title: Двомембранні органели

text:
Двомембранні органели
Матеріали до уроків у 10 кл.
Органели (від грец. органон – орган, інструмент ) – постійні клітинні структури, обмежені однією або двома мембранами, а деякі взагалі не мають мембранної оболонки.
Кожна з органел                                                            забезпечує відповідні                                                       процеси життєдіяльності                                             клітини, тому особливості                                                             їхньої будови пов’язані з                                                   функціями, які вони                                               виконують.
Органели клітин
До двомембранних органел належать:
Двомембранні органели
мітохондрії
пластиди.
Мітохондрії (від грец. мітос – нитка, хондрос – зернятко) – органели у вигляді гранул, паличок, ниток, завдовжки від 0,5 до 7 мкм. Наявні в клітинах рослин, грибів, тварин, крім одноклітинних еукаріотів – анаеробів.
Мітохондрії
Кількість їх у клітинах може коливатися від   1 до 100 000 і більше, що залежить від активності обміну речовин і перетворення енергії.
Мітохондрії
Стінка мітохондрії складається із двох мембран – зовнішньої гладенької та внутрішньої, що має вирости всередину – гребені або кристи, які поділяють мітохондрію на відсіки.
Будова  мітохондрій
Кристи мають вигляд дископодібних, трубчастих чи пластинчастих утворів, які часто розгалуджуються. На поверхні крист, що межує із внутрішнім середовищем мітохондрії,                                                                                є особливі                                                                         грибоподібні                                                                   білкові утвори –                                                                        АТФ-соми, які                                                                       містять комплекс                                                                   ферментів,                                                                              необхідних для синтезу АТФ.
Будова  мітохондрій
Внутрішній простір мітохондрій заповнений напіврідкою речовиною – матриксом. Там містяться рибосоми, молекули ДНК, і-РНК,  т-РНК  та синтезуються білки, що входять до складу внутрішньої мембрани.
Будова  мітохондрій
Описав мітохондрії у 1894 р. Ріхард Альтман і назвав їх біобластами. Назву “мітохондрія” у 1897 р. запропонував К.Бенд.
Внутрішню будову цих органел встановили у 1952 р. Фрітьоф Сьостранд та Джордж Пелед.
Відкриття  мітохондрій
Основна функція мітохондрій – синтез АТФ. Цей процес відбувається за рахунок енергії, яка звільняється під час окиснення органічних сполук,                                                         тобто перетворення                                                              енергії окислених                                                             речовин на енергію                                                          фосфатних зв’язків.                                                      Початкові реакції                                                                  відбуваються в                                                            матриксі, а наступні – на внутрішній мембрані.
Функції  мітохондрій
Мітохондрії розмножуються шляхом перешнуровування. Їм властива певна автономія: вони ніколи не виникають заново, а утворюються лише в результаті ділення, мають власну ДНК. Це говорить про те, що в минулому                                                          це були окремі                                                                      структури, можливо                                                        паразитичні або                                                                 симбіотичні, які                                                                  сьогодні перетворились                                                        на потрібний для існування органоїд.
Мітохондрії
Пластиди (від грец. пластидес – виліплений, сформований) – органели, характерні лише для рослинних клітин і деяких евгленових одноклітинних тварин.
Відомо три типи пластид:                                               хлоропласти, хромопласти                                                      та лейкопласти, які відріз-                                                      няються забарвленням,                                            особливостями будови та                                       функцій.
Пластиди
Хлоропласти (від грец. хлорос – зелений) – пластиди зеленого кольору від наявності хлорофілу.
Хлоропласти мають                                                      зовнішню гладеньку                                                 мембрану і внутрішню,                                                     що утворює вирости.                                                         Внутрішній простір                                                   хлоропластів заповнює                                                        речовина – строма, де                                                    містяться молекули ДНК, різні типи РНК, рибосоми, зерна крохмалю.
Хлоропласти
З внутрішньою мембраною пов’язані – тилакоїди – структури, що нагадують пласкі цистерни. Великі тилакоїди                                      розташовані поодиноко, а                                        дрібніші зібрані в грани, які                                        нагадують стопки монет.
У тилакоїдах містяться основні пігменти – хлорофіли та допоміжні – каротиноїди. Тут наявні також усі ферменти,                                            які необхідні для здійснен-                                             ня фотосинтезу.
Будова  хлоропластів
Основна функція хлоропластів – здійснення фотосинтезу. Крім того, у них на мембрані тилакоїдів є АТФ-соми, де відбувається синтез АТФ.
Також у хлоропластах синтезуються ліпіди, білки мембран тилакоїдів та ферменти, що забезпечують реакції фотосинтезу.
Функції  хлоропластів
Хромопласти (від грец. хроматос – колір, фарба) – пластиди, забарвлені у різні кольори: жовтий, зелений,                              фіолетовий, завдяки пігмен-                                                         там каротиноїдам, які в них                                  накопичуються. Цим вони                                  надають певного кольору                                           квіткам, плодам, коренепло-                                      дам, деяким незеленим листкам.
Внутрішня мембрана у хромопластах відсутня, інколи зустрічаються окремі тилакоїди.
Хромопласти
Лейкопласти (від грец. лейкос – безбарвний) – безбарвні пластиди різноманітної                                  форми, в яких запасаються деякі                              сполуки – крохмаль, білки.
Внутрішня мембрана утворює нечисленні тилакоїди. У стромі містяться рибосоми, ДНК, різні типи РНК,                                                    ферменти, які                                                             забезпечують                                                                             синтез і розщеплення                                         запасних речовин.
Лейкопласти
Пластиди одного типу здатні перетворюватись на пластиди іншого типу:
- лейкопласти на хлоропласти  і хромопласти;
- хлоропласти на хромопласти під час старіння листків, стебел та                                                          дозрівання плодів.
Хромопласти є кінцевим                                                етапом розвитку пластид,                                                    вони не перетворюються                                                             на пластиди інших типів.
Перетворення  пластид
Мітохондрії та хлоропласти,                                           на відміну від інших органел,                                         характеризуються певним                                                       ступенем автономії в клітині.

Молекули ДНК у мітохондріях і пластидах забезпечують механізми цито-                                   плазматичної спадковості, бо                               здатні зберігати та передавати                             під час поділу цих органел                                              певну частину спадкової                                      інформації.
Цитоплазматична  спадковість
Порівняння  вивчених  органел
Дати коротку характеристику мітохондріям і пластидам
Успіхів
у вивченні
нових тем!


Екологічні проблеми


Дихання рослин і тварин


title: "Деградація грунтів України"

text:
Деградація грунтів України
  Геосистеми – природні системи різних рівнів, які охоплюють взаємодіючі частини літосфери, гідросфери, біосфери і атмосфери. Ландшафт - це основна геосистем.
Деградація природи — це процес порушення екологічної рівноваги, який спричиняється природними чи антропогенними факторами і призводить до руйнації навколишнього середовища.
Прогнозування деградації природи
-І століття до н. є. — Цицерон
-X ст. — Ібн Сіна (Аві-ценна)
-1972 року, Римський клуб опублікував тривожний прогноз розвитку людської цивілізації «Межі зростання»
-У другій половині XX століття чимало інших відомих учених висловлювали стурбованість із приводу зростаючої загрози людству з боку наслідків стихійного науково-технічного прогресу

Виникнення надзвичайних екологічних ситуацій
Під надзвичайними екологічними ситуаціями розуміють виникнення раптових природних лих чи техногенних аварій, що супроводжуються великими економічними збитками. Тривалий стан надзвичайної екологічної ситуації спричинює виникнення екологічної катастрофи.
Причини деградації природи
глобальне потепління
руйнування озонового шару
кислотні дощі
забруднення всіх геосфер планети
деградацію лісів
накопичення і неконтрольоване переміщення токсичних речовин і відходів
спустелювання
ерозія ґрунтів
зменшення біологічної різноманітності.
вітрова чи водна ерозія ґрунтів;
погіршення фізичних, хімічних і біологічних чи економічних властивостей ґрунтів; та
довготермінова втрата природного рослинного покриву.
Фактори деградації грунтів
Види деградації ґрунтів

Геологічна ерозія
Водна ерозія
Вітрова ерозія

Геологічна ерозія - це природний процес, який відбувається протягом геологічних епох і завдяки якому сформувався сучасний характер земної поверхні. Головні фактори, що зумовлюють геологічну ерозію і опади, вітер, крутизна схилу, температурні коливання, фізичні властивості порід, часткове підняття земної кори і землетруси.

Водна ерозія буває внаслідок змивання й вимивання частин ґрунту опадами, талими та проточними водами. Вона залежить від кількості й інтенсивності опадів, рельєфу, властивостей ґрунту, рослинного покриву. Небезпека водної ерозії полягає не лише в зниженні родючості орного горизонту, а й замулюванні річок, ставків, водойм, заплавних земель. Цей вид ерозії поширений на схилах, переважно розораних, і найбільш небезпечний у гірських ландшафтах, в яких знищений лісовий покрив.
Вітрова ерозія поширена там, де немає перешкод сильним вітрам, і де відсутній природний рослинний покрив, що захищає поверхневі шари ґрунту, розораного на великих площах. Локальна вітрова ерозія спостерігається і на безструктурних піщаних ґрунтах. Особливо небезпечні піски біля озер та на узбережжях морів, де часто дмуть сильні вітри.
Причиною вітрової ерозії, крім несприятливих кліматичних умов, є руйнування зернистої структури ґрунту внаслідок неправильного обробітку та відсутності надійного його захисту. Надмірне випасання худоби в посушливих степах, яке призводить до знищення дернини, теж може спричинити вітрову ерозію.
Інтенсивність ерозії

