї, і є периферійним гіпофіззалежним органом ендокринної системи, який регулює основний обмін і забезпечує кальцієвий гомеостаз крові.
Виділяє йодовмісні гормони тироксин та трийодтиронін.
    Щитоподібна залоза
Прищитоподібні залози – 4 невеликі                          тільця, овальної форми, що розта-                                                          шовані на задній поверхні бічних                                  часток щитоподібної залози. Ці                                     залози є паренхімними органами з                                                      власними волокнистими капсулами, від яких всередину відходять сполучнотканинні перегородки. Паренхіма продукує паратгормон, який регулює фосфокальцієвий обмін в організмі людини.
    Прищитоподібні залози
Вилочкова залоза ( тимус ) - належить до                             центральних органів імунного захисту,                               кровотворення, в якому відбувається                                         диференціація Т-лімфоцитів, які проникли сюди током крові з кісткового мозку. Тут виробляються регуляторні пептиди ( тимозин, тимулін ), які забезпечують розможення і дозрівання Т-лімфоцитів у органах кровотворення, а також низку біологічно активних речовин: інсуліноподібний фактор, який зменшує рівень цукру в крові, кальцитоніноподібний фактор, який знижує рівень кальцію в крові, та фактор росту, що забезпечує ріст тіла.
    Вилочкова залоза
Підшлункова залоза - велика травна                                                  залоза, розташована позаду шлунка,                                             цілком ним вкрита спереду, складається                                        з головки, тіла і хвоста. Це змішана залоза, яка виробляє як травний сік (екзокринна функція), так і гормони (ендокринна функція), зокрема, інсулін та глюкагон.
Має вигляд видовженої пірамідки завдовжки 20 см і розташована за шлунком (якщо людина стоїть) або під шлунком (якщо лежить на спині). "Характер" у цього органа панський: не любить, коли її навантажують зайвою роботою, тому будь-яке переїдання, навіть вживання надмірної кількості дієтичних продуктів, їй не до вподоби.
    Підшлункова залоза
Наднирники - парні залози                                                                       внутрішньої секреції,                                                                              розташовані над верхніми                                                                        полюсами нирок. У людини                                                                  вони знаходяться на рівні XI грудного - I поперекового хребців. Правий наднирник має трикутну форму, лівий – півмісяцеву.
В корковому шарі виробляються кортикостероїдні гормони, що регулюють обмін речовин. Крім цього  цей шар виділяє деяку кількість статевих гормонів. Мозковий шар виробляє адреналін та норадреналін.
    Наднирники
Статеві залози – яєчка (чоловічі),
	яєчники (жіночі) є залозами                                               подвійної дії, так як мають, і екзо-                                            кринну, і ендокринну функції.
Ендокринна функція: виділяють статеві                                            гормони – чоловічі або андрогени,                                                    найважливіший з них тестостерон і                                                  жіночі або естрогени, найважливіші                                       естрадіол і естрон.
Екзокринна функція: у них дозрівають статеві клітини для процесу розмноження.
    Статеві залози
   Ендокринні залози
  Залози внутрішньої секреції – життєво важливі органи. Їх необхідно берегти. При недостатній або надлишковій їхній функції виникають певні стани організму, які діагностуються як хвороби:
 карликовість, гігантизм, акромегалія (гіпофіз);
 мікседема, кретинизм, базедова хвороба (щитоподібна залоза);
 цукровий діабет (підшлункова залоза);
 Аддісонова (бронзова) хвороба (наднирники);
 затримка або раннє статеве дозрівання, відсутність вторинних статевих ознак при порушенні гормональної діяльності статевих залоз.


title: "Фенотипи організмів"

text:
Фенотипи організмів
Біологія

Що таке генотип?
Генотип – це сукупність спадкових факторів організму (генів, хромосом, мітохондрій, пластид).
Що таке фенотип?
Фенотип (від грецького phaino - являю , виявляю і тип) – сукупність зовнішніх і внутрішніх ознак та властивостей організму, які є результатом взаємодії генотипу із зовнішнім середовищем.

Молюски виду Donax variabilis мають досить різноманітний фенотип (форму та малюнок мушлі).
Історична довідка
Термін фенотип запропонував датський вчений Вільгельм Йогансен в 1909 р., разом з концепцією генотипу, щоб розрізняти спадковість організму від того, що виходить в результаті її реалізації. Ідею про відмінність носіїв спадковості від результату їх дії можна простежити вже в роботах Грегора Менделя (1865).

