Частина 1. Клітинна біохімія
Лекція 4. Вода. Водорозчинні вітаміни.
Порфірини. Синтез гемоглобіну.
Авторський пілотний проект
Вода
	Вода – це неполярна неорганічна молекула, що складається з двох молекул Гідрогену та однієї молекули Оксигену.
	Вода – найрозповсюдженіша молекула з усіх, що існують в межах планети Земля. Також вода являється основним розчинником більшості речовин, з якими нам в житті доводиться зустрічатися.
Фізико-хімічні властивості H2O
Молярна маса: 17,996х10-3 кг/моль
Густина:
	980 кг/м3 (лід і тала вода)
	1010 кг/м3 (прісна вода при температурі 300К)
	1020 кг/м3 (морська вода)
Координаційне число молекули:
	4,0 (рідкий стан)
	4,4 (твердий стан)
Тип зв’язків: ковалентні полярні
Молекули води утворюють між собою водневі зв’язки
Кластер
	Кожний елемент намагається «позбавитися» від неповних енергетичних рівнів.
	Є 3 варіанта вирішення даної проблеми:
Віддати зайві електрони («Донор»)
Прийняти недостаючі електрони («Акцептор»)
Віддати електрони в «загальне користування»
	Віддані у «загальне користування» електрони формують електронну хмару, що оточує сукупність молекул.
	Така сукупність молекул називається кластер
	(англ. Cluster – комірка)
Найяскравіший приклад:Бензол
Молекули води теж утворюють між собою кластери
Гідрофобність та гідрофільність
	Основне правило нерозчинності:
	Якщо речовина має будову, яка повністю ідентична будові розчинника, то така речовина не розчиняється!!!
	Основне правило розчинності:
	Та речовина найбліьш розчинна, яка має будову, що найбільш всього наближена до структури розчинника!!!

	На основі вищезазначеного, можемо дійти до висновку, що бензол – абсолютно гідрофобна сполука.
	Фенол (гідроксибензол), анілін (амінобензол) і толуол (метилбензол) мають «зайвий» полярний радикал, і тому розчинні у воді – вода буде створювати гідратну оболонку навколо цих радикалів в першу чергу, а потім залучивши і власне бензольне кільце у свою оболонку.
Альдогексози мають найбільш можливу розчинність у воді. Це зумовлено особливостями будови самих молекул альдогексоз і того, як вони взаємодіють між собою і з водою.
Молекули води мають також здатність розчиняти в собі окремі іони. Для цього міняється конформація кластерів води, створюючи оболонку навколо окремих іонів, “поглинаючи” їх у себе.Так утворюється гідратна оболонка
Осмос
Осмос або осмотичний тиск – це направлений рух розчинника через напівпроникну мембрану від області меншої концентрації розчиненої речовини до області більшої її концентрації. У вигляді розчиненої речовини може виступати будь-яка «осмотично активна» речовина – тобто та, яка збирає навколо себе молекули води чи іншого полярного розчинника.
	Кластери води можуть міняти свою структуру не лише при взаємодії з хімічними речовинами, а і під дією різних електромагнітних полів, входячи в резонанс з частотою випромінювання. Крім того, структура води, змінена різними хімічними речовинами, залишається такою, навіть якщо сама речовина у воді вже відсутня.
	Властивість кластерів змінювати свою структуру і залишати її називається «пам’ять води»
	Властивість пам’яті води була покладена в основу класичної гомеопатії, принципом якої є 10^n-кратне розведення хімічної речовини. При цьому змінених кластерів води достатньо, щоб препарат все ще міг проявляти лікувальні властивості
!

	Є два основних способи відновлення оригінальної структури кластерів:

Опромінення інфрачервоними ЕМ хвилями
Заморожування
	Різного роду фізичні і хімічні впливи можуть не тільки міняти структуру кластерів, але і руйнувати їх. При руйнуванні кластерів утворюється деструктурована вода.
	Деструктурована вода має дещо інші фізико-хімічні  властивості (більшу молярну масу і густину), і, крім того, гірше розчиняє гідрофільні речовини.
	Відновити деструктуровану воду можна тими же шляхами, якими відновлюється оригінальна структура кластеров води.
Денатурація
	Денатурація – процес втрати білком своїх структур окрім первинної.
	Денатурація відбувається лише внаслідок втрати білком своєї гідратної оболонки, яка в свою чергу, втрачається внаслідок деструкції води.
	У залежності від того, що “вкрало” гідратну оболонку у білка, виділяють зворотну та незворотну денатурацію.
Гексокіназа
Електромагнітне випромінювання води
	Кластери води мають своє ЕМ випромінювання, яке генерується внаслідок обертання електронів як довкола цілих кластерів, так і навколо окремих молекул. Довжина хвилі буде залежати від структури кластерів. Чиста вода має частоту випромінювання порядка 10-5 м.
	Так як людський організм складається на 70-80% з молекул води, то електромагнітне випромінювання всіх кластерів сумується, утворюючи хвилю інфрачервоного діапазону, яку ми сприймаємо як тепло людського тіла.
Аура
	Сумарне електромагнітне випромінювання (води і не тільки) формує ауру людини.
“Заряджена вода”
Вітаміни
	Вітаміни – це органічні речовини, що потрібні для повноцінного метаболізму будь-якого живого організму, але цим організмом вони не утворюються з продуктів власного метаболізму або утворюються у кількостях, що не відповідає потребам організму.

	Те, що є вітаміном для одного біологічного виду, не обов’язково є вітаміном для іншого!!!
Водорозчинні вітаміни
	Група вітамінів, що розчинна у неполярних розчинниках (зокрема, у воді).
	Містять у собі дві великі підгрупи.

	Підгрупа В – обов’язково містить у своєму складі молекулу Нітрогену
	Підгрупа С – не містить у своєму складі молекулу Нітрогену
Аскорбінова кислота
Добова потреба для стандартної людини: 90 мг/добу
Продукти, в яких міститься: Цитрусові, розоцвіті
Ознаки гіповітамінозу:  скорбут (цинга)
Ознаки гіпервітамінозу: ульцерація (виразкування) стінок шлунково-кишкового тракту
Тіамін пірофосфат
Добова потреба для стандартної людини: 1,2 мг/добу
Продукти, в яких міститься: неочищені злакові (особливо рис і гречка), м’ясо свині
Ознаки гіповітамінозу: бері-бері
Ознаки гіпервітамінозу: тривала міорелаксація

Рібофлавін
Добова потреба для стандартної людини: 1,3 мг/добу
Продукти, в яких міститься: молочні продукти, кукурудза, банани, спаржа
Ознаки гіповітамінозу: глоссит, ангулярний стоматит
Спеціальні форми: флавінмононуклеотид (FMN), флавінаденіндинуклеотид (FAD)
FAD
FAD
FMN

Ніацин
Добова потреба для стандартної людини: 16 мг/добу
Продукти, в яких міститься: м’ясо, риба, яйця, лісові горіхи
Ознаки гіповітамінозу: пеллагра
Ознаки гіпервітамінозу: паренхіматозні токсичні пошкодження печінки
Спеціальні форми: нікотинаміддинуклеотид (NAD)

Пантотенова кислота
Добова потреба для стандартної людини: 5 мг/добу
Продукти, в яких міститься: м’ясо, авокадо
Ознаки гіповітамінозу: парестезія
Спеціальні форми: коензим-аденозин (CoA)

Піридоксин
Добова потреба для стандартної людини: 1,6 мг/добу
Продукти, в яких міститься: банани
Ознаки гіповітамінозу: периферійна нейропатія
Ознаки гіпервітамінозу: периферійна нейропатія
Спеціальні форми: піридоксальфосфат (PLP)
PLP
Фолацин
Добова потреба для стандартної людини: 0,85 мкг/1000 ккал
Продукти, в яких міститься: листя рослин, хліб, печінка
Ознаки гіповітамінозу: мегалобластна анемія
Біотин
Добова потреба для стандартної людини: 30 мкг/добу
Продукти, в яких міститься: яєчний жовток, печінка, арахіс
Ознаки гіповітамінозу: дерматит
Ціанкобаламін
Добова потреба для стандартної людини: 2,4 мкг/добу
Продукти, в яких міститься: м’ясо
Ознаки гіповітамінозу: вторинна мегалобластна анемія

Наступна лекція
Тема: «Ензими. Ензимопатії»
Дата проведення: 16 вересня 2014 року

Пропозиції та побажання, а також заохочення та підтримку кидайте в урну


title: РОЛЬ ШКОЛИ У ПРОФІЛАКТИЦІ ПОРУШЕНЬ ОПОРНО-РУХОВОГО АПАРАТУ ДІТЕЙ

text:
37 %
12 %
18 %
6 %
15 %
-
14 %
7 %

svitlana_gozak@mail.ru
(044) 559 14 90


Птахи,гуси і лебеді!


title: "Рідкісні та зникаючі види рослин і тварин"

text:
РІДКІСНІ ТА ЗНИКАЮЧІ ВИДИ РОСЛИН І ТВАРИН
Підготувала учениця 11-ВГ класу
Чугунова Ірина
Міддлеміст червоний
Тільки уяви собі, міддлеміст червоний — найрідкісніша квітка на Землі. Нині вона росте лише в двох місцях планети — у Новій Зеландії та Великобританії. Має рожеве забарвлення і цвіте лише два тижні в рік.
Дерево Франкліна
Невеличке деревце з білосніжними квітами і яскраво-червоним листям восени. Батьківщиною рослини вважають долину річки Альтамахи у Джорджії. Проте, на жаль, з ХІХ ст. у дикій природі квітки вже не існує. Насолоджуватись її красою ми можемо лише завдяки зусиллям родини Бартрам — завзятим садоводам, які вирощували квітку ще до її зникнення.
Росянка капська
Ця рідкісна квітка родом з Південної Африки — справжнісінький хижак! Гадаєш, це роса прикрашає суцвіття? А от і ні! Рослина виділяє рідину, яка приваблює і водночас паралізує комах, як тільки ті сядуть на липкий смертоносний листок. У відповідь на подразнення листок згортається і протягом кількох днів перетравлює здобич, а потім розпрямляється, як ні в чому не бувало. Цікаво, що хитре листя рослини не згортається від випадкового потрапляння на нього води, або гілочки, і реагує лише на органічну їжу.
Венерин черевичок
Квітка богині кохання та краси росте на Південному Сході Азії. Таку цікаву назву рослина отримала не випадково.Незвичайна кишеня квітки нагадує черевичок — «любовну пастку», куди потрапляють комахи. А вибираються вони звідти, добряче вимазавшись пилком, після чого летять далі запилювати квіти.
Нефритова квітка
Рослина кольору морської хвилі родом з Гаваїв. Зустріти її можна лише в області Waipio. Гавайці дуже люблять створювати з суцвіть Нефритової квітки гірлянду на шиї гостей острову. Ще б пак, адже це одна з найкрасивіших тропічних ліансімейства бобових.
Кокі
Вперше рідкісне дерево виявили на Гаваях у 1860 році, а вже в 1950-му Кокі вважали зниклим видом. Радості вчених не було меж, коли в 1970 році вони знайшли ще один екземпляр незвичайної квітки. Та вже в 1978 деревце згоріло.
На щастя, одну з гілок Кокі вдалося врятувати та виростити з неї 23 дерева, які нині радують гавайське населення сотнями яскраво-червоних квітів.