В залежності від інтенсивності руйнування ґрунтів ерозію поділяють на:
слабку,
середню,
сильну
надмірну.
Наслідки деградації грунтів
Щороку землі України втрачають 24 млн. т гумусу (перегною), що визначає родючість ґрунтів. Через те що ґрунти стали неродючими, активізувалося спустелювання й триває вирубування лісів, лише в 21 державі Африки в 1984—1985 рр. потерпіло близько 30 млн. чоловік, 10 млн. людей змушені були змінити місце свого проживання, ставши «екологічними» біженцями.
Стійкість геосистеми полягає в її здатності в разі дії зовнішнього фактора перебувати в одній із областей етапів та повертатися до неї за рахунок інертності й відновлюваності, а також переходити завдяки пластичності з однієї області станів до інших, не виходячи при цьому за рамки інваріантних змін протягом заданого інтервалу часу.
Стійкість геосистем
Оптимізація геосистем – це дії, спрямовані на переведення геоcистем у стани, в яких вони здатні максимально ефективно виконувати задані функції, не зазнаючи при цьому небажаних змін протягом невизначено довгого часу.
Покращення геосистеми України
Для агрофункції геосистем степової зони України оптимальна вологість ґрунту знаходиться в діапазоні 60-80 % найменшої вологоємності, оптимальні температури коливаються від 12-14° (для фази сходів та кущення) до 18-22° (фази колосіння та визрівання), глибина промочування геосистеми дощами та поливними водами 60-80 см, рН фрунту 6,1-7,2, запаси гумусу – більше 600-650 т/га, потужність гумусових горизонтів 150-160 см, щільність ґрунту 1,10-1,35 г/см3, вміст водорозчинних солей – не більше 0,10 %, рівень прісних ґрунтових вод 120-160, мінералізованих – глибше 5-10 см, стрімкість поверхні 1°-1°30'.
Глобальне значення деградації
 Щорічні втрати гумусу складають у середньому 0,62 т/га. Згідно з прогнозом Інституту спостережень за станом світу, при наявних темпах ерозії й збезлісення до 2030 року родючої землі на планеті стане менше на 960 млрд. Т, а лісів — на 440 млн. Га.
Глобальне значення деградації
У результаті ерозії в ґрунтах зменшується зміст азоту і засвоюваних рослинами форм фосфору й калію, ряду мікроелементів (йоду, фтору, міді, цинку, кобальту, марганцю, нікелю, молібдену, селену), від яких залежить не тільки врожай, але і якість сільськогосподарської продукції, продуктивність тварин, а також бути причиною виникнення ендемічних захворювань серед населення.
Глобальне значення деградації
Якщо зараз на кожного жителя планети припадає у середньому по 0,28 га родючої землі, то до 2030 р. площа скоротиться до 0,19 га. Зниження врожаю на ерозійних ґрунтах складає 36—47 %.
земельні ділянки, поверхня яких порушена внаслідок землетрусу, зсувів, карстоутворення, повеней, добування корисних копалин тощо;
земельні ділянки з еродованими, перезволоженими, з підвищеною кислотністю або засоленістю, забрудненими хімічними речовинами ґрунтами та інші
До деградованих земель відносяться
Деградація земель в Україні
В Україні ці процеси йдуть інтенсивніше, ніж у цілому на планеті. Із 60,3 млн. га її території 42 млн. га займають сільськогосподарські угіддя, 33,2 млн. га - під ріллею. За останні 30 років площа еродованої орної землі збільшилась на 1,9 млн. га, тобто втрачалося по 64 тис. га щороку, і зараз площа еродованих земель складає 11,3 млн. га або майже п'яту частину всієї території України.
Карта забруднення території України
Шляхи вирішення глобальних екологічних проблем
енергетичне забезпечення
високого рівня життя і
охорони довкілля
використання науково-технічного
прогресу для охорони
природи і забезпечення
високого рівня життя
Екологічна культура
витрати на рішення
екологічних проблем
обмеження споживчого
відношення до природи
Результат:
Високий рівень життя
Збереження планети,клімату,біосфери.

Висновок
Повернення родючості вже пошкодженим ґрунтам складна справа. Однак цілком можлива, якщо виявити терпіння, діяти обачливо і повільно, не воювати з природою, а залучати її сили на допомогу ґрунту. Якщо наш досвід у цьому невеликий (це переважно кілька вдалих випадків повернення життя неродючим відвалам кар’єрів, зменшення кислотності ґрунтів внесенням сполук кальцію тощо), то в Європі є країна, населення якої методично, настійливо і цілком успішно нарощує свій резерв ґрунтів, освоюючи дно моря . Як відомо, це Нідерланди, де вже не сотні гектарів, а тисячі квадратних кілометрів лук і полів зеленіють там, де діди сучасних фермерів з траулерів ловили морську рибу.


Цикорій


title: Будова рослин

text:
Будова рослин
Будова рослин
Тарасова  Т.В.
Вчитель  вищої  категорії  Златоустівської  СЗШ
Всі  рослини  мають  схожу  будову.  Кожна  рослина  складається  з  частин  ,  які  називаються  органами.  Кожен  орган  має  свою  назву.
Органи рослини
1 – корінь;
2 – стебло;
3 – листки;
4 – квітка;
5 – плід.

Всі ці частини  є у трав'янистих рослин, кущів, дерев.

Органи  рослин відрізняються  розміром,
 формою  ,  кольором,
 розташуванням  у  просторі .
Зростання рослини починається з кореня. За допомогою кореня рослини одержують з грунту воду і розчинені в ній поживні речовини.
Корені  зміцнюють  рослини  в  грунті.  Найбільша глибина заляганнякореневої системи
Пальми           5 – 10 м
Кавун  10- 18 м
Виноград        12 – 16 м
Стебла
різних  рослин  неоднакові
У трав'янистих рослин стебла м'які, соковиті.
У  дерев  і   кущів –                           тверді,  здерев'янілі.

На  стеблі  розміщені
листки,  квіти,
плоди  з  насінням
Листя рослин різноманітні  .Листя сосни і ялівця називаються хвоєю,  а  дерева  хвойними.
 ялівець
сосна
Береза, горобина, осика, тополя і ліщина - листяні рослини.
За  допомогою  листків  рослина  живиться.
У  листках
під  дією  світла  з  вуглекислого  газу   і  води
 утворюються  цукор  і  крохмаль
 -  поживні  речовини  ,  якими  живиться  рослина.
При  цьому  рослини  виділяють
 в  повітря  кисень.

Поживні  речовини  потрібні  рослині  для  росту  ,  розвитку  й  розмноження

Листя виділяє в повітря значну кількість кисню, яким  дихають  всі живі організми  і  поглинає  вуглекислий  газ.

Всі  рослини  тягнуть  свої  листки  до  сонячного  світла.

Дивовижне листя латаття Вікторії, що росте в Південній Америці. Вони бувають близько 2 метрів у діаметрі. Такий лист витримує великий вантаж і не тоне.
Квіти  рослин  теж  різноманітні
Цвітіння             шипшини  і  липи
цвітіння 	берези
квіти  	жасміну
Із  квіток
утворюються  плоди
з  насінням
Плоди різних рослин несхожі між собою, але вони завжди утворюються на місці квіток. У плодах знаходиться насіння.
Плоди захищають насінину від пошкоджень, замерзання і засихання. Насіння  дає  життя новій рослині.
Деяке насіння може зберігатися  і  проростати через 10, 20,  40  і  навіть  100 років.
Такі  рослини ,  як  грицики,  ростуть  кілька  місяців
А  деякі  дерева  живуть  більше
100  років
Рослини  рухаються.  Вони  повертають  свої  листки  до  світла
Квітки  латаття  білого  на  ніч  згортають  свої  пелюстки  й  ховаються  під  воду  до  наступного  ранку
Молоді  стебла  гороху  вусиками  нишпорять  в  пошуках  підпори.
Рослини   живляться,  дихають,  розмножуються,  народжуються, ростуть і  розвиваються,  відмирають,  рухаються.


title: "Домашня аптечка"

text:
Домашня аптечка
У кожній родині повинна бути невелика аптечка з ліками, необхідними для надання першої допомоги при раптовій хворобі або нещасному випадку.
Для зберігання ліків найкраще мати окрему шафку або спеціальну шухлядку.
До складу домашньої аптечки повинні входити засоби різних груп.
1. Знезаражувальні або антисептичні:
Розчин йоду
Розчин брильянтового зеленого (зеленка)
Перекис водню
Розчин калій перманганату (марганцівка)
Етиловий спирт
Пантенол та фурацилін
2. Знеболювальні:
Анальгін
3.Спазмолітичні
Но-шпа
4.Шлунково-кишкові:
Левомицетин
Фестал
5.Заспокійливі:
Настоянка валеріани лікарської (валер’янка)
Корвалол
6. Протиалергічні:
Діазолін
7. Засоби від кашлю та нежитю:
Мукалтин
Нафтизин
9.Інші препарати:
Аспірин
Нашатирний спирт
Глюконат кальцію
Активоване вугілля
Крім того, в аптечці повинні бути:
Бинт (стерильний, нестерильний)
Вата
Бактерицидний пластир
Термометр
Бинт еластичний
Джгут кровоспинний
Прилад для вимірювання артеріального тиску
Роботу виконали учениці 11-І класу:Строгецька ІринаБерезовська НаталіяШпак Оксана


Чому скисає молоко


title: Дельфін

text:
Дельфін
Підготувала учениця 10 класу
Карчова  Дар‘я
Систематичне положення
Дельфі́н (Delphinus) — рід морських ссавців з родини дельфінових (Delphinidae). У перекладі з давньогрецької δελφίς, δελφύς дослівно означає «утроб», «матка», тобто «риба з маткою».
Нерідко словом «дельфін» позначають всіх зубатих представників ряду китоподібних (підряд дельфіноподібні, або «зубаті кити»). Зокрема, це стосується трьох різних родів родини дельфінових, поширених у морських акваторіях України: фоцени, афаліни і власне дельфіна.
Дельфін (Delphinus) — типовий рід родини Дельфінові (Delphinidae).
рід Delphinus — Дельфін
Delphinus capensis — Дельфін довгомордий
Delphinus delphis — Дельфін білобокий
Delphinus tropicalis — Дельфін тропічний

Біологічна класифікація
Домен: Еукаріоти (Eukaryota)
Царство: Тварини (Metazoa)
Тип: Хордові (Chordata)
Клас: Ссавці (Mammalia)
Ряд: Китоподібні (Cetacea)
Підряд: Зубаті кити (Odontoceti)
Родина: Дельфінові (Delphinidae)
Рід: Дельфін (Delphinus)
Критерії виду:
Морфологічний
Фізіологічний
Етологічний
Географічний
Екологічний
Біохімічний
Генетичний
Морфологічний
Довжина тіла 1,2–3 м, у деяких видів до 10 м. Вага від 50 кг до 7000 кг.
Живуть переважно в помірно-теплих морських водах. Їхні родичі (річкові дельфіни) живуть у прісних водах. Більшість дельфінів — стадні тварини. Вони чудово плавають, можуть розвивати швидкість до 55 км/год. Як правило, вони живуть на мілководді або принаймні залишаються поблизу поверхні. При пошуках їжі й орієнтуванні під водою використовують ехолокацію, мають розвинену звукову сигналізацію. Харчуються рибою і кальмарами; косатки також полюють на ссавців (інші китоподібні й ластоногі), а також на птахів. Тривалість життя — 30 (дрібні дельфіни) — 50 років. Це товариські й приязні тварини, які добре приживаються і розмножуються в неволі, піддаються дресуванню.
Фізіологічний
Період вагітності дельфінів - 10-18 місяців. Самка дельфіна зазвичай приносить одного дитинчати завдовжки 50-60 см і деякий час дбайливо його охороняє. Ростуть дельфіни, мабуть, повільно, і тривалість їх життя повинна бути досить значна (20-30 років). У деяких випадках вчені спостерігали, що дитинчата зовсім не сплять перший місяць життя, змушуючи і самок бути активними весь цей час. У 1970-х група вчених Утрішского морської станції ІПЕЕ відкрила у дельфінів незвичайний характер сну. На відміну від інших вивчених на той момент ссавців, в стані повільного сну у них поперемінно знаходиться тільки одне з двох півкуль мозку. Мабуть, головна причина цього в тому, що дельфіни змушені час від часу підніматися до поверхні води для дихання.
Розвиток мозку
     Розмір мозку дельфінів у співвідношенні з розміром їхнього тіла набагато більше, ніж у шимпанзе, а їх поведінка вказує на високий ступінь розумового розвитку. Мозок дорослого дельфіна важить близько 1700 грамів, а у людини - 1400. У дельфіна в два рази більше звивин в корі головного мозку, ніж у людини.