 Генотип + зовнішнє середовище + випадкові
зміни → фенотип
Фенотип та онтогенез
Здатність генотипу формувати в онтогенезі, залежно від умов середовища, різні фенотипи називають нормою реакції. Вона характеризує частку участі середовища у реалізації ознаки. Чим ширше норма реакції, тим більше вплив середовища і тим менше вплив генотипу в онтогенезі. Звичайно чим різноманітніші умови проживання виду, тим ширше у нього норма реакції.
Іноді фенотипи в різних умовах сильно відрізняються один від одного. Так, сосни в лісі високі і стрункі, а на відкритому просторі - розлогі. Форма листя водяного жовтцю залежить від того, у воді або на повітрі виявився лист. У людей всі ознаки, що визначаються клінічно - зростання, маса тіла, колір очей, форма волосся, група крові і т. д. є фенотиповими.
Фенотипи сосни звичайної

Сосна на затишній галявині

Сосна у світлому лісі
 У фенотипі не реалізуються всі генотипічні можливості, і він є лише окремим випадком реалізації генотипу в конкретних умовах. Тому навіть між однояйцевими близнятами, що мають повністю ідентичні генотипи, можна виявити помітні фенотипові відмінності, якщо вони розвивалися в різних умовах.
Пара однояйцевих близнюків у віці 15 років. До 5-річного віку ці близнюки були майже однакового зросту. Але потім лівий з них затримався в рості, ймовірно, внаслідок порушення функції гіпофізу.
Однояйцеві близнюки, які жили в різних умовах. Верхня була дружиною керуючого будинком і жила в достатку в місті. Нижня жила в більш важких умовах в якості працівниці в селі та в місті.
Однояйцеві близнюки чоловічої статі у віці 42 років. У дитинстві вони були дуже схожі, навіть мати насилу їх розрізняла. Обидва присвятили себе архітектурі, але вчилися неоднаково. Другий закінчив курс значно раніше. Під час війни їх доля теж була різна - другий був у полоні і т.д. Життя першого в загальній була важче, він страждав астмою. Обличчям вони помітно різняться. Другий в цілому в кілька разів більше першого.
Бабусі, що жили приблизно в однакових умовах благополуччя.
Розлучені незабаром після народження однояйцеві близнюки, виховані в різних умовах (місто і село). Подібність за розумовими здібностями висока, характери - різні.


title: Ембріональний розвиток людини

text:
Ембріональний розвиток людини
Зміст
Тема
Зміст
Періоди ембріогенеза
Початковий періода
Зародковий період
Плодовий період
Плацента та її функції
Загрози для плоду
Формування 2-4 місяць
Формування 5-9  місяць
Виконав
Дякую за увагу
В ембріогенезі людини виділяють три послідовні періоди :
Початковий період :
Триває перший тиждень ембріонального розвитку. Перший мітотичний поділ зиготи закінчується приблизно через 30 годин після запліднення. Через три доби формується купка з 12-16 щільно прилеглих один до одного бластомерів – морула. Для людини, як і для інших плацентарних ссавців, характерне повне рівномірне дроблення. Бластомери забезпечують обмін речовин між зародком і материнським організмом .
Зародковий період:
Зародковий період триває від початку другого і до закінчення восьмого тижня вагітності. На початку другого тижня розпочинається гаструляція, на третьому – розвиток осьових  органів і мозку. Загалом до закінчення восьмого тижня формуються всі органи, системи органів та позазародкові оболонки, тобто загалом завершуються основні події гістогенезу  та органогенезу.
Плодовий період:
У самому початку 3-його місяця бере свій початок плодовий період - це час зміцнення та розвитку і також оформлення всіх структур і всіх органів. Ближче до 4-го місяця починають активно розвиватися травний тракт, печінка формується, також підшлункова залоза і йде побудова нирок, а система кровообігу цілком забезпечує оптимальне живлення клітин плоду, ніж життєво важливий плодовий період. В цей же час з'являється волосся і нігті дитини.
Плацента та її функції:
Через плаценту плід отримує від материнського організму поживні речовини і кисень, виводить кінцеві продукти метаболізму  та вуглекислий газ. Крім того, плацента  захищає  плід від проникнення токсичних речовин і більшості хвороботворних  мікроорганізмів.
Загрози для плоду

Однак через плаценту можуть проникнути деякі віруси (наприклад, ВІЛ), бактерії (збудники сифілісу тощо), одноклітинні (токсоплазма та ін.),   та багатоклітинні ( різні види гельмінтів) паразитичні тварини.
Наприкінці  другого місяця довжина плоду зростає  до 20-25мм,  причому майже половина тіла перепадає на голову; формуються ричи обличчя, повіки, ніс, губи, очні западини, кінцівки, розпрямляється спина. Наприкінці  третього місяця  розвиваються пальці, довжина плоду становить 6-9 см, а маса до 40г, а наприкінці четвертого – відповідно 16-20 см та 120г.

Упродовж шостого та сьомого місяців тривають ріст і збільшення маси: тіло досягає 40 см завдовжки, маса – 1000г. На п’ятому місяці плід починає рухатись, що добре відчуває мати. З початку останнього, дев’ятого місяця вагітності остаточно встановлюються пропорції плоду, його голова вкривається волоссям. Перед пологами доношений плід 45-60см завдовжки при масі 2,5-4 кг.
Виконав:
Учень 11 класу
ЗОШ I-III ступенів №7
М. Славути
Маєвський Дмитро
      Дякую за увагу !!!


title: "Галюциногени. ЛСД"

text:
Галюциногени. ЛСД

Галюциногени
Галюциногени — речовини хімічного, або природного походження, вживання яких викликає у людини зорові або слухові галюцинації. Часто такі стани супроводжуються змінами настрою — від депресії до невиправданої агресивності. Точніший термін — «препарати, що змінюють свідомість»,

Галюцинації
Галюцинації — несправжні сприйняття та уявлення, коли реального об'єкта в цей час немає. Так само, як ілюзії, вони пов'язані з аналізаторами кори головного мозку і бувають зоровими, слуховими, нюховими, смаковими тощо.
Галюцинації можуть бути відносно простими, коли хворий, наприклад, у зовсім порожній кімнаті бачить фігури людей і чує їхні голоси, і складними, коли сприймаються цілі сцени.

