title: "Імунітет"

text:
Імунітет
Підготувала
учениця 9-В класу
Кошина Анна

   Імунітет (від лат. імунітас - звільнення від будь-чого) - це здатність організму захищати власну цілісність, біологічну індивідуальність і сталість внутрішнього середовища.
   Розрізняють дві форми імунітету:
неспецифічний
специфічний
   та два види імунітету:
природний
штучний
Імунна система
   Імунна система виникла з появою багато-клітинних організмів і розвивалась як чинник сприяння їхньому виживанню. Вона об'єднує органи і тканини, які забезпечують захист ор-ганізму від генетично чужорідних клітин або речовин, які надходять з навколишнього сере-довища чи утворюються в організмі.
   За організацією і механізмами функціону-вання вона подібна до нервової системи. Обидві системи представлені центральними і периферичними органами, здатними реагу-вати на різні сигнали, мають велику кількість рецепторних структур, специфічну пам'ять. До центральних органів імунної системи від-носять червоний кістковий мозок, тимус, до периферичних - лімфатичні вузли, селезінку, мигдалики, апендикс.
Імунна система
   Центральне місце серед клітин імунної системи посідають різноманітні лімфоцити: Т-лімфоцити (формуються в тимусі) і В-лімфоцити (у лімфатичних вузлах). При контакті з чужорідни-ми тілами (антигенами) за їхньою допомогою імунна система здатна забезпечувати різні форми імунної відповіді:
утворення специфічних антитіл крові (гуморальний імунітет); збільшення кількості Т-лімфоцитів, здатних до вибіркового реагування з даним антигеном (клітинний імунітет);
утворення Т- і В-лімфоцитів «імунологічної пам'яті», які при повторній зустрічі з антигеном здатні до швидкої і сильної відповіді;
формування імунологічної толерантності, яка проявляється у вибірковій відсутності відповіді на даний антиген при повторній зустрічі з ним;
виникнення алергії - підвищеної чутливості до специфічного антигену.
Неспецифічний імунітет
   Неспецифічний імунітет - це форма імунітету, який здійснюється різними речовинами, що їх виділяють спеціальні залози шкіри, травної і дихальної систем, а також лейкоцита-ми за допомогою фагоцитозу та білком-інтерфероном. Вони діють на всі мікроорганізми, незалежно від їхньої природи.
   Захисні функції лейкоцитів відкрив І. І. Мечников – видат-ний російський учений, який тривалий час працював на те-ренах сучасної України. Сво-їми дослідами він довів, що до враженої мікроорганізма-ми тканини надходить велика кількість лейкоцитів.
Ілля Ілліч Мечников
   Лейкоцити містять травні ферменти, які розщеплюють клітини мікроорганізмів. Гній, що утворюється в тканинах при запален-нях, - це скупчення мертвих лейкоцитів. У плазмі крові міститься спеціальний білок, який утворюється у відповідь на вторгнення вірусів та деяких мікроорганізмів (інтерферон). Пригадаємо, що чужорідні для організму хімічні речовини, живі організми, що здатні спричинити імунну реакцію, називають антигенами.
Неспецифічний імунітет
Такі лейкоцити І. І. Мечников назвав фагоцити (клітини-пожирачі). Вони знищують будь-які види мікроорганіз-мів і чужорідні білки, тому їх назвали неспецифічними. Процес поглинання та перетравлення мікроорганізмів називають фагоцитозом.
Фагоцит знищує бактерію
Специфічний імунітет
   Специфічний імунітет - це форма імунітету, коли організм здатний розпізнавати і знищува-ти тільки певний вид мікроорга-нізмів. Його забезпечують Т-лім-фоцити та антитіла. Т-лімфоци-ти утворюються у вилочковій за-лозі (тимусі). Тому їх назвали тимус-залежними, або
Т-лімфоцитами. Зустрівшись з мікроорганізмами, вони «запам'ятовують» їхню будову і передають інформацію про цей тип мікроорганізмів наступним поколінням Т-лімфоцитів. Отже, Т-лімфоцити захищають організм від тих мікроорганізмів, яких вони запам'ятали.
Т-лімфоцити
Специфічний імунітет
   Особливий вид лейкоцитів, які містяться не тільки в крові, а й у лімфі, виробляють антитіла. Вони постійно відновлюються в організмі спеціальними клітинами, що тривалий час захищає організм від повторних інфекційних захворювань.
   Потрібно розрізняти клітинний і гуморальний механізми імунітету. Механізм клітинного імунітету - знищення шкідливих чинників клітинами - фагоцитами і Т-лімфоцитами, а гуморального - спеціальними речовинами (білками), які містяться в крові, - антитілами та інтерфероном. Отже, фагоцити і Т-лімфоцити забезпечують клітинний імунітет, а білки крові (антитіла, інтерферон) - гуморальний.
Природний імунітет
   Природний імунітет поділяють на вроджений і набутий.
   За вродженого імунітету антитіла в організмі присутні з дня народження, тобто успадковані від батьків.
   Набутий імунітет виробляється в процесі життя після перенесення інфекційних захворювань. Перехворівши на коклюш, кір, вітряну віспу, людина, зазвичай, не хворіє на ці хвороби повторно.
Штучний імунітет
   Для запобігання захворюванню на інфекційні хвороби та їхнього лікування виробляють штучний імунітет. Він буває активним і пасивним.
   Активний штучний імунітет виникає внаслідок профілак-тичного щеплення (вакцинації) - введення в організм вакцини (ослабленої або вбитої культури мікроорганізмів), на дію якої виробляються антитіла, як і при перенесенні хвороби. Нап-риклад, після щеплення організм людини успішно протистоїть таким хворобам, як дифтерія, туберкульоз, поліомієліт та інші. Активний імунітет триває багато років.
Штучний імунітет
   Пасивний штучний імунітет виникає після лікувального щеплення - введення в організм сироватки, яка містить готові антитіла. Її вводять тоді, коли потрібна негайна допомога. При введенні лікувальних сироваток антитіла в організмі не утворюються. Такий імунітет діє недовго - кілька місяців. Лікувальну сироватку одержують з плазми крові тварини або людини, що перехворіли на відповідну інфекційну хворобу.
   На жаль, імунітет утворюється не до всіх хвороб. На такі хвороби, як ангіна, бронхіт люди можуть хворіти багато разів,
Дякую
за увагу!


title: Калина

text:
Олекс Петрович Стороженко

Презентацію Підготував Учень 7 класу
Муковоз Назарій

Олекса Петрович Стороженко Народився 24 листопада 1806, с. Лісогори, Чернігівська область, помер 18 листопада 1874,  в м.Берестя (тепер Білорусь). Український письменник, етнограф, драматург.

Козацький рід Стороженків відомий з XVII ст.; відомості про його представників є в гетьманських універсалах і документах Генеральної військової канцелярії XVIII ст. Предків письменника можна знайти серед прилуцьких полковників, ічнянських і повстинських сотників, вони володіли чималими маєтками в Україні, зокрема на Полтавщині.

Дитячі роки письменника минули в містечку Великі Будища Зіньківського повіту на Полтавщині. Дані про освіту письменника дослідники подають різні. Так А. Іщук зазначає, що Олекса Стороженко з молодих літ навчався у військовій школі. Коли йому минуло 18 років, він пішов на військову службу і майже не жив у рідних місцях, де народився і провів свої дитячі роки.

Спочатку хлопець одержав домашню освіту, а потім учився в «шляхетному пансіоні при Слобідсько-Українській губернській гімназії в м. Харкові. З виданого О.Стороженку атестату видно, що в гімназії він вивчав російську, французьку, німецьку, латинську мови, російську словесність, загальну й російську історію, географію, і виявив “чудові“ успіхи
Пам'ятною для Стороженка була зустріч із молодим Миколою Гоголем. Про цю зустріч, що відбулася на Полтавщині десь у 1820-х, Стороженко розповів з багатьма цікавими подробицями у своєму  творі «Спогад».
р

У поході 1849 в Угорщину; він був контужений.

З 1824, протягом майже 30 років перебуваючи на військовій службі, О. Стороженко пройшов шлях від унтер-офіцера в кінно-єгерському до поручика драгунського полку, а згодом став старшим офіцером у штабі кавалерійського корпусу. Буваючи з полком у різних місцях, в тому числі в Україні, виконуючи різні доручення, зокрема пов'язані з відбором коней для армії, нерідко переїздив із однієї місцевості в іншу, завдяки чому мав можливість вивчати життя й побут селянства Південної України, зустрічався з колишніми січовиками. Цей життєвий матеріал став основою багатьох його творів

У 1857 — на сторінках російських журналів і газет з'явилося ім'я О. Стороженка як автора роману з української старовини «Брати-близнюки». 1861 — став відомим і як україномовний письменник, його доробок друкували в журналі «Основа». 1863 — у Петербурзі вийшли «Українські оповідання» у двох томах, які О. Стороженко написав ще в 1850-х рр. 1864 — О. Стороженка перевели в у польсько-литовський край — м. Вільно. Там він був у розпорядженні одіозного генерал-губернатора Північно-Західного краю М. Муравйова. Ця служба відбилася на творах письменника, оприлюнених у «Віснику Західної Росії», — вони були тенденційні, спрямовані проти польського та білоруського національно-визвольного руху 1863–1864 років.
До смерті письменника спричинилася прикра пригода. Повертаючись одного разу пізнього жовтневого вечора додому, Стороженко впав із кладки в холодну воду, пошкодив ногу, застудився і незабаром помер.
а

Найвідоміші твори:
Гуморески:
1)"Вуси"
2)"Голка"
П'єси:
1)"Гаркуша"
Повісті:
1)"Марко Проклятий"
Міфологічний твір:
1)"Закоханий чорт"
І найвідоміший твір - Брати- близнюки


title: "Клас Павукоподібні"

text:
Клас Павукоподібні
Підготувала
учениця 8-В класу
Кошина Анна
  Клас павукоподібні - хижі безхребетні тварини, відносяться до типу членистоногі. За своєю будовою клас павукоподібні нагадують ракоподібних тварин, але все-таки відрізняються від них рядом ознак, які утворилися через перехід павукоподібних тварин від водного до наземного способу життя.

  Сучасні павукоподібні представлені наземними формами, які походять від водяних членистоногих, які спочатку заселяли моря. Щоб пристосуватися до наземного способу існування, павукоподібні повинні були: здійснити зміну органів дихання; максимально зменшити випаровування води з поверхні тіла; перейти на нові об'єкти живлення.