Дикий люпин
Квітучий люпин — казкове видовище! З латинської слово «lupus» означає вовк, що свідчить про незвичайну здатність рослини виживати в будь-яких умовах. Квітка походить з Північної Америки та узбережжя Середземного моря, в дикій природі росте в Греції, Франції, Італії, Тунісі, Алжирі тощо.
Соняшник Helianthus Schweinitzii
Дуже рідкісна квітка. Зустрічається у провінції П'ємонт в Північній і Південній Кароліні. Цього жовтого красеня внесли до зникаючих видів 7 травня 1991 року.
Квітка-глечик
Квітка-монстр. Великі екземпляри поїдають не лише комах, а й дрібних хребетних — птахів, ящірок, мишей. Бутон квітки являє собою глечик-пастку з рідиною, в якій і тонуть нещасні жертви. А щоб спеціальний вміст глечика не розбавлявся дощевою водою, квітка зверху вкрита дашком. В дикій природі росте на Філіпінах, о. Суматра, в Малайзії, Китаї, Мадагаскарі та Індонезії.
Дзьоб папуги
Дзьоб папуги вважають зниклою квіткою, батьківщина якої — Канарські острови. Запилювали квітку комахи нектарниці, які давно вимерли.
Примарна орхідея
Квітка-загадка, яка надійно ховається від людського ока. Зустріти її Ти зможеш лише в найтемніших лісах Британії та США. Дослідники часто витрачають цілі тижні, а то й місяці на пошуки цієї дивовижної красуні. Дехто вважає, що Примарні орхідеї взагалі зникли з лиця Землі, та, на щастя, це не так. Тендітні красуні час від часу дають про себе знати, знаходячись то в одному, то в іншому куточку Великобританії.
На фото зображений диявольський листкоподібний гекон, який бувпомічений під час дослідження Мадагаскару в 1998 році. Цей вид був уперше описаний в 1888 році, і є частим мешканцем невинних лісів Мадагаскару. У 2004 році Всесвітній фонд дикої природи заніс усіх листкоподібних геконів в список «Самих винищуваних», тому що їх «виловлюють і продають у величезних кількостях».
Ця «саламандра-прибулець» була знайдена під час експедиції на Еквадор в 2009 року. Цей вид саламандри має перетинкові лапи, які допомагають їм підійматися на дерева в тропічних лісах. У них також немає легенів. Цей новий вид був знайдений у вологих тропічних лісах на півдні Еквадору.

Інопланетний   гість.
Ця жаба була виявлена в 2008 році під час експедиції ПБО до гір Фойя, які знаходяться в індонезійській провінції Папуа. Ця жаба має довгий, як у Пиноккио, виступ на носі, який піднятий вгоруколи самець шукає собі самицю, або ж вниз, коли він менш активний. Його відкриття було щасливою випадковістю: герпетолог Пол Олівер помітив його, сидячи на мішку рису в кемпінгу.
Які величезні очі!
Ця деревна жаба з величезними очима, завдовжки в 6 дюймів, була виявлена біля гірської річки під час експедиції ПАБ по гірській пустелі в Папуа - Новій Гвінеї в 2008 році. Вона належить до групи жаб з незвичайним веноподобным візерунком на повіках.

Спадщина інків.
Шиншиллоподобная деревний щур був виявлений в 1997 році під час експедиції ПБО до гірського хребта Вилкабама в Перу, який знаходиться у безпосередній близькості до знаменитих руїн Мачу-Пикчу. Це звірятко блідо-сірого кольору має коренасту статуру, має довгі кігті і відрізняється білою смужкою уздовж голови.
Фруктовий кажан з тубоподобным носом.
У цього фруктового кажана з трубоподобным носом, родом з гірського хребта Мюллера в Папуа - Новій Гвінеї, поки що не має назви, але вона також була помічена в інших частинах Нової Гвінеї. Цей кажан був знайдений в 1999 році
Димчастий медосос.
Цей новий вид димчастого медососа був виявлений в 2005 році під час експедиції в гори Фойя в індонезійській провінції на острові Нова Гвінея.
Африканський мандрівник.
Цей вид птахів виявили в лісах на південному сході Гвінеї під час дослідження ПБО в 2003 році. Раніше цей вид був помічений в східній частині Сьєрра-Леоне, Ліберії і західної частини Кот-д‘Івуар.
Ходяча акула.
Ходяча акула була виявлена під час експедиції ПБО в індонезійську затоку Кандераваш в 2006 році. Незважаючи на свою назву, ця акула може плавати. Але, вона вважає за краще йти по пологих рифах з помощью своїх плавників і живитися креветками, крабами, равликами і дрібною рибою.
Цей миготливий губан був виявлений під час експедиції 2006 року в західну частину Папуа, Індонезія. Самці проходять через дивовижний ритуал залицяння, при якому вони спалахують електричними імпульсами різних кольорів побачивши самиць, що пропливають мимо.
Губкоподобний сом.
Цей вид сома був виявлений під час експедиції в Сурінамі в 2005року. Плоский рот риби дозволяє їй прикріплятися до інших риб і таким чином плисти в їх напрямі.

Лукавий коник.
Цей павлиноподобный коник був виявлений під час експедиції 2006 року в гори Гайани Акараи. Ця велика комаха з тропічних лісів використовує дві ефективні стратегії, щоб захистити себе: по-перше, воно виглядає як опалий лист, а якщо йому загрожує небезпека, воно піднімає пару крил з візерунком у виді глаз і починає стрибати так, щоб його супротивник прийняв його за голову велетенського птаха.
Цей новий вид бабки був виявлений в ході дослідження в Демократичесякий Республіці Конго. Самці цього виду мають унікальне поєднання кольорів, які відрізняють його від інших видів, а саме, жовте черево і червоно-білі ніжки.
Мурашки з Гачками
Учені, як і будь-які хижаки, ссавці або птахи, двічі подумають, перш ніж наблизиться до крюкоподобному мурашки, яка мешкає в лісах Камбоджі. Зігнуті крюкоподобные лапи мурашки легко упиваються в шкіру. Мурашки були виявлені під час експедиції по Камбоджі в національному парку Вираши в 2007 році.
Найважчий павук у світі
Паук-птицеед Голіаф, є наймасивнішим павуком у світі, вагою в 6 унцій (170 грам). Цей зразок виявив науковий колектив ПБО в 2006 році в Гайані. Незважаючи на свою назву, вони живляться в основному безхребетнимі, але також їдять дрібних ссавців, ящірок і навіть отруйних змій.
Доісторичний павук Атева був виявлений під час експедиції 2006 року в Гані в лісовому заповіднику Атева. Цей новий вид відноситься до ряду тварин, які не змінилися з доісторичних часів. Його вік налічує більше 300 мільйонів років. Нині вони зустрічаються тільки в Центральній і Південній Америці і в Західній Африці.
Ці літаютчі птиці є одними з найбільш небезпечних істот у світі. Казуари дуже серйозно ставляться до захисту своєї території, і в разі небезпеки здатні жорстоко розправиться з вами своїми гострими як бритва пазурами. Вони можуть досягати 2-х метрової висоти.
Сайгак
Сайга або сайгак є одним з найдавніших ссавців у світі, мешкаючи на Землі разом в шаблезубими тиграми і шерстистими мамонтами 250000 років тому. Хоча деякий час вони вважалися вимерлими. Зараз їх часто називають не інакше, як живими копалинами.
Австралійська зміїношия черепаха
Дивлячись на неї, здається, що хтось пропустив змію через черепаху. У цього виду черепахи шия настільки довга, що вони не можуть втягати її назад в захисний панцир. Однак вони мають секретну зброю, випускають погано пахнущу рідину в разі небезпеки.
Красногуба риба-ластівка
Здається, ніби ця риба вирішила нафарбувати губи яскраво-червоною помадою. Красногубі риби мешкають на глибині 30 метрів на Галапагоських островах. Цікаво, що вони більше пристосовані ходити по морському дну, а не плавати. Коли риба досягає зрілості, вона починає використовувати свій спинний плавник в якості приманки.

Аксолотль
Аксолотль відноситься до личинок мексиканських амбістом або тигровим амбістом. Личинки цього виду не піддавалося метаморфозу, а дорослі особини залишаються водними і з зябрами. Аксолотль високо цінується вченими за здатність відрощувати нові кінцівки і навіть частини тіла, включаючи хребет і частину мозку у разі їх втрати.
Дякую За увагу!


title: "Спадковий імунітет"

text:
Спадковий імунітет
(видовий або природжений)
Природжений імунітет — це неспецифічна резистентність, що властива тому чи іншому виду тварин або людині і передається спадково з покоління в покоління. Прикладом спадкового імунітету може бути несприйнятливість людей до чуми рогатої худоби, собак, курячої холери, інфекційної анемії коней. З іншого боку, тварини не хворіють на багато інфекцій людини — черевний тиф, скарлатину, вітряну віспу, сифіліс, кір та ін.
Спадковий імунітет залежить від фізіологічних та біологічних особливостей того чи іншого виду організмів, що сформувались у процесі природного відбору, мінливості й генетичної адаптації до умов зовнішнього середовища.
Помічено, що висока сприйнятливість до інфекційних захворювань бактеріальної і вірусної етіології буває серед видів тварин, їх популяцій (або у людей), що не зустрічаються з цим збудником в результаті екологічної або географічної ізоляції.

Ступінь напруженості спадкового імунітету може бути абсолютним і відносним. Так, наприклад, в організмі пацюків клітини не мають рецепторів до дифтерійного, а в риб і ящірок — до правцевого токсину, внаслідок чого вони абсолютно несприйнятливі до названих токсинів. Імунітет деяких тварин до збудників інфекційних захворювань можна підвищити зміною температури тіла, діянням на організм гормонами, імунодепресантами, рентгенівським опромінюванням. Так, якщо в курей знизити, а в жаб підвищити температуру тіла, то вони стають чутливими до бацил сибірки. У цьому разі кажуть про відносну несприйнятливість.
Механізм імунітету до інфекційних захворювань грунтується на відсутності в клітинах організму рецепторів і субстратів, потрібних для адсорбції і розмноження збудника, наявності речовин, які блокують репродукцію патогенних агентів, та властивості макроорганізму синтезувати різні інгібітори у відповідь на проникнення патогенних   мікроорганізмів.


title: "Папороті"

text:
Папороті
Трохи про папороті
Папороті— група судинних рослин. Папороті з'явилися на Землі близько 400 млн років тому. Вони були справжніми гігантами і формували рослинний покрив нашої планети. Папороті утворювали цілі ліси. Зараз деревовидних папоротей на землі залишилося мало. На Землі існує понад 20000 видів папоротей.
Представники
Представники відділу папоротей зустрічаються на нашій планеті практично повсюдно. Ці рослини широко поширені, завдяки різноманітності форми листя, екологічній пластичності, добрій переносимості високої вологості.
Страусник звичайний

Орляк звичайний

Сальвінія

Азола

Середовище існування
Представники відділу папоротей зустрічаються на нашій планеті практично повсюдно. Найбільшого розмаїття досягають папороті у вологих регіонах тропічного і субтропічного поясу, зокрема, у вологих ущелинах, заростях гірських лісів тропіків.

Цикл розвитку

Значенння у природі і для людини
Деякі види папоротей, такі як орляк звичайний, осмунда корична, страусник звичайний, людина вживає в їжу. Окремі види папоротей отруйні. Багато з цих рослин використовують в медицині та фармацевтичній промисловості. Такі папороті, як нефролепис, птерис, костенець, вирощують як кімнатні рослини.
Цікаві факти
•На землі існує близько 300 родів і  більше 20 000   видів папоротей.
•Папороті з'явилися на Землі близько 400 млн років.
•Папоротеподібні не мають справжнього листя, перисторозсічений «листок» папороті називається вайєю.
•Гроздовник багатоподільний раз в році випускає один новий лист, розділений на вегетативну і генеративну частини.

Квітка папороті
Ой на Івана та й на Купала
 Папороть сумна враз квіткою стала!
Між трави тирлич вогнем палала
У чарівну ніч – ніч на Купала.
Ось шелеснув ліс насторожено:
Квітко, так тобі наворожено…
Спішить суджений вночі з далини,
Вогнецвітом мрій йому лиш сяйни…
Доленьку свою ждала сотню літ,
 Вмить красунею стане диво-цвіт!
Швидко час мине… Листячко тремтить…
Милий, стрінь мене… Зупинися, мить …
Та гіркою ніч для квітки була,
У траві тирлич мрія відцвіла!
Згасила вогонь ранішня роса…
Зів‘янь, охолонь, дівоча краса…


title: "Сон і цікаві факти про нього"

text:
Сон і цікаві факти про нього
Сліпі "бачать” сни
Ми забуваємо 90% сновидінь
Сни бачать усі без винятку
Нам сниться тільки те, що ми бачили
Не всі можуть бачити кольорові сни
Сни не бувають буквальними
яскраві сни
Зовнішні подразники впливають на наші сни
 Під час сну ми паралізовані
Відкриття, зроблені увісні
Також відомо…
Дякуємо за увагу!