ЛСД(диетиламід лізергінової кислоти)
ЛСД – найсильніший хімічний галюциноген психоделічного типу. існує у вигляді прозорого розчину, порошку і у вигляді різноколірних марок, які нагадують поштові (їх основа просякнута розчином наркотика).

ЛСД синтезують з лізергинової кислоти, що добувається зі спорангії мікроскопічного грибка, паразитуючого на злакових рослинах (наприклад, пшениці). У чистому вигляді ЛСД не має кольору, запаху і злегка гіркуватий на смак.
Історія
Вперше ЛСД було синтезовано в 1943 швейцарським хіміком Альбертом Гофманом в Sandoz Laboratories у Базелі, як частина великого проекту пошуку цікавих для медицини похідних від алкалоїдів.
Повторно синтезувавши ЛСД-25 для подальшого дослідження 16 квітня 1943, Гофман відчув запаморочення і був змушений припинити роботу. У своєму щоденнику Гофман написав, що після цього він пішов додому і відчув вплив «чудової невгамовності, об'єднаної з легким запамороченням». Гофман писав, що, після того, як він ліг у своє ліжко, він впав у неприємний «сп'янілий» стан, який характеризувався надзвичайно посиленою уявою. Гофман твердив, що він був у казковій державі, і, заплющивши очі, бачив безперервні потоки «фантастичних картин, екстраординарних форм з інтенсивною, калейдоскопічною грою кольорів.» Цей стан протривав приблизно дві години. Психоактивні ефекти у Гофмана були викликані незначною дозою речовини, що ненароком потрапила на шкіру вченого. Три дні по тому, 19 квітня 1943, він прийняв набагато більшу дозу (250 мкг), щоб краще зрозуміти ефекти речовини
Виробництво
Для виробництва ЛСД потрібне певне лабораторне обладнання. Протягом 3 діб можна виготовити 30-100г. Чистого продукту. Зазвичай виготовляється в невеликих кількостях. Синтез ЛСД проводиться з лізергінової кислоти.
Дія наркотику на організм
Як правило, людина починає відчувати якусь дію наркотику приблизно через годину після його прийому. Починають змінюватися і фізіологічні характеристики, а саме – змінюється температура тіла, тиск, пульс, аритмія, розширюються зіниці,
Протягом всього часу дії ЛСД порушується здатність розсудливо міркувати, починаються різкі перепади настрою, спостерігається поява різноманітних галюцинацій, людина під впливом цього наркотику зовсім не здатна відчувати реальність. Як наслідок, людина не може себе контролювати і її поведінка під дією ЛСД непередбачувана.

 Галюцинації можут бути разноманітними. Добре, якщо людина буде бачити яскраве сонце і квіткова галявина, але зовсім інша справа, якщо вона побіжить на вулицю рятуватися від якогось монстра або зробить крок у вікно з метою втекти від чудовиськ.
Наслідки вживання ЛСД
ЛСД володіє надзвичайно низькою токсичністю, для передозування ЛСД необхідно прийняти величезну дозу. Таким чином, щоб прийняти летальну дозу наркотику, потрібно перевищити дозування в 1000 раз. На даний момент документальних підтверджень летальних випадків від передозування ЛСД не існує.
ЛСД швидко виводиться з організму. Виявити наркотик можливо протягом 2-5 днів після прийому
Обери здорове життя!