  Основні особливості організації, що забезпечили пристосування павукоподібних до життя на суходолі:
поява «легенів» і трахей — органів дихання атмосферним киснем;
воскові виділення кутикули, які перешкоджають випаровуванню води;
зменшення розмірів тіла для обмеження числа линьок;
розвиток копулятивних органів і внутрішнього запліднення.
Зовнішня будова
   Головогруди зверху вкриті міцним щитом, на
передньому краї якого розташовані прості очі,
зазвичай їх чотири пари. Хеліцери закінчуються
рухомим кігтиком  і слугують для вбивання,
утримання та розривання здобичі, а також
захисту від ворогів. Ногощупальця рясно вкриті
чутливими щетинками. Ними павук обмацує й
перегортає здобич, очищує хеліцери після
споживання їжі тощо. У самок ці кінцівки беруть участь і в побудові кокона.
     Павуки, які будують ловильну сітку, мають на лапках ходильних ніг особливі міцні вигнуті та зазубрені кігтики. Досить часто на верхівкових члениках ніг розташовані особливі волоски, здатні виділяти клейкий секрет для прикріплення до поверхонь.
     Черевце - задній відділ тіла, всі сегменти якого часто зростаються між собою. На нижньому боці черевця відомого всім павука-хрестовика помітні отвори органів дихання: легеневих мішків і трахей. У передній частині нижнього боку черевця розташовані статеві отвори, а на його верхівці - три пари павутинних бородавок. На них є численні отвори - протоки павутинних залоз.
     Головогруди та черевце з’єднані між собою за допомогою тоненького стебельця. Воно надає черевцю рухливості.
Нервова система
 Нервова система павукоподібних представлена головогрудною нервовою масою, утвореною в результаті злиття гангліїв нервового ланцюжка та їхньою переважною концентрацією в головогруди; а також підглотковими нервовими вузлами, з'єднаними з головогрудною масою короткими конективами. До органів чуття відносяться прості очі і чуттєві щетинки, розкидані по всьому тілу. Останні сконцентровані переважно біля рота, на хеліцерах, педіпальпах і ходильних кінцівках, а також біля павутинних бородавок. Павуки відрізняються великою
                                                                чутливістю, вони сприймають
                                                                найменші коливання повітря і можуть
                                                                реагувати на незначні коливання
                                                                павутини і звукові сигнали.
Травна система
Більшість павукоподібних — хижаки, пристосовані до живлення напіврідкою їжею. Травлення у багатьох павукоподібних відбувається в два етапи: 1) зовнішнє, 2) внутрішнє (кишкове). Спіймана здобич убивається отрутою, покриви жертви розриваються
і всередину вводяться травні соки. Потім
розріджений вміст жертви всмоктується.
Для цього слугує забезпечена м'язами
глотка, яка переходить у тонкий страво-
хід і далі, — у сисний шлунок. Вирости
кишівника утворюють печінку, клітини якої
виділяють травні ферменти.
Тобто травна система павука складаеть-
ся з рота, глотки, стравоходу, смокталь-
ного шлунка, кишки із сліпими вироста-
ми, слинної залози та печінки. У павука є практично всі форми травлення: поза організмом (під впливом соку отруйних залоз), порожнинне, або позаклітинне (в порожнині травного апарату під дією його травних соків), і внутрішньоклітинне (після всмоктування їжі в клітину). Павуки - ненажерливі хижаки, але можуть тривалий час голодувати.

                                                        Усі павукоподібні мають органи повітряно-
                                                        го дихання. Навіть ті з павукоподібних, які
                                                        вторинно переселилися у воду, дихають
                                                        атмосферним повітрям. Дихальна
                                                        система представлена "легенями" або
                                                        трахеями. Ті й інші відкриваються назовні
                                                        отворами — стигмами на боках члеників. У
                                                        легеневих мішках розташовані численні
                                                        листкоподібні складки, в яких є кровоносні
                                                        капіляри. Легені павукоподібних гомологічні
                                                        зябрам ракоподібних. Трахеї —це система
                                                        розгалужених трубочок, які підходять безпо-
                                                        середньо до всіх органів, де і здійснюється тканинний газообмін. «Легені» павукоподібних недосконалі, випаровують багато води, тому легеневі форми (деякі павуки, скорпіони) змушені жити в місцях, насичених вологою,— у підстилці тропічного лісу, ґрунті, норах. У вищих павуків виникають трахеї (за ступенем розвитку вони примітивніші за трахеї комах). Деякі павуки мають і «легені», і трахеї. Кліщі завдяки малим розмірам пристосувалися до поглинання кисню всією поверхнею тіла.
Дихальна система
Кровоносна система
Кровоносна система складається із серця, яке знаходиться на спинній частині черевця, і судини, по якій кров рухається від серця до передньої частини тіла. Оскільки кровоносна система незамкнена, то в серце кров повертається із змішаної порожнини тіла (міксоцелю), де вона омиває легеневі мішки і трахеї, збагачуючись на кисень.
Кровоносна система найскладніша у скорпіонів і павуків, у яких дихання легеневе. У цих тварин кровоносна система подібна до такої в ракоподібних. На спинному боці головогрудей розташоване серце, від якого відходять великі кровоносні судини.
Простіша будова кровоносної сис-
теми у павукоподібних, які дихають
трахеями. Найпростіша кровоносна
система у кліщів: у них її може не
бути зовсім або вона складається з
мішкоподібного серця і пари остій
(отворів).
Видільна система
Основними органами виділення є
пальцеподібні вирости - мальпігієви
судини, в яких накопичуються про-
дукти життєдіяльності (екскрети).
Вони розташовуються в місці пере-
ходу середньої кишки в задню і з
однієї сторони відкриваються в прос-
віт кишечнику, а з інший сліпо замк-
нені. Крім того, є видозмінені мета-
нефрідії – так звані коксальні залози.
Речовини, що виділяються, заздале-
гідь зневоднюються, щоб уникнути
втрати води.
Розмноження
Статева система представлена парними статевими залозами: у самців – сім’яниками, у самок - яєчниками. Функцію копулятивних органів можуть виконувати кінцівки: хеліцери та педіпальпи. Запліднення в павукоподібних зовнішньо-внутрішнє. Самці або відкладають сперматофор, який самки захоплюють краями статевого отвору, або вводять сперму за допомогою копулятивних органів у статеві шляхи самок. Самки відрізняються агресивністю і більш великими розмірами тіла. Вони часто поїдають самців під час або після копуляції. Одні види павукоподібних відкладають яйця, з яких виходять цілком сформовані молоді особи, іншим
                                      притаманне живородіння. У життєвому циклі павуко-
                                      подібних (за винятком кліщів) відсутня личинкова
                                      стадія.
Роль павукоподібних у природі та житті людини
Нині відомо приблизно 30 тис. видів павуків (в Україні - понад 1 тис.). Їх можна знайти на рослинах, у ґрунті, на будівлях тощо.
     У природі павуки регулюють чисельність видів комах – шкідників рослин або кровосисних видів (ґедзів, комарів тощо).
     Отрута деяких видів павуків становить загрозу здоров’ю і навіть життю людини та свійських тварин. Дуже небезпечні укуси павуків-птахоїдів і південно-американського павука мастофори.
     Серед представників фауни України найнебезпечніші для людини - тарантул і каракурт. Тарантул поширений на півдні У країни і може проникати на територію лісової зони, а каракурт - у Криму та степовій зоні.
Через деякий час після укусу каракурта виникає
сильний біль в усьому тілі. Отрута діє на нервову сис-
тему, спричиняючи збудження, яке потім змінюється
запамороченням і нерухомістю.
     З отрути павуків виготовляють різноманітні ліки, зок-
рема снодійні та заспокійливі. Для цього деякі види,
наприклад павуків-птахоїдів, розводять штучно.
     Також існує арахнофобія - частковий випадок зоо-
фобії, боязнь членистоногих (в основному павукопо-
дібних). Це одна з найпоширеніших фобій. У деяких
людей страх може викликати не тільки сам павук,
але й його зображення.
Джерела
 http://uk.wikipedia.org
 http://referat.repetitor.ua
 http://cytoplazma.ru
 http://eltsyn.ucoz.ru
 http://school.xvatit.com


title: Імунітет

text: юьтдочпгрмв


title: "Класифікаця покирітонасінних"

text:
Класифікаця покирітонасінних:
однодольні і дводольні
Підготувала
учениця 7-В класу
Кошина Анна
Відділ покритонасінних поділяють на два класи: дводольні, чисельністю 180 тис. видів, що об'єднані в 10 тис. родів і 325 родин, і однодольні — 60 тис. видів, 3 тис. родів, 65 родин. Ми бачимо, що дводольні значно більша группа, ніж однодольні.
Дводольна
Обидва класи розвивались у
крейдовому періоді мезозойської ери. Сучасні систематики вважають, що однодольні виникли від дводольних, відділившись на ранніх етапах еволю-
ції як самостійна гілка. Потім обидва класи розвивались паралельно і незалежно один від одного.
Однодольна
Однодольні
Однодольні, Монодікоти (Monodicots) або Ліліопсиди (Liliopsida) — клас квіткових рослин, який домінує на багатьох частинах планети. За виробляємою біомасою Однодольні складають значну більшість рослин у сільському господарстві. Клас має між 50 000 і 60 000 видів.
                                                      Найбільша родина в цьому класі
                                                      (і усіх Покритонасінних) — Зозу-
                                                      линцеві або Орхідні(Orchidaceae),
                                                      з близько 20 000 видів. Вони ма-
                                                      ють дуже складні і красиві квітки,
                                                      пристосовані для запилення пев-
                                                      ними видами комах.
Найбільш економічно важлива родина класу (і усіх Покритонасінних) — Тонконогоцвіті або Трави (Poales або Gramineae). Вона включає всі зернові культури (рис, пшениця, кукурудза тощо), трави пасовищ і бамбук. Ця родина еволюціонувала в іншому напрямі, ставши спеціалізованою для запилення вітром. Тонконогоцвіті формують набагато менші за розміром квітки, які зібрані в високих видимих плюмажах (суцвіття).Також заслуговує уваги економічно важлива родина Арекові (Arecales) або Пальми (Palmae).
Дводольні
Дводо́льні (Dicotyledoneae, Dicotyledones) —група квіткових ро-слин, які характеризуються наявністю у зародка двох бічних супро-тивних насінних долей, звідси і їх назва. Дводольні — значно більша група, що містить 175—200 тис. видів, приблизно втричі більше, ніж число однодольних.Через
різне походження, дводольні відрізня-
ються різноманітністю вегетативних і
репродуктивних органів. Навіть най-
більш відомі ознаки зберігаються не
завжди, серед дводольних зустрічають-
ся представники з нетиповими ознака-
ми, а іноді з окремими ознаками, ха-
рактернішими для однодольних.
До Дводольних належить багато
корисних рослин: більшість видів харчових, кормових, олійних, дубильних, каучуконосних, лікарських, декоративних та інших.
                                                                Дводольні займають                                                                   найважливіше місце в                                                                  господарській діяльнос-                                                                ті людини. До них від-                                                                 носяться більшисть хар-                                                                чових і кормових рос-                                                                                лин: (картопля, гречка,                                                                 соя, буряк, баштанні і                                                                 багато інших); плодові і                                                                 синичні культури (виноград, цитрусові, яблуня, смородина та ін.); олійні (соняшник, арахіс, тунг та ін.); більшість видів дерев (дуб, береза, липа та ін.); чай, кава, какао і сотні найважливіших лікарських рослин, пряні і ароматичні рослини (лавр, коричне дерево та ін.); тютюн; найважливіші волокнисті рослини (бавовник, льон, конопля, джут та ін.); рослини, що дають каучук, камедь і смоли; багато дубильних, фарбових, ефіроолійних і декоративних рослин.
Морфологічні особливості
 Однодольні квітки— тримерні (число частин квітки кратно трьом), тоді як у дводольної квітки — тетрамерні або пентамерні (число частин квітки кратно чотирьом  або п'яти).
 У однодольних пилкове зерно має одну борозну або пору, тоді як у дводольних воно має три.
У однодольних ембріон має одну сім'ядолю, тоді як ембріон дводольних має дві.
У стебла однодольних судинні в'язки в стеблі розсипані, а у дводольних — зібрані в кільця.
У однодольних коренева система мичкувата, в дводольних вона розвивають від одного головного кореня, тобто стиржнева.