     За останніми науковими даними когнітивної етології і зоопсихології дельфіни не тільки мають «словниковий запас» до 14000 звукових сигналів, який дозволяє їм спілкуватися між собою, але і мають самосвідомість, «соціальне свідомість» (social cognition) і емоційне співчуття, готовність допомогти новонародженим і хворим , виштовхуючи їх на поверхню води
Рух
      З дельфінами пов'язаний так званий «парадокс Грея». У 1930-х рр. англійця Джеймса Грея здивувала надзвичайно висока швидкість плавання дельфінів (37 км / год по його вимірах). Провівши необхідні розрахунки, Грей показав, що за законами гідродинаміки для тіл з незмінними властивостями поверхні, дельфіни повинні були володіти в кілька разів більшою м'язовою силою, ніж спостерігалася у них. Відповідно, він припустив, що дельфіни вміють управляти обтічністю свого тіла, зберігаючи ламинарное обтікання при швидкостях руху, для яких воно вже має ставати турбулентним. У США і Великобританії після Другої світової війни і на 10 років пізніше в СРСР почалися спроби довести або спростувати це припущення. У США вони практично припинилися в період з 1965-1966 до 1983 року, так як на основі невірних оцінок були зроблені помилкові висновки про те, що «парадоксу Грея» не існує, і дельфінам цілком достатньо однієї лише м'язової енергії для розвитку такої швидкості. В СРСР спроби тривали і в 1971-1973 рр. з'явилися перші експериментальні підтвердження припущення Грея.

етологічний
Всі види дельфінів стайні тварини, їх групи можуть налічувати від 10 до 150 особин. Соціальні відносини у них дуже розвинені. Це доброзичливі тварини, які підтримують один з одним мирні відносини, між ними не буває бійок і жорсткої конкуренції. Але в зграї є свої лідери, більш досвідчені тварини і молодняк. Між собою вони спілкуються звуками різної тональності та тривалості, у кожного члена стада свій індивідуальний голос. Різними сигналами дельфіни повідомляють один одному про небезпеку, що насувається, наявність корму або бажання пограти. Більш того кожну категорію об'єктів дельфіни позначають своїм звуком. Наприклад, при наближенні косатки (небезпечний хижак) дельфіни "говорять" інакше ніж при наближенні кита (просто сусід), вони можуть об'єднувати прості звуки в складні слова і навіть пропозиції. Це не що інше як мова! Ось чому дельфінів вважають одними з найбільш високорозвинених тварин, ставлячи їх інтелект на один щабель з людиноподібними мавпами.
географічний
Мешкають дельфіни виключно у водоймах, ніколи не покидаючи товщі води. Ареал цих тварин дуже обширний і охоплює майже всю земну кулю. Дельфінів немає тільки в самих холодних арктичних і субантарктичних водах. В основному ці ссавці живуть у солоних водах - морях і океанах, але деякі види дельфінів (китайський і амазонський річкові дельфіни) мешкають у великих річках. Дельфіни воліють відкриті простори, вільно переміщаючись по океанській широчіні, але іноді вони підходять близько до берега і навіть грають у хвилях прибою.

З цим пов'язаний ще один феномен - так зване викидання дельфінів на берег. З давніх пір відомі випадки знаходження на березі окремих тварин і навіть цілих зграй дельфінів. Викинуті тварини завжди здорові, а часто ще живі. З якої причини вони опиняються на березі вчені сперечаються до цих пір. Дорікнути дельфінів в помилках пересування неможливо, адже ехолокаційні здібності у них розвинені як не можна краще. Думка про те, що дельфіни роблять це спеціально, неспроможна, оскільки жодна тварина не здатна до самогубства. Найбільш ймовірно, що дельфіни виявляються на березі через інформаційний "шум" - великої кількості звуків, що видаються двигунами суден, радіочастотними маяками і т.д. Досконалий ехолот дельфінів вловлює цю какофонію, але їх мозок не здатний відфільтрувати таку кількість джерел звуків, в результаті тварини бачать помилкову "карту місцевості" та потрапляють на мілину. Це підтверджує те, що дельфіни частіше гинуть в районі жвавого судноплавства і взагалі поблизу від людської цивілізації.
Екологічний
Прибережні води тропічного і помірного кліматичних поясів; великі популяції живуть у Чорному і Середземному морях. Дельфіни, які харчуються рибою, що плаває косяками, постійно кочують з місця на місце.
                                                               - ареал перебування дельфінів

Біохімічний
Знімальна група документального серіалу Dolphins: Spy in the Pod зняла дельфінів, які навчилися використовувати як наркотичну речовину нейротоксини, що виробляються отруйними рибами Tetraodon. Tetraodon — сімейство риб, у шкірному покрові та внутрішніх органах яких містяться токсини, найнебезпечніший з яких — тетродотоксин, отрута нервово-паралітичної дії, за її допомогою вони захищаються від хижаків. Однак у невеликій кількості токсин викликає наркотичний ефект. На думку зоологів, дельфіни «експериментально» знайшли спосіб, як змусити Tetraodon випускати оптимальну кількість отрути. Вони обережно «жують» рибу і впадають в стан, близький до трансу, а потім відпускають її.
Ссавців зняли за допомогою прихованих підводних камер, установлених на роботах, що були замасковані під черепаху, рибу й кальмара. Це дозволило спостерігати за дельфінами в природному середовищі протягом 900 годин.

Генетичний
У звичайного дельфіна виду «Delphinus delphis», а також у прісноводного амазонського дельфіна виду «Inia geoffrensis» в клітині організму знаходиться 44 хромосоми, тобто 22 пари.
Існуюча теорія про походження людини від мавпи стала не так переконлива після останніх досліджень хромосом дельфінів. Як виявилося, чоловік і дельфін мають разючу подібність хромосомних структур. Серед інших організмів, що живуть на землі, дельфін виявився найближче до парнокопитним і гіпопотамів. Багато спільного було виявлено зі слонами. Людини, дельфіна і слона відрізняє пропорційний обсяг мозку щодо тіла. Особлива будова нервової системи визначає значну кількість синапсів (нервових зв'язків) і мозкових звивин. Ці властивості дозволяють дельфінам швидко навчатися. У дельфінів вищий інтелект, ніж у мавпи.

Морські мешканці дізнаються себе в дзеркалі, розуміють інтонацію людської мови, вміють наслідувати і строго дотримуються правил, що склалися в зграї. Спілкуються китоподібні за допомогою низькочастотних звуків. Морська вода містить в собі магнію сульфат, який поглинає шуми з високою частотою. Тому жителі моря навчилися використовувати звуки, здатні поширюватися в воді на великі відстані. Людські гени, відповідальні за сон, у дельфінів просто видозмінені. Тому ці ссавці сплять по-особливому. У процесі досліджень вчені виявили ДНК, який відповідає за неспання однієї половини мозку, поки спить інша. Це сталося в процесі мутації. Вченими було зроблено висновок, що після людини, дельфіни мають найвищий інтелект на планеті.
Різновиди Дільфінів
Белобрюхий дельфін (чорний дельфін, чилійський дельфін) (лат. Cephalorhynchus eutropia) мешкає виключно на узбережжі Чилі. Тварина з досить скромними розмірами – довжина кремезного та досить товстого тіла цього китоподібного не перевищує 170 см. Спинка і боки белобрюхого дельфіна мають сірий колір, тоді як горло, область черева і прилеглі до тіла частини ласт абсолютно білі. Ласти і спинний плавник белобрюхого дельфіна менше, ніж у інших видів дельфінів. Даний вид близький до зникнення, охороняється чилійськими владою.
Дельфін-белобочка (звичайний дельфін) (лат. Delphinus delphis). Довжина морської тварини нерідко досягає 2,4 метра, вага дельфіна варіюється в межах 60-80 кілограмів. В області спини звичайний дельфін забарвлений в темно-синій або практично чорний колір, черево біле, а вздовж світлих боків проходить ефектна смужка жовтувато-сірого відтінку. Цей вид дельфінів живе в акваторії Середземного і Чорного морів, привільно відчуває себе в Атлантичному і Тихому океанах. Зустрічається дельфін-білобочка на східному узбережжі Південної Америки, уздовж берегів Нової Зеландії та Південної Африки, в морях Японії і Кореї.
Беломордий дельфін (лат. Lagenorhynchus albirostris) – великий представник китоподібних з довжиною тіла, що досягає 3 метрів і масою до 275 кг. Відмінною особливістю беломордого дельфіна є дуже світла, часом білосніжна морда. Ареал проживання цього ссавця включає в себе води Північної Атлантики, узбережжя Португалії і Туреччини. Харчується дельфін такими рибами, як мойва, навага, камбала, оселедець, тріска, мерланг, а також молюсками й ракоподібними.
Крупнозубий дельфін (лат. Steno bredanensis). Довжина тіла цього морського ссавця 2-2,6 метра, вага різниться від 90 до 155 кг. Висота спинного плавця становить 18-28 см. У забарвленні дельфіна переважає сірий колір, за яким «розкидані» плями молочного кольору. Цей вид дельфінів поширений біля узбережжя Бразилії, в Мексиканській і Каліфорнійському затоках, мешкає в теплих водах Карибського і Червоного морів.
Афаліна (великий дельфін або пляшконосий дельфін) (лат. Tursiops truncatus). Довжина тварини може варіюватися від 2,3 до 3,6 метрів, а вага від 150 до 300 кг. Забарвлення тіла афаліни залежить від місця проживання, але в основному вид має темно-буру верхню частину тіла і сірувато-біле черево. Іноді з боків спостерігається слабко виражений візерунок у вигляді нечітких смуг або плям. Мешкає афаліна в Середземному, Червоному, Балтійському і Чорному морях, часто зустрічається в Тихому океані уздовж узбережжя Японії, Аргентини та Нової Зеландії.

Широкомордий дельфін (бесклювий дельфін) (лат. Peponocephala electra) поширений у водах країн з тропічним кліматом, особливо масові популяції мешкають уздовж узбережжя Гавайських островів. Торпедообразное, світло-сіре тіло тварини вінчає конусоподібна голова темно-сірого кольору. Довжина ссавця нерідко досягає 3 метрів, а важить доросла особина більше 200 кг.
Китайський дельфін (лат. Sousa chinensis). Цей представник роду горбатих дельфінів мешкає в водах уздовж узбережжя Південно-Східної Азії, але в період розмноження мігрує, тому зустрічається в затоках, тихих морських лагунах і навіть річках, що омивають Австралію і країни Південної Африки. Довжина тварини може становити 2-3,5 метра при вазі в 150-230 кг. Дивно, але хоча народжуються дельфінята абсолютно чорними, у міру їх зростання забарвлення тіла змінюється спочатку на світло-сіру, з трохи рожевими цятками, а дорослі особини стають практично білими. Китайський дельфін харчується рибами і молюсками.

Іравадійский дельфін (лат. Orcaella brevirostris). Відмінною особливістю даного виду дельфінів є повна відсутність дзьоба на морді і гнучка шия, яка отримала рухливість за рахунок декількох шкірних і м’язових складок за головою. Забарвлення тіла іравадійский дельфіна може бути як світло-сірим з блакитним відливом, так і темно-сірим, при цьому черево тварини завжди на тон світліше. У довжину це водний ссавець сягає 1,5-2,8 метрів при вазі в 115-145 кг. Ареал проживання дельфіна охоплює води теплого Індійського океану, починаючи від Бенгальської затоки і аж до північного узбережжя Австралії.

Хрестоподібний дельфін (лат. Lagenorhynchus cruciger) мешкає виключно в водах Антарктики і Субантарктики. Забарвлення дельфіна чорно-біла, рідше – темно-сірого тону. Ефектна мітка білого кольору, охоплюючи боки ссавця, тягнеться до його морди, обрамляючи область очей. Друга мітка проходить поздовжньо задньої частини тіла, перетинаючись з першої і утворюючи малюнок у вигляді пісочного годинника. Дорослий хрестоподібний дельфін має довжину тіла близько 2 метрів в довжину, вага дельфіна варіюється в межах 90-120 кілограм.
Ластівка (косатка) (лат. Orcinus orca) – ссавець, яке відноситься до сімейства дельфінові, роду косатки. Ластівка самець має довжину близько 10 метрів і вага в межах 8 тонн. Самки менше: їх довжина сягає 8,7 метрів. Грудні ласти косаток мають широку овальну форму. Зуби косаток досить довгі – до 13 см в довжину. Бока і спина ссавця чорні, горло біле, а на череві знаходиться біла смуга. Над очима розташовані білі плями. Іноді зустрічаються повністю чорні або білі особини в водах Тихого океану. Мешкає косатка у всіх водах світового океану, крім Азовського моря, Чорного моря, моря Лаптєвих і Східно-Сибірського моря.