title: Фазан

text:
Фазан  звичайний

 класифікація
Царство: Тварини Тип: Хордові Клас: Птахи Загін: Куроподібні Родина: Фазанові Підродина: ФазановіРід: Фазани
Рід включає два види:
звичайний фазан до 32 підвидів, або         географічних форм;
зелений фазан - до 5 підвидів.
загальна  характеристика
Довжина тіла до 85 см, вага до 1,7-2,0 кг. Самці більші за самок, зі шпорами на ногах і з блискучим оперенням.
На голові звичайного фазана, на відміну від інших родів фазанів, залишається неоперене лише кільце навколо очей.
Дуже довгий, клиноподібний хвіст - з 18 пір’їн, які звужуються до кінця.
Вершину коротких, округлених крил утворюють четверте і п'яте махові пера.
Спосіб  життя
Звичайний фазан живе в лісах з підліском, або в заростях чагарнику. Тримається переважно біля води, у заростях по долинах річок і берегах озер, в густих лісових хащах, багатих кучерявими і колючими чагарниками і переривчастих невеликими лісовими полянками, або в чагарниках по узбіччях полів. Сполоханий, він рідко піднімається на дерева, вважаючи за краще ховатися на землі в траві і в кущах.
Спосіб  життя
Головну фазана звичайного їжу становлять насіння, дрібні плоди, ягоди (на Кавказі - обліпиха та чорноягідник), пагони.
Поїдає також зерна, комах, молюсків, черв'яків.
Розмноження
Цікаво, що в дикому стані звичайний фазан живе в моногамії, в напіводомашненому -в полігамії.
Гнізда будує на землі. Повна кладка, до якої звичайний фазан приступає ранньою весною, складається з дуже значного числа (до 20) бурих одноколірних яєць.
Насиджування триває 22-28 діб. Насиджує і водить пташенят тільки самка; самці не беруть участі у виведенні пташенят.
Люди та звичайний фазан
Звичайний фазан - одомашнений вид і цінний мисливський птах, якого в багатьох країнах розводять в мисливських господарствах, на Україні в тому рахунку.
Крім Азії, інтродукований людиною в країнах Європи , Північної Америки та Австралії (близько 50 країн).
Люди та звичайний фазан
Звичайний фазан - національний птах Грузії. З шматочків філе цього птаха спочатку виготовляли грузинське національне блюдо чахохбілі ( ხოხობი - Хохоба - фазан).
Цей вид також обраний пташиним символом штату Південна Дакота в США і префектури Івате в Японії.


title: Фотосинтез

text:
Фотосинтез.
Підготувала:
Учениця 10-Б класу
Школик Мирослава
Фотосинтез.
Процес синтезу органічних сполук з вуглекислого газу та води з використанням енергії світла й за участю фотосинтетичних пігментів: (хлорофіл у рослин, хлорофіл, бактеріохлорофіл і бактеріородопсин у бактерій), часто з виділенням кисню як побічного продукту. Це надзвичайно складний процес, що включає довгу послідовність координованих біохімічних реакцій. Він відбувається у вищих рослинах, водоростях, багатьох бактеріях, деяких археях і найпростіших — організмах, відомих разом як фототрофи. Сам процес відіграє важливу роль у кругообігу вуглецю у природі.
Фотосинтез – єдиний процес у біосфері, який призводить до засвоєння енергії Сонця і забезпечує існування як рослин, так і всіх гетеротрофних організмів.
Узагальнене рівняння фотосинтезу (брутто-формула) має вигляд:
 6СО2 + 6Н2О = С6Н12О6 + 6О2
Типи фотосинтезу.
Фотосинтез
                       оксигенний                                 аноксигенний
 Оксигенний найбільш поширений, його здійснюють рослини, ціанобактерії і прохлорофіти.