Відмінності між ожнодольними і дводольними (але відміть-те, що вони не універсальні, існує багато виключень):
Також ці відмінності можна об‘єднати у таблицю:
Росток ододольної (ліворуч) та дводольної рослини (праворуч).
У однодольних головні листові судини паралельні або дугові, тоді як в дводольних вони сітчасті.
У однодольних вторинні пагони зустрічаються рідко, але вони дуже часті в однодольних.
Запилення у однодольних здебіль-шого виконується комахами, коли у дводольних – вітром.
У однодольних листки тільки прості, коли у дводольних вони можуть бути як прості, так і складні.
Листкорозміщення у однодольних кільчасте або попарне, а у дводольних почергове або супротивне.
Таблиця-порівняння
Проте, ці відмінності не жорсткі: деякі однодольні мають характеристики, типовіші для дводольних, і навпаки. Так виникає тому, що «дводольні» — парафілетична група щодо однодольних, і деякі дводольні можуть бути ближче пов'язаними з однодольними, ніж з іншими дводольними. Зокрема, декілька ранніх гілок філогенетичного або еволюційного дерева дводольних поділяють характеристики однодольних, що свідчить, що ці характеристики не визначають тільки однодольні рослини.


title: Клас Птахи Надряд Пінгвіни

text:
Біологія 8 клас
Клас Птахи
Надряд Пінгвіни
Параграф № 46

Загальна характеристика
   Пінгвінові— родина кілегрудих птахів. Родина пінгвінові є єдиною групою ряду пінгвіни. Пінгвіни є досить відособленою групою птахів, що має давнє походження.
В даний час в ряді налічують 6 родів і 16 видів, утворюючих одну родину. Відомо 36 викопних видів. Найстародавніші залишки пінгвінів знайдені в Новій Зеландії.

Клас Птахи. Надряд Пінгвіни

Загальна характеристика
  Пінгвіни - це птахи, які від природи просто не здатні літати, проте напрочуд вдало пристосовані до активного плавання й пірнання у воді. Їхні передні кінцівки перетворилися в ласти, у воді вони виконують функцію двигуна, ноги ж слугують кермом. Пір'яний покрив пінгвінів дуже густий і щільний, він перешкоджає проникненню води до тіла. Збереженню тепла сприяють, також відкладення жиру у поверхневому шарі шкіри.

    Літати і бігати пінгвіни не можуть, але відмінно плавають і пірнають. Наприклад, очкові пінгвіни пірнають на глибину до 130 м, плавають із швидкістю 6,6 км/год; за день під час годування птахи пропливають близько 27 км, причому на глибині більше 3 м проводять в середньому близько 80 хв на добу.
По суші пінгвіни ходять незграбно, перевалюючись і тримаючи тулуб вертикально. У разі потреби вони падають черевом на сніг і ковзають по ньому, відштовхуючись всіма чотирма кінцівками.
Швидкість пересування 3-6 км/год. Передні кінцівки пінгвінів видозмінені в еластичні ласти, які завдяки особливому устрою скелета знаходяться в напіврозтягнутому стані і під час плавання під водою обертаються в плечовому суглобі майже гвинтоподібно. До добре розвиненого кіля грудини прикріплені могутні грудні м'язи, керівники рухом крил-ластів. У деяких видів пінгвінів грудна мускулатура складає чверть всієї маси тіла, що значно більше, чим у багатьох птахів, що літають.

Загальна Характеристика
    По щільності кісток пінгвіни сильно відрізняються від інших птахів і схожі на морських ссавців. За розмірами пінгвіни різні. Найбільший - імператорський пінгвін (масою 35- 40 кг) - досягає в довжину 117 см. Найдрібніший - малий пінгвін має довжину 40 см. Статура у пінгвінів щільна, тіло трохи стиснуте в спинно-черевному напрямі. Ноги короткі, товсті, мають по 4 пальці, сполучених плавальними перетинками. Ноги віднесені далеко назад, завдяки чому забезпечується вертикальне положення тулуба на суші. У будові короткого хвоста, що складається з 16-20 пір'їн, на який спирається стоячий птах є риси, схожі з будовою хвоста дятлів.
Загальна Характеристика
   Шия товста і гнучка, дзьоб сильний і гострий. Ротовий апарат діє як насос, всмоктуючий струмінь води разом з дрібною здобиччю. Оперення дуже густе, аптерії відсутні. Дрібне пір'я нагадують щільно прилеглі до тіла лусочки. Забарвлення у більшості видів схожа: темна спина і біле черево. Линька у пінгвінів відбувається раз на рік.

Поширення
    Пінгвіни поширені в холодних частинах південної півкулі, головним чином в Антарктиці і Субантарктиці. Деякі види зустрічаються біля південних країв Австралії, Африки, Південної Америки, а там, де в тропіки входять холодні течії, вони зустрічаються до екватора (Галапагоські острови). Географічне розповсюдження пінгвінів значною мірою пов'язане з температурою вод океану, в якому птахи проводять дві третини життя

Поширення
Вважають, що один з основних чинників, що формують ареали того або іншого виду пінгвінів, - це здатність пташенят даного виду переходити до життя у воді певної температури. Наприклад, для пташенят королівського пінгвіна необхідно, щоб вода на поверхні моря прогрілася до +5 °С. Північна межа розповсюдження більшості видів пінгвінів знаходиться в межах морської ізотерми +15 -16 °С, що проходить приблизно між 47° 30' і 41°30' пд. ш.

Розмноження і ріст
    Всі пінгвіни - моногами, пари у них постійні. У морі вони зазвичай тримаються зграями, на суші під час розмноження - колоніями, розмір яких може досягати сотень тисяч пар. Гніздові колонії у більшості видів розташовані на низьких кам'янистих берегах. Одні види роблять на поверхні землі прості гнізда, інші кубляться в норах або поглибленнях скель. Зазвичай в кладці буває 2 яйця, рідше одне, дуже рідко 3. Насиджують зазвичай обидва батька. Насиджування, як правило, триває близько місяця (30-39 днів), у імператорського пінгвіна 62-66 днів, у королівського 54 дні.
    Пташеня імператорського пінгвіна, що тільки що вилупилося, важить 315 г, пінгвіна Аделі 80-90 р. Пташенята покриті густим пухом і до кінця другого тижня життя сліпі. У пташенят температура тіла вища, ніж у дорослих птахів. У воду пташенята йдуть тільки після линьки. Смертність пташенят дуже висока: з голоду, холоду і хижаків (поморників) часто гине до 70% всіх пташенят, що вилупилися. Приблизно до тритижневого віку з пташенятами постійно тримається один з дорослих птахів. Потім батьки покидають пташенят і лише зрідка повертаються їх годувати. З того часу пташенята починають об'єднуватися в своєрідні тісні групи - "ясла". У яслах може бути від 3 до 64 пташенят

Їжа
   Дорослі пінгвіни годуються дрібними рибами, дрібними головоногими молюсками і планктонними ракоподібними, головним чином рачками-евфавзиїдами (криль). Згідно з даними останніх досліджень, у чубатого і золотоволосого пінгвінів за час вигодовування пташенят, яке триває 70 днів, дорослі приносять пташенятам їжу приблизно 30 разів. Пташеня чубатого пінгвіна отримує за одне годування до 0,65 кг, а за весь час вигодовування до 15 кг криля, пташеня золотоволосого пінгвіна - відповідно 2 кг і 33 кг.

Значення для людини
    Там, де пінгвіни стикалися з людиною, місцеві жителі в невеликій кількості використовували їх м'ясо в їжу, збирали яйця. Під час розвитку китобійного промислу в Антарктиці пінгвінів почали винищувати китобої. Поступово заселялися субантарктичні острови, на них завозили наземних тварин, які перейшли на живлення пінгвінами, їх яйцями і пташенятами.

Значення для людини
У останні десятиліття численні наукові бази в Антарктиці і розвиток туризму також нанесли велику утрату чисельності пінгвінів, особливо видам з обмеженим ареалом. Якщо ви не бачили і не знаєте, що таке або хто такий пінгвін, то вам напевно варто дізнатися про нього більше.

Рух
    Ходити пінгвінам досить важко, але якщо вони лягають на живіт і відштовхуючись за допомогою крил і ніг ковзають по сніжній поверхні, то наздогнати їх дуже складно. Вони також відмінно плавають і пірнають, і з дивовижною легкістю долають бурхливі хвилі відкритого океану - їхнього справжнього дому. На відміну від інших птахів, пінгвіни плавають виключно за допомогою крил, а витягнуті назад ноги використовуються як кермо.

Представники
     Найбільшими серед представників пінгвіноподібних птахів є імператорські пінгвіни (Aptenodytes forsteri), які гніздяться на берегових льодах Антарктиди. Це дуже великі птахи, зріст яких сягає 120 см, а маса - близько 40 кг.
     На відміну від своїх гігантських побратимів, найменші пінгвіни мають зріст близько 40 см і важать трохи більше 1 кг. У нас вони відомі як малі пінгвіни, а англійці називають їх пінгвінами-ельфами (fairy penguins).
Представники
      Живуть малі пінгвіни біля південного узбережжя Австралії, на берегах Тасманії, Нової Зеландії та на прилеглих островах. імператорський пінгвін може голодувати до 9 тижнів під час висиджування яйця і виносити холод - 60С. пінгвін патагонця може плисти дві-три тижні і покрити відстань до 1500 км. прекрасний пінгвін - найрідший, налічується не більше 5 тисяч птиць, причому це число постійно зменшується кам'яні пінгвіни відрізняються дуже злим характером, галасливі і агресивні. південнополярні пінгвіни найчисленніші на Землі - загальна їх чисельність складає 12-13 мільйонів. високохохлий пінгвін - єдиний зі всіх видів пінгвінів, який може рухати чубком пінгвін Аделі - найпоширеніший в Антарктиці вигляд, налічується близько 3 мільйонів


title: "Колібрі"

text:
Колібрі
Колі бри (1825) - сімейство дрібних птиць, єдине в загоні колибриобра зных. Відомо понад 300 видів. Походять з Америки (від Південної Аляски і Лабрадору до Вогненної Землі). Єдина в світі птиця, здатна літати назад.

До цього загону належать дрібні птиці, величина яких вагається від джмеля до ластівки. Сюди відносяться найдрібніші птиці Землі (розміром 5,7 см і вагою 1,6 г). В той же час є колібрі і крупніших розмірів (довжина до 21,6 см, вага до 20 г).

Найкрупніший вигляд - гігантський (велетенський) колібрі, з прямим довгим дзьобом і вилоподібним хвостом, зверху блідо-бурого кольору із зеленим блиском, знизу червонувато-бурого, з сіро-жовтим надхвостьем, завдовжки 21,6 см; водиться в більшій частині західних країн Південної Америки, попадається також на висоті 4000-5000 м. На крайньому півдні це перелітна птиця.

Найменший вигляд - птиця-муха зверху зеленого, знизу білого кольору; водиться на Ямайці і Гаїті, величиною з джмеля.

Відрізняються від інших птиць довгим тонким дзьобом, верхня половинка якого в основному обхвачує краями нижнюю, відсутністю щетин в підстави дзьоба, довгою, глибоко роздвоєною мовою, яка може далеко висуватися з рота, довгими, гострими крилами з 10, рідко 9, великими маховими і лише шістьма дуже короткими малими, майже прихованими під криючим пір'ям, слабкими, дуже маленькими ногами, що мають довгі кігті і абсолютно непридатними для ходьби.