Роль генотипу й середовища у формуванні фенотипу


Семіотика уражень і основних захворювань органів дихання у дітей. Синдроми дихальних розладів і дихальної недостатності.
Проф. О.Є.Федорців
Методика дослідження органів дихання
При обстеженні дитини з захворюваннями системи дихання лікар повинен вирішити наступні питання:
Чи є ураження дихальної системи провідним у даного хворого ?
Яка локалізація основного патологічного процесу: у верхніх відділах дихальних шляхів, в гортані, бронхах, легенях, плеврі, середостінні.
Поширеність бронхолегеневого процесу (локальний чи дифузний).
Який тип порушення вентиляції переважає: обструктивний чи рестриктивний.

5. Чи є даний епізод гострим захворюванням або загостренням рецидивуючого або хронічного процесу.
6. Чи пов’язане дане захворювання з інфекцією, і яку інфекцію слід вважати провідною (вірусна і яка: грипозна, парагрипозна, аденовірусна та ін.; бактеріальна, грибкова)
7. Чи має значення алергічний фактор у розвитку захворювання і який саме ?
8. Ймовірність генетичної обумовленості захворювання.
9. Провідний синдром в клінічному перебігу захворювання.
Безпосередні скарги
кашель;
утруднене носове дихання;
біль в грудній клітці;
порушення ритму і глибини дихання;
задишка;
приступи ядухи;
чхання;
наявність виділень з носа або харкотиння в дихальних шляхах.

Скарги загального характеру
кволість, млявість;
підвищення температури тіла;
головний біль;
зниження апетиту;
розлад сну;
дратівливість.
Провідна симптоматика уражень органів дихання за даними огляду
Вимушене положення
а) ортопное – при приступі бронхіальної астми, обструктивному, астматичному бронхіті;
б) на хворому боці (плевропневмонія, плеврит);
Зміна кольору шкіри, слизових:
а) периоральний, периорбітальний ціаноз (гострі запальні процеси, вроджені аномалії);
Приступ кашлюка і бронхіальної астми
Ознаки дихальної недостатності
Приступ кашлюку у дітей
Ціаноз
Ознаки дихальної недостатності у грудних дітей
Піна у куточках роту;
Дихання “загнаного звіра”;
Тремтіння крил носа;

Зміни з боку грудної клітки
* Деформація:
діжкоподібна (бронхіальна астма, емфізема легень);
лійкоподібна (хронічна пневмонія);
“куряча” (хронічна пневмонія)
однобічне западіння (хронічна пневмонія, туберкульоз);
однобічне випинання (вроджена емфізема, пневмонія);
* Участь допоміжної мускулатури (дихальна недостатність);
* Відставання в акті дихання однієї половини (пневмонія, плеврит)
Зміни з боку кісток
Респіраторний дистрес-синдром новонародженого
Види задишки
Інспіраторна (утруднений вдих) – при обструкції дихальних шляхів (круп, стороннє тіло, кисти, пухлини, вроджене звуження гортані, трахеї, бронхів, заглотковий абсцес);
Експіраторна (утруднений видих) – при приступі бронхіальної астми, частковому здавленні бронхів, астматичному бронхіті, бронхіоліті;
Змішана – бронхіоліт, пневмонія, захворювання серця і судин, рахіт, асцит, метеоризм.
Зменшення числа дихань (брадіпное)
в нормі під час сну;
під час тяжкого приступу бронхіальної астми;
при дихальній недостатності ІІІ ст.;
інтоксикації, травмах центральної нервової системи.
Вроджений стридор
В основі лежить аномалія розвитку зовнішнього кільця гортані, черпалоподібних хрящів.
Надгортанник при цьому м'який і складений в трубочку.
Черпалонадгортанні зв'язки наближені одна до одної і утворюють як би натягнутий парус, що при вдосі створює шум.
Вроджений стридор
Ознаки вродженого стридору
Інспіраторний шум при диханні
Шум свистячий, дзвінкий, нагадує воркування голубів, іноді мурликання кішки
Інтенсивність зменшується під час сну, при переносі дитини з холодного приміщення в тепле
Збільшується при хвилюванні, крику, кашлі
Починається зразу після народження, зменшується у другому півріччі і сам по собі зникає до 2 – 3 років
Апное – зупинка дихання
у глибоконедоношених дітей внаслідок недостатності центральної і периферичної регуляції дихання, асфіксії;
У доношених при ателектазі легень, аспіраційній пневмонії, важкій внутрішньочерепній травмі, хворобі гіалінових мембран.
Визначення
Під апноетичним проміжком, або апноетичним епізодом,  розуміють тривалу паузу в диханні, що супроводжується в найбільш важких випадках порушенням серцевої діяльності і часто ціанозом (синюшністю шкіри, губ, нігтів).
 При цьому пригнічується дихальний рефлекс.
В легких випадках дихальна пауза короткочасна (від 10 до 15 секунд), і дитина автоматично починає дихати знову.
При більш важких ситуаціях, якщо дихання немає більше 20 секунд (або навіть менше у недоношених), у дитини в крові накопичується вуглекислий газ, а надходження кисню відсутнє, що призводить до відновлення дихання
Відмінності апное від періодичного дихання
 Періодичне дихання характеризується глибокими дихальними рухами протягом 10-15 секунд і паузою в 5-10 секунд, а потім знову нерівним глибоким диханням і знову паузою. Паузи при періодичному диханні коротші, ніж при апное.
Періодичне дихання найбільш часто пов'язане з пробудженням дитини; при цьому можуть відбуватися смоктальні рухи, швидкі рухи очей.
Частота серцевих скорочень у дитини не зменшується
Періодичне дихання зустрічається рідше, ніж апное, і   менш небезпечне
Схильність до апное відзначається у двох груп новонароджених: 1 група - недоношені немовлята, народжені до 34 тижнів вагітності, 2 група-народжені після 34 тижнів гестації.
Протягом декількох перших днів життя більшість недоношених немовлят мають схильність до нерегулярного дихання.
Імовірність апное тим більша, чим менший термін виношування дитини і чим менша зрілість центральної нервової системи. При  глибокій недоношеності (до 30 тижнів) ймовірність епізодів апное дуже велика.

Апное у дітей
Під дихальною недостатністю розуміють:
Недостатність зовнішнього дихання, наслідком якого може бути гіпоксична гіпоксія, або це стан,  при якому не забезпечується нормальний газовий склад крові.
Ступені дихальної недостатності за класифікацією А.Г. Дембо:
І ст. – задишка виникає при значному фізичному навантаженні;
ІІ ст. – задишка при незначному фізичному навантаженні;
ІІІ ст. – задишка виражена у спокої.
 Форми ДН: компенсована і декомпенсована (гостра і хронічна)
При компенсованій формі ГДН спостерігається лише порушення зовнішнього дихання, а виражені зміни зі сторони газового складу крові відсутні. Ра О2 > 80 мм рт  ст , Ра СО2 < 45 мм рт. ст.
При декомпенсованій формі виникають порушення газового складу крові (значна артеріальна гіпоксемія, гіперкапнія або без неї).

Клініко – лабораторна характеристика дихальної недостатності при гострій пневмонії
ДН І ст.
Задишка при фізичному навантаженні, без участі допоміжних м'язів,  в спокої відсутня.
Ціаноз периоральний непостійний, посилюється при неспокої, зникає при диханні 40 – 50 % киснем, блідість обличчя.
АТ   N , рідше помірно підвищений, чсс: чд = 3 – 2,5 : 1
Тахікардія
Поведінка звичайна або неспокій.

ДН  ІІ ст.
Задишка в спокої, постійна, з участю допоміжної мускулатури, втягнення податливих місць грудної клітки, може бути з перевантаженням вдиху і видиху, т.б. свистяче дихання,  чсс: чд = 2 – 1,5 : 1
Ціаноз периоральний, обличчя, рук постійний, не зникає при вдиханні 40 – 50 % О2, але відсутній у кисневій палатці; генералізована блідість шкіри, пітливість, блідість нігтьових лож, АТ підвищений
Поведінка: сонливість, в'ялість,  адинамія, що змінюється короткочасними періодами збудження; зниження м'язового тонуса.

ДН ІІІ ст.
Задишка, частота дихання складає більше 20 – 30 % від норми;
АТ знижений;
 Тахікардія 180 за /хв; р Со2 вище 70 мм   рт. ст; рО2 менше 60 – 40 мм  рт. ст.

ДН IV ст.
Гіпоксична або гіперкапнічна кома. Частота дихання 10 і  менше за 1 хв;
Брадикардія;
 Виражений метаболічний ацидоз, гіпоксична кома.
Типи вентиляційної недостатності

Порушення функції апарату зовнішнього дихання зумовлені різними патологічними процесами дихальних шляхів. Залежно від механізмів, виділяють обструктивні, рестриктивні та змішані порушення вентиляції легень.
Обструктивний (від лат. obstructio – перепона) тип вентиляційної недостатності
  виникає внаслідок звуження дихальних шляхів та підвищення опору руху повітря. Перешкоди рухові повітря можуть спостерігатись як у верхніх дихальних шляхах, так і в нижніх. При ускладненні проходження повітря у дихальних шляхах порушується не тільки вентиляція легень, але й механіка дихання. Через утруднення видиху різко збільшується робота дихальних м’язів.
Механізми формування обструкції:
 1) спазм гладкої мускулатури бронхів;2) запальна інфільтрація слизової трахеобронхіального дерева;3) набряк слизової трахеобронхіального дерева;4) збільшення кількості в’язкого секрету в бронхах та порушення його евакуації;5) деформація бронхів;6) експіраторний колапс бронхів.
Рестриктивний (обмежувальний) (від лат. restrictio – обмеження, зменшення)
  тип порушення вентиляції зумовлений зменшенням дихальної поверхні легень або зменшенням здатності легеневої тканини до розтягнення.
Механізми формування рестрикції:
 1) легеневі причини:- інфільтративні зміни в легеневій тканині;- пневмосклекроз, пневмофіброз;- зменшення об’єму легень після операції, в результаті ателектазу, вродженої гіпоплазії;- захворювання плеври (адгезивний плеврит, ексудативний плеврит, гідроторакс різної етіології, мезотеліома плеври, зрощення плевральних листків, множинні плевральні рубці, емпієма плеври);- емфізема легень;
2) Позалегеневі причини:
 - зміни грудної клітини (кіфоз, лордоз, сколіоз, рахітичні зміни грудної клітини);- порушення діяльності дихальної мускулатури;- застійні явища в легенях (хронічна серцева недостатність);- збільшення об’єму черевної порожнини або больовий синдром у черевній порожнині (обмеження рухливості діафрагми).Рестриктивний тип вентиляційної недостатності характеризується зменшенням ЖЄЛ, ЗЄЛ, причому ЗОЛ залишається нормальним
Змішаний тип порушення вентиляції
  характеризується наявністю ознак як обструктивних, так і рестриктивних вентиляційних розладів, а саме зменшенням ЖЄЛ, ЗЄЛ, підвищенням ЗОЛ та зменшенням ОФВ.
Види кашлю
Сухий приступоподібний:
зі свистом в грудях, здебільшого в нічний час (приступ бронхіальної астми);
“гавкаючий”  (стенозуючий трохеобронхіт);
з репризами,  почервонінням обличчя, блюванням (кашлюк);
раптовий серед повного здоров’я (стороннє тіло)
Стороннє тіло в дихальних шляхах
Стороннє тіло в дихальних шляхах

Сухий кашель
Рідкий, покашлювання (туберкульоз, початкові стадії пневмонії, бронхіт);
Частий (ГРІ, бронхіт);
Надсадний, грубий, тривалий час (трахеїт);

Вологий кашель
Ранковий (гайморит);
Періодичний (абсцеси легень);
Сильний, надсадний, із виділенням пінистого харкотиння (набряк легень);
Протягом дня, більше зранку (пневмонія)
Пальпаторні критерії ураження органів дихання
Болючість:
при плевриті посилення болю при кашлі, нахилі тулуба у здоровий бік, послаблення його при стисканні грудної клітки руками з обох сторін
 (с –м Яновського);
т. Мюссі, що знаходиться між ніжками грудинно – ключично – соскових м’язів (діафрагмальний плеврит);
Основні механізми обструкції
1 – стороннє тіло бронхів
2 – набряк слизової
3 – скорочення бронхіальних мязів
4 – компресія бронха зовні (обємні утворення середостіння,  дилятація легеневої артерії при вроджених вадах серця)

Локальна болючість в місцях проекції абсцесу;
Міжреберних проміжків (плеврит, міозити, неврит, оперізуючий лишай);
Ребер, грудини (переломи, захворювання крові)

Перкусія легень
При перкусії   різних ділянок тіла здорової  дитини можна отримати три основних варіанти перкуторного звуку: ясний, тупий і тимпанічний.
 Ясний перкуторний звук виникає при перкусії нормальної легеневої тканини.
Тупий або притуплений перкуторний звук спостерігається   при перкусії ділянок, під якими знаходяться щільні тканини, безповітряні органи (серце, печінка, селезінка).