Аноксигенний фотосинтез проходить у пурпурних, деяких зелених бактеріях та геліобактеріях.
Етапи фотосинтезу.
На першому етапі відбувається поглинання фотонів світла пігментами, їх перехід в збуджений стан і передача енергії до інших молекул фотосистеми. На другому етапі відбувається розділення зарядів в реакційному центрі, перенесення електронів по фотосинтетичному електронотранспортному ланцюзі, що закінчується синтезом АТФ і НАДФН.
фотофізичний
фотохімічний
хімічний
Перші два етапи разом називають світлозалежною стадією фотосинтезу. Третій етап відбувається вже без обов'язкової участі світла і включає біохімічні реакції синтезу органічних речовин з використанням енергії, накопиченої на світлозалежній стадії. Найчастіше в якості таких реакцій розглядається цикл Кальвіна і глюконеогенез, утворення цукрів і крохмалю з вуглекислого газу повітря.
Просторова локалізація.
Фотосинтез рослин здійснюється в хлоропластах, відособлених двомембранних органелах клітини. Хлоропласти можуть бути в клітинах плодів, стебел, проте основним органом фотосинтезу, анатомічно пристосованим до його здійснення, є листя. У листку найбагатша хлоропластами тканина — палісадна, або фотосинтезуюча/стовпчаста/хлорофілоносна, паренхіма. У деяких сукулентів з виродженим листям (наприклад, кактусів) основна фотосинтетична активність пов'язана із стеблом.
Світло для фотосинтезу захоплюється повніше завдяки плоскій формі листка, що забезпечує велике відношення поверхні до об'єму. Вода доставляється з кореня розвиненою мережею судин (прожилків листка). Вуглекислий газ надходить частково за допомогою дифузії через кутикулу і епідерміс, проте велика його частина дифундує в листя через продихи і по листку через міжклітинний простір. Рослини, що здійснюють С4 і CAM фотосинтез, сформували особливі механізми для активної асиміляції вуглекислого газу.
Просторова локалізація.
Внутрішній простір хлоропласта заповнений безбарвною речовиною (стромою) і пронизаний мембранами (ламелами), які, з'єднуючись один з одним, утворюють тилакоїди, які у свою чергу групуються в стопки, так звані грани. Внутрішньотилакоїдний простір відокремлений і не сполучається з рештою строми, передбачається також, що внутрішній простір всіх тилакоїдов сполучений між собою. Світлові стадії фотосинтезу повязані з мембранами, автотрофна фіксація вуглекислого газу відбувається в стромі.
У хлоропластах є свої ДНК, РНК, рибосоми (70S типу), йде синтез білка (хоча цей процес і контролюється з ядра). Вони не синтезуються знов щоразу, а утворюються шляхом поділу попередніх. Все це дозволило вважати їх попередниками вільних ціанобактерій, що увійшли до складу еукаріотичної клітини в процесі симбіогенезу
Просторора локалізація.
Ціанобактерії та інші фотосинтетизуючі бактерії та археї, таким чином, самі виконють функції хлоропластів рослин, і фотосинтетичний апарат їх клітин не винесений в особливу органелу. Їхні тилакоїди, проте, не утворюють стопок, а формують різні складчасті структури(у однієї ціанобактерії Gloeobacter violaceus тилакоїди відсутні зовсім, а весь фотосинтетичний апарат знаходиться на цитоплазматичній мембрані, що не створює заглибин). У них і в рослин також є відмінності в світлозбираючому комплексі і в складі пігментів..
Аноксигенний фотосинтез.
Аноксигенний фотосинтез властивий деяким бактеріям та археям (наприклад, пурпурним, деяким зеленим бактеріям та геліобактеріям тощо). Ці організми не використовують води у якості відновника, тому кисень (O2) не є побічним продуктом синтезу. Замість води використовуються як сірководень (H2S). або йони двовалентного заліза (Fe++), унаслідок чого на виході виникають елементарна сірка (S)
і тривалентні іони заліза (Fe+++) відповідно, або молекулярний водень (H2). Наприклад, фотосинтез з використанням H2S у якості відновника проходить такі стадії:
 CO2 + 2 H2S → (CH2O) + 2 S + H2O
Тут першим продуктом фотосинтезу виступає фіктивна хімічна сполука CH2O.
Вивчення фотосинтезу.
Перші досліди по фотосинтезу були проведені Джозефом Прістлі в 1770—1780-их роках, коли він звернув увагу на «псування» повітря в герметичній посудині свічкою (повітря переставало бути здатним підтримувати горіння, поміщені в нього тварини задихалися), що горіла, і «виправлення» його рослинами. Прістлі зробив висновок, що рослини виділяють кисень, необхідний для дихання і горіння, проте не відзначив, що для цього рослинам потрібне світло.
Пізніше було встановлено, що, крім виділення кисню, рослини поглинають вуглекислий газ і за участю води синтезують на світлі органічну речовину. У 1842 Роберт Майер на підставі закону збереження енергії постулював, що рослини перетворюють енергію сонячного світла в енергію хімічних зв'язків. У 1877 Вільгельм Пфеффер назвав цей процес фотосинтезом.
Вивчення фотосинтезу.
Хлорофіл був вперше виділений в 1818 році П. Ж. Пелетьє і Жозефом Каванту. Розділити пігменти і вивчити їх окремо вдалося М. С. Цвєту за допомогою створеного ним методу хроматографії. Спектри поглинання хлорофілу були вивчені К. А. Тімірязєвим, він же, розвиваючи положення Майера, показав, що саме поглинені дозволяють підвищити енергію системи, створивши замість слабких зв'язків С-О і О-Н високоенергетичні С-С (до цього вважалося, що у фотосинтезі використовуються жовті промені, що не поглинаються пігментами листка).
Зроблено це було завдяки створеному ним методу обліку фотосинтезу по поглиненому CO2, в ході експериментів по освітленню рослини світлом різних довжин хвиль (різного кольору) виявилося, що інтенсивність фотосинтезу збігається із спектром поглинання хлорофілу.
Вивчення фотосинтезу.
Окислювально-відновну суть фотосинтезу (як оксигенного, так і аноксигенного) постулював Корнеліс ван Ніль. Це означало, що кисень у фотосинтезі утворюється повністю з води, що експериментально підтвердив в 1941 О. П. Виноградов в дослідах з ізотопною міткою. У 1937 Роберт Хілл встановив, що процес окиснення води (і виділення кисню), а також асиміляції CO2, можна роз'єднати.
У 1954—1958 Деніел І. Арнон встановив механізм світлових стадій фотосинтезу, а суть процесу асиміляції CO2 була розкрита Мельвіном Кальвіном з використанням ізотопів вуглецю в кінці 1940-х, за цю роботу в 1961 йому була присуджена Нобелівська премія.