Зовнішній вигляд
Дзьоб, який в одного вигляду, - мечеклювого колібрі - довше за тіло, то прямій, то дугоподібно, інколи, дуже сильно зігнутий вниз, в деяких вгору. Пір'я на голові утворює часто різні пучки, чубки. Крила розвинені дуже сильно, з дуже довгою кистю, менш розвиненим передпліччям і коротким плечем; на грудній кісті великий гребінь. Хвіст дуже всілякої форми і складається з 10 пір'я, окрім ракетохвостого колібрі, в якої лише чотири рульові пера.

Опірення багатьох колібрі відрізняється надзвичайно яскравими кольорами і металевим блиском і часто дуже сильно розрізняється в різної полови за кольором, розвитку, формі хвоста і так далі Самці взагалі забарвлені яскравішим і їм особливо властиві химерні форми пір'я хвоста і голови. Самки забарвлені тьмяніше.

Це дуже рухливі, завзяті і незлагідні птиці, що виявляють надзвичайну сміливість в нападах на порівняно крупних птиць, особливо в період виведення пташенят.

Політ їх надзвичайно швидкий (до 80 км/ч), спритний і маневрений, нагадує політ Лускокрилих метеликів. У польоті дрібні види видають крилами дзижчання, роблячи до 80-100 помахів в секунду, при цьому крупні види здійснюють всього 8-10 помахів в секунду.

Рух крил так швидко, що контури їх абсолютно зливаються; дуже часто вони непорушно тримаються перед кольорами завдяки швидким помахам крил, як смеркові метелики.

В стані спокою серце колібрі б'ється з частотою 500 ударів в хвилину, а під час фізичної активності (польоту) 1200 і більш. Максимальна тривалість життя колібрі складає 9 років

Колібрі годуються на кольорах. Раніше вважали, що колібрі харчуються лише нектаром кольорів, висмоктуючи нектар на льоту, але насправді головну, а для багатьох і виняткову їжу, складають дрібні комахи, яких вони дістають з квіток, а деякі з поверхні листя. Спостерігалося, крім того, що вони схоплювали комах, що повгрузали в павутині, або ловили комах, що літають.

Голос їх в основному слабке цвірінькання, але деякі, як наприклад найменший представник сімейства  птиця-муха, співають.

Розмноження
Є полигамами.
Більшість видів гніздяться на деревах, кущах; деякі види, подібно до стрижів, приліплюють гнізда слиною до скель або листя. Будують дуже майстерно гнізда з рослинного пуха, травичок і  т.  п. і прикріплюють до них лишайники, мох і  т.  д. Гнізда привішуються до гілок або кінців листя. У будівництві гнізда бере участь лише самка.
Відкладають два яйця білого кольору, які висиджує одна самка протягом 14-19 діб. Пташенята голи, слабкі і безпорадні, вигодовуються також однією самкою.


title: Інфекції

text:
Тема: Основні групи інфекційних захворювань та способи їх поширення
Мета: розглянути основні групи інфекційних захворювань та способи їх поширення
Тип уроку: засвоєння нових знань
Учень повинен:
Назвати основні групи інфекційних захворювань
Назвати способи їх поширення
Обладнання: робочий зошит, підручник
Інфекція або Заражування — стан, коли в організм потрапляє чужорідний агент (бактерія, грибок, найпростіші або вірус), який розмножується і здійснює хвороботворний ефект.
Інфекційний процес – це історично сформована взаємодія сприйнятливого людського організму та патогенного мікроорганізму в певних умовах зовнішнього і соціального середовища з виникненням явного чи прихованого патологічного процесу.
З біологічної точки зору – інфекційний процес – це різновид паразитизму.
Інфекційна хвороба – це крайній ступень прояву інфекційного процесу.
Епідемія – це масове розповсюдження інфекційних захворювань людини в будь-якій місцевості чи країні, що значно перевищує звичайний рівень захворюваності.
Пандемія – епідемія, що охоплює більшу частину населення країни, групи країн, континенту.
Епідемічний процес – безперервний ланцюг послідовно виникаючих та взаємозв’язаних інфекційних станів (хворі, носії), що проявляється у вигляді епідемічних вогнищ з хворими та носіями.
Епідемічне вогнище – це місце перебування джерела інфекції з оточуючою його територією в тих межах, в яких воно може передавати хворобу.
Протікання епідемічного процесу залежить від наявності слідуючих факторів:
Джерело інфекції.
Механізму передачі.
Сприятливості населення.
При відсутності будь-якої ланки неможливий розвиток епідемії.

Періоди при розвитку інфекційного процесу:
Інкубаційний період (особливістю такого періоду є те, що ознаки захворювання проявляються не відразу після зараження, а через певний прихований, інкубаційний період. Такий період може тривати від кількох годин до кількох днів (дифтерія) і навіть тижнів (черевний тиф). Протягом інкубаційного періоду відбувається розмноження й нагромадження мікробів та їхніх отрут, підвищення реактивності організму до збудника),
Період провісників хвороби, або як ще його називають – продромальний період (характеризується наявністю деяких загальних ознак захворювання: невеликим підвищенням температури, загальним нездужанням тощо),
Період розпалу хвороби (у такий період, інфекційний процес досягає високої інтенсивності, тримається на цьому рівні певний час, що є неоднаковим при різних захворюваннях),
Період реконвалесценції, тобто одужання (при сприятливих умовах перебігу, така хвороба переходить у стадію одужання, першою ознакою чого є спадання температури, поліпшення загального самопочуття і т.п. При багатьох інфекційних захворюваннях клінічне одужування не збігається за часом зі звільненням інфікованого організму від збудника хвороби).