Тимпанічний звук виникає при перкусії ділянок, до яких прилягають повітряні порожнини.В залежності від способу простукування розрізняють пряму, або безпосередню  та опосередковану перкусію.
 Безпосередня перкусія проводиться ударами кінчиків пальців по поверхні  тіла.
Безпосередня перкусія використовується для визначення меж легень, порівняльної перкусії легень у немовлят, абсолютної тупості серця.
При опосередкованій  перкусії удари пальцем наносяться по накладеному на тіло другому пальцю (бімануальна перкусія).
Кінцевою фалангою середнього пальця правої руки, який виконує роль перкуторного молоточка, зігнутого в першому суглобі  майже під прямим кутом, вдаряють по середній фаланзі пальця-плесиметра.
Для отримання чіткого звуку наносять рівномірні,  короткі удари, направлені вертикально до поверхні пальця-плесиметра.
Патологічне ослаблення везикулярного дихання
 1. При звуженні повітроносних шляхів (гортань, трахея чи бронхи) внаслідок часткової їх закупорки (пухлина, слиз, харкотиння, сторонні тіла) чи перетискання ззовні (збільшені лімфовузли, пухлина, рубці). В таких ситуаціях ослаблене везикулярне дихання є результатом зменшення повітряного потоку, а з ним і меншого розтягнення напруження стінок альвеол, коливання яких тому здійснюється з меншою амплітудою.

 При звуженні гортані і трахеї ослаблене везикулярне дихання з обох боків однакове.
 При звуженні бронха ослаблення везикулярного дихання має місце в тій ділянці грудної клітки, під якою знаходиться   частина легені, аерація якої здійснюється звуженим бронхом. При повній обтурації бронха дихання в даній зоні не прослуховується зовсім.

При появі в легенях розсіяних дрібних вогнищ ущільнення серед нормальної тканини також вислуховується ослаблене везикулярне дихання. Це зв’язано з тим, що в межах аускультативної сфери є вогнище ущільнення, в зв’язку з чим зменшується кількість активних альвеол, а значить і інтенсивність дихального шуму.
Така ситуація може мати місце при дрібновогнищевих бронхопневмоніях, дисемінованих і вогнищевих формах туберкульозу і інших захворюваннях.
При початкових стадіях запальної або застійної інфільтрації легеневої тканини ще не заповнені альвеоли, але просякнуті їх стінки і проміжна тканина, що зменшує їх здатність до напруження, амплітуда коливань стає меншою, що зумовлює появу ослабленого везикулярного дихання. Це ж саме спостерігається при розрішенні згаданих патологічних процесів.
При гіперпневматизації легеневої тканини (емфізема) везикулярне дихання ослаблюється з таких причин:
 1) внаслідок малої дихальної екскурсії легень зменшується потужність руху повітря, а з ним і коливання стінок альвеол;
 2) зниження еластичності альвеолярних стінок знижує їх здатність до коливань;
 3) зменшується, порівняно до норми, число альвеолярних перетинок, що є також причиною ослаблення дихання;
4) збільшення маси повітря, яке є певним звукоізолятором в порівнянні з щільною тканиною, також сприяє ослабленню везикулярного дихання, яке є рівномірним на всьому протязі легень.
Ослаблення везикулярного дихання спостерігається при обмежених потовщеннях плеври або зрощенні обидвох плевральних листків.
 Це залежить від ослабленого проведення звуку через потовщену масу тканини і недостатнє розправлення легень при вдиху.
Дане ослаблення везикулярного дихання частіше буває однобічним.

При нагромадженні рідини або повітря в плевральній порожнині послаблення везикулярного дихання виникає за рахунок:
   - меншої дихальної екскурсії стиснутої легені та  поганої звукопровідності рідини  чи повітря, що заповнило порожнину.
При нагромадженні в плевральній порожнині значної кількості рідини чи повітря на відповідній ділянці грудної клітки дихання не вислуховується
Фізіологічне посилення везикулярного дихання
 спостерігається при глибокому і швидкому диханні (під час або зразу ж після фізичної праці, емоційних навантажень), а також при тонкій грудній стінці (ілюзорність посилення дихання).
У маленьких дітей вислуховується голосніше, ніж у дорослих.   Таке посилення дихання у дітей, називається пуерильним (puer – хлопчик).
Пояснюється   більшою еластичністю альвеолярної стінки в дітей.

Патологічне посилення везикулярного дихання спостерігають
над здоровою ділянкою легені по сусідству з патологічним процесом. Найкраще посилення везикулярного дихання вислуховується на здоровому боці грудної клітки, якщо на другій половині є плевральний ексудат або пневмоторакс. Але в межах однієї і тієї ж легені при наявності в ній патологічних змін альвеоли сусідніх ділянок напружуються при вдисі сильніше. Така посилена екскурсія здорових частин легень має компенсаторну спрямованість і називається замісною або вікарною.

Бронхіальне дихання
Значно відрізняється від везикулярного дихання.
Воно є грубим і вислуховується в обидві фази дихання з тою особливістю, що видих грубіший і триваліший, ніж вдих.
Його можна зімітувати, вимовляючи звук “х” відкритим ротом.
Бронхіальне дихання
виникає в гортані (тому його часто називають ларинготрахеальним) при проходженні струменю повітря через вузьку голосову щілину, розташовану між голосовими зв’язками, внаслідок чого виникають завихрення, а з ними і коливання еластичних голосових зв’язок і прилеглих частин стінок гортані. Внаслідок цього виникає стенотичний шум, що і є бронхіальним диханням.

Хрипи
Хрипи (ronchi) – додаткові дихальні шуми, що виникають в трахеї, бронхах і з’єднаних з ними порожнинах внаслідок пересування і коливання сторонніх мас (харкотиння, ексудат, трансудат, гній, кров, тощо).
 Силою, що приводить в рух ці маси, є енергія руху повітря.
Чим енергійніші дихальні рухи, тим більша амплітуда коливання цих мас і голосніші хрипи.
Сухі хрипи
це звуки, що нагадують то свист (свистячі хрипи), то дзижчання (дзижчачі хрипи), то тріск (тріскучі хрипи) і зумовлені коливаннями в бронхах густих мас. Механізми  їх виникнення і походження різноманітні. Але основною умовою виникнення сухих хрипів можна вважати звуження просвіту бронхів (тотальне – при бронхіальній астмі, нерівномірне – при бронхітах, вогнищеве – при пухлинах, туберкульозі, тощо).
Механізм виникнення сухих хрипів
спазм гладкої мускулатури бронхів,
набухання і набряк слизової оболонки,
 нагромадження в просвіті бронхів в’язкого харкотиння,
утворення фіброзної тканини в стінках окремих бронхів і легеневій тканині з наступною зміною їх архітектоніки (бронхоектатична хвороба, пневмосклероз).
У виникненні цих хрипів беруть участь кілька факторів.   В діагностичному аспекті сухі хрипи є свідченням синдрому бронхіальної обструкції.
   Характер сухих хрипів (висота, голосність, тембр) залежить від: ступеня звуження броніхального просвіту, його довжини, ширини і товщини коливальної плівки, її форми, щільності і однорідності складу, її напрямку. Цим пояснюється надзвичайна різноманітність звукових відчуттів, зумовлених сухими хрипами.

Вологі хрипи
Дрібноміхурцеві хрипи вислуховуються переважно в більшій кількості, ніж середньо- і великоміхурцеві. Вони тихіші, високі і коротші, що залежить від місця виникнення тих чи інших хрипів.
Дрібноміхурцеві хрипи виникають в дрібних бронхах, середньоміхурцеві – в середніх, великоміхурцеві – в великих бронхах і трахеї.
Число вислуховуваних хрипів тим більше, чим більше бронхів вислуховується одночасно, а оскільки в межах аускультативної сфери, як правило, розташовано багато дрібних бронхів, то число дрібноміхурцевих хрипів завжди більше.
Інфільтрація легеневої тканини
Бронхіальна астма
Дякую за увагу!


title: Презентація "Міксини"

text:
Міксини
Клас Круглороті
Міксини
 Багато особливостей міксин об'єднують їх з міногами. Обидві ці риби є „ живими копалинами ". Вони з'явилися в ті давні часи, коли тільки почали розвиватися кісткові риби. Міксина звичайна - один із санітарів морського дна. Вона веде нічний спосіб життя, вдень зариваючись в мул.
Живлення
Міксини харчуються в основному мертвою, ослабленою хворобою рибою, або ж рибою, що потрапила в рибальські сіті або на гачок. Якщо жертва чинить опір, міксина виділяє слиз, який виробляють підшкірні слизові залози. Слиз обволікає зяброву кришку жертви, і вона гине від удушення.

Улюбленими ласощами для міксини є такі види риб як тріска, пікша, осетер, скумбрія і оселедець. Нападаючи на свою жертву, міксина прогризає в її тілі дірку, відриваючи при цьому шкіру і м'ясо сильними роговими зубами язика.
    Для упору міксина зав'язує своє тіло у вузол. Спочатку вона поїдає нутрощі риби і тільки тоді приступає до м'язів риби. Міксини володіють здатністю протягом багатьох місяців залишатися живими, зовсім не приймаючи їжі.

Будова
Ці додаткові серця розташовані у області голови, печінки та хвоста. Вони скорочуються незалежно одне від одного. Осьовий скелет утворений нотохордом. Очі редуковані, знаходяться під шаром клітин шкіри. Міксини практично не бачать, орієнтуються за допомогою органів нюху та дотику. Ротовий отвір оточений двома парами вусиків. Рот має два ряди зубів, які утворені роговою речовиною, що виділяється епітеліальними клітинами.
Розмноження
Яєчка міксини - подовжено-еліпсоподібної форми, завдовжки до 25 мм, з обох кінців вони забезпечені пучками ниток з гачками на кінцях, завдяки яким можуть прикріплятися одне до одного і, наприклад, до грунту. Крім того, яйця захищені міцною роговою оболонкою.
    Розвиток яєчок міксин відбувається без метаморфозу. Це означає, що молоді особини, покидаючи рогову капсулу, незабаром стають подібними до дорослих батьків. Статеве дозрівання у молодих особин настає при довжині 25-28 см. Відомо, що в період розмноження міксини не харчуються.
Розвинуті статеві клітини виділяються прямо в порожнину тіла тварини і вже звідти потрапляють у клоаку. Відомо, що запліднення у міксин звичайних є зовнішнім. В залежності від виду, міксини у декілька прийомів відкладають від 12 до 300 яєчок. Звичайна міксина відкладає до 30 яєць за один раз.

ЧИ ТОБІ ВІДОМО, ЩО...
У власне міксин з обох боків передньої частини тіла знаходиться по одному зовнішньому зябровому отворові.
Поранення у міксини загоюються напрочуд швидко і не гнояться. Ймовірно, це є наслідком антисептичних властивостей слизу.
У міксини тільки один носовий отвір. Він сполучений з порожниною глотки тварини, тому міксина може втягувати воду, що містить кисень, безпосередньо через ніс.
Якщо міксину залишити у відрі морської води, то протягом декількох годин вода загусне від слизу, що виділиться з тіла тварини.
Окрім основного серця, міксина має ще три додаткових серця. Робота додаткових сердець необхідна для циркуляції венозної крові цієї тварини.

Міксини
Міксина - рідкісний представник хребетних, який не має хребта. У міксини є скелет - у вигляді черепа. Але хребта немає. Цих істот відносять до нижчих хребетних. Тобто вони вже не хробаки, але ще й не риби - попередники риб.
 Розселяються міксини в субтропічних і помірних водах всього Світового океану. У Росії їх, наприклад, іноді навіть можна зустріти в Баренцевому морі. Але найбільша різноманітність видів спостерігається біля західного берега Північної Америки.
Міксини
Відповідно до досліджень, за останні 300 мільйонів років міксини майже не змінилися. Первісна зовнішність міксин, яка вже давним-давно вийшла з моди серед риб, і огидні звички в харчуванні призвели до того, що люди вважають міксин одним з найогидніших морських чудовиськ. Але це все тільки лише через те, що вона менше за інших схожа на нас, на сучасних істот.
Тіло міксини нагадує тіло величезного черв'яка, з півметра в довжину. Міксина-голіаф, буває, досягає розміру в 127 сантиметрів. Міксина є чи не єдиним істотою на Землі, яка може сама себе зав'язувати у вузол.