Дельфін єдиний ссавець, який народжується вперед хвостом.
-Самки дельфінів надають допомогу іншій самці при важких пологах. Решта дельфінів будуть плавати навколо для захисту породіллі.
-Акули бояться дельфінів, оскільки останні здатні їх убити.
-Деякі види дельфінів можуть затримувати дихання на 30 хвилин.
-Молоді дельфіни залишаються з матір'ю протягом 2 або 3 років.
-Хоча більшість диких тварин уникають контактів з людьми, дикі дельфіни люблять пограти і поспілкуватися з людиною, особливо з дітьми.

-Очі дельфіна виробляють сльози, які захищають очі від інфекцій і сторонніх предметів. Морські дельфіни чудово бачать, як під, так і над водою.
-Як і у корів, у дельфінів є два шлунки. Перший для зберігання їжі, а другий для перетравлення.
-Дельфін може запросто занурюватися до 300 метрів.
-Спинний плавець у кожного дельфіна унікальний, таким чином вчені відрізняють їх один від одного.
-Дельфіни як правило, не можуть жити в повній самоті. Вони мають складну соціальну структуру і у них є широкий діапазон емоцій, в тому числі і гумор.
-Дельфіни можуть плавати зі швидкістю до 30 км. на годину протягом тривалого часу. Це приблизно в 3 рази швидше, ніж найшвидші люди у світі.

-Очі дельфіна виробляють сльози, які захищають очі від інфекцій і сторонніх предметів. Морські дельфіни чудово бачать, як під, так і над водою.
-Як і у корів, у дельфінів є два шлунки. Перший для зберігання їжі, а другий для перетравлення.
-Дельфін може запросто занурюватися до 300 метрів.
-Спинний плавець у кожного дельфіна унікальний, таким чином вчені відрізняють їх один від одного.
-Дельфіни як правило, не можуть жити в повній самоті. Вони мають складну соціальну структуру і у них є широкий діапазон емоцій, в тому числі і гумор.
-Дельфіни можуть плавати зі швидкістю до 30 км. на годину протягом тривалого часу. Це приблизно в 3 рази швидше, ніж найшвидші люди у світі.

-Дорослий дельфін з'їдає близько 33 кг. риби за добу, що за людськими мірками дорівнює 15-22 кг. м'яса на день, але дельфіни не набирають зайву вагу.
-Шкіра дельфіна дуже тонка і вона може бути легко пошкоджена при контакті з іншими поверхнями.
-Дельфінячий "Сонар" або "Ехолот" рідко зустрічається в природі і набагато перевершує сонар кажана. Ехолот дозволяє йому буквально відчути відстань, форму, щільність і рух об'єкта.
-Ніхто не знає точно, чому дельфіни викидаються на берег. Щоб прокладати свій шлях, дельфіни можуть використовувати магнітне поле землі, деякі вчені вважають, що ці місця мають аномальне магнітне поле.


title: Проект консультування злиття

text:
Проект консультування злиття ІнтелектСервіс та ТехноСервіс
З позиції незалежної групи консультантів:
Дмитрецький Д., Король О., Канавець А., Чупахін Є. Каскевич Є., Єгорочкіна Т.
Причини труднощів з консультуванням:
Успішне злиття
1. Керівництво ІнтелектСервіс
2. Організаційна структура
3.Ефект синергії
4.Персонал нової компанії
5. Організаційна культура
6.Двухстороній зв’язок
1.1.
2.2.
2.1.
4.1.
1.3.
3.2.
3.1.
6.2.
5.2.
4.2.
6.1.
5.1.
Метод Ішикави
1.2.
1. Керівництво ІнтелектСервіс
1.1. Роль директора
1.3. Бачення кінцевої стратегії
1.2. Погляд на проблеми в новій фірмі
2. Організаційна структура
2.1. Неповність структури
2.2. Розподіл повноважень
3.Ефект синергії
3.1. Ідентичність компаній
3.2. Рівність компаній
4. Персонал нової компанії
4.1. Ставлення до злиття
4.2. Розподілення ролей
5. Організаційна культура
5.1. Цінності, та устої компаній
5.2. Спільний погляд на існування

6.Двухстороній зв’язок

6.1Зв’язок з керівництвом
6.2. Взаємодія між персоналами компаній
Очікування та результати
Діагностика методом силового поля
Можливість усунення чинників
Еластичність
Зони конфліктів
Позиційний аналіз
За критерієм формальної незалежності груп
За критерієм підтримки змін, визнання цінностей спільної системи:

Злиття:керівники компаній Р. Кривенко та С.Макаренко
Опір змінам:
Топ-менеджмент, який має достатньо незалежну від керівника позицію у полі своєї роботи
Байдужість:Працівники нижчого рівня, робота яких контролюється відповідно до статуту

За критерієм активності працівників в інноваційному процесі:
Інноваційний потенціал персоналу
Я буду діяти як господар
Я господар

Мотиваційний механізм
Власне бачення подолання проблеми
Альтернативи розв’язку завдання
Вибір альтернативи
Злиття
Зміна орг. структури
Співробітництво
так
ні
Якісне злиття, з усуненням супутніх проблем
Швидке, але не якісне злиття
так
ні
Експертна оцінка альтернатив
Оптимальний варіант подолання генеральної проблеми
Недосконалість ОСУ
+
=
Наслідки Реорганізованої ОСУ
Яким чином???
Відбір найкращих

=
Процес відбору
Комунікація та зворотній зв'язок
Для чого нам потрібні контракти?
Адаптація, тренінги
Об'єднання стратегій
Етап Ініціації
Етапи проведення запропонованих змін
Етап ініціації
Етап діагностики(7днів)
Етап планування (9днів)
Етап реалізації (17 днів)
3 дні
 3 днів
 3 дні
2 дні
4 днів
2 дні
Етап завершення (3 дні)
Дякуємо за увагу!!!


Ембріональний розвиток


title: "Досліди над головоногими молюсками"

text:
Досліди над головоногими молюсками
Приготував
Учень 8-Б класу
КНВК
Воротинцев Артем
Вчені вивчали реакцію восьминогів на телевізор. Восьминогів розташовували у акваріум перед яким був розташований телевізор. Три відео фрагменти , які їм показували (краб, що рухається по дну , восьминіг, що пливе і пластикова пляшка  на хвилях), викликали у створінь бурхливу , але абсолютно різну реакцію.
Якщо при вигляді краба більшість молюсків робили однозначні спроби атакувати монітор , то при вигляді побратима восьминоги висловлювали весь спектр емоцій. Деякі намагалися залякати противника , інші змінювали забарвлення тіла або навіть забивалися в інший кут акваріума. Пластикова пляшка викликала тривогу лише у особин , що раніше не бачили такий предмет , однак лише через кілька днів і вони почали її ігнорувати.
Як плаває восьминіг?Надми повітряну кульку і пальцями затисніть її. Відпусти кульку. Вона полетить від тебе, так як буде здуватися. Отже, тепер ми знаємо . Як і повітряна кулька, здувши, летить у повітрі, так і восьминіг плаває в океані. Він всмоктує воду і видуває її назад через отвір, який знаходиться під його головою. Сила виштовхнутою води рухає восьминога вперед.


title: "Екологічні проблеми, пов’язані з використанням теплових машин і двигунів"

text:
Екологічні проблеми, пов’язані з використанням теплових машин і двигунів

Більша частина двигунів на Землі є тепловими двигунами. Саме вони дають нам дешеву електроенергію, є серцем майже всіх видів швидкісного транспорту. Сучасна людина не може обходитися без них. Але широке застосування теплових двигунів впливає на стан навколишнього середовища.
Під час роботи теплових двигунів найбільшому забрудненню піддається повітряний басейн планети. Тверді частинки пилу й сажі, що утворюються під час роботи теплових двигунів, запилюють повітря.
Викиди сірчистого газу й оксидів азоту є причиною утворення кислотних опадів, які приводять до загибелі сільськогосподарських культур, лісів, негативно впливають на прісні водойми і їхніх мешканців.
Під час роботи теплових двигунів виділяється вуглекислий газ. Наявність цього газу в атмосфері разом з парами води приводить до парникового ефекту.
У результаті температура на поверхні землі підвищується.
Як паливо зараз використовуються нафтопродукти.
У результаті аварій, витоків під час заправлення танкерів і перекачування нафти в берегові сховища величезна кількість нафти потрапляє в море.
Навіть незначна домішка нафти до морської  води викликає загибель ікри й мальків багатьох видів риб
Але головна загроза забруднення морських вод нафтою полягає в загибелі фітопланктону, що є першою ланкою харчового ланцюга мешканців моря.

Фітопланктон є основним виробником кисню на земній кулі, виробляючи за рахунок фотосинтезу близько 70 % усього кисню.
Катастрофічні розливи нафти в море приводять до знищення безлічі морських птахів. Водоплавні птахи дзьобом змащують свої пір'я жиром, який виділяють особливою залозою. У результаті пір'я не змочуються  водою, пух під пір'ям залишається сухим. Завдяки цьому птах тримається на волі й не мерзне навіть у холодній воді. Коли ж пір'я змочує нафта, вода проникає в шар пуху, птах замерзає й тоне.

Шкідливі викиди, що утворюються в результаті роботи теплових двигунів, впливають на організм людини. Діоксид вуглецю діє на шкіру й слизові оболонки. Оксид вуглецю при вдиханні зв'язується з гемоглобіном крові, витісняючи з неї кисень, у результаті настає кисневе голодування.
Оксид вуглецю може зумовити появу хвороби серця — стенокардії.
Діоксид азоту викликає сильне роздратування слизових оболонок очей.
У разі фотохімічного смогу запалюються очі, слизові оболонки носа і горла, відзначаються симптоми ядухи, загострення легеневих і нервових захворювань.
Сірчистий газ призводить до росту онкозахворювань.
Шляхи зниження забруднення навколишнього середовища
використання в автомобілях замість карбюраторних бензинових двигунів дизелів, у паливо яких не додають свинцю
випробування автомобілів, у яких замість бензинових двигунів застосовують електродвигуни, що працюють на акумуляторах, або двигуни, що використовують як паливо водень
На теплових електростанціях, що працюють на вугіллі  і викидають велику кількість оксидів сірки в газах, слід пропускати ці гази через спеціальні пристрої — скрубери, в яких сірка зв'язується вапном, тоді концентрація оксиду сірки істотно зменшується


title: Дика природа

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Черепахи


Біохімія м язів


title: ДИСЦИПЛІНА ОСНОВИ БІОТЕХНОЛОГІЇ РОСЛИН

text:
1
1
2
3
3
1
1
2
3
4
5
1
2
3
4
5
1
2
4
1
2
3
4
5

1
2
3
4


title: БІОХІМІЯ НЕРВОВОЇ СИСТЕМИ ч.І

text:
Brain-derived neurotrophic factor ( BDNF)

FGF-1
FGF-2


title: Екологічне мислення

text:
Творчий шлях  Василя Стуса
Підготувала: Тимошенко Вікторія
ВАСИЛЬ СТУС
 Народився 6 січня 1938р. в хліборобській родині в с. Рахнівці на Вінниччині. Після закінчення школи навчався в Донецькому педінституті. Далі вчителював, служив в армії, працював в газеті.
ХРОНОЛОГІЧНА ТАБЛИЦЯ
У 1959р. у «Літературній газеті» з’явилися перші вірші поета.
З 1961р. викладає українську мову та літературу в 23-й Горлівській школі.
У 1963р. вступає до аспірантури Інституту літератури ім. Шевченка в Києві. Бере участь у роботі Клубу творчої молоді. За участь у протесті на прем’єрі фільму «Тіні забутих предків» виключили з аспірантури. Відтоді на батьківщині не надрукували жодного його рядка.
У 1965р. одружився з Валентиною Попелюх, та народився син Дмитро.
У 1970р. на похороні Алли Горської звинуватив владу у її вбивстві.
У 1972р. разом з іншими українськими  поетам  його було заарештовано й засуджено. Ув’язнення відбував у Мордовії. Після завершення основного терміну відправили у заслання. В ув’язненні всі його вірші знищували.
Після повернення відмовився від радянського громадянства. Його здоров’я було підірвано, він працював звичайним робітником на заводі.