Інфекційне захворювання в більшості випадків починається гостро (протягом 1-3 діб) або підгостро (протягом 7 днів). Як правило, на ранніх стадіях багато інфекційні хвороби за своїми проявами схожі.
При інфекційному захворюванні з’являються ознаки інтоксикації – підвищення температури тіла, лихоманка, порушення з боку нервової системи (головний біль, запаморочення, важкість в голові, нудота і т. п.), загальна слабкість, почуття ломоти у всьому тілі і особливо в суглобах. По мірі одужання вираженість проявів інфекційної інтоксикації зменшується.
Інфекційне захворювання відрізняє швидка зміна різних симптомів: поява одних і зникнення або збільшення вираженості інших протягом захворювання.
По мірі розвитку хвороби картина прояснюється: з’являються ознаки переважного ураження будь-яких органів (або органа), що дає можливість класифікувати дане захворювання.
Висип на шкірі або на видимих слизових оболонках при інфекційних захворюваннях, на відміну від висипки при шкірних захворюваннях, з’являється на тлі ознак загальної інтоксикації.
Лімфатичні вузли реагують на збудника інфекції помітним збільшенням і хворобливістю при прощупуванні.
У більшості випадків ускладнення, що виникають при інфекційному захворюванні, наприклад інфекційно-токсичний шок, ниркова та печінкова недостатність, міокардит, інфекційна енцефалопатія і т. п., не зачіпають органи, уражені при даній хвороби, але можуть представляти безпосередню загрозу для життя хворого.
Кишкові інфекції – група інфекцій, що викликає  захворювання травного тракту з основними клінічними проявами, такими як підвищення температури тіла, пронос, блювання.  До кишкових інфекцій відносяться такі небезпечні захворювання як черевний тиф, дизентерія, харчові токсикоінфекції, сальмонельоз, ботулізм, гастроентероколіти. Всі ці захворювання виникають внаслідок вживання інфікованих харчових продуктів або води, які проникають в організм людини через брудні руки, продукти харчування. Кишкові інфекції поширені повсюдно навіть у розвинутих країнах, характеризуються високим рівнем захворюваності. Це одні з найчастіших інфекційних хвороб у дітей.
Черевний тиф (Typhus abdominalis) — гостра бактеріальна інфекція з фекально-оральним механізмом передачі, яка спричиняється сальмонелою черевного тифу, характеризується гарячкою переважно постійного типу, загальною інтоксикацією з розвитком загальмованості нервової діяльності аж до тифозного статусу, шкірною висипкою, збільшенням печінки, селезінки і ураженням лімфатичного апарату тонкої кишки. З часів Гіппократа аж до XIX століття тифом (від гр. «tyfos» - дим, туман, імла) називалися ті хвороби, які супроводжувалися гарячкою, затемненням свідомості і маренням. Таким чином, дуже довгий час під сукупною назвою "тиф" проходили такі захворювання, як ч.т і паратифи, епідемічний висипний, поворотний та інші тифи, септична чума, сепсис та ін. Тільки на початку XIX ст. накопичилися дані, як клінічні, так і морфологічні, що дали можливість виявити  особливості перебігу різних форм "тифів". Протягом багатьох років лікарі різних країн відмічали особливості перебігу черевного тифу, однак достовірне комплексне описання
Salmonella enterica
клінічних проявів черевного тифу були зроблено французькими лікарями: Ш. Бретонне у 1826 р., а потім П. Луї у 1829 р., коли саме останній й запропонував сучасну назву хвороби.
Інкубаційний період від 7 до 30 днів, у середньому 10-14 днів. Тривалість інкубаційного періоду визначається багатьма факторами, але перш за все кількістю збудників, що потрапили в організм, їх вірулентністю, станом макроорганізму. Найкоротший період зустрічається при масивному зараженні, водному шляху передавання, при наявності тяжких фонових хвороб. У перебігу захворювань виділяють кілька періодів:
 У початковому періоді у більшості випадків захворювання починається поступово: підвищується температура, з'являється слабкість, підвищена стомлюваність, почуття розбитості, погіршується апетит, порушується сон. Практично усі симптоми на цьому етапі обумовлені дією ендотоксину. Саме через це відзначається наростаюча блідість шкіри, особливо обличчя, хоча при піднятті температури має відбуватися протилежне. Спазм поверхневих судин та розширення їх у внутрішніх органах призводить до поступового збільшення печінки та селезінки. Відбувається зниження АТ, брадикардія. Порушується правило Лібермейстера – на кожний градус вище 37°С частота серцевих скорочень збільшується не на 10-12, як при більшості випадків гарячки, а лише на 2-4 скорочення. Іноді може бути покашлювання, особливо при зміні положення тіла з горизонтального в вертикальне, що пов’язане з перенаповненням судин легень. Внаслідок повільного кровотоку та розширення судин ЦНС відбувається певний набряк мозку (токсична енцефалопатія), через який головний біль стає постійним, упорним, розлитим, що зростає у другій половині дня. З'являється порушення формули сну: сонливість вдень та безсоння вночі. Як правило, при цьому менінгеальні ознаки не виражені. На ранньому етапі перистальтика ще не порушена, але до кінця цього періоду відбувається затримка випорожнень, певне здуття живота.
Сильна слабкість змушує хворого залишатися в ліжку. Хворий поступово втрачає інтерес до навколишнього, неохоче відповідає на запитання, реакція його сповільнена, чітко видно загальмованість хворого, особливо при спробі встановити з ним словесний контакт. Початковий період закінчується, коли температура досягає максимуму, триває 4-7 днів. Період розпалу без лікування триває 2-3 тижні. Гарячка набуває стійкого постійного характеру на рівні 39-40°С без ознобу. Однак при прийомі жарознижуючих засобів може буде ремітуючою з невластивим типовому перебігу невеликим ознобом. Інтоксикація наростає до максимуму, буває іноді виражена аж до тифозного статусу. При тяжкому перебігу у хворого з'являється сплутаність свідомості ("затьмареність"), він нечітко орієнтується в навколишньому, марить, у нього може навіть виникнути психоз. Обличчя амімічне. У цих випадках хворий неспокійний, повністю дезорієнтований в навколишньому, іноді в нього з'являються галюцинації, агресивність - але все це відбувається в межах ліжка (на відміну від інших тифів – висипного, поворотного!). Іноді це називають "маячня бурмотіння" або «coma vigile - кома пильнування». Всі ознаки, що відбувалися протягом попереднього періоду, здобувають свого найбільшого розвитку. Артеріальний тиск може бути відчутно знижений. Якщо до цього була тільки відносна брадикардія, то вона може перейти у абсолютну. Тони серця приглушуються, може з'явитися систолічний шум на верхівці. У невеликого числа фізично розвинутого типу людей може появитися дікротія пульсу (пальпаторне відчуття додаткового пульсового удару зразу ж після основного). При інших інфекційних хворобах такий феномен не зустрічається. Над легенями прослуховується ослаблене дихання, поодинокі сухі хрипи. Шкіра та обличчя бліді. Шкіра суха на дотик через високу температуру.
Язик потовщений, на початку він покритий білим нальотом, але краї його та кінчик від нальоту вільні, тому чітко помітні відбитки зубів по краях. З 2-го тижня за відсутності догляду за порожниною рота він покривається чорним нальотом ("фулігінозний язик"). Закономірний метеоризм, збільшення печінки й селезінки. Типові запори. При перкусії правої ілеоцекальної ділянки відзначається відчутне укорочення перкуторного звуку – позитивний симптом Падалки. Цей симптом пов'язаний із значним правобічним мезентеріальним лімфаденітом. Можливі дизурічні проблеми. На шкіри починаючи з 8 дня хвороби можуть з'являтися у половини хворих розеольозний висип з типовою локалізацією: бічні поверхні живота, нижня частина грудної клітки, зрідка на передпліччях, шкірі на попереку. Представляють вони собою рожево-червоні або блідо-рожеві плями з чіткими контурами, до 1 см в діаметрі, зникають при натисканні, але тут же з'являються знову. Елементів небагато, елемент існує 3-5 днів. Нові розеоли можуть підсипати протягом гарячки. Висипання з геморагічним компонентом – ознака дуже тяжкого перебігу хвороби. З’являються органні ураження в залежності від преморбідного фону (легені, міокард, нирки, мозкові оболонки та ін.), що може призводити через виразність цих проявів до діагностичних помилок.
Дизентерія (грец. dysentería, от dys... — приставка, що означає скруту, порушення, та грец. énteron — кишка) — гостре інфекційне захворювання людини та тварин, спричинене різними видами шигел. Інфекційне захворювання, що протікає з явищами інтоксикації і переважним ураженням дистального відділу товстої кишки. Зустрічається переважно у людини та вищих приматів. Збудник хвороби часто зустрічається у воді, забрудненій людським калом, і передається фекально-оральним шляхом. Звичайний спосіб передачі безпосередньо від людини до людини – піднесення руки до рота в обстановці поганої гігієни серед дітей.
Симптоми:
Інкубаційний період 2-3 дні. Хвороба починається гостро, з загального нездужання, відчуття застуди, слабкості, втрати апетиту. Температура тіла упродовж 6-7 годин підвищується до 38,5 -39,5 °C, з'являється нерізкий біль у лівій підвздошній ділянці, при дизентерії Зонне можлива блювота. З перших же годин захворювання з'являються рідкі випорожнення; спочатку вони складають тільки калові маси, через 12-20 год у них стає помітним слиз, а у частині випадків і кров у вигляді прожилків у слизу та у вигляді згустків. Стул частий - до 10-12 разів на добу протягом перших 2-3 днів хвороби; у пізніші строки захворювання з прямої кишки хворого може виділятися невелика грудка слизу з прожилками крові. На висоті розвитку захворювання виникають судомні скорочення, спазми сигмоподібної кишки (тенезми). Одночасно з'являються хибні позиви на них. При огляді хворого відмічають дещо бліду, гарячу на дотик шкіру, пульс частий відповідає рівню температури, рівномірно обкладений язик. При пальпації живота визначається хворобливість його нижньої половини, спастичні скорочення сигмоподібної кишки. При ректороманоскопічному дослідженні виявляють різного характеру змін слизової оболонки сигмоподібної та прямої кишки, частіше - гіперемію, катар та дрібні ділянки геморагій на слизовій оболонці.
Лихоманковий період триває 2-4 дні, потім температура нормалізується, стул стає рідшим (2-3 рази на добу), з випорожнень зникає слиз та кров; пізніше зникає спазма сигмоподібної кишки. До 6-7-го дня хвороби настає період одужання; в деяких хворих нестійкий, часом напіврідкий стул може відмічатися до 10-12-го дня хвороби. У деяких випадках дизентерія Зонне протікає у гастроентероколітичній формі. Хвороба починається бурхливо, швидко підвищується температура, з'являється біль по всьому животі, нудота, багаторазова блювота, профузний пронос; стул водянистий. Перебіг цієї форми хвороби зазвичай нетривалий. Нерідко її помилково приймають за харчову токсикоінфекцію. При пізно розпочатому лікуванні, супроводжуючих захворюваннях шлунково-кишкового тракту гостра дизентерія відразу або після тимчасового (3-5 дні) поліпшення переходить у затяжну форму, яка характеризується зміною загострень з повторним виділенням напіврідких або рідких випорожнень, що містять слиз та кров. При цій формі хвороба триває до 2-3-ох місяців. Розвитку хронічної дизентерії сприяють неправильне або недостатнє лікування, супутні захворювання кишечника (в тому числі гельмінтози), недотримання дієти, інтоксикація (куріння, вживання алкоголю).
Інфекції дихальних шляхів найчастіше зумовлюють віруси, рідше хламідії, бактерії та інші збудники. У структурі захворюваності найбільша доля приходиться на грип і ГРВІ, що належать до найпоширеніших хвороб, складаючи до 70 % усієї інфекційної захворюваності. Профілактика та лікування грипу і ГРВІ є важливим завданням медичної науки і практичної охорони здоров'я. Однак активні пошуки вакцин і препаратів, спрямованих на пригнічення репродукції збудників в організмі хворої людини, ще не дали суттєвих практичних результатів.
 Клінічна картина цих захворювань складається переважно з симптомів токсикозу і катаральних змін слизової оболонки верхніх дихальних шляхів (порожнина носа, глотка), які часом поєднуються із запаленням нижніх (гортань, трахея, бронхи) дихальних
шляхів і легень.
В основі розвитку синдрому токсикозу лежить дія збудника (частіше вірусу) і його токсичних субстанцій на важливі центри організму, які здійснюють нейровегетативну, ендокринну і гуморальну регуляції в організмі. При цьому, як правило, виникають гарячкова реакція, головний біль, запаморочення голови, загальна слабкість, біль в очах, ломота у тілі, м'язовий біль, пітливість, порушення сну. В тяжких випадках приєднуються нудота, блювання, порушення свідомості.
 Проникнення збудника у верхні дихальні шляхи зумовлює розвиток запалення їхньої слизової оболонки. Спостерігаються гіперемія і набряк слизової зіву, глотки, носа, гортані, трахеї. Для ушкодження альвеолярного епітелію характерні задишка і ціаноз. Хворі скаржаться на утруднене носове дихання, сиплість голосу, біль у глотці й гортані, болюче дряпання за грудиною, кашель.
Туберкульо́з (від лат. tuberculum — горбок) — інфекційна хвороба, яка викликається мікобактеріями туберкульозу і характеризується утворенням специфічних гранульом в різноманітних органах та тканинах (найчастіше у легенях) і поліморфною клінічною картиною. Сьогодні у світі налічується 50—60 мільйонів хворих на туберкульоз, щороку захворює 7−10 мільйонів, помирає 3 мільйони осіб. Одна хвора людина може інфікувати за рік 10-15 людей. Туберкульоз супроводжував людство з давніх-давен. Ще у залишках кісток древніх людей знаходили сліди туберкульозного ураження. Опис хвороби знаходили у єгипетських ієрогліфах, старих перських книгах, індійських ведах.
Збудник туберкульозу — Mycobacterium tuberculosis (MTB, також відома в медицині як «мікобактерія туберкульозу» — МБТ), або Паличка Коха — патогенна бактерія роду Mycobacterium типу актинобактерій (Actinobacteria). Туберкульоз людини і тварин викликають представники Mycobacterium tuberculosis complex, ряд інших представників роду викликає інші, у тому числі опортуністичні інфекції людини і тварин.
Інфекції, які входять до групи кров’яних, об’єднані за спільним, трансмісивним, механізмом передачі. Під поняттям «трансмісія» розуміємо передачу збудника за допомогою живого переносника. Механічний перенос мікроорганізму через нестерильні медичні інструменти відносять не до трансмісивного (фактором передачі не є живий об’єкт, в якому уможливлюється розмноження й тривале зберігання збудника), а до контактно-ранового механізму передачі.
Більшість кров’яних інфекцій є типовими зоонозами. А оскільки ареал популяцій тварин зазвичай займає велику площу у природі, а самі особини тваринного світу дуже розріджені, паразитичні види, аби зберегти себе, змушені були адаптуватися до ще однієї передаточної ланки, яка зв’язує макроорганізми між собою. Таким зв’язуючим елементом є ектопаразити – членистоногі, які для живлення використовують кров різних теплокровних і холоднокровних тварин. Відтак, в еволюції сформувалася незвичайна – кров’яна – локалізація паразиту.
Малярі́я (с.в. італ. mala — «погане» і італ. aria — «повітря»), раніше відома як болотна лихоманка — інфекційне захворювання, що викликається протозойними паразитами роду плазмодіїв (Plasmodium, 80-90% випадків смерті — «тропічна малярія», що викликається Plasmodium falciparum) та передається людині при укусах комарів роду Anopheles (в переважній більшості випадків так званих «малярійних комарів»). Перебіг хвороби супроводжується гарячкою, ознобом, потом, спленомегалією (збільшенням розмірів селезінки), гепатомегалією (збільшенням розмірів печінки) і анемією, характеризується хронічним перебігом з можливістю рецидивів.
Малярія щорічно викликає близько 350—500 мільйонів випадків захворювання і приблизно 1,3-3 мільйонів смертей людини — як мінімум одна смерть кожні 30 секунд. Африка на південь під Сахари відповідає за 85-90% цих випадків, значна більшість з яких відбуваються в дітей віком до 5 років. Смертність, як очікується, зросте вдвічі протягом наступних 20 років.
Найпоширенішим медикаментом для лікування малярії зараз, як і у давні часи, є хінін. На деякий час він був замінений хлорокіном, який був найпопулярнішим протималярійним засобом протягом багатьох років в більшості частин світу, але недавно хінін знову набув популярності, коли Pasmidium falciparum з мутацією, яка надала йому резистентності проти хлорокіну, виник в Азії та розповсюдився в Африці та деяких інших частинах світу. Також існують декілька інших речовин, які використовуються для лікування і, іноді, для профілактики малярії. Багато з них можуть використовуватися для обох цілей, з підвищенням дози для лікування. Їхнє застосування залежить переважно від стійкості паразитів в області, де використовується той чи інший препарат.
У 1880 році французький військовий лікар Шарль Луї Альфонс Лаверан навів перші свідоцтва, що малярія викликається найпростішими, — перший випадок, коли найпростіші були ідентифіковані як причина хвороби. За це та інші відкриття його було нагороджено Нобелівською премією з фізіології та медицини в 1907 році.
Інфекції зовнішніх покривів включають хвороби: з поверхневою локалізацією патологічного процесу вірусні кон'юнктивіти і кератокон'юнктивіти, короста, грибкові ураження шкіри (стригучий лишай, парша, фрамбезія, молочниця, споротрихоз, бластомікози та ін; ранові - правець, анаеробна гангрена; піодермії, бешиха, мадуромікоз (Мадурська стопа ), вакцина і паравакціна; з глибокими проникненнями збудника: актиномікоз, анкілостомідозі, шистосомози; від укусу тварин: сказ, содоку; венеричні хвороби: сифіліс, гонорея, м'який шанкр, лімфогранулематоз, хламідіози, урогенітальний мікоплазмоз.
Натуральна ві́спа — вірусне захворювання, збудник віспи — складний вірус, він має власну ДНК, розмножується в цитоплазмі клітин. В 1979 році Всесвітня організація охорони здоров'я офіційно повідомила, що віспа людини ліквідована за допомогою вакцинації, незважаючи на це, все ще існує можливість внутрішньолабораторного зараження при проведенні наукових досліджень з подальшим розповсюдженням хвороби.
Дівчинка з Бангладешу, хвора натуральною віспою (1973 р.). Про повне знищення віспи у Бангладеші було оголошено у грудні 1977 р., коли ВООЗ офіційно підтвердила цей факт.
Віспа — одне з найдавніших захворювань. Опис віспи було знайдено в єгипетському папірусі Аменофіса I, складеному близько 4 тис. років до нашої ери. В кінці XVIII століття англійський лікар Едвард Дженнер винайшов безпечне щеплення від віспи на основі вірусу коров'ячої віспи, яка потім була щеплена в Європі масово.
Вітряна віспа (лат. Varicella, грец. Ανεμοβλογιά) — гостре інфекційне захворювання з повітряно-крапельним шляхом передачі. Характеризується лихоманкою, папуловезикульознми висипанням із доброякісним протіканням. Хвороба викликається вірусом з родини Herpesviridae — варицела-зостер (Varicella Zoster). Вірус варицела-зостер є причиною двох клінічно несхожих захворювань: вітряної віспи, що виникає переважно у дитячому віці, та оперізуючого герпеса, або оперізуючого лишая, клінічні прояви якого спостерігаються, як правило, у людей зрілого віку.
Вітряна віспа проявляється у вигляді генералізованого розеольозно-везикульозного висипання; оперізуючий герпес — висипами зливного характеру на одному або декількох розташованих поруч дерматомах. Шрами, які виникають внаслідок вторинного бактеріального ураження пошкодженої вірусом шкіри залишаються в людини на все життя. У разі відсутності вторинного інфікування шрамів не лишається, оскільки вірус не пошкоджує генеративний шар шкіри.
Тривалість інкубаційного періоду - від 11 до 21 дня (у середньому 15-17 днів). Зрідка спостерігається короткочасний період передвісників (продрому), що триває добу; у цей період на шкірі виникає висип, що зникає через декілька годин. Часто хвороба розпочинається гостро - з підвищення температури до 38-39 °C, потім на різних ділянках тіла, переважно на шкірі тулуба, з'являється доволі рясний висип у вигляді круглих рожевих плям діаметром 1-3 мм; такий же висип виникає на слизових носоглотки та зіва. Потім це висипання перетворюється на пухирці, наповнені прозорою рідиною; навколо кожного пухирця (вазікули) утворюється вузька червона облямівка (обідок гіперемійованої шкіри або слизової оболонки). У центрі деяких пухирчиків з'являється вдавлення, внаслідок чого елементи висипу стають схожими на ті, що виникають при натуральній віспі. Вже на другий день багато пухирців лопаються або внаслідок свербіжу хворий здирає їх нігтями, вміст пухирців засихає на шкірі, утворюючі сухі темно-бурі кірки. Характерний поліморфізм висипу: одночасна наявність пухирців та сухих кірок на шкірі та слизових оболонках.
Для етіотропного лікування використовують ацикловір, який рекомендують починати вживати не пізніше, ніж через 24 години від початку хвороби.
Також необхідно слідкувати за чистотою постілі та білизни. Пухирці, що відкрилися, змащують тампоном, змоченим 1% спиртовим розчином метиленового синього; для зменшення свербіжу відповідні ділянки шкіри змащують 5% спиртовим розчином ментолу. При тяжких формах вводять гамма-глобулін (3-6 мл в/м). У хворих пустульозною або гангренозною формою вітряної віспи застосовують в/м ін'єкції пеніциліну для пригнічення вторинної (бактеріальної) інфекції. У випадках вітрянкового крупу може потребуватися трахеотомія. А також звичайним розчином діамантового зеленого 1% (зеленка). Підвищену температуру можна збивати двома видами жарознижуючих препаратів: парацетамолом або ібупрофеном. Протипоказано вживання похідних аспірину через ризик виникнення синдрому Реє.
Чума́ (Pestis) — гостре інфекційне захворювання людей та деяких тварин (головним чином гризунів (300 видів), зокрема пацюків (щурів), з яких інфекцію переносять на людину блохи), що розвивається за типом геморагічної септицемії. Чуму відносять до категорії особливо небезпечних інфекцій, бо, по-перше, її збудник має високу заразність (до чуми, туляремії, бруцельозу сприйнятливі всі люди), по-друге, збудник здатний спричиняти не тільки епідемії, але і пандемії, по-третє, перебіг хвороби дуже важкий. Відомі три великі пандемії чуми, які забрали близько 200млн. людських життів.
Збудник чуми Yersinia pestis відкритий у 1894 одночасно французом А.Єрсеном та японцем Кітасато. Великий внесок у вивчення чуми зробили українські вчені Д.С.Самойлович (уперше запропонував робити щеплення проти чуми) і Д.К.Заболотний (вивчав природні вогнища чуми, її носіїв).
Джерело інфекції – дикі, синантропні та домашні тварини (біля 300 видів). Основний резервуар інфекції – гризуни (біля 300 видів). Зараження гризунів відбувається головно через укуси бліх. Існує понад 90 видів бліх-переносників збудника чуми. В організмі блохи розмножуються у стравоході і живляться кров'ю. Заразними є екскременти блохи і кров'яний згусток, який блоха відригує, кусаючи свою жертву. Основними носіями є ховрахи, байбаки, піщанки.
Імунітет:
стійкий
довготривалий
антибактеріальний та антитоксичний
переважно клітинний
формується стан ГЧУТ
Традиційним засобом першого етапу лікування від чуми були стрептоміцин, хлорамфенікол або тетрациклін. Також є свідоцтва позитивного результату від використання доксицикліну або гентаміцину. Треба відзначити, що виділені штами стійкі до одного або двох перерахованих вище агентів і лікування по можливості повинне виходити з їх сприйнятливості до антибіотиків. Для деяких пацієнтів одного лише лікування антибіотиками недостатньо, і може потребуватися підтримка кровопостачання, дихальна або ниркова підтримка.
Перші відомості про неї припадають на кінець другого і початок третього століття. Найвідоміша так звана «юстиніянова чума» (551 — 580), яка виникла у Східно-Римській імперії й охопила весь Близький Схід. Від цієї епідемії загинуло близько 20 мільйонів осіб. У 10 ст. була велика епідемія чуми в Європі, зокрема в Польщі, Україні й у Росії. У 1090 у Києві за два тижні від чуми загинуло понад 10000 осіб. У 12 ст. епідемія чуми кілька разів виникала серед хрестоносців. У 13 ст. в Польщі, Україні та в Росії було кілька вибухів чуми. У 14 ст. в Європі вибухнула найстрашніша епідемія «чорна смерть», занесена зі Східного Китаю. У 1334 від неї загинуло майже 5 мільйонів осіб, що становило 1/4 усього населення Європи.
Дякую за увагу!