Тепер подивимося, що у міксини всередині. У неї чотири серця, два мозка і одна ніздря. Але очей у міксини - стільки ж, скільки у нас, у хребетних - два. Правда, вони досить примітивні. Міксини за допомогою таких очей можуть бачити світло, але не конкретне зображення.
 У деяких видів міксини на сто самок доводиться всього лише один самець. Представники ж інших видів і зовсім - гермафродити. Так що виживання міксини ніщо не загрожує, навіть якщо «мужики переведуться».
Міксини
Європейська міксина, тихоокеанский п’явкоріт
Як міксина зав’язує себе у вузол


title: Водорості та місце їх знаходження

text:
Водорості та місця їх існування

  Водорості – велика група найдавніших, відносно простих за структурою живих організмів, які отримують необхідну для життєдіяльності енергію шляхом фотосинтезу.
  Мешкають вони переважно у водному середовищі, тобто у воді морів, озер, річок, ставків, боліт. В будь-якій канаві чи калюжі їх безліч.
 При світлі вони асимілюють вуглець                            з вуглекислого газу, розчиненого у
воді, виділяючи при цьому кисень.
Водорості – найдавніші рослини
  Аерофільні водорості безпосередньо контактують з навколишнім повітрям. Типове місце існування таких водоростей - поверхня різних негрунтових твердих субстратів, скелі, каміння, кора дерев і т.д.
   У залежності від ступеня зволоження, їх поділяють на дві групи:
 повітряні водорості, що мешкають в умовах тільки атмосферного зволоження і, тому, відчувають постійну зміну зволоження і висихання;
 водно-повітряні водорості, котрі                                       піддаються постійному зрошенню                                                      водою (бризками водоспаду,                                                               прибою і т. д.).
Аерофільні водорості
  Водорості, що витримують високі температури, називаються термофільними. У природі вони поселяються в гарячих джерелах, гейзерах і вулканічних озерах. Нерідко вони мешкають у водах, які крім високої температури характеризуються підвищеним вмістом солей або органічних речовин: сильно забруднені гарячі стічні води заводів, фабрик, електростанцій або атомних станцій.
Водорості гарячих джерел
  Водорості снігу і льоду складають переважну більшість організмів, що поселяються на замерзлих субстратах - кріобіотопах. Загальне число цих видів водоростей, досягає 350, але справжніх кріофілів, здатних вегетувати тільки при температурах, близьких до 0°С, значно менше: трохи більше 100 видів.
  Це мікроскопічні водорості з яких переважна більшість відноситься до зелених водоростей;                                 декількома видами представлені                                                         синьо-зелені, жовто-зелені,                                                                  золотисті, пірофітові і діатомові                                                      водорості..
Водорості снігу та льоду
  Отже, водорості можуть жити у водному, грунтовому й наземно-повітряному середовищах.
  Поширення цих рослин визначається наявністю світла та постійним зволоженням.
Висновок


Ракоподібні


title: "Водне середовище існування"

text:
Водне середовище існування
Вода є найпоширенішим мінералом
Вода покриває ¾ земної поверхні, 71% земної кулі
Основна маса води зосереджена в морях та океанах – 96,5%, на води суходолу припадає 3,5% води планети.
У водному середовищі живе близько 150 000 видів тварин і 10 000 рослин, що становить відповідно всього 7, 8% від загального числа видів Землі
Основні властивості водного середовища
Температура

Освітленість
Тиск
Газовий режим
Рельєф дна
Солоність
Щільність
Щільність води
Висока щільність водного середовища визначає особливий склад і характер зміни життєзабезпечуючих чинників. Одні з них ті ж, що і на суші - тепло, світло, інші специфічні: тиск води (з глибиною збільшується на 1 атм. на кожні 10 м), вміст кисню, склад солей, кислотність
Пристосування гідробіонтів до високої щільності води
1. У рослин дуже слабко розвинені або зовсім відсутні механічні тканини - їм опора сама вода.
2. Більшості властива плавучість, за рахунок повітроносних міжклітинних порожнин.
3. Характерно активне вегетативне розмноження, розвиток гідрохоріі - винесення квітконосів над водою і розповсюдження пилку, насіння і спор поверхневими течіями.
4. У мешканців товщі води і активно плаваючих тварин тіло має обтічну форму і змащується слизом, що зменшує тертя при пересуванні.
5. Розвинені пристосування для підвищення плавучості: скупчення жиру в тканинах, плавальні міхури у риб, повітроносні порожнини у сифонофор.
6. У пасивно плаваючих тварин збільшується питома поверхня тіла за рахунок виростів, шипів, придатків; тіло ущільнюється, відбувається редукція скелетних органів.
7. Різні способи пересування: згинання тіла, за допомогою джгутиків, війок, реактивний спосіб пересування
8. У придонних тварин зникає або слабо розвинений скелет, збільшуються розміри тіла, звичайна редукція зору, розвиток дотикальних органів.
Температура
Діапазон значень температури води в Світовому океані становить 38 ° (від -2 до +36 ° С), у прісних водоймах - 26 ° (від -0,9 до +25 ° С). З глибиною температура води різко падає.
В океанах, де вода дуже прозора, на глибину 140 м проникає 1% світлової радіації, а в невеликих озерах на глибині 2 м проникає всього лише десяті частки відсотка.
Інтенсивність світла у воді сильно ослаблена через його відображення поверхнею і поглинання самою водою. Це сильно позначається на розвитку фотосинтезуючих рослин.
До недоліку світла рослини пристосувалися розвитком хроматофорів великих розмірів, що забезпечують низьку точку компенсації фотосинтезу, а також збільшенням площі асиміляційних органів.
Екологічні групи гідробіонтів
Нектон
Бентос
Планктон
Планктон
Нейстон
Плейстон
Перифітон
Нектон
Бентос
Які пристосування гідробіонтів до рухливості води?
Характерна риса водного середовища - рухливість. Вона обумовлена приливами і відливами, морськими течіями, штормами, різними рівнями висотних відміток русел річок.
2)  У риб проточних вод тіло в поперечнику кругле, а у риб, що мешкають біля дна, як і в придонних безхребетних тварин, тіло плоске. У багатьох на черевній стороні є органи фіксації до підводних предметів
1) У проточних водоймах рослини міцно прикріплюються до нерухомих підводних предметів. Поверхня для опори в першу чергу - субстратЦе зелені і діатомові водорості, водяні мохи. Мохи навіть утворюють щільний покрив на швидких перекатах річок. У прибійній-відливної зоні морів та багато тварин мають пристосування для прикріплення до дна (черевоногі молюски, вусоногі раки), або ж ховаються в ущелинах.
Які пристосування гідробіонтів до солоності води?
2) Водні рослини здатні поглинати воду і поживні речовини з води всією поверхнею, тому в них сильно розчленовані листя і слабо розвинені провідні тканини і коріння. Коріння служать в основному для прикріплення до підводного субстрату. У більшості рослин прісних водойм є коріння. Типово морські і типово прісноводні види  не переносять значних змін у солоності води.
Природним водоймам властивий певний хімічний склад води. Переважають карбонати, сульфати, хлориди. ). При солоності більше 40 проміле водойму називають гіпергалінною або пересоленою.
1) У прісній воді  добре виражені процеси осморегуляції. Гідробіонти змушені постійно видаляти проникаючу в них воду. У солоній воді  концентрація солей в тілах і тканинах гідробіонтів однакова з концентрацією солей, розчинених у воді .


title: "Рівні організації живої матерії"

text:
Рівні організації живої матерії
Матеріали до уроків у 10 класі.
      Органічний світ на Землі являє собою складну біологічну систему життєвих форм, яка складається з окремих комплексних утворень - біотичних угрупувань різного рівня.
     Біологічна відкрита система - це                                                           структура, яка здійснює постійний                                                обмін речовин та енергії із середо-                                        вищем, у котрому вона народилася,                                                        та є структурно стійкою в ньому.                                         Виділення рівнів організації                                                   біологічних систем має за мету                                            розкриття сутності живої природи                                                 в її русі, у пізнанні законів розвитку.
Рівні організації живої матерії
   Жива матерія може перебувати на різних рівнях організації, що поступово сформувалися в процесі її еволюції.
   Розрізняють такі рівні                                               організації живої матерії:
 молекулярний;
 клітинний;
 тканинний;
 органний або системний;
 організмовий;
 популяційно-видовий;
 біогеоценотичний;
 біосферний.
Рівні організації живої матерії
     Рівень функціонування біологічних макромолекул - біополімерів: нуклеїнових кислот, білків, полісахаридів, ліпідів, стероїдів. З цього рівня починаються найважливіші процеси життєдіяльності: обмін речовин, перетворення   			енергії, передача спадкової 				інформації. Цей рівень 					вивчають: біохімія, 					молекулярна генетика, 				молекулярна біологія, 					біофізика.
Молекулярний рівень
     Клітинний рівень - це рівень клітин бактерій, ціанобактерій, одноклітинних та багатоклітинних організмів. Клітина - це структурна та функціональна одиниця живого. Вона є елементарною одиницею будови, життєдіяльності і розвитку живої матерії.
Клітинний рівень
   Характеризується тим, що в кожній клітині як одноклітинних, так і багатоклітинних організмів відбуваються обмін речовин і перетворення енергії, зберігається та реалізується вся                                                     спадкова інформація. Клітини                                                             здатні до розмноження і передачі                                                                                спадкової інформації дочірнім                                                                   клітинам. Цей рівень вивчають                                                            цитологія, цитохімія, цитогенетика,                                  мікробіологія.
Клітинний рівень
     Тканинний рівень організації - це рівень, на якому вивчається будова і функціонування тканин. Досліджується цей рівень гістологією і гістохімією.
Тканинний рівень
     Системний рівень організації - це рівень органів багатоклітинних організмів. Під час індивідуального розвитку клітини спеціалізуються за будовою та виконуваними функціями, часто формуючи тканини. З тканин формуються органи. Вивчають цей рівень анатомія, фізіологія, ембріологія.
Системний рівень
     Різні органи взаємодіють між собою у складі певної системи органів. Цим забезпечується функціонування цілісного організму як інтегрованої біологічної системи. Організмовий рівень організації - це рівень одноклітинних, колоніальних і багатоклітинних організмів.
В одноклітинних організмів організмовий рівень збігається з клітинним.
Організмовий рівень
     Специфіка організмового рівня в тому, що на цьому рівні відбувається декодування і реалізація генетичної інформації, формування ознак, властивих особинам даного виду. Цей рівень вивчається морфологією, анатомією, ембріологією, фізіологією, генетикою, палеонтологією.
Організмовий рівень
   Особини одного виду об’єднуються в групи – популяції. Популяції одного виду більш-менш відмежовані від інших. Популяції є не тільки елементарними одиницями виду, а й еволюції, оскільки в них відбуваються основні еволюційні процеси. Ці процеси здатні забезпечити формування нових видів, що підтримує біологічне різноманіття нашої  планети.
Популяційно-видовий рівень
     Популяційно-видовий рівень організації характеризується високим біорізноманіттям. На цьому рівні вивчаються генетичні і екологічні особливості популяцій, елементарні еволюційні чинники, їх вплив на генофонд та проблеми збереження видів.
     Цей рівень вивчається систематикою, таксономією, екологією, біогеографією, генетикою популяцій.
Популяційно-видовий рівень
    Популяції різних видів, які населяють спільну територію, взаємодіють між собою та з чинниками неживої природи, входять до складу надвидових біологічних систем – екосистем. Екосистеми, які охоплюють територію з подібними фізико-кліматичними умовами, називають біогеоценозами. Для них характерні постійні                                                                              потоки енергії між                                                                                популяціями різних                                                                                видів, а також постійний                                                                                обмін речовиною між                                                                              живою та неживою                                                                                частинами біогеоценозів,                                                                     тобто колообіг речовин.
Біогеоценотичний рівень
    Біогеоценотичний - це рівень мікроекосистем та  макроекосистем. На ньому вивчаються типи живлення, типи взаємин організмів і популяцій в екосистемі, чисельність популяцій, динаміка чисельності популяцій, щільність популяцій, продуктивність екосистем, сукцесії. Цей рівень вивчає екологія.
Біогеоценотичний рівень
   Окремі екосистеми нашої планети разом утворюють біосферу – частину оболонок Землі, населену живими організмами. Біосфера становить єдину гігінтську екосистему нашої планети – мега-екостистему. Біосферний рівень організації живої матерії характеризується глобальним колообігом речовин, хімічних елементів і                                                        потоками енергії, які                                                   забезпечують                                                            функціонування                                                              біосфери.
Біосферний рівень
P.S.
     За сучасними даними біологічної науки, рівнів організації живої матерії визначають менше:
 молекулярний;
 клітинний;
 організмовий;
 популяційно-видовий;
 біогеоценотичний;
 біосферний.