У 1979 р. повертається та працює у Києві.
У 1980 р. знову був засуджений до 10 років ув’язнення та 5 років заслання.
28 серпня 1985 р. його відправили у карцер, де він оголосив голодування.
У ніч із 3 на 4 вересня 1985р. помер.
ТВОРЧІСТЬ
Творчість:
збірка «Круговерть»
збірка «Зимові дерева»
збірка «Веселий цвинтар»
збірка «Палімпсести»
 збірка «Свіча в свічаді»
збірка «Птах душі»
збірка «Дорогаболю»

Дякую за увагу


title: ехінокок

text:
Презентація на тему  Ехінокок
Підготував учень 8 класу
Любомльської ЗОШ
I-III ст №2
Фірко Андрій
Ехінокок
вид стьожкових червів, що в дорослому стані паразитують у кишечнику собаки, вовка, шакала, зрідка кішки, а в личинковій стадії - інших тварин і людини. Спричинює хворобу ехінококоз.
.
Тіло завдовжки 3—5 мм, складається з голівки (з 4 присосками й 2 віночками крюків) і 3—4 члеників. Останній (єдності, зрілий) членик становить половину довжини тіла. Яйця ехінокока виходять з кишечнику господаря разом з екскрементами й можуть потрапити на його шерсть. Проміжний господар ехінокока — корова, вівця,свиня та ін.
Життєвий цикл ехінокока: 1 -остаточний хазяїн (1а - ехінокок у кишках остаточного хазяїна);
2 - рухливий членик; 3-яйце; 4 - онкосфера; 5 - фрагмент ехінококового міхура; 6 - проміжні хазяї; 7 - ехінококові міхурі в органах проміжних хазяїв
Тварини, а також людина, заражається, ковтаючи яйця ехінокока. У кишечнику проміжного господаря з яйця виходить личинка — онкосфера. Через стінку кишечника вона потрапляє в систему комірної вени і з кров'ю заноситься в печінку, рідше в легені, м'язи, кістки або інші органи. Тут вона розвивається в пузирчасту стадію, яка також називається ехінокок. Кожна онкосфера утворює міхур, на стінках його утворюються вторинні й навіть третинні міхури, на яких формується безліч голівок, схожих з такими дорослих черв'яків. Міхури ехінокока зростають дуже повільно і можуть досягати великих розмірів. Остаточний господар заражається ехінококом, коли поїдає хвору або полеглу тварину, що містить пузирчасту стадію цього паразита.
Ехінокок у людини може довгий час протікати безсимптомно. Це пов'язано з повільним зростанням кісти. Основні прояви захворювання залежать від місця локалізації капсули.
При ураженні печінки кіста розтягує оболонку органу, що проявляється тупими, ниючими болями. Печінка збільшується в розмірах, трохи болюча при промацуванні. Досягаючи великих розмірів, кісти в печінці починають здавлювати жовчні протоки, що виявляється появою жовтяниці. В останній стадії розвитку кісти можливий її розрив. Тоді клінічна картина яскрава і загрожує життю хворого. З'являється висока температура, сильні болі в животі. Часто розвивається анафілактичний шок.
При ураженні легень виникають задишка, кашель, іноді з кров'ю, біль в грудній клітці. При прориві кісти в порожнину бронхів спостерігається посилення кашлю і задухи, алергічні реакції, ціаноз. При прориві в плевральну порожнину настає анафілактичний шок зі смертельним результатом.
Якщо ехінококові кісти розташовуються в інших органах, то клініка дуже нагадує пухлинний процес відповідної локалізації.
Ехінокок у дітей має ті ж стадії розвитку. Захворювання довгий час протікає безсимптомно або з незначними не  специфічними проявами. Часто діагноз ставиться на підставі даних профілактичних оглядів.
Найпоширеніший і інформативний аналіз на ехінокок - реакція Кацоні. У місці внутрішньо-шкірного введення ехінококовой рідини при позитивному результаті утворюється вогнище інтенсивного запалення. Діагноз підтверджується контрастними методами дослідження та комп'ютерною томографією.
Видалення ехінококкових кіст з організму людини можливе лише оперативним шляхом. Розрізняють повне видалення кісти разом з усіма оболонками або розтин кісти з видаленням всього вмісту. В останньому випадку особливу увагу приділяють ізоляції вмісту кісти від органів і тканин організму.
Таким чином, ехінокок - це дуже небезпечний для людини паразит, який викликає важке захворювання. Початкові стадії ураження ехінококом зазвичай протікають з мізерною симптоматикою. Коли клінічна картина проявляється повністю, ехінококова кіста досягає значних розмірів і стає загрозливою життя хворого. Тому, важлива роль в боротьбі з ехінококоз відводиться профілактиці зараження


title: Цироз печінки

text:
Цироз печінки
Цироз печінки — хронічне захворювання печінки, яке протікає з порушенням її функцій і зазвичай з її збільшенням. Найчастіше є наслідком вірусного гепатиту, що має тривалий перебіг без клінічних симптомів. Інша важлива причина хвороби — тривале зловживання алкоголем.
Симптоми
слабкість
поганий апетит
Нудота
Блювота
біль у правому підребер'ї
носові кровотечі.
Симптоми
жовтяниця
Симптоми
Пальці можуть приймати форму «барабанних паличок», нігті — «годинникового скла». Можлива гіперемія долоней.
Печінка зазвичай збільшена, щільна на дотик.
Симптоми
При порушенні відтоку за портальною веною (портальна гіпертензія) з'являється асцит, видно розширені вени на шкірі живота, збільшена селезінка.
Симптоми
При дослідженні крові знаходять помірну анемію, лейкопенію, тромбоцитопенію (прояви гіперспленизму). У сироватці крові підвищується вміст амінотрансфераз (особливо аланінової), альдолази, прямого білірубіну. Білкові зсуви характеризуються зменшенням альбуминів, збільшенням глобулінів, особливо гамма-глобулінів, одночасно змінюються показники сулемової, тимолової проб. Знижується вміст у сироватці протромбіну і холестерину.
Симптоми
При рентгеноскопії у ряді випадків виявляють розширення вен стравоходу, з яких можлива масована кровотеча.
Клінічно в одних випадках можуть переважати симптоми портальної гіпертензії, в інших — порушення функцій печінки з її збільшенням, жовтяницею, іншими периферійними симптомами.
Симптоми
Своєрідним варіантом хвороби є первинний біліарний цироз печінки, при якому уражаються внутрішньопечінкові жовчні ходи і виникає жовтяниця з вираженим свербіжом, підвищенням рівню білірубіну і холестерину у крові. Перебіг хвороби ускладнюється підвищеною кровоточивістю, з'являються ксантелазми на повіках (відкладання холестерину на шкірі). У крові підвищується рівень лужної фосфатази.
Прогресування цирозу печінки з порушенням її функцій може призвести до печінкової коми:
порушення нервової діяльності,
безсоння,
апатія,
сонливість,
періодична дратівливість і агресивність.

Зазвичай зростає жовтяниця. Смерть може настати при зростанні інтоксикації, гіпотонії, гіпотермії, явищ геморагічного діатезу.
Лікування
Харчування повинно бути різноманітним, висококалорійним, з достатнім вмістом повноцінного білка. При асциті і затримці рідини обмежують поварену сіль.
Лікування
Призначають вітаміни групи В (вітамін В12, фолієва кислота)
Лікування
При наявності жирової дистрофії (в осіб, що страждають на алкоголізм) показані метионін, холіну хлорид.
Лікування
При асциті і набряках вводять сечогінні: фуросемід, гіпотиазид, верошпирон, при свербіжу застосовують метилтестостерон по 5 мг 3 рази на день.
Лікування
Початковий цироз печінки з вираженою активністю, лихоманкою, білковими зсувами, високою ферментемією є показанням до застосування кортикостероїдів (преднізолон) і цитостатичних засобів (азатиоприн).
Лікування
Розвиток печінкової коми у хворих
     цирозом печінки має дуже
     несприятливий прогноз. Хворим
     обмежують білок у дієті, призначать
     антибіотики широкого спектру дій,
     вводять достатню кількість рідини у
     вигляді 5% розчину глюкози.


Еволюція людини .Етапи еволюції людини .


Біотехнологія та її основні напрямки


title: "Ендокринні захворювання людини"

text:
Ендокринні захворювання людини
Гормона́льні пору́шення, або Ендокринні захворювання — клас захворювань, які виникають у разі порушення функції залоз внутрішньої секреції. Залози можуть виділяти гормони в надлишку, що супроводжується їх гіперфункцією (понад норму). В інших випадках залози можуть виробляти мало гормонів, тоді виявляється недостатність їх в організмі — гіпофункція (менше норми). Гіпер- і гіпофункція призводять до порушення життєдіяльності організму, виникнення захворювань.
Гіпофіз
Гіпофіз невеликий за розміром, маса його 0,35—0,65 г, розміщений біля основи мозку, з яким з'єднаний за допомогою ніжки. В гіпофізі виділяють дві частки — передню і задню, а також проміжну частину (входить до складу передньої частки). Усі вони продукують гормони з різними функціями.
Передня частка виробляє кілька гормонів. Один з них впливає на ріст тіла, інші — на діяльність статевих залоз, щитоподібної, надниркових залоз тощо. Гормон стимулює розвиток організму, одночасно впливаючи на обмін жирів, вуглеводів і білків. При надлишку цього гормону розвивається гігантизм. У дітей і дорослих хвороба виявляється по-різному. Зріст хворих дітей значно перевищує зріст однолітків, і в юному віці вони можуть досягати двох метрів.
Якщо гіперфункція передньої частки гіпофіза розвивається у дорослих, то у них ніби відновлюється ріст. При цьому збільшуються тільки ті частини тіла (руки, ноги, язик, ніс, щелепи), які не втратили здатність рости. Захворювання називають акромегалією.