У 1955 була виділена і очищена Rubisco. С4 фотосинтез був описаний Ю. С. Карпиловим в 1960 і М. Д. Хетчем и К. Р. Слеком в 1966


title: еволюція людини

text:
Еволюція людини

Версія еволюціоністів
Чому «нижча» родина людиноподібних мавп усе ще існує, тоді як не збереглося жодного представника перехідних форм, котрі нібито були більш пристосовані до життя?
Сьогодні ми бачимо шимпанзе, горил та орангутангів, але не бачимо жодних «мавполюдей».
Але, на підставі наукової літератури, музейних експозицій і телепередач складається враження, ніби є численні докази того, що люди походять від мавпоподібних істот. Чи це дійсно так?
У журналі “Наука” повідомлялося: “Основний науковий доказ складається з мізерної купки кісток, на підставі яких і треба вибудувати еволюційну історію людини. Один антрополог прирівняв це завдання до спроби відтворити сюжет роману “Війна і мир” на підставі 13 навмання вибраних сторінок”.
Палеонтологічний літопис
Палеонтологічний літопис
Люди сучасного типу зі здатністю мислити, планувати, винаходити, застосовувати набуті знання і розмовляти складними мовами з’являються у літописі викопних решток раптово, без будь-яких предків або перехідних форм.
Саме тому відомий анатом Соллі Цукерман написав: “Пошуки легендарної “відсутньої ланки” … уможливлюють процвітання спекуляцій та міфів”.
Як наслідок, “родовідне дерево”, за допомогою якого зображують уявний еволюційний розвиток людини, постійно змінюється.
Мавпоподібний гризун
Найстаршим предком людини еволюціоністи уважають цю, подібну до гризуна тваринку. Але жодні перехідні стадії ніколи не єднали її навіть з іншими тваринами.
Єгиптопітек
Далі в загальноприйнятому списку, причому з інтервалом приблизно в 40 млн. років, ідуть викопні рештки, знайдені в Єгипті – єгиптопітек. В журналах та шкільних підручниках нерідко з’являються зображення цих мавп з підписом: “Наш спільний предок”. Однак, викопних решток, які це підтверджують, не виявлено.
Рамапітек
Скам’янілі рештки рамапітека знайдено понад півсторіччя тому, а саме: фрагменти щелепи та зубів. На підставі цих “знахідок” було відтворено вигляд мавпоподібної істоти, прямоходячої і двоногої. Рамапітек десятиріччями посідав щонайбезпечніше місце при основі родовідного дерева людини. Однак нові знахідки скам’янілостей показали, що він дуже схожий на сучасних людиноподібних мавп.
Австралопітек
Вперше скам’янілі рештки австралопітека були знайдені в Африці. Його швидко “вписали” в родовідне дерево людини, але поглиблене вивчення решток показало, що це була звичайна мавпа.
Така ж доля спіткала багатьох інших “предків” людини. Стає очевидним, що за мавп’ячою теорією походження людини стоять не наукові факти, а прагнення багатьох вчених видати бажане за дійсне.
Дякую за увагу!


title: Дихання

text:
Дихання людини
 Легені

Дихальна система - відкрита система організму, яка забезпечує газообмін, формування гомеостазу в трахеобронхіальних шляхах, очищення повітря, яке вдихається, від чужорідних часток і мікроорганізмів, а також аналіз пахучих речовин в атмосферному середовищі.
Дихальна система
Дихальна система

Легені
Легені - органи повітряного дихання. Розташовані  в грудній порожнині, відокремленій від черевної порожнини діафрагмою. За допомогою легень здійснюється газообмін між повітрям у порожнині легень і кров'ю, що протікає легеневими капілярами.