Бережіть
свою планету!


title: Спаржа

text:
Спаржа
                                                 Підготувала: Подгурська вікторія
                                                 Студентка групи: А2\3
Спаржа
 Спа́ржа лікарська (холодок) (лат. Asparagus officinalis L.; рос. спаржа лекарственная) — багаторічна рослина з родини ліліюватих. Інші назви: холодо́к лі́карський, аспарагус садовий.
В Україні росте як бур'ян (гірка і не їстівна; її кореневища й пагони мають сечогінні властивості і використовуються в медицині) і культивується; в їжу вживають варені молоді пагони культивованої рослини, багаті на білкові речовини (бл. 2%) вітаміни (А, В1, В2, С).

Біологічний опис:
Багаторічна трав'яниста рослина. Стебла високі, іноді досягають 1,5 м заввишки, розгалужені, блідо-зелені. Гілочки тоненькі, вкриті пучками зелених голочок, що нагадують листки. Невеличкі дзвоникоподібні квітки білого кольору виходять з кутів лускатих листочків.
Рослини дводомні. Кореневище товсте, буре, з кількома стеблами. Плід — кругла ягода, спочатку зелена, а при достиганні стає яскраво-червоною. Цвіте в червні-липні, плоди достигають у кінці серпня-вересня.Рослина поширена на узліссях, вологих луках, схилах річок, пагорбах, сонячних галявинах. У період достигання плодів рослина надзвичайно декоративна
Квітка
Ягода
Хімічний склад:
У спаржі лікарській знайдено цукор (близько 36%), жирну олію (близько 16%), білки, слідиалкалоїдів, ретинол, тіамін, рибофлавін, аскорбінову кислоту, ніацин, мінеральні солі, а такожаспаргін, сапоніни, капсантин, фізамін. Аспаргін — амід аспаргілової кислоти, який входить до складу тваринних і рослинних білків. Бере участь у синтезі сечовини й піримідонових основ, переамінуванні амінокислот та знешкодженні аміак
                                 Застосування:Молоді пагони ще 4000 років тому у Стародавньому Єгипті застосовували у харчуванні як вишукану городину. У Стародавніх Греції та Римі спаржа також вважалася делікатесним продуктом і лікувальною рослиною. У наш час населення Європи залюбки споживає молоді м'ясисті білуваті паростки спаржі, що ранньої весни відходять від кореневищ[1]. Використовують і молоді гілочки рослини для приготування салатів, як сечогінний, апетитний і вітамінний засіб, корисний при зниженій секреції шлунку.
Біла спаржа
Білу спаржу використовують головним чином для приготування з неї страв з різними соусами. Велику зелену спаржу готують так само, як і білу, а дрібну застосовують як гарнір.[2]
У народній медицині препарати спаржі лікарської застосовують як сечогінний засіб, присерцевій недостатності, хворобах печінки, нирково-кам'яній хворобі.
Аспаргін, що є основним дійовим чинником спаржі лікарської, знижує артеріальний тиск, активізує сечовиділення, поліпшує функцію печінки, тонізує серцевий м'яз.
Найчастіше вживають настій сухих або свіжих кореневищ.

Страви із спаржі:
Дякую за увагу


Ссавці, які живуть у грунті


title: "Перша допомога при електричному ураженні"

text:
Роботу виконали:
Міщенко Олена та Поночовна Анастасія
Учениці 7в класу
Боярського НВК “Гімназія – ЗОШ І ст”
Ураження електричним струмомПерша медична допомога при електротравмах

Вплив електричного струму на організм людини
    Проходячи крізь тіло, електричний струм чинить на нього складний вплив :
Термічний – нагрівання тканини живого організму;
Біологічний – подразнення і збудження нервових волокон та інших тканин організму;
Електролітичний – розпад крові та білків плазми

Будь-яка з цих дій може призвести до електротравми
Що таке електротравма?
Електротравма — травма, що виникає при доторканні неізольованих електродротів, увімкнених у мережу, або при ураженні блискавкою, внаслідок чого в організмі людини відбуваються важкі місцеві та загальні зміни, які часто та швидко закінчуються смертю.
Залежно від наслідків електричні удари поділяють на 4 ступені
І – судомне вкорочення м'язів без непритомності;
ІІ – судомне вкорочення мязів з непритомністю, але зі збереженим диханням і роботою серця;
ІІІ – непритомність та порушення серцевої діяльності або дихання;
ІV – стан клінічної смерті.

Ступінь ушкодження залежить від різних чинників:
 стан організму;
 характер струму (постійний чи змінний);
 опір шкіри в ділянці проходження струму.

Симптоми електротравми
Характерними місцевими проявами в разі ураження електричним струмом є електромітки;
У разі ураження блискавкою місцеві зміни проявляються у вигляді знаків блискавки – гілкоподібних розгалужених почервонілих смуг на шкірі;
Загальні ознаки: розлади серцево-судинної, нервової системи, пригнічення життєво важливих центрів;
У легких випадках відзначаються страх, запаморочення, млявість тощо;
Для тяжких випадків характерні шок, непритомність, раптова зупинка дихання, серцебиття, фатальні порушення ритму серця, клінічна смерть.

Перша  медична  допомога  при  дії  електричного  струму  і блискавки
1) Необхідно негайно вимкнути струм або відтягнути ураженого від джерела електроенергії за допомогою предметів, які не є провідниками струму (дерев'яною палицею, мотузкою і т. д.) або руками, на які надіті гумові рукавички.
2) Наблизившись до постраждалого, уважно виконайте первинний огляд для оцінки стану свідомості й параметрів життєдіяльності організму.

При електротравмах нерідко стан глибокого шоку важко відрізнити від смерті.

Якщо постраждалий непритомний, викличте “швидку”.
3) При ураженнях електричним струмом уявна смерть пов'язана з зупинкою дихання, тому в цих випадках необхідно негайно приступити до штучного дихання, яке повинно проводитися ритмічно і тривало. Одночасно рекомендується розтирати тіло постраждалого винним спиртом, а до носа піднести вату, змочену нашатирним спиртом.

Зупинка дихання може відбутися через кілька годин після електротравми, особливо у осіб, виведених зі стану уявної смерті. У зв'язку з цим кожен потерпілий після важкої електротравми протягом однієї доби повинен знаходитися під медичним спостереженням.
4) Знайдіть на тілі хворого місця, де входив і виходив струм (це точки темного кольору), охолодіть їх вологою серветкою або водою і перебінтуйте.
6) Можна дати хворому заспокійливі, серцеві засоби (корвалол, краплі Зеленіна і т.п.), болезаспокійливі (анальгін, седальгін).

Дякуємо  за  увагу!


title: Спосіб життя крокодилів

text:
Спосіб життя крокодилів

Крокодили
Крокодили - водні хребетні тварини. Вважається , що з'явилися вони близько 250 млн. років тому, можливо в тріасовому періоді.
Всі нинішні крокодили -                                                          напівводні хижаки, що                                                 використовують в їжу                                                                  водних організмів,                                            навколоводних і тих                                                                   тварин, які приходять на                                                           водопій.
Спосіб життя
Крокодили поширені у всіх тропічних країнах, мешкаючи в різноманітних прісних водоймах.
Деякі види терпимо ставляться до солоної води і тому зустрічаються в прибережній частині морів (нільський, гребенястий, африканський вузькорилий).
Спосіб життя
Перші крокодили жили в основному на суші і тільки пізніше перейшли до життя у воді.
Всі сучасні крокодили пристосовані до напівводного способу життя - мешкаючи у воді, але яйця вони відкладають на суші.
Особливості дихання
Носоглотковий прохід відокремлений від ротової порожнини вторинним кістковим піднебінням, що дозволяє крокодилові тримати під водою пащу відкрито, продовжуючи дихати                                             через виставлені над водою                                                          ніздрі. При цьому воду в                                                        дихальне горло не пропускає                                               особливий клапан в глибині                                                          пащі (піднебінна завіска), а                                                      повітря проходить в трахею по                                                                               носоглотковим ходам позаду                                                   клапана.
Положення під час руху
Є діафрагма зі сполучної тканини, що приводиться в дію за допомогою печінкового насоса, в якому печінка і вільно з'єднані з тазом лобкові кістки рухаються в передньо-задньому напрямку, міняючи центр ваги тіла. Це дозволяє крокодилові приймати більш зручне положення під час руху у воді і коли він полює, ховаючись під водою.
Спосіб життя
Більшу частину доби крокодили проводять у воді. На прибережні мілини вони виходять вранці і ближче до вечора, щоб прийняти «сонячні ванни».
Це холоднокровні тварини, чия температура тіла залежить від температури зовнішнього середовища. Наприклад, для міссісіпського алігатора найбільш сприятлива температура 32-35 ° C; температури вище 38 °C і нижче 20 °C - смертельні.
Для охолодження крокодил відкриває рот, і вода 					випаровується з рота; 					одночасно дрібні птахи 					скльовують у нього з пащі 				застряглі шматочки м'яса і 				п'явок.
Спосіб життя
Деякі крокодили в періоди посухи впадають в сплячку у виритих ними неглибоких шахтах в мулі на дні пересихаючих водойм. У воді крокодили рухаються за допомогою хвоста.
На суші вони досить                                                               повільні і незграбні,                                                                     але здатні робити іноді                                                                   значні переходи, відда -                                                               ляючись від водойм на                                                                                кілька кілометрів.
Спосіб життя
При швидкому русі крокодили єдині з рептилій, які ставлять ноги під тулуб (зазвичай вони широко розставлені ), а при бігу переходять на галоп, але для руху у воді згинають тіло в горизонтальній площині; деякі види здатні розвивати швидкість до 17 км / ч.
Голос крокодила - щось середнє між гавкотом і ревом, особливо часто  його чути в період розмноження.
Спосіб життя
Крокодили ростуть протягом усього життя завдяки постійно зростаючим хрящовим ділянкам в кістках. Статевої зрілості вони досягають у віці 8-10 років; живуть до 80-100 років.
У дорослих крокодилів природних ворогів немає, але багато тварин, особливо варани, черепахи, птиці (марабу) і гієни, охоче поїдають яйця і молодих крокодилів.
Піклування про потомство
Молоді крокодили ще усередині яєць, до часу вилуплення видають звуки, що квакають, і мати розкопує кладку, допомагає потомству вибратися і переносить їх у своїй пащі у водойму.
Особливості живлення
Форма щелеп залежить від відносних розмірів улюбленої здобичі - для лову більш дрібної і рухомої краще підходять більш довгі і вузькі щелепи, а для більш великої і сильної - широкі і короткі.
Особливості живлення
За один раз можуть проковтнути до 23 % від маси свого тіла. До 60% з'їденої їжі у крокодилів переходить в жир, що дозволяє їм переживати тривалі періоди голоду.
Без їжі крокодили можуть                                                  обходитися від 1 року до                                                                  1,5 років. У деяких видів є                                                                 сезонна їжа, за рахунок якої                                                              вони виживають.
Нільський крокодил полює                                                                    на гну та зебр, коли їх стада перетинають річки.
Терморегуляція
Завдяки особливостям поведінки і будови тіла у великих крокодилів добові коливання температури тіла можуть бути дуже незначними - близько 1 градуса Цельсієм влітку і близько 1,5 градуса взимку, а у дрібних особин такі коливання можуть перевищувати 5 градусів.