Функції гіпофізу
             Цукровий діабет   Цукровий діабет – це захворювання обміну речовин, в основі якого лежить стійка гіперглікемія, дефект секреції інсуліну або/та інсулінорезистентність. Хронічна гіперглікемія – основа чисельних ускладнень з боку серцево-судинної, нервової систем, очей, нирок та інших органів. Діабет – одне з поширених захворювань людей, яке суттєво впливає на стан здоров’я населення.Згідно даних ВООЗ в економічно розвинутих країнах світу до 4 – 6 відсотків населення хворіє на цукровий діабет. З віком захворюваність на цукровий діабет збільшується і після 65 років досягає 10 – 15%.Відділ неінфекційних захворювань ВООЗ опублікував дані про глобальне поширення цукрового діабету в окремих регіонах та країнах у 2000 році і прогноз до 2030 року. (табл. 1)
Поширеність цукрового діабету у світі (2000 – 2030 роки)
Діаграми хвороб
Користь йоду
Розвиток вродженого гіпотиреозу і кретинізму попереджається корекцією йодної недостатності у вагітних жінок. Тяжкість враження їх нервової системи залежить від ступеня йодної недостатності, а також від терміну гестації. Єдина можливість уникнути народження дітей із йододефіцитними захворюваннями - вживання до вагітності, в крайньому випадку з перших тижнів вагітності, адекватної кількості йоду.Йододефіцитні захворювання відносять до захворювань, які можна легко і ефективно попередити. Щоб зменшити недостатність йоду в харчуванні, застосовують методи індивідуальної, групової і масової йодної профілактики.Індивідуальна йодна профілактика полягає у вживанні продуктів з підвищеним рівнем йоду, а також лікарських препаратів, які забезпечують надходження фізіологічної кількості йоду в організм.Групова йодна профілактика полягає в призначенні препаратів йоду під контролем спеціалістів в групах найбільшого ризику розвитку ЙДЗ.Профілактика регулярне тривале приймання препаратів, які містять фіксовану, фізіологічну дозу йоду:- для дітей до 12 р. - від 50 -100 мкг в день;- для підлітків і дорослих - 100-200 мкг в день;- при вагітності і в період годування груддю < 200 мкг в день.Масова йодна профілактика вважається самим ефективним і екомічно вигідним методом і досягається шляхом додавання солей йоду до найбільш розповсюджених продуктів харчування (кухонна сіль, вода; хліб)

Розповсюдженість йоду


title: "Екологія харчування"

text:
ЕКОЛОГІЯ
ХАРЧУВАННЯ
Вплив екології на харчування  людини
За всю історію існування людини харчування завжди було і
залишається найсуттєвішим чинником, який здійснює постійний
вплив на її здоров’я. Різке погіршення екологічної ситуації,
вплинуло на якісний склад харчових продуктів.
 Питання екологічної безпеки харчових продуктів, вплив стану
довкілля на їх якість та проблеми наслідків їх забруднення на
даний час є актуальними практично в усіх країнах світу та в місті
Красилові зокрема.
Якість та склад продуктів харчування прямим чином  зв’язані з станом навколишнього середовища.
Найбільш шкідливими є продукти харчування, які вирощені
 на територіях біля автомагістралей і залізниць;
поблизу великих промислових підприємств;
На якість продуктів харчування негативно впливає використання:
мінеральних добрив;
пестицидів;
солей важких металів.
Шляхи зменшення шкідливого впливу :
 не вирощувати харчові продукти біля автомагістралей і
залізниць;
віддавати перевагу добривам органічного походження;
 посилити контроль з боку держави на різних етапах
виробництва;
збільшити штрафи власникам заводів і підприємств, які не
  дотримуються правил переробки відходів;
 розробки з комплексного використання сировини й
безвідходної переробки.

Харчові (Е) добавки
Харчові (Е) добавки- це простий та дешевий спосіб
надати продукту привабливий вигляд і колір,
посилити смак та продовжити термін зберігання.
 До  переліку Е добавок відносять: емульгатори,
ароматизатори, антиокислювачі та барвники. Всі ці
речовини негативно впливають на наш організм.
ШЛЯХИ ВИРІШЕННЯ :
Для того, щоб вберегти людину та зменшити негативний вплив на її організм, повинна розповсюджуватись інформація за допомогою ЗМІ, на бігбордах, в брошурах та буклетах, яка б мотивувала людей припинити вживання  їжі з цими добавками. Владою повинні бути внесені закони про зменшення використання в продуктах харчування Е добавок.

Біологічно активні добавки
Біологічно активна харчова доба́вка — спеціальний харчовий
продукт, призначений для вживання або введення в межах
фізіологічних норм до раціонів харчування з метою надання їм
дієтичних, оздоровчих, профілактичних властивостей для
забезпечення нормальних та відновлення порушених функцій
організму людини. Лікар може вводити їх у раціон дієтичного чи
раціонального харчування для оптимізації обмінних процесів та
функцій організму людини з урахуванням стану її здоров'я.
Біологічно активні добавки (БАД) використають як додаткове
джерело харчових і біологічно активних речовин, для нормалізації і поліпшення функціонального стану органів і систем організму людини. При використанні певних БАДів в організм людини виділяються важкі токсини.
Вирішення проблеми
БАД можна купувати лише в аптеках та за призначенням лікаря;
Не продавати добавок без назначень лікаря;
Заборонити рекламу БАДів.

Проблема неякісних лікарських засобів
в  Україні загалом та в Красилові зокрема
Під впливом поганої якості харчових продуктів, збільшення
екологічних проблем у людей виникає нужда в лікарських засобах,але
й тут нас виникають проблеми адже підробка лікарських засобів дуже
розповсюджена.

Фальсифікати:
*Мають ціну нижчу ніж завжди
*Змінені звичайні ознаки (препарат має специфічні смак, запах або
колір)
* Змінену звичайну упаковку (різниця в упаковках одного й того ж
препарату).
Яка ж світова практика боротьби з підробкою ліків?
Ухвалення законів про відміну реклами лікарських засобів
Встановлення жорстокого контролю за експортом та імпортом ліків
Підвищення кваліфікації кадрів сфери фармацевтики
Практика українців у боротьбі з підробкою лікарських засобів:
Прийняття законопроекту про відміну реклами лікарських засобів
(але ще не ухвалений)
Збільшення контролю органів безпеки в місцях продажу ліків
Особисто запропоновані вирішення проблеми:
 Остаточно заборонити рекламу лікарських засобів
Вилучати з продажу несертифіковані продукти
Посилити контроль за ввізною продукцією
Поради жителям Красилова :
 Бути уважними при виборі ліків
Завжди радитись з лікарем
Не вестись на розрекламовані марки
Купляти ліки тільки в офіційних аптечних пунктах

Для людини харчування – це основний (і чи не єдиний керований) чинник, що забезпечує здоров’я, нормальний розвиток, довголіття, творчий потенціал, продуктивність праці. Рівень виробництва харчової продукції визначає якість життя спільноти людей, їх працездатність, впливає на долі цілих народів .
Аналіз динаміки харчування різних груп населення України свідчить про те, що за останнє десятиліття істотно порушилася структура харчування українців. Спостерігаються значні відхилення від формули збалансованого харчування передусім за рівнем споживання вітамінів, хімічних макро- і мікроелементів, біологічно цінних поживних речовин рослинного походження та інших біологічно активних речовин, які виконують важливу роль у підтриманні нормального обміну речовин .

За останні 100-150 років наш раціон змінився до невпізнання. Готувати стало легше, а перетравлювати важче. Ми п'ємо порошкове молоко, заварюємо окропом сухе картопляне пюре, готуємо каші-п'ятихвилинки, підтримуємо сили енергетичними напоями, їмо різні консерви, втамовуємо голод ход-догами і гамбургерами. Смачно-так! Корисно-ні!
Безпеку харчових продуктів і продовольчої сировини відносять до основних факторів, що визначають здоров'я населення України і збереження його генофонду. Понад 70% усіх забруднювачів надходять в організм людини з продуктами харчування. Показники безпеки продовольства. Стан справ з безпекою продовольства в Україні, особливо в останні роки, погіршився в зв'язку з демонополізацією харчової промисловості, збільшенням обсягів постачань з-за кордону, ослабленням контролю за виробництвом і реалізацією продуктів харчування. Це викликає серйозну тривогу.
В даний час загострилася проблема забруднення продовольства токсинами, що володіють імунодепресивною дією і здатністю викликати злоякісні утворення. Зросло забруднення плодоовочевої продукції переробних підприємств у результаті використання некондиційної сировини.
Використання медичних антибіотиків як харчової добавки, їхнє застосування у ветеринарній практиці приводять до того, що вони виявляються в 15—26% продукції тваринництва і птахівництва. Нераціональне використання в сільському господарстві добрив веде до надлишкового нагромадження нітратів і важких металів у рослинницькій продукції. У результаті упорядкування використання хімічних засобів захисту рослин, скорочення обсягів хімізації намітилася динаміка зменшення вмісту залишкових кількостей пестицидів у продуктах харчування. Разом з тим викликають тривогу факти виявлення в окремих видах продовольства, у тому числі дитячого харчування, одночасно декількох пестицидів.

Дбайте про своє здоров’я! Не заощаджуйте на основному багатстві! Харчуйтеся правильно і періодично оздоровлюйтеся!


title: Екологічна піраміда.