Легені
Вигляд легень
Легені людини мають вигляд конуса, основа якого звернена до діафрагми. Вкриті оболонкою - плеврою. Верхівка легень виступає над ключицею в ділянку шиї.
Легені мають:
опуклу реберну поверхню (іноді на легенях є відбитки від ребер);
увігнуту діафрагмальну;
серединну, обернену до серединної площини тіла; ця поверхня називається середостінною.
Долі легень
Легені складаються з часток, розділених глибокими вирізками. Права легеня більша за розміром і за об'ємом, вона має 3 частки, ліва – дві. Це зумовлено тим, що у лівій частині знаходиться серце. Частки легень - окремі, певною мірою ізольовані, анатомічно відокремлені ділянки легень з власним частковим судинно-нервовим комплексом. Частки легень діляться на бронхолегеневі сегменти. В кожному сегменті виділяють кілька дольок.
Середостіння
Всі органи, що розташовані між легенями посередині складають середостіння (mediastinum). На середостінній поверхні легень                                     розташовані їх ворота, куди                                заходить бронх, входять і                                    виходять судини і нерви. На                             внутрішній поверхні лівої                                                          легені є досить глибока                                          серцева ямка, а на передньому                                         краї - серцева вирізка. Основна                                                          частина серця розташована саме                                тут - зліва від серединної лінії.
Схематичне зображення легень людини
1 - Трахея. 2 - Легенева артерія. 3 - Легенева вена.         4 - Альвеолярний хід. 5 – Альвеоли. 6 - Серцева вирізка лівої легені. 7 – Бронхіоли. 8 - Третинні бронхи .                  9 - Вторинні бронхи. 10 - Головні бронхи. 11 - Гортань
Органогенез
Легені людини закладаються на третьому тижні внутрішньоутробного розвитку. На четвертому тижні виникають дві бронхолегеневі нирки, які розвинуться відповідно у бронхи і легені.
Бронхіальне дерево формується від п'ятого тижня до четвертого місяця. На четвертому –п’ятому місяці закладаються дихальні бронхіоли, з'являються перші альвеоли і формуються ацинуси.
До моменту народження кількість часток, сегментів, часточок відповідає кількості цих утворень у дорослої людини.
Вікові зміни легень
Розвиток легень триває і після народження. Впродовж першого року життя бронхіальне дерево збільшується в півтора-два рази. Наступний період інтенсивного росту відповідає статевому дозріванню. Поява нових розгалужень альвеолярних протоків закінчується в період від 7 до 9 років, альвеол - до 15-25 років.
Об'єм легень до 20 років перевищує обсяг легенів у новонародженого у 20 разів.
Після 50 років починається поступова вікова інволюція легенів, яка посилюється у віці понад 70 років.
Захворювання легень
Найбільш поширені захворювання дихальної системи: бронхіальна астма, бронхіт, які можуть давати ускладнення на легені – пневмонія, плеврит.
Органи дихання людини і легені зокрема вражають такі вірусні та бактеріальні захворювання, як грип, гостра респіраторна вірусна інфекція, туберкульоз, сифіліс…
Пошкодження судин грудної стінки може зумовити гемоторакс, а пошкодження легеневої тканини - пневмоторакс.
Розвитку захворювань легенів сприяють куріння, отруєння вихлопними газами, робота на шкідливому виробництві. Зокрема «запилення» легенів призводить до пневмоконіозів.
Визначення раку легень за кольором щік
Дослідники розробили революційний метод виявлення раку легенів. Для цього потрібно посвітити на клітини, узяті зі щоки пацієнта. Диво-техніка називається "парціальна хвильова спектроскопічна мікроскопія".
В основі методу лежить відкриття вчених, які з'ясували, що пацієнти з раком легенів мають ознаки підвищеного поширення хроматину, матеріалу, з якого зроблені хромосоми в клітинах щік. Їх можна виявити, розсіюючи світло. Від хворих і здорових клітин світло відбивається по-різному.
Для підтримання дихальної системи в нормальному стані має значення правильна організація побуту, загартовування, дотримання режиму праці і відпочинку, раціональне харчування. Сприятливо впливають на роботу дихальної системи фізична праця, заняття фізкультурою і спортом. Потрібно вчитися правильно дихати. Для цього треба застосовувати комплекси фізичних вправ, які розвивають дихання.
Бути здоровим!


title: Євросоюз

text:
Кількісна теорія грошей

Виконав роботу :Студент групи Ф-23
Набієв Н.Р.
Викладач :
Іноземцева Ю.Ю.

План :
Вклад у кількісну теорію,Дж. Локк.
Трансакційний варіант кількісної теорії І. Фішера.
Кількісна теорія грошей
Кількісна теорія попиту на гроші

Англійський економіст Дж. Локк
Важливий вклад у кількісну теорію вніс англійський економіст Дж. Локк, який дійшов висновку, що вирішальним фактором, який регулює і визначає вартість грошей (у даному випадку золота і срібла), є їх кількість. Цей висновок Дж. Локка був використаний ідеологами промислової буржуазії, що почала розвиватися, для критики меркантилізму. Вони протиставляли прибічникам останнього твердження, що нагромадження золота і срібла не може зробити націю багатшою, тому що результатом такого нагромадження буде знецінення дорогоцінних металів і зростання товарних цін. На їх думку, дійсне багатство нації міститься не в мертвих запасах золота і срібла, а в створенні мануфактур, у використанні в них живої праці. Тим самим ідеї кількісної теорії сприяли розвінчанню меркантилізму, металістичної концепції грошей, згідно якої золото та срібло вже по природі своїй є гроші.
У період становлення капіталістичних відносин основні ідеї кількісної теорії найбільш чітко виразив англійський філософ Д. Юм. У нарисі "Про гроші" (1750) Юм висунув і обґрунтував принцип, який у сучасній літературі називається "постулатом однорідності": подвоєння кількості грошей призводить до подвоєння абсолютного рівня цін, виражений у грошах, але не зачіпає відносних мінових співвідношень окремих товарів. Своїм "постулатом однорідності" Д. Юм дав поштовх до формування концепції "нейтральності грошей" в ринковій економіці та екзогенного пов’язаного ззовні характеру зміни грошової маси в обігу.
   Визначення "нейтральності грошей" та екзогенності кількісного фактору створило істотні перешкоди на шляху розвитку кількісної теорії і вона до кінця ХIХ століття обмежувалася використанням своїх класичних постулатів:

причинності, згідно якого зміна цін визначається зміною кількості грошей;
пропорційності, згідно якого ціни змінюються пропорційно зміні кількості грошей в обігу;
однорідності, згідно якого при зміні кількості грошей в такій же пропозиції змінюються ціни на всі товари, а співвідношення цін на окремі товари залишається незмінним.