"Водорості"


title: Пристосування організмів до умов існування

text:
Пристосування рослин до умов існування
Рослини, які живуть у посушливих місцевостях, під час дощів запасають воду в листі та стеблах (кактуси та алое, листя евкаліпту).
В одних листя перетворилося на колючки….
..листя інших має грубий восковий покрив, що дозволяє їм ощадливо витрачати воду.
Диффенбахія
Деякі рослини (саксаул, верблюжа колючка) дістають воду з великої глибини корінням.
Рослини пустель швидко розвиваються й закінчують цей період із настанням спекотного літа.
Анза
Маки
Однорічні рослини гинуть, у ґрунті залишається лише їх насіння, яке проросте наступної весни.
У багаторічних трав відмирає наземна частина рослин і зберігаються тільки підземні органи – кореневища , цибулини.
Дерева покриті листям лише влітку; стовбури й гілки захищені від випаровування води взимку досить товстою корою
..а бруньки в більшої частини дерев – щільною смолистою лускою.
Вічнозеленими залишаються лише хвойні дерева.
Пристосування тварин до умов існування
..накопичується шар жиру, а хутро стає густішим (лисиця, вовк, заєць).
Деякі тварини впадають у сплячку, і тоді всі процеси життєдіяльності  в них уповільнюються (байбак, ведмідь, їжаки).
Певні птахи здійснюють свої перельоти на великі відстані в інші краї.
Які пристосування виникли у крота?Лапи спрямовані не вниз, а вбік..
Кисті сильно розвинені, перетворені в лопати…
Густе хутро захищає від контакту із землею
Очі недорозвинені, але це компенсується добрим нюхом…Вушним раковин немає


title: "Сенсорна система ока"

text:
Зорова сенсорна система
Тема:Сприйняття інформації
нервовою системою.
Зорова сенсорна система забезпечує сприйняття різноманітних предметів, їхнього кольору, форми, величини, відстані до них, розташування у просторі, рухів  живих  та неживих  тіл природи.                    Більшість видів трудової діяльності людина     здійснює  з допомогою  органу  зору.
Зорова сенсорна система людини
    Око – унікальний і дуже складний витвір природи.       У людини бінокулярний, тобто стереоскопічний зір.
Складається око із периферичного відділу – органу зору, провідникового відділу – зорового нерву та центрального відділу – зорового центру кори кінцевого мозку.
                                                     Форма очного яблука має
                                                     кулясту форму, що дає
                                                     йому змогу рухатися в
                                                     певних межах очної ямки
                                                                                черепа.

Зорова сенсорна система людини

Завдяки м’язам око постійно рухається в очній ямці.

Зорова сенсорна система людини
М’язи ока
Розрізняють прямі   та косі м’язи ока.

Зорова сенсорна система людини
М’язи ока
    Око має три оболонки: зовнішню – білкову,
середню – судинну, внутрішню – сітківку.

Зорова сенсорна система людини
 білкова
судинна
сітківка
Зовнішня оболонка ока включає білкову оболонку – склеру та рогівку. Вона найщільніша та найміцніша і складається із сполучної тканини, в якій переплелися колагенові та еластичні волокна. Спереду білкова оболонка переходить у рогівку. Рогівка – прозора частина ока, через яку всередину проникають світлові промені.                                                          Вона має здатність їх заломлювати.                                                      У ній містяться механорецептори,                                                  дотик до них спричиняє безумовний                                    рефлекс моргання.
Білкова оболонка захищає око від                                     механічних та хімічних пошкоджень, від                          мікроорганізмів, пропускає та заломлює промені світла.

Зорова сенсорна система людини
    Середня оболонка пронизана кровоносними судинами. Вона складається з райдужки, ціліарного тіла і власне судинної оболонки. У центрі райдужки є отвір – зіниця. Вона регулює кількість світла, що потрапляє в очі. Ціліарне тіло складається з війкового м’яза і зв’язок, до яких                                             прикріплюється
кришталик. Власне                                                     судинна оболонка  -
це густа сітка                                                                  кровоносних судин,                                                              які забезпечують                                                  безперервне живлення всього ока.

Зорова сенсорна система людини

Зорова сенсорна система людини
    Райдужка містить спеціальний пігмент – меланін, який зумовлює її забарвлення – від блакитного до темного.

Зорова сенсорна система людини
    Внутрішня оболонка – сітківка – світлосприймальна. Це складна оболонка, що містить кілька шарів клітин, різних за формою та функціями. Перший шар – пігментний, складається із щільно розташованих епітеліальних клітин, які містять чорний пігмент фусцин. Він поглинає світлові промені. Другий шар – рецепторний, утворений світлочутливими клітинами – фоторецепторами – колбочками і паличками.
Сітківка перетворює світлову енергію – подразнення – на нервовий імпульс і здійснює первинну обробку зорового сигналу. У фоторецепторах містяться особливі світлочутливі речовини (пігменти): у паличках – речовина пурпурового кольору – родопсин, а у колбочках – речовина фіолетового кольору – йодопсин. У складі цих речовин є білок – опсин і окиснений вітамін А.                              Порушення діяльності                                             колбочок – дальтонізм.

Зорова сенсорна система людини

Зорова сенсорна система людини
    У сітківці нараховують 130 млн. паличок і 7 млн. колбочок.  Розміщені вони нерівномірно: у центрі сітківки розташовані                                               переважно колбочки,                                                            далі від центру –                                                         колбочки і палички                                                          разом, а на периферії                                                  переважають палички.
Колбочки забезпечують
сприймання форми і
кольору предмету, тобто
це рецептори денного
бачення, а палички – рецептори сутінкового зору.
   Найбільше колбочок навколо центральної ямки. Це місце скупчення колбочок називають жовтою плямою. Її ще називають місцем                                               найкращого бачення.                                                                У нормі зображення                                                         завжди фокусується                                                           оптичною системою                                                               ока на жовтій плямі.                                                              При цьому предмети,                                                            які сприймаються                                                    периферичним зором,                                                                   розрізняються гірше.

Зорова сенсорна система людини
   Місце, де зоровий нерв виходить із сітківки, позбавлене фоторецепторів і називається сліпою плямою. Світло у ньому не сприймається і предметів, зображення яких потрапляє на                                        цю ділянку, ми не бачимо.                                                 Площа її може бути                                                              від 2,5 до 6 кв.мм.
Зорова сенсорна система людини

Зорова сенсорна система людини
Схема визначення жовтої та сліпої плями
   Багатоколірність сприймається завдяки тому, що колбочки реагують на певний спектр світла, тобто на довжину хвилі, ізольовано. Існує три типи колбочок: перший реагує на червоний колір, другий на зелений, а третій на синій. Ці кольори вважаються основними. Коли ми дивимося на веселку, то найпомітнішими для нас є саме основні кольори. Оптичним змішуванням основних кольорів можна одержати всі кольори та їхні відтінки. Якщо всі три типи колбочок збуджуються водночас і однаково, виникає відчуття білого кольору.

Зорова сенсорна система людини
     У порожнині ока міститься кришталик - світлозаломлювальний апарат. Він прозорий і еластичний. Розміщений у тонкій прозорій  капсулі,
                                                      яка переходить  по краях у
                         зв’язки, що прикріплені до
                                                       ціліарного тіла.
                                                       Завдяки цьому кришталик
                                                може  змінювати свою
                                                       кривизну і бути
                                  опуклішим або
                                                                                плоскішим.

Зорова сенсорна система людини
Кришталик
    Всю порожнину ока заповнює прозора желеподібна
 маса, як розплавлене скло, і тому його назва – склисте тіло. Кришталик та склисте тіло пропускають світлові промені всередину ока та заломлюють їх.
                                                             Склисте тіло ще
                                                            підтримує
                                                            внутрішньоочний тиск.
Зорова сенсорна система людини

Склисте тіло
    До допоміжного апарату ока відносяться брови, повіки з віями, слізні залози та м’язи ока. Завдяки бровам піт не потрапляє в очі. Повіки мимовільно змикаються і розмикаються (мигальний рефлекс), рівномірно зволожуючи поверхню ока.

Зорова сенсорна система людини
Слізний апарат складається із слізної залози, слізного мішка та носослізного каналу. Сльози,  що утворюються, зволожують, дезінфікують і очищають рогівку ока.

Зорова сенсорна система людини
    Інформація зоровими нервами через середній і проміжний мозок передається до зорових зон кори великого мозку. Зорові нерви перехрещуються, тому частина інформації від правого ока надходить у ліву півкулю і навпаки.

Зорова сенсорна система людини

Зорова сенсорна система людини
Чітке зображення предметів на сітківці забезпечується оптичною системою. Вона складається із рогівки, рідин передньої та задньої камер, кришталика та склистого тіла. Світлові промені проходять крізь дані середовища і заломлюються в них згідно із законами оптики. На сітківці зображення зменшене та обернене.

Зорова сенсорна система людини
    Здатність ока пристосовуватись до чіткого бачення предметів, розташованих на різних відстанях називають акомодацією.  Порушення акомодаційної здатності призводить до порушення гостроти зору та виникнення короткозорості або далекозорості.

Зорова сенсорна система людини
    Поле зору – це простір, який можна охопити оком при фіксованому стані очного яблука.  З віддаленням предметів від ока зменшуються їхні розміри, рельєфність форми, насиченість кольорів, аж поки предмет не зникне з поля зору. Наші очі мають змогу сприймати рух предметів і їхню швидкість. Точній оцінці просторового розташування предметів, їхнього руху сприяє саме бінокулярний зір, завдяки чому визначається місце
                                         розташування предмета у просторі та
                                         відстань до нього. Ще одним із механізмів
                                         просторового сприйняття є сходження
                                         очей – конвергенція, тобто осі обох очей за
                                          допомогою окорухового м’яза сходяться
                                          на предметі, що розглядається.

Зорова сенсорна система людини


title: Родина розові полуниця

text:
Родина Розові:полуниця

Полуниця
Полуниця (трускавка) — трав'яниста багаторічна рослина, яка цвіте білими квіточками і дає їстівні рожево-червоні кисло-солодкі соковиті плоди - суничини.
Полуниця - це багаторічна трав'яниста низькоросла рослина, яка утворює короткі і розгалужені кореневища та мичкуваті корені.
Найвищі урожаї дає протягом трьох перших років вирощування.
Полуниця
Назва походить від латинського слова «fragaria vesca», що в перекладі означає «запашний», «ароматний». Трускавка - назва побутує на Галичині,  Волині, Закарпатті. Також відомий прикметник «трускавковий», тобто «полуничний». Добре плодоносити починають 3 роки після посадження. Так плодоносять до 6 року.
Плоди містять цукри (6-9,5 %), лимонну, яблучну, хінну, саліцилову, фосфорну кислоти, при дозріванні з'являється бурштинова, вітамін C, пектинові речовини, антоціани, каротин, ефірна олія, флавоноїди.
  За вмістом вітаміну С полуниця поступається лише чорній смородині. У п'яти плодах середньої величини вітаміну С стільки ж, скільки в одному великому апельсині. А фолієвої кислоти в полуниці більше, ніж у малині й винограді.
Також полуниця допомагає в лікуванні гіпертонії й використовується в медицині, як засіб що очищає травну систему.
Полуниця пригнічує розвиток вірусу грипу.
Наявність у її складі йоду компенсує його недолік у повсякденній їжі й питній воді.
Полуниця дозволяє заповнити дефіцит заліза при малокрів'ї.

Русанівка
Багряна
Смачного!


Різноманітність грибів


Рослинний світ України


title: Родина Розові: полуниця

text:
Родина Розові:полуниця
Учениці 7-б класу
Форноль Анастасії
Полуниця
Полуниця (трускавка) — трав'яниста багаторічна рослина, яка цвіте білими квіточками і дає їстівні рожево-червоні кисло-солодкі соковиті плоди - суничини.
Полуниця - це багаторічна трав'яниста низькоросла рослина, яка утворює короткі і розгалужені кореневища та мичкуваті корені.
Найвищі урожаї дає протягом трьох перших років вирощування.
Полуниця
Назва походить від латинського слова «fragaria vesca», що в перекладі означає «запашний», «ароматний». Трускавка - назва побутує на Галичині,  Волині, Закарпатті. Також відомий прикметник «трускавковий», тобто «полуничний». Добре плодоносити починають 3 роки після посадження. Так плодоносять до 6 року.
Плоди містять цукри (6-9,5 %), лимонну, яблучну, хінну, саліцилову, фосфорну кислоти, при дозріванні з'являється бурштинова, вітамін C, пектинові речовини, антоціани, каротин, ефірна олія, флавоноїди.
  За вмістом вітаміну С полуниця поступається лише чорній смородині. У п'яти плодах середньої величини вітаміну С стільки ж, скільки в одному великому апельсині. А фолієвої кислоти в полуниці більше, ніж у малині й винограді.
Також полуниця допомагає в лікуванні гіпертонії й використовується в медицині, як засіб що очищає травну систему.
Полуниця пригнічує розвиток вірусу грипу.
Наявність у її складі йоду компенсує його недолік у повсякденній їжі й питній воді.
Полуниця дозволяє заповнити дефіцит заліза при малокрів'ї.