title: "Канарки"

text:
Канарки
Канарки - птахи сімейства в'юркових. У природі звичайна птах на Канарських островах, Азорських островах і на острові Мадейра. У 15 столітті завезена в Європу і одомашнена. Виведено багато порід декоративних і красиво співаючих канарок.

Дика канарка (Serinus Канарія) - птах невеликих розмірів (довжина тіла 12-14 см). Оперення самця сірувато-зелене з темними поздовжніми плямами, на черевці зеленувато-жовте. Оперення самки тьмяно-сіре. Корінними місцями проживання є, мабуть, гірські ліси. Однак птах повністю пристосувалася до життя у культурному ландшафті і селиться в садах, парках, живоплотах.
Канарка на своїй батьківщині перелітний птах і тільки на півдні веде осілий спосіб життя. Харчується переважно дрібним насінням, ніжною зеленню і соковитими плодами інжиру. Дуже любить купатися. Птахи зграйками злітають до води, щоб попити і скупатися, при цьому вони сильно змочують оперення. Гнізда влаштовують на деревах. У кладці 3-5 яєць. Насиджує самка. Самець же весь гніздовий період зазвичай сидить на кінцях гілок і співає. Пісня дикої канарки приємна, але бідніше і менш звучна, ніж домашньою. Дикі форми в порівнянні з домашніми не мають такого розмаїття забарвлення і співу.
Свою назву птахи отримали від найменування групи Канарських островів, звідки їх вивозили іспанські колонізатори. Ці острови були центром лову та вивезення канарок, хоча дикі канарки зустрічалися і на острові Мадейра і на островах Зеленого Мису. Чотириста років тому канарки не відрізнялися різноманітністю форм, забарвлення і співу, якими славляться їхні домашні нащадки.

Здатність переймати пісні інших птахів, порівняльна простота
розведення і утримання зробили канарку улюбленицею людини.
Особливий інтерес до канарці з'явився після того, як у потомстві
птахів звичайного зеленого кольору з'явилися особини жовтого
забарвлення. Таке перетворення, пов'язане зі зміною умов
існування, відбулося майже одночасно в багатьох країнах Європи
в 17 столітті. Це дало поштовх до розвитку селекційної роботи.
Було виведено безліч різних порід і колірних
форм. Є серед них канарки білі, жовті й строкаті, канарки
нормального складання і птиці на непропорційно високих
 ногах з особливими пір'яними комірцями.


title: "Хребет і здоров’я"

text:
Хребет і здоров’я
Роботу виконав
Фірстов Антон Олександрович
учень 9 класу
СШ № 320 м. Києва

Педагогічний керівник
Загородня Зоя Гнатівна

Мета роботи:дослідити як впливає вага портфеля на стан хребта.Об’єкт дослідження:діти школи різного віку.Актуальність даної  теми :важкий протфель і здоров’я речі не сумісні.
Основні методи досліджень:
описовий  - систематизується та описується теоретичний матеріал;

 експериментальний –проводиться дослід для закріплення та поглиблення сприйняття теоретичного матеріалу.

«Скажи, у якому стані твій хребет, і я скажу твій вік і стан твого здоров’я»
Що найстрашніше, хвороби  хребта молодшають. За даними міської  дитячої поліклініки різні патології хребта діагностують навіть у вихованців дитсадків. У дитсадках диспансерна группа складає 17% від числа вихованців, а у школярів – уже понад 30%.
«Коли хвороб багато, хвороба одна - хребет», - казав він.

Гіппократ
Володимир
                     Андрійович
                                           Берсенєв
Кандидат медичних наук,
Директор Інституту проблем болю,
Заслужени лікар України,
Автор книги «Біль в спині».