Відстоюючи класичні постулати, представники кількісної теорії тривалий час (по суті до початку ХХ ст.) не проявляли інтересу до розкриття складного процесу впливу грошей на систему цін, а через них - на економічні процеси взагалі. Вони просто декларували факт рівнопропорційного зростання цін при збільшенні кількості грошей, не розкриваючи механізму цього процесу. Тому представникам класичної кількості теорії так і не вдалося розірвати вузького кола механічного зв’язку товарних цін і грошової маси, хоч серед них були і класики політичної економії капіталізму, перш за все Д. Рікардо.

Д.Рікардо.
На початку ХХ ст. з новою силою розгорілися суперечки навколо кількісної теорії. Проте на цей раз зусилля були спрямовані на дослідження механізму зв’язку між кількістю грошей і цінами. Першим це завдання взяв на себе американський економіст І. Фішер, який сформулював трансакційну версію кількісної теорії на базі так званого "рівняння обміну".
Трансакційний варіант кількісної теорії І. Фішера.
 базується на співвідношенні двох пов’язаних між собою явищ:
добутку кількості грошей на швидкість їх в обігу,
добутку рівня цін на кількість реалізованих товарів.

Зв’язок цих величин він виразив у вигляді рівняння обміну:

MV = PQ

    де М - сума наявних грошей, що знаходяться в обігу протягом певного періоду; V - швидкість обігу; P - ціна індивідуального товару, реалізованого за вказаний період; Q - кількість товарів.

І. Фішер.
Основою формули є товарообмінна операція. У правій частині рівняння представлена сума цін всіх товарів, що беруть участь в операціях, у лівій - їм протистоїть сума всіх негайних платежів.

З часом І. Фішер ускладнює рівняння. Він вводить у ліву частину ще один член - M/V/, де М/ - сума грошових коштів на чекових рахунках, V/- швидкість їх обігу. В Результаті формула набуває такого вигляду:

MV + M/V/ = PT

де Р - середній зважений рівень цін, Т - сума всіх Q.

Рівняння обміну тавтологічне за самим визначенням. Оскільки це лише різні способи виразу однієї і тієї ж величини - грошової суми товарообмінних операцій.
Тому з наукових позицій важливе значення має не само по собі "рівняння обміну", а ті висновки які були зроблені з нього І. Фішером та наступними дослідниками кількісного фактору в теорії грошей. Найбільш важливим для розвитку кількісної теорії був висновок І. Фішера про формування рівня цін під впливом трьох факторів, а не одного, як це стверджували представники класичної кількісної теорії.
    Для цього І. Фішер на основі "рівняння обміну" побудував формулу ціни:
Р = M V, Q
    З цієї формули слідує, що рівень цін (Р) залежить від:
кількості грошей, зміна якої прямо пропорційно впливає на рівень цін;
швидкості обігу грошей, зміна якої теж прямо пропорційно впливає на рівень ціни;
фізичного обсягу товарообороту, зміна якого обернено пропорційно впливає на рівень цін.

"Кембриджська версія". На початку ХХ ст. у Західній Європі набула поширення інша версія кількісної теорії, відмінна від трансакційного варіанта І. Фішера. Вона була названа теорією касових залишків або "кембриджською версією". Її активними пропагандистами були професори Кембриджського університету А. Маршалл, А. Пігу, Д. Робертсон, Дж. М. Кейнс (у своїх ранніх роботах).
Важливою особливістю "кембриджської версії" було те, що розміри нагромадження грошей не нав’язувались господарюючим суб’єктам з "залізною необхідністю" згори, а пов’язувалися з мотивами їх поведінки. За основу вини брали два мотиви зберігання грошей - як фонду засобів обігу і резерву на покриття непередбачених потреб.
Разом з тим принцип вибору між грошима і іншими формами зберігання багатств не одержав в теорії касових залишків послідовного вираження. З допомогою ряду спрощень аналіз зрештою переводився на рейки традиційної кількісної теорії з її ключовим висновком про наявність жорстокого причинного зв’язку між кількістю грошей і загальним рівнем цін.
   Це виразилось у формулі "кембриджського рівняння" (формула Пігу):
M = r R P
де М - кількість грошових одиниць;
R - загальна величина виробництва в фізичному виразі за одиницю часу;
Р - ціна виробленої продукції;
r - частина RP, яку люди мають бажання зберігати в вигляді грошей.
При постійності r і Р виникає обернено пропорційний зв’язок між вартістю (купівельною силою) грошової одиниці і величиною наявних у господарстві касових залишків. Саме в цьому і полягає основний висновок кількісної теорії.
Подальший розвиток капіталізму спричинив широке визнання кількісної теорії грошей. Західні економісти і представники ділових кіл досить одностайно розглядають її як керівництво для державно-монополістичного втручання в економіку, для впливу на грошовий обіг і на сам рух капіталістичного циклу.
В умовах державно-монополістичного капіталізму саме у регулюванні грошової маси вбачали спосіб впливу на рівень товарних цін і на стан господарської активності. Методи цього впливу першим запропонував Дж. Кейнс, який підкреслював необхідність поєднання кількісної теорії грошей із теорією кон’юнктури.
Література:

http://ru.osvita.ua/vnz/reports/bank/19986/
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ !!!