Русанівка
Багряна
Смачного!


Правильні відповіді
Тип Плоскі черви – 1, 4, 6, 8, 12, 15.
Тип Круглі черви – 1, 5, 6, 10, 16.
 Тип Кільчасті черви – 1, 2, 3, 6, 7. 9, 10, 11,         14.
Тема уроку:
Різноманітність кільчастих червів, значення
МЕТА
Освітня. Розширити знання учнів про кільчастих червів; розкрити різноманітність цих тварин; ознайомити із поширенням представників типу у різних середовищах; особливу увагу звернути на значення кільчаків у ґрунтоутворенні.
РОЗВИВАЮЧА
Розвивати уміння порівнювати будову та життєдіяльність кільчастих червів; уміння спостерігати, співставляти, логічно мислити, використовувати набуті знання у повсякденному житті та господарській діяльності людини.
ВИХОВНА
Виховувати бережливе ставлення до оточуючого середовища та безхребетних тварин довкілля, особливо дощових червів, які мають велике значення у ґрунтоутворенні.
Проблемне   запитання
Чому значення Кільчастих червів у природі та житті людини набагато корисніше, аніж представників типів Плоскі або Круглі?
Тип Кільчасті черви

Клас Багатощетинкові
Нереїс
Клас Багатощетинкові
Піскожил
Клас Багатощетинкові
Тихоокеанський палоло
Клас Малощетинкові
Дощовий черв’як
Австралійський земляний черв’як
Клас Малощетинкові
Трубочник
Клас П’явки

Проблемне   запитання Чому значення Кільчастих червів у природі та житті людини набагато корисніше, аніж представників типів Плоскі або Круглі?

Ланцюг живлення в екосистемі.

Їжа для людей.
Беруть участь у процесі ґрунтоутворення.
Утворюють біогумус.
Багатощетинкові черви – біофільтратори.
У медицині.

Домашнє завдання
Опрацювати § 19, с. 86, питання 1 – 4.
Повторити § 15 – 18, тестові завдання с. 87 підручника.
Новинки-цікавинки
У вологих тропічних лісах Південно-Східної Азії поширені суходольні п’явки. Ці невеликі (до сантиметра завдовжки) тварини прикріплюються до листків дерев задніми присосками, а передній кінець тіла тримають випростаним. Коли поряд проходить теплокровна тварина чи людина, черв’як швидко присмоктується до живителя та ссе кров.
У деяких видів багатощетинкових червів  розвинена турбота про нащадків. Наприклад,поліоніди мають на спинному боці тіла особливі виводкові камери, утворені дископодібними лусочками,в них розвиваються яйця та личинки.


СИСТЕМА КРОВООБІГУ


Водорості суші


title: СПОСОБИ РОЗМНОЖЕННЯ РОСЛИН. ВЕГЕТАТИВНЕ РОЗМНОЖЕННЯ. ПРАКТИЧНА РОБОТА № 1. ВЕГЕТАТИВНЕ РОЗМНОЖЕННЯ РОСЛИН

text:
1.
2.
3.
4.
5.
6.
7.


Стовбурові клітини


РІЗНОМАНІТНІСТЬ КИШКОВОПОРОЖНИННИХ


Серце людини


title: Водяний вуж

text:
Водяний вуж

Розповсюдження
	 Розповсюджені від південно-західної Франції на заході до Центральної Азії на сході. Північна межа ареалу проходить по 49-53° півн. широти, південна - через Північну Африку, Палестину, Північно-західну Індію.

Верхня межа ареалу - 3000 м. В Україні зустрічається у степовій зоні та у Криму. У межах всього ареалу водяний вуж тісно пов'язаний з водоймами, далеко від яких він зустрічається дуже рідко.
Будова
	Зазвичай довжина самців - до 80 см, самиць - до 1 м. Голова плоска, морда загострена. Міжносові щитки трикутної форми. Верхньогубних щитків, як правило, вісім. Навкруги тіла 19 лусок.
Черевних щитків 162-189 - у самців та 164-197 - у самиць; 60-86 підхвостових у самців та 47-70 - у самиць. Луска як тулубна, так і хвостова з сильно розвиненими реберцями.
Забарвлення
	Забарвлення верхньої частини тулуба оливкове різних відтінків (оливково-сіре, оливково-зеленувато-оранжеве, оливково-буре), іноді може бути темне, навіть чорне. На спині численні темні плями, розташовані у шаховому порядку або наявні вузькі поперечні смуги.

Забарвлення
На потилиці зазвичай темна пляма, що має вигляд латинської V, напрямлена вістрям до голови. Забарвлення черева жовтувате або червонувате, з чорними прямокутними плямами.
Жовтих “вушок” позаду голови, як у звичайного вужа, у водяного немає. Часто дорослі особини одноколірні, без малюнку.
Спосіб життя
	Водяний вуж може заселяти як прісні так і дуже солоні водойми, як з проточною, так і зі стоячою водою. Гарно плаває, навіть на сильній течії, може довго знаходитись під водою. Укриттям для тварин слугують порожнини під камінням, покинуті нори гризунів, сухі залишки рослинності.
Активні вдень, особливо вранці та ввечері, більшу частину часу проводять у воді. Полюючи, можуть запливати на 3-5 км від берега. Також вдень можуть грітися на сонці на березі.
раціон
	Основу раціону складає риба, також живиться жабами, іноді дрібними птахами та ссавцями. Впіймавши у воді крупну здобич, вуж спочатку, тримаючи жертву у щелепах, пливе на берег, де маючи тверду опору для тіла може її проковтнути. При появі небезпеки вужі ховаються на дні водойми. Зимують вужі у норах гризунів та природних порожнинах, частіше за все великими скупченнями (до 200 особин різної статі та віку), іноді разом з іншими зміями.
Розмноження
	Парування водяних вужів відбувається на протязі квітня. Самиці відкладають яйця наприкінці червня - на початку липня. Кількість яєць складає 4-18, розміри яких 15-16 х 32-35 мм. Молоді вужі, розміром до 20 см з'являються у середині серпня  на початку вересня.


"Сенсорні системи"


Підшлункова залоза


title: Структурні та регуляторні гени

text:
Структурні та регуляторні гени
Ген
		           Ген - одиниця спадкового матеріалу, що 	         відповідає за формування певної 		         елементарної ознаки. Ген є ділянкою 	 	         молекули ДНК, що містить інформацію для 	         синтезу РНК.
		            Гени розглядаються як носії спадкової 	         інформації, яка передається в результаті 	         розмноження від батьків до нащадків.
	 		Наука, що вивчає структуру, функцію та 	         спадкову передачу генів називається 	 	                                                       генетикою.
Уявлення про ген
		         Уявлення про ген, як про абстрактну 		        одиницю спадковості введене в науковий 	        вжиток у 1909 р. Спочатку гени у 	       	     	        хромосомах уявляли собою нитку з 	 	        намистинками, механічно зв’язаних одна з 	        одною.
		          Пізніше хромосому розглядали як 	  	        величезну молекулу, в якій гени є 	 	   	        окремими ділянками. Вчені того часу 	 	        вважали, що ген є чимось неподільним. 	 	        Тоді ще ніхто не знав, що ДНК є речовиною 	                          – носієм генетичної інформації.
Ген
		          За способами організації нуклеотидів в 	 	        ДНК, гени розділяються  на наступні 			фрагменти:	         1) структурні гени,	         2) регуляторні гени,	         3) сателітна ДНК,	         4) спейсерна ДНК,	         5) кластери генів;	         6) повторювані гени.
		        Кожен ген характеризується низкою 	 	       специфічних регуляторних послідовностей 	       ДНК, таких як промотори, які беруть 	   	       безпосередню участь в регулюванні прояву 	                                                                      гена.

Ген
Властивості генів
		         - дискретність – гени не  змішуються;
		         - стабільність - здатність зберігати структуру;
	                  - лабільність - здатність багаторазово мутувати;
	                  - множинний алелізм - багато генів існують в 	  	         	         популяції в безлічі молекулярних форм;
		          - алельність - в генотипі диплоїдних 	 		          	                   організмів лише дві форми гена;
		         - специфічність - кожен ген кодує свій продукт;
		         - плейотропія - множинний ефект гена;
		         - експресивність - ступінь вираженості гена в 			 						ознаці;
		         - пенетрантність - частота прояву гена в 									фенотипі;
		         - ампліфікація - збільшення кількості копій гена.
                    Три основні групи структурних генів кодують:
                  - гени першої - структуру молекул білків;
                  - гени другої – тРНК;
		        - гени третьої – рРНК.
			Молекули іРНК синтезуються лише на 	         одному з ланцюгів молекули ДНК. При цьому 	         послідовність нуклеотидів молекули іРНК 	         комплементарна послідовності ланцюга 	         ДНК, на якому вона синтезована, і збігається 	         за послідовністю нуклеотидів з іншим 	 	         ланцюгом, який називають кодуючим або 		змістовним.

Структурні гени
		         Ділянки ДНК, які у процесі дозрівання іРНК 	        вирізаються, дістали назву інтрони. Ті, що 	        потім зшиваються і служать матрицею для 	        трансляції називаються екзони.
		          У нуклеотидній послідовності одного 	   	        локусу, що кодує білок, налічують 3-5 	 	        інтронів.
		          Така інтронно-екзонна структура генів 	   	         характерна тільки для еукаріотів.

Структурні гени
Структурна організація нуклеотидних послідовностей (генів) у ДНК: 1 - повторювані групи (кластери) структурних генів;
 2 - міжгенна (спейсерна) ділянка; 3 - ділянка з великою кількістю повторів (сателітна ДНК); 4 - ділянки регуляції активності структурного гена (регуляторний ген); 5 - структурний ген;
6 - екзони; 7 - інтрони;  8 - ДНК; 9 - повторювані гени.
Структурні гени
		         Геном еукаріотів досить складний, бо має 	        більшу кількість ядерної ДНК та 	    	 	        структурних і регуляторних генів. 	    	 	        Наприклад, геном дрозофіли складається з 	        майже 180 000 000 пар нуклеотидів і 	   	        включає близько 10 000 структурних генів. 	        За даними останніх досліджень, 	   	 	        структурних генів у геномі людини близько 	        30 000.

Структурні гени
Регуляторні гени
                   Крім структурних генів, що кодують ту чи іншу             	      форму РНК, у геномі всіх організмів є ще 		      регуляторні гени, які визначають початок, 	      швидкість і послідовність процесів синтезу РНК 	      на матриці ДНК.
		         Вони є місцем прикріплення ферментів та 	      інших білків, які беруть участь у реплікації і 	      транскрипції та регулюють активність генів.
		      Регуляторні гени невеликі, вони включають 	      лише 20-80 пар нуклеотидів кожний, а тому 	      порівняно із структурними генами займають 	      набагато менше місця у геномі. Але без них 	      неможливе функціонування генетичного 	  	      апарату організму.
			У результаті досліджень з'ясовано, що 	        кількість ДНК в ядрі перевищує необхідну 	        кількість для кодування всіх структурних 	        генів у 8-10 разів. Причини цього явища різні:
		        - по-перше, ДНК еукаріотів містить велику 	        кількість послідовностей нуклеотидів, кожна з 	        яких повторюється до сотень тисяч разів;
	 	        - по-друге, значна частина ДНК взагалі не 	        несе генетичної інформації;
		       - по-третє, чимало є регуляторних генів, які не 	        кодують структуру білків або РНК.

Структурні та регуляторні гени
Гено́м — сукупність всієї спадкової генетичної інформації організму, тобто всіх генів, некодуючих послідовностей ДНК та позахромосомного генетичного матеріалу.
Термін «геном» був запропонований Гансом Вінклером в 1920 році


радіонукліди


Презентація на тему: Око - оптичний прилад