Хребет
Хребет - це основа основ, частина скелета на частку якого припадає основне навантаження, що несе стрижень нашої фігури.
Функції хребта:
рухова — усі переміщення людини, пов’язані з хребтом;

захисна — захищає від ушкоджень спинний мозок, нервові корінці, артерії й вени;

амортизаційна — забезпечується амортизаційними властивостями хрящів, дисків;
опорна — підтримка положення голови, кінцівок і внутрішніх органів;

рівноваги — підтримка тіла в просторі;

метаболічна — існує тісний зв’язок з обміном речовин;
Функції хребта:
Будова хребта
Кожен відділ хребта має таку кількість хребців:

            шийних — 7,

            грудних — 12,

            поперекових — 5,

            крижових — 5,

            куприкових — 4.
11%
Стандарти:
1-2 класи — 1,5–2 кг;
3-4 класи — 2–2,3 кг;
5-6 класи — 2,3–3,0 кг;
7-8 класи — 3–3,5 кг;
9-11 класи — 3,5–4,5 кг.
Загальна кількість зважених портфелів
Вправи і рекомендації
	Кожен день треба виконувати по 6-12 вправ.
	Із рекомендацій я можу порадити переглянути розклад і зробити уроки парами, видавати два комплекти книг і видавати книги розподілені на чверті.

Як вирішуються проблеми важких         портфелів в інших державах

Здоровий хребет – це запорука здоров’я всього організму.
Не пошкодуйте сил, часу, щоб сформувати у Вашої дитини гарну поставу.
Дякую за увагу!


Клас "Кісткові риби"


title: "Індивідуальний розвиток,його етапи. Ембріональний розвиток"

text:
Презентацію підготовив учень 11-м класу Кашпрук Станіслав
Індивідуальний розвиток,його етапи.Ембріональний розвиток.
Онтогенез- ( термін запровадив нім. вчений Геккель у 1866р.)  індивідуальний розвиток організму.
Онтогенез
Починається з моменту запліднення яйцеклітини до природньої смерті  або до припинення існування  одноклітинного організму в результаті поділу.
В основі онтогенезу  лежить  процес реалізації генетичної інформації, закодованої в ДНК
Онтогенез
Тривалість онтогенезу
Століття
Доба
Бактерія
Черепаха
Тисячоліття
Секвойя

Ембріональний                               Постембріональний
  розвиток                                                              розвиток
                                       Народження,
                                         або вихід з
                                   яйцевих оболонок
       Періоди онтогенезу
Ембріональний розвиток
Ембріональний розвиток організму- зародковий період
   починається                                             закінчується
   заплідненням                    народженням , проростанням
                                                   або виходом з яйцевих оболонок

Фермент сперматозоїда гіалуронідаза  розчиняє захисні речовини яйцеклітини.
Зигота – клітина, що утворилася внаслідок злиття чоловічої та жіночої статевих гамет
Зигота
Стадія дробіння – триває 36 годин
Дробление яйца ланцетника (по Алмазову, Сутулову, 1978):
А – зигота; Б, В, Г – образование бластомеров (показано расположение веретена деления)
Стадія бластули – одношаровий зародок( у людини називається бластоциста)

Бластула ланцетника (по Алмазову, Сутулова, 1978):
А - зовнішній вигляд;
 Б - поперечний розріз (стрілка показує задньо-переднє напрямок тіла майбутнього зародка);
В - розташування матеріалів майбутніх органів на сагітальному розрізі бластули
Стадія гаструли – двошаровий зародок ( на цій стадії, вже на 5 день  можна визначити стать майбутньої дитини)

Гаструла ланцетника (по Мануіловой, 1973):
А - рання стадія;
Б - пізня стадія;
 В - поперечний розріз через пізню гаструлу;
Г - гаструла, що переходить в нейрули (поперечний розріз)
Нейрули ланцетника (по Мануіловой, 1973):
А - рання стадія (поперечний розріз); Б - пізня стадія (поперечний
розріз), літерою "Ц" позначена вторинна порожнина тіла (целом)
З ектодерми, мезодерми, ентодерми  відбувається формування  органів та взаємодія систем зародка - органогенез
Дякую за увагу


Конституція тварин


Клас Плазуни. Особливості будови і життєдіяльності


Конспект уроку загальна характеристика типу кільчасті черви


Хімічні способи захисту рослин


title: Кайнозойська ера

text:
Будова атома
10.04.2013
Хімія 8 клас
Планетарна модель
будови атома
Атом складається з позитивно зарядженого ядра та негативно заряджених електронів, які рухаються навколо ядра, наче планети навколо Сонця.

Таку модель атома запропонував у 1911 році Ернест Резерфорд. Модель називають планетарною
Частинки, що складають атом

Електрони  е-
 Елементарні частинки, що несуть негативний заряд
+

Протони  р+

 Нейтрони  n0
 Протони являють собою позитивно заряджені частинки із зарядом +1
Нейтрони не мають заряду

В ядрі
 Запропонував назву частинки , що переносить електрику у 1891 році ірландський учений Джорж  Джонсон Стогні

   Англійський вчений Джозеф Томсон  довів, що електрони мають негативний електричний заряд. Його  називають елементарним ― він найменший із всіх зарядів .  Його маса 9,1·10―10 кг,  що в 1837 разів менше  маси  найлегшого з атомів ― атома Гідрогену
Електрон

е- = 10
Кількість електронів дорівнює порядковому номеру хімічного елемента
Кількість
електронів
+
протон
 нейтрон
Ядро атома складається з протонів та нейтронів, які мають назву нуклони
Ядро атома
Ядро складається з двох видів елементарних частинок ― протонів і нейтронів, які об‘єднуються загальною назвою нуклони
  Сума кількості протонів та нейтронів називається  нуклонне, або масове  число
нуклонне, або масове число  дорівнює сумі протонів та нейтронів  та співпадає з відносною атомною масою
А
Атомна маса
  Масове число
А=23
Нуклонне
число
+
протон
Позитивно заряджена частинка. Заряд протона  за абсолютною величиною дорівнює заряду електрона. Його умовно приймають +1.
нейтрон
n0
р+
Немає заряду
Маси протона і нейтрона приблизно дорівнюють 1 а.о.м.
Число протонів у ядрі  дорівнює числу електронів і збігається з порядковим номером і його називають протонним числом
Z

  Число протонів   називається протонне число.
р+ = 11
 Кількість протонів дорівнює порядковому номеру хімічного елемента
Кількість
 протонів
Число протонів у ядрі атома елемента дорівнює порядковому номеру цього елемента і визначає його місце у періодичній системі.
Порядковий номер елемента називають протонним числом
 Як знайти  кількість нейтронів ?
N

А=23
 Масове число
n0
Кількість
нейтронів
Атомна маса
Z
  кількість протонів
протонне число
  кількість нейтронівнейтронне число
А
N
  Сума кількості протонів   та  нейтронів називається  нуклонне, або масове  число
 нуклонне, або масове  число
=
+
3
2
5
Загальне число протонів і нейтронів називають нуклонне, або масове число.
Воно дорівнює відносній атомній масі
 Число нейтронів
  Кількість нейтронів знаходиться за формулою
N
=
А
_
Z
N
5
3
2
n0
Число
нейтронів
нейтронне число
 Масове (нуклонне число)А ― 56
 Атомна масаАr ― 55,847
Порядковий номер (протонне число) 26

  е- = 4
 протонів

А=9
Порядковий номер хімічного елемента вказує на кількість електронів та протонів
n0 = 5
  p+ = 4
 електронів
  нейтронів
9 ― 4 = 5
Частинки, що складають атом
  протонне число
13
 нуклонне число
27
27
р+ = 13
=
 кількість протонів
n0 =14
 кількість нейтронів
13
14
―
Z
N
А

  протонне число
17
 нуклонне число
35
35
р+ = 17
―
 кількість протонів
 ?
  кількість нейтронів
17
18
=
n0 = 18
Z
N
А

 маса протона дорівнює масі нейтрона
Протон і нейтрон формують атомне ядро і визначають масу атома
Якщо розмір ядра збільшити до розмірів яблука,
 то атом буде розміром із земну кулю
Маса атома зосереджена в ядрі
Головна характеристика атома — позитивний заряд його ядра, тобто число протонів. Якщо ми збільшимо або зменшимо число протонів у ядрі, одержимо ядро іншого елемента.
Англійським фізиком Генрі Мозглі завдяки його дослідженням було встановлено.
Сучасне визначення періодичного закону  (фізична суть періодичного закону)
Властивості елементів, а також утворених ними сполук перебувають у періодичній залежності від величини зарядів їх атомів.
Всі  хімічні  елементи розміщені  у  системі за порядком зростання  заряду  ядер  їх  атомів.
+3
+10
+4
+5
+6
+7
+8
+9
+
+
+
+

 На малюнку зображено ядро атома елемента. Встановіть його назву. Свою відповідь поясніть
  p+ = 4
 Ядро атома даного елемента має 4 протони. Протонне число – 4. Тобто порядковий номер елемента - 4. Отже це Берилій

  протонне число
Застосуйте свої знання
Атом — це:
 позитивно заряджена частинка;
електронейтральна частинка;
частинка, яка змінює свій заряд;
 негативно заряджена частинка.
Застосуйте свої знання
Нуклони — це:
протони, нейтрони й електрони;
протони й електрони;
протони й нейтрони;
нейтрони й електрони
допишіть вирази
Протони та нейтрони входять до складу ядра та називаються
нуклонами
Сума протонів та нейтронів називається
Нуклонним, або масовим числом
Порядковий номер елемента і заряд ядра називається
Протонним числом
 кількість нейтронів у ядрі називається
Нейтронним числом
Порядковий номер елемента вказує на число
Електронів та протонів

 Незаряджена частинка з масою, що приблизно дорівнює масі протона
Нейтрон
 Частинка із зарядом +1 та масою що приблизно дорівнює масі нейтрона
 Протон
 Частинка із зарядом -1 та масою, яка  в 1837 разів менша  маси найлегшого з атомів — атома  Гідрогену
 Електрон
Елементарні частинки, які знаходяться в ядрі атома називаються
нуклони
Склад атома
Застосуйте свої знання
Атомні ядра складаються з двох видів елементарних частинок:
електронів і протонів;
 електронів і нейтронів;
протонів і нейтронів;
електронів і нуклонів;
 допишіть вирази
Яке масове (нуклонне)  число має елемент Аl ?
27
Скільки електронів має елемент— Сl ?
 17
Скільки  протонів має елемент— Са ?
20
В якого елемента протонне число дорівнює 26
 Fe
Скільки нейтронів має Оксиген?
8
Заповніть порожні клітинки в таблиці.
Mg
12
24
12
12
12
Сульфур
16
32
16
16
16

Cu
Купрум
64
29
35
29

Са
20
Кальцій
20
20
20

17
17
Сl
35
18
Хлор

30
30
Zn
Цинк
65
35
Застосуйте свої знання
Запишіть символи нуклідів елементів:
 Фосфору з масовим числом А = 31;
нуклонне число

 протонне
число
Р
31
15
Магнію з масовим числом  А = 25
Mg
25
12
Сульфуру з масовим числом А = 34
S
34
16
Застосуйте свої знання
Визначте кількість протонів та нейтронів для нуклідів
Р
33
15
28
12
Mg
S
36
16
кількість протонів  Z = 15; кількість нейтронів  N = 33 - 15 = 18
кількість протонів  Z = 12; кількість нейтронів  N = 28 - 12 = 16
кількість протонів  Z = 16; кількість нейтронів  N = 36 - 16 = 20
Домашнє завдання
 §13
Джерела
Григорович О.В. Хімія: підруч. для 8 класу загальноосвіт. навч.закл./ О.В. Григорович .̶  Харків: Вид-во «Ранок», 2016
Шаповалов С.А. Хімія. Довідник старшокласника та абітурієнта. Харків. Торсінг, 2005.
  Данильченко В.Є Халімон Є.В.  Хімія. Навчальний посібник. 8-9 класи – Харків.: Країна мрій, 2008. – 128с.


title: Клас Двостулкові

text:
Клас Двостулкові
Двостулкові — другий за чисельністю (близько 20 тисяч) видів клас в типі молюсків. Вони населяють морські і прісні води. Тіло одягнене двостулковою мушлею, стулки якої з'єднуються на спинній стороні еластичною зв'язкою і замком. У них немає голови, відповідно немає глотки і радули. Розміри їх — від 5 мм (горошинки) до 1,5 м (тридакна). Двостулкові молюски — донні, малорухливі або
прикріплені тварини.

Мушля
До двостулкових молюсків належать тварини різних розмірів – завдовжки від декількох міліметрів до 1,5 м. А маса найкрупнішого двостулкового молюска – тридакни – може перевищувати 250 кг
Двостулкові молюски широко поширені в Світовому океані. Особливо рясніють цими тваринами прибережні мілководі райони морів. Близько 20 % всіх відомих видів двостулкових молюсків населяють прісні води, на суші вони не зустрічаються.
Двостулкові молюски, наприклад устриці, мідії, морські гребінці, сердцевидки, відвіку уживаються людиною в  їжу. Деякі з цих молюсків, а також перлові скойки утворюють перли. Його не лише здобувають з молюсків з морського дна, але і вирощують на спеціальних морських фермах, поміщаючи між стулкою раковини і мантією піщинку.

Зовнішня будова двостулкових молюсків
 Беззубка
Стулки
Зв язка

Нога

ВНУТРІШНЯ БУДОВА ДВОСТУЛКОВИХ МОЛЮСКІВ
Внутрішня будова беззубки при повздовжньому (А) і поперечному розрізі (Б): 1-нога;  2-ротовий отвір; 3-стравохід;  4-печінка;  5-шлунок; 6-кишка; 7-серце; 8-нирка; 9-анальний отвір; 10-зябра; 1 1-мантія;  12- мушля ; 13-яїчник
Схема пересування беззубки
 Двостулковий молюск циприна, що  живе на дні, закопується в грунт. Вона розсовує ногою, як плугом, пісок і підтягує тіло з черепашкою.
У беззубки і мідії внутрішня поверхня раковини вистилена міцним блискучим перламутровим шаром. Чужорідні частки (наприклад, піщинки), що потрапляють між мантією і стулкою черепашки, обволікаються шарами перламутру і перетворюються на перли
Схема утворення  перлини:
1- черепашка;
2-мантія(зовнішній шар);
3-піщинка;
4-перлина.

Гігантська устриця
Мідії
Гребінець  якова


title: "Кислоти"

text:
Кислоти
Фізичні та хімічні властивості кислот,поширення у природі та застосування кислот.

Кислоти – складні речовини що містять у своєму складі Гідроген , здатний заміщуватися на метал , і кислотний залишок .
Фізичні властивості кислот

Найчастіше бувають рідинами проте трапляються й тверді кислоти.
Важчі за воду
Деякі леткі.
Майже всі кислоти безбарвні.
Їдкі речовини.

Хімічні властивості  кислот
Лакмус – червоний.
 Метилоранж – рожевий.
Фенолфталеїн – безбарвний.
Взаємодіють з металами до Н (реакція заміщення).
Взаємодіють з основними оксидами.
Взаємодіють з лугами і основами (реакція нейтралізації)

Взаємодія з солями .
При умовах :
a) якщо реагуюча кислота є сильніша , ніж та що входить до складу солі .
б) якщо в результаті реакції випаде осад .
в) якщо сіль утворена нестійкою кислотою.

Поширення у природі
Багато харчових продуктів кислі на смак. Такого смаку їм надають органічні кислоти.Кислий смак лимона зумовлений наявністю  лимонної кислоти , яблука – яблучної кислоти , кислого молока – молочної кислоти . Оцет є розчином оцитової кислоти. Кислоти також трапляються у природі  у  вільному стані : наприклад , сульфідна (сірководнева) кислота є у вигляді вулканічних газах  і  у водах мінеральних джерел. Хлоридна кислота -входить до складу шлункового соку. Карбонатна кислота – до складу природних мінеральних вод .

Застосування кислот
Найбільше значення має сульфатна кислота, її використовують для добування інших кислот,солей, мінеральних добрив,ліків,фарб,вибухових речовин тощо.
 Серед найважливіших кислот хлоридна і нітратна, їх застосовують для добування солей,ліків,мінеральних добрив , і багатьох органічних сполук. Споживання кислот   у невеликих кількостях необхідне.


title: Імунобіотехнології

text:
Імунобіотехнології
Учениця 7(11)В класу
Донченко Ольга
Імунобіотехнологія
Імунобіотехнологія (лат. immunitas — звільнення + грец. bios — життя + techne — мистецтво + logos — слово) — галузь біотехнології, що має на меті розробку та отримання біофармацевтичних препаратів, необхідних для корекції імунних дисфункцій. І. об’єднує виробництво вакцин , імуноглобулінів крові, імуномодуляторів, імуномедіаторів, моноклональних антитіл та ін.
Методи створення імунобіотехнологічних препаратів залежать від їх призначення та складу. Неспецифічні стимулятори імунної відповіді отримують мікробним синтезом. Препарати на основі первинних метаболітів мікроорганізмів стимулюють переважно клітинний імунітет, підвищуючи кількість та функціональну активність макрофагів і лейкоцитів у периферичній крові.
Промислове виготовлення вакцин
Промислове виготовлення вакцин проходить у кілька технологічних етапів.
Накопичення біомаси мікроорганізмів або продуктів їх життєдіяльності
Інактивація мікроорганізмів
Концентрація
Очищення
Ліофілізація.
Розфасування вакцинних препаратів залежить від способу їх уведення

пероральне використання
 рідкі, таблетовані або дражовані препарати

Підшкірне або внутрішньом’язове введення
ампули
Огляд замінників крові
Для компенсації втраченої води та електролітів, поповнення об’єму крові застосовують замінники плазми, які не викликають анафілактичного шоку.
До замінників плазми відносяться:
плазма донорської крові (природний плазмозамінник)
Декстрани
розчини солей електролітів (розчини кристалоїдів).
Замінники плазми та інших компонентів крові застосовуються головним чином для лікування і профілактики шоку різного походження , нормалізації артеріального тиску і поліпшення гемодинамічних показників Вони використовуються при крововтраті , опіках , для профілактики післяопераційної і посттравматичної тромбоемболії , при інтоксикаціях різного генезу.

Декстрани - розчини полісахаридів з культур ряду бактерій , позбавлених антигенних властивостей. Декстрани можуть мати різну ступінь полімеризації і відповідно різну молекулярну масу. При введенні в струм крові декстрани підсилюють процеси переміщення рідини з тканин в кров'яне русло. Піддаючись в організмі частковому гідролізу , декстрани виводяться в основному нирками.
Розчини кристалоїдів ( Рінгера , Рінгера - ацетат , Хартмана ) містять різні комбінації солей ( натрію хлорид , натрію гідрокарбонат , натрію ацетат , кальцію хлорид , калію хлорид) , а також глюкозу в концентраціях , близьких до фізіологічних . Дія сольових розчинів направлено на корекцію дегідратації , вмісту електролітів , концентрації іонів водню і , відповідно, КЩС.
Білкові гідролізати — продукти розщеплення білків крові великої рогатої худоби з додаванням глюкози. Найцінніші замінники плазми крові, тому що містять легкозасвоювані мікроелементи та амінокислоти. Наявність електролітів забезпечує підвищення кров’яного й осмотичного тиску.

Імуномодулятори
Імуномодулятори складають групу різних за хімічною будовою і механізмом дії лікарськихпрепаратів. Загальною властивістю імуномодуляторів є те, що вони  корегують дію на імунну систему, коли власні захисні механізми організму дають збій. Така ситуація може виникнути при хронічних алергічних, тривалих запальних захворюваннях, вірусних інфекціях, патології ендокринної системи, а також як результат інших важких захворювань. Клінічно це може виявлятися часторецидивуючими вірусними, бактеріальними або грибковими інфекціями, що не піддаються традиційним методам лікування.
Три основні групи імуномодуляторів:
Ендогенного походження, які в свою чергу поділяються на:
Імунорегуляторні пептиди, отримані з центральних органів імунітету- Тимуса (тактивин, тімолін), кісткового мозку (міелопід).
Цитокіни - низькомолекулярні гормоноподібні біомлекули, віднайдені активованими імунокомпетентними клітинами і є регуляторами міжклітинних взаємодій.
Інтерферони - захисні речовини білкової природи, що виробляються клітинами у відповідь на проникнення вірусів.
Імуноглобуліни - високоочищені білкові фракції, що володіють функцією переносників антитіл,імуномодулююча роль яких активно вивчається в даний час.
Екзогенного походження, до яких відносяться:
Препарати бактеріального походження такі як БЦЖ, пірогеналу, рибомуніл, бронхомунал та ін .Всі вони мають здатність посилювати функціональну активність нейтрофілів і макрофагів.
Препарати  грибкового походження (Милайф).
Хімічно чисті та синтезовані , серед яких виділяють:
Речовини  отримані за допомогою спрямованого хімічного синтезу (поліоксідоній).
Аналоги імуномодуляторів ендогенного походження (лікопід, іммунофан).
Біорадіопротектори
В зв'язку з бурхливим розвитком атомної енергетики, використанням іонізуючих джерел випромінювань у промисловості велике значення мають речовини, яким притаманна радіопротекторна (захисна) дія від радіоактивних пошкоджень, особливо генетичного апарату людини.
При радіогенетичних пошкодженнях в генах фіксуються зміни їх хімічної будови. Вони можуть негативно впливати на здоров'я майбутніх поколінь, передаватися спадково.
Експериментально встановлено, що з речовин природного походження найбільш ефективними є цистеїн, серотонін, гістамін - амінокислоти, меркаптопропіламін, мексамін, аміноетил, параамінопропіофенол, аміноалкілтіофосфат, резерпін (алкалоїд рослинного походження, який вживають для зниження кров'яного тиску), меланін (пігмент засмаги у шкірі людини), пектини (рослинні волокна овочів, фруктів).
Значну радіопротекторну активність мають витяжки з рослин - біологічні радіопротектори: препарати женьшеню, китайського лимонника, левзеї, елеутерокока, деревію, отрути змій та деяких видів жаб, екстракти мідій, муміє, вітаміни. Це так звані адаптогени - речовини, які пристосовують організм до дії негативних факторів. Особливо важливі вітаміни, що посилюють опірність організму.
резерпін
Література
Літ.: Попов Н.Н., Савченко В.Н., Моджекву Ч.Ч., Куринная Е.Г. Виды и средства иммунотерапии. Фармакотерапевтический справочник. — Х., 2002; Герасименко В.Г. Біотехнологічний словник — К., 1991; Імунобіологічні препарати: Довідник / В.В. Смирнов, О.П. Сельнікова, В.Д. Думанський та ін. — К., 2001.
http://www.rlsnet.ru/fg_index_id_321.htm
http://www.vetfor.ru/likuvannja-orhaniv-krovotvorennja/zaminnyky-krovi/ohljad-zaminnykiv-krovi.html
http://i-medic.com.ua/index.php?newsid=20542
http://pidruchniki.ws/12090613/bzhd/dozovi_mezhi_diyi_ionizuyuchih_viprominyuvan