text:
Екологічна піраміда

Екологічна піраміда
Екологічна піраміда (трофічна піраміда, харчова піраміда) - графічне подання зміни кількості біомаси або біопродуктивності на кожному трофічному рівні екосистеми.
Піраміда біомаси показує кількість біомаси на кожному з трофічних рівнів, в той час як піраміда біопродуктивності показує кількість надлишкової біомаси, що продукується організмами на кожному з рівнів.
Екологічна піраміда
Екологічні піраміди:
починаються продуцентами на нижньому рівні;
продовжуються рівнями консументів: споживачів першого, другого, … порядків;
закінчуються редуцентами – перетворювачами органічних решток.
Типи екологічних пірамід
піраміда чисел − відображає чисельність окремих організмів на кожному рівні;
піраміда біомаси − кількість органічної речовини, синтезованої на кожному з рівнів;
піраміда енергії − величина потоку енергії.
Трофічні рівні
   Для трофічних ланцюгів характерні наступні закономірності:
потік енергії, що виражається кількістю речовини, синтезованої на кожному рівні, у міру просування по ланцюгу зменшується.
так як певна кількість речовини може бути використана кожним біогеоценозом неодноразово, а порція енергії -                                                          лише один раз, то                                                             в екосистемі відбу-                                                   вається каскадний                                                            перенос енергії та                                                              кругообіг речовин.
Правило екологічної піраміди
Правило екологічної піраміди − продукція організмів кожного наступного трофічного рівня завжди менша у середньому до 10 разів за продукцію попереднього. Тобто маса кожної подальшої ланки ланцюга живлення прогресивно зменшується.
Зниження біомаси при переході з одного харчового рівня на інший обумовлене тим, що далеко не вся їжа асимілюється консументами. Крім того, велика частка енергії поживних речовин, що всмоктується у кишечнику, витрачається на дихання та інші процеси життєдіяльності і лише 10-15% використовується на побудову нових клітин.
Правило екологічної піраміди
Піраміда чисел
Піраміда чисел - відображає кількісний розподіл окремих організмів на трофічних рівнях. Особливістю такої піраміди є зменшення чисельності організмів при русі від продуцентів до консументів.
Ця закономірність                                            пояснюється тим, що                                                  в будь-якій екосистемі                                                       дрібні тварини чисельно                                                  перевершують великих і                                  розмножуються швидше.
Піраміда чисел
Для будь-якого хижака існує нижня і верхня межа розмірів їх жертв, тобто кожному хижакові служать їжею жертви певного розміру.
Піраміда може бути обернена, так як в лісових пасовищних харчових ланцюгах продуценти - це дерева, а первинні консументи - це комахи. Рівень первинних консументів за чисельністю перевищує рівень продуцентів.
Піраміда біомаси – показує співвідношення загальної кількості живої речовини на трофічних рівнях харчового ланцюга. Може мати два графічних різновиди - правильна і обернена. Спостерігаються наступні закономірності: піраміди з широкою                                              основою і вузькою                                              вершиною характерні                                                   для наземних і мілко-                                                водних екосистем, в яких                                                продуценти мають великі                                              розміри і живуть порівняно                                             довго.
Піраміда біомаси
У молодих екосистем вершина піраміди вужча, ніж у зрілих; піраміда може бути оберненою у відкритих і глибоких водах, де продуценти невеликі за розміром і живуть недовго. Піраміда біомаси відрізняється                                                      проміжним характером                                                  в озерах і ставках, так                                                  як тут рівноцінні ролі                                                   продуцентів, тобто                                                          великих прикріплених                                                        рослин і мікроскопічних                                                     водоростей.
Піраміда біомаси
Екологічна піраміда біомаси показує взаємодію між кількостями біомаси на різних трофічних рівнях, надаючи кількість біомаси на кожному з рівнів. Типовою одиницею біомаси на кожному рівні є грами на квадратний метр, або калорії на квадратний метр. Піраміди біомаси дають уяву про стан екосистеми в деякий момент часу.
Піраміда біомаси
Одним з недоліків піраміди біомаси є те, що вони часто (при прийнятих зараз процедурах обчислення) показують перебільшені значення кількості біомаси на трофічному рівні. Наприклад, всі птахи мають скелет, кігті та дзьоби, котрі, незважаючи                                         на включення в загальну                           масу організму при обчисленні,                                не поїдаються (або не перетрав-                     люються) організмами наступ-                        ного трофічного рівня.
Піраміда біомаси
Піраміди біомаси також можуть спотворювати екологічну інформацію завдяки тому, що не беруть до уваги продуктивність кожного з трофічних рівнів. Це може призводити до появи обернених пірамід, де невелика кількість біомаси  автотрофів підтримує набагато більшу біомасу наступного рівня гетеротрофів. Це часто трапляється у водних екосистемах, де водорості та фітопланктон, при невеликій                                               власній біомасі в кожний окремий                                              момент часу, завдяки великій                                                 біопродуктивності можуть підтри-                                                  мувати набагато більшу біомасу                                                       риб та зоопланктона, що ними                                     харчуються.
Піраміда біомаси
Піраміда енергії
Піраміда енергії - величина потоку енергії, що проходить через різні трофічні рівні. На відміну від піраміди чисел або біомаси, що характеризують статику екосистеми, піраміда енергії характеризує динаміку проходження маси їжі через харчовий ланцюг. На її форму не впливають ні розміри особин, ні інтенсивність їх метаболізму. Тому піраміда енергії є найбільш універсальною характеристикою для порівняння потоку енергії, що проходить через різні рівні, а також для порівняння однієї екосистеми з іншою.
Значення вивчення екопірамід
Вивчення екологічних пірамід дозволяє оцінювати склад і особливості функціонування цілих екосистем або їх окремих частин, а також визначати ступінь антропогенного впливу на окремі організми або екосистему в цілому.
Піраміда енергії
Валовою первинною продукцією називається біомаса продуцентів, накопичена ними в процесі фотосинтезу, включаючи ту її частину, яка була витрачена на дихання.
 Пч = Пв - Д1  Пв - валова первинна продукція; Д1 - витрати на дихання.
Потік енергії, що проходить через 2 рівень:
 А2 = П2 + Д2     П2 - приріст біомаси другого рівня.
Потік енергії, що проходить через 3 рівень:    А3 = П3 + Д3
Піраміда енергії
Приклад екологічної піраміди
Одну людину протягом року можна прогодувати 300 форелями. Для їхнього годування треба 90 тисяч пуголовків жаб. Для годування цих пуголовків треба 27 000 000 комах. Ці комахи потребують для годування 1000 тон трави.
Якщо перевести людину на                                                        харчування лише рослинною їжею,                                         проміжні рівні піраміди можна                                                   оминути, і тоді 1000 тон біомаси                                                     рослин зможе прогодувати приблизно                                                       в 1000 разів більше людей.

Екологічна піраміда


title: частные аспекты метаболизма углеводов

text:
Енергетичні зв’язки між анаболізмом і катаболізмом
Стадії перетворення основних поживних речовин клітини
Важные метаболические пути углеводов
Синтез/распад крахмала

Синтез распад гликогена

Глюконеогенез

С4 путь фотосинтеза

Фотосинтез по типу толстянковых

Фотодыхание
Шляхи утилізації пірувату
Метаболизм гликогена
Гликоген служит в животном организме резервом углеводов, из которого по мере метаболической потребности могут высвобождаться глюкозофосфат или глюкоза. Хранение в организме собственно глюкозы неприемлемо из-за ее высокой растворимости: высокие концентрации глюкозы создают в клетке высоко гипертоническую среду, что приводит к притоку воды. Напротив, нерастворимый гликоген осмотически почти неактивен.

Брожение
Метаболизм гликогена
Гликоген животных, как и амилопектин растений, представляет собой разветвленный гомополимер глюкозы, в котором остатки глюкозы соединены α(1→4)-гликозидной связью. Связи в точках ветвления находятся в положении α(1→6) примерно каждого 10-го остатка. Таким образом, возникает древовидная структура с молекулярной массой >1ּ107 Да (до 50 000 остатков), в которой имеется только одна свободная аномерная ОН-группа, т. е. только один восстанавливающий конец.

Брожение
Метаболизм гликогена
Анаболизм гликогена
Гликоген печени никогда не расщепляется полностью. Как правило, укорачиваются или удлиняются (при высоком содержании глюкозы) только невосстанавливающие концы древовидной структуры. Удлинение цепи катализируется гликоген-синтазой [2]. Так как образование гликозидных связей между сахарами является эндоэргической реакцией, вначале в реакции глюкозо-1-фосфата с уридинтрифосфатом [УТФ (UTP)] образуется активированный предшественник — УДФ-глюкоза (UDP-глюкоза) [1]
Анаболизм гликогена
После этого остаток глюкозы легко переносится с этого промежуточного соединения на гликоген.

Когда растущая цепь достигает определенной длины (>11 остатков), специальный фермент ветвления гликогена (1,4→1,6-трансгликозидаза ) [3] катализирует перенос концевого олигосахарида, состоящего из 6-7 остатков, на 6-ОН остаток глюкозы той же или другой цепи гликогена с образованием точки ветвления [α(1→6)-связи]

 Дальнейшее удлинение этого фрагмента осуществляется гликоген-синтазой, образующей α(1→4)-связи.
Катаболизм гликогена
Разветвленная структура гликогена облегчает быстрое освобождение углеводных остатков. Наиболее важным ферментом деградации гликогена является гликоген-фосфорилаза [4], отщепляющая от невосстанавливающего конца цепи остатки глюкозы в виде глюкозо-1-фосфата. Чем больше таких концов, тем больше молекул фосфорилазы могут действовать одновременно. Образование глюкозо-1-фосфата вместо глюкозы имеет то преимущество, что для включения освобожденных остатков глюкозы в гликолиз или ГМП не требуется АТФ.
.
Катаболизм гликогена
Благодаря структуре гликоген-фосфорилазы, процесс последовательного отщепления останавливается за 4 остатка глюкозы от точки разветвления. Точки ветвления удаляются двумя другими ферментами [5 и 6]. Вначале трисахарид боковой цепи переносится [5] к невосстанавливающему концу главной цепи. Затем 1,6-гликозидаза [6] отщепляет остающийся единичный остаток глюкозы в точке ветвления в виде свободной глюкозы, после чего неразветвленная цепь, может вновь расщепляться фосфорилазой.

.
Баланс гликогена
В организме человека может содержаться до 450 г гликогена, треть из которого накапливается в печени, а остальное — главным образом в мышцах. Содержание гликогена в других органах незначительно. Гликоген печени служит прежде всего для поддержания уровня глюкозы в крови в фазе пострезорбции. Поэтому содержание гликогена в печени варьирует в широких пределах. При длительном голодании оно падает почти до нуля, после чего начинается снабжение организма глюкозой с помощью глюконеогенеза .
Баланс гликогена
Гликоген мышц служит резервом энергии и не участвует в регуляции уровня глюкозы в крови. В мышцах отсутствует глюкозо-6-фосфатаза, поэтому гликоген мышц не может быть источником глюкозы в крови. По этой причине колебания содержания гликогена в мышцах меньше, чем в печени.
Глюконеогенез
Некоторые ткани, такие, как мозг и эритроциты, зависят от постоянного снабжения глюкозой. Если получаемое с пищей количество углеводов недостаточно, необходимая концентрация глюкозы в крови может поддерживаться некоторое время за счет расщепления гликогена печенью. Если истощены также и эти запасы, в печени запускается синтез глюкозы de novo, глюконеогенез. Наряду с печенью высокой глюконеогенезной активностью обладают также клетки почечных канальцев.
.
Глюконеогенез
Исходными соединениями в глюконеогенезе являются аминокислоты мышечной ткани. При длительном голодании это приводит к массивному распаду мышечного белка. Другими важными исходными веществами для синтеза глюкозы служат лактат, образующийся в эритроцитах и мышечной ткани при недостатке О2 , а также глицерин, образующийся при расщеплении жиров. Напротив, жирные кислоты не могут трансформироваться в глюкозу в организме животных, так как в данном случае деградация жирных кислот не является анаплеротическим процессом . В организме человека за счет глюконеогенеза образуется несколько сотен граммов глюкозы в сутки.
Глюконеогенез
В то время как гликолиз протекает в цитоплазме, глюконеогенез происходит также в митохондриях и эндоплазматическом ретикулуме.
Первые стадии реакционной цепи протекают в митохондриях. Причиной такого «обходного» пути является неблагоприятная константа равновесия пируваткиназной реакции (см. с. 152). Для перевода пирувата непосредственно в фосфоенолпируват(PEP) недостаточно энергии расщепления АТФ. Пируват, образующийся из лактата или аминокислот, переносится в матрикс митохондрий и там карбоксилируется в оксалоацетат в биотинзависимой реакции, катализируемой пируваткарбоксилазой [2]. Оксалоацетат является промежуточным метаболитом цитратного цикла. Поэтому аминокислоты, которые включаются в цитратный цикл или конвертируются в пируват, могут непосредственно превращаться в глюкозу (глюкогенные аминокислоты,).

Глюконеогенез
Оксалоацетат, образующийся в митохондриальном матриксе, восстанавливается в малат [3]. который может переноситься в цитоплазму с помощью специальных переносчиков. Оксалоацетат может также переноситься из митохондрии в цитоплазму после переаминирования в аспартат.
В цитоплазме малат вновь превращается цитоплазматической малатдегидрогеназой в оксалоацетат, который в реакции, катализируемой ГТФ-зависимой РЕР-карбоксикиназой [4], переводится в фосфоенолпируват. Последующие стадии до фруктозо-1,6-дифосфата представляют собой модификации соответствующих реакций гликолиза. При этом для образования 1,3-дифосфоглицерата дополнительно расходуется АТФ

Гликолиз

Глюконеогенез
Две глюконеогенез-специфичные фосфатазы отщепляют по очереди фосфатные остатки от фруктозо-1,6-дифосфата. Промежуточной стадией является изомеризация фруктозо-6-фосфата в глюкозо-6-фосфат, одна из реакций гликолиза. Глюкозо-6-фосфатаза печени [5] является мембранным ферментом, локализованным внутри гладкого эндоплазматического ретикулума. Перенос глюкозо-6-фосфата в эндоплазматический ретикулум и возврат образующейся глюкозы в цитоплазму осуществляется специфическими переносчиками. Из цитоплазмы глюкоза поступает в кровь.
Глицерин прежде всего фосфорилируется [7] в положении 3. Образующийся 3-глицерофосфат окисляется НАД+-зависимой дегидрогеназой [8] в дигидроксиацетон-3-фосфат, который далее включается в глюконеогенез.

Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Цикл Хэтча-Слэка-Карпилова
Фотосинтез по типу толстянковых
Фотодыхание
Фотодыхание
Фотодыхание
Фотодыхание
Фотодыхание
Фотодыхание


title: Екологічна піраміда

text:
Екологічна піраміда
Екологічна піраміда
Екологічна піраміда (трофічна піраміда, харчова піраміда) - графічне подання зміни кількості біомаси або біопродуктивності на кожному трофічному рівні екосистеми.
Піраміда біомаси показує кількість біомаси на кожному з трофічних рівнів, в той час як піраміда біопродуктивності показує кількість надлишкової біомаси, що продукується організмами на кожному з рівнів.
Екологічна піраміда
Екологічні піраміди:
починаються продуцентами на нижньому рівні;
продовжуються рівнями консументів: споживачів першого, другого, … порядків;
закінчуються редуцентами – перетворювачами органічних решток.
Типи екологічних пірамід
піраміда чисел − відображає чисельність окремих організмів на кожному рівні;
піраміда біомаси − кількість органічної речовини, синтезованої на кожному з рівнів;
піраміда енергії − величина потоку енергії.
Трофічні рівні
   Для трофічних ланцюгів характерні наступні закономірності:
потік енергії, що виражається кількістю речовини, синтезованої на кожному рівні, у міру просування по ланцюгу зменшується.
так як певна кількість речовини може бути використана кожним біогеоценозом неодноразово, а порція енергії -                                                          лише один раз, то                                                             в екосистемі відбу-                                                   вається каскадний                                                            перенос енергії та                                                              кругообіг речовин.
Правило екологічної піраміди
Правило екологічної піраміди − продукція організмів кожного наступного трофічного рівня завжди менша у середньому до 10 разів за продукцію попереднього. Тобто маса кожної подальшої ланки ланцюга живлення прогресивно зменшується.
Зниження біомаси при переході з одного харчового рівня на інший обумовлене тим, що далеко не вся їжа асимілюється консументами. Крім того, велика частка енергії поживних речовин, що всмоктується у кишечнику, витрачається на дихання та інші процеси життєдіяльності і лише 10-15% використовується на побудову нових клітин.
Правило екологічної піраміди
Піраміда чисел
Піраміда чисел - відображає кількісний розподіл окремих організмів на трофічних рівнях. Особливістю такої піраміди є зменшення чисельності організмів при русі від продуцентів до консументів.
Ця закономірність                                            пояснюється тим, що                                                  в будь-якій екосистемі                                                       дрібні тварини чисельно                                                  перевершують великих і                                  розмножуються швидше.
Піраміда чисел
Для будь-якого хижака існує нижня і верхня межа розмірів їх жертв, тобто кожному хижакові служать їжею жертви певного розміру.
Піраміда може бути обернена, так як в лісових пасовищних харчових ланцюгах продуценти - це дерева, а первинні консументи - це комахи. Рівень первинних консументів за чисельністю перевищує рівень продуцентів.
Піраміда біомаси – показує співвідношення загальної кількості живої речовини на трофічних рівнях харчового ланцюга. Може мати два графічних різновиди - правильна і обернена. Спостерігаються наступні закономірності: піраміди з широкою                                              основою і вузькою                                              вершиною характерні                                                   для наземних і мілко-                                                водних екосистем, в яких                                                продуценти мають великі                                              розміри і живуть порівняно                                             довго.
Піраміда біомаси
У молодих екосистем вершина піраміди вужча, ніж у зрілих; піраміда може бути оберненою у відкритих і глибоких водах, де продуценти невеликі за розміром і живуть недовго. Піраміда біомаси відрізняється                                                      проміжним характером                                                  в озерах і ставках, так                                                  як тут рівноцінні ролі                                                   продуцентів, тобто                                                          великих прикріплених                                                        рослин і мікроскопічних                                                     водоростей.
Піраміда біомаси
Екологічна піраміда біомаси показує взаємодію між кількостями біомаси на різних трофічних рівнях, надаючи кількість біомаси на кожному з рівнів. Типовою одиницею біомаси на кожному рівні є грами на квадратний метр, або калорії на квадратний метр. Піраміди біомаси дають уяву про стан екосистеми в деякий момент часу.
Піраміда біомаси
Одним з недоліків піраміди біомаси є те, що вони часто (при прийнятих зараз процедурах обчислення) показують перебільшені значення кількості біомаси на трофічному рівні. Наприклад, всі птахи мають скелет, кігті та дзьоби, котрі, незважаючи                                         на включення в загальну                           масу організму при обчисленні,                                не поїдаються (або не перетрав-                     люються) організмами наступ-                        ного трофічного рівня.
Піраміда біомаси
Піраміди біомаси також можуть спотворювати екологічну інформацію завдяки тому, що не беруть до уваги продуктивність кожного з трофічних рівнів. Це може призводити до появи обернених пірамід, де невелика кількість біомаси  автотрофів підтримує набагато більшу біомасу наступного рівня гетеротрофів. Це часто трапляється у водних екосистемах, де водорості та фітопланктон, при невеликій                                               власній біомасі в кожний окремий                                              момент часу, завдяки великій                                                 біопродуктивності можуть підтри-                                                  мувати набагато більшу біомасу                                                       риб та зоопланктона, що ними                                     харчуються.
Піраміда біомаси
Піраміда енергії
Піраміда енергії - величина потоку енергії, що проходить через різні трофічні рівні. На відміну від піраміди чисел або біомаси, що характеризують статику екосистеми, піраміда енергії характеризує динаміку проходження маси їжі через харчовий ланцюг. На її форму не впливають ні розміри особин, ні інтенсивність їх метаболізму. Тому піраміда енергії є найбільш універсальною характеристикою для порівняння потоку енергії, що проходить через різні рівні, а також для порівняння однієї екосистеми з іншою.
Значення вивчення екопірамід
Вивчення екологічних пірамід дозволяє оцінювати склад і особливості функціонування цілих екосистем або їх окремих частин, а також визначати ступінь антропогенного впливу на окремі організми або екосистему в цілому.
Піраміда енергії
Валовою первинною продукцією називається біомаса продуцентів, накопичена ними в процесі фотосинтезу, включаючи ту її частину, яка була витрачена на дихання.
 Пч = Пв - Д1  Пв - валова первинна продукція; Д1 - витрати на дихання.
Потік енергії, що проходить через 2 рівень:
 А2 = П2 + Д2     П2 - приріст біомаси другого рівня.
Потік енергії, що проходить через 3 рівень:    А3 = П3 + Д3
Піраміда енергії
Приклад екологічної піраміди
Одну людину протягом року можна прогодувати 300 форелями. Для їхнього годування треба 90 тисяч пуголовків жаб. Для годування цих пуголовків треба 27 000 000 комах. Ці комахи потребують для годування 1000 тон трави.
Якщо перевести людину на                                                        харчування лише рослинною їжею,                                         проміжні рівні піраміди можна                                                   оминути, і тоді 1000 тон біомаси                                                     рослин зможе прогодувати приблизно                                                       в 1000 разів більше людей.

Екологічна піраміда


Дивовижні дерева


Екологічна єтика


title: Дихальна система 3 класи

text:
Дихальнасистема
Виконала учениця
 3-Б класу
Оля Горенок
                Дихання
Для функціонування клітин організму потрібний кисень. Дихальна система, що складається із повітроносних шляхів, легеневих судин, легень, та дихальних м’язів постачає у кров кисень, який далі розподіляється між тканинами органами. Повітря надходить у легені завдяки змінам тиску внаслідок скорочення і розслаблення основних та допоміжних дихальних м’язів. Нормальне дихання — це переважно мимовільний процес, керований дихальним центром стовбура мозку.

               Гортань
 Із глотки повітря потрапляє у гортань, яка відіграє головну роль у голосоутворенні. Гортань прикрита спеціальним хрящем — надгортанником. Порожнина гортані лійкоподібна, вкрита слизовою оболонкою, що утворює дві пари складок. Верхня пара складок, що містять присінкові зв’язки, разом із надгортанником закривають вхід у гортань під час ковтання їжі. Нижня пара складок покриває голосові зв’язки. Скелетом гортані є спеціальні хрящі.

               Легені
Два губчасті органи — легені, захищені грудною кліткою. Вони заповнюють більшу частину грудної порожнини. Легені є одним із найбільших органів тіла. Їх основна функція — забезпечення організму киснем і виділення вуглекислого газу. Легеня має конусоподібну форму, основа її дещо увігнута і прилягає до діафрагми. Повітря заходить у легені через систему дихальних шляхів. Бронхіоли входять у легеневі міхурці — альвеоли, наповнюючи легені повітрям. Легеневі міхурці є кінцевою частиною дихальних шляхів. Альвеоли мають тонкі еластичні стінки на внутрішній поверхні яких постійно присутні деякі лейкоцити (макрофаги). Вони захоплюють і перетравлюють бактерії, хімічні і механічні частинки. Кожна альвеола зовні оточена густою сіткою капілярів. Через стінки альвеол і капілярів проходить обмін газами.
             Алвеоли
Альвеола - пухирчасті утворення в легенях, обплетене мережею капілярів. Через стінки альвеол (у легенях людини їх понад 700 млн) відбувається газообмін.
Газообмін у легенях
Дихальна мембрана альвеол, через яку відбувається газообмін, складається з кількох шарів. Незважаючи на це, вона дуже тонка. Вуглекислий газ дифундує із крові в альвеоли, а кисень переходить із альвеол у капіляри, де зв’язується з еритроцитами. Поверхня газообміну у легенях (площа поверхні альвеол) у 40 разів більша від поверхні тіла і сягає 150-200 м2. Приблизно така ж площа поверхні легеневих капілярів, що забезпечує ефективну дифузію газів. Якщо у легенях ушкоджена більша частина альвеол, поверхня газообміну втрачається і дихання стає неможливим.
      Трахея і Бронхи
Нижче гортані розміщена трахея (дихальне горло), яка складається із 16-20 хрящів. У новонароджених її стінки відносно товсті, а діаметр трахеї звужується в напрямку зверху вниз. У нижній частині трахея розгалужується на два первинні бронхи (біфуркація трахеї). У немовлят правий головний бронх коротший і товстіший від лівого. Кут між трахеєю і цим бронхом дорівнює 25 градусів, тому інородні тіла найчастіше потрапляють саме у правий бронх. Лівий головний бронх довший правого. Кут між трахеєю і лівим бронхом дорівнює 50 градусів. Слизова оболонка трахеї немовлят містить невелику кількість залоз. М’язові волокна переважно зосереджені на задній стінці бронхів. Кожний головний бронх входить у ворота легені і далі розгалужується на бронхи щораз меншого діаметра, утворюючи бронхіальне дерево, яке є дихальними шляхами у легенях. Найтонші бронхи називають бронхіолами. Бронхіальне дерево

Дякую за увагу!


title: Ембріотехнології і клонування

text:
Ембріотехнології і клонування
 Підготував:
учень 11-А класу
Ніколенко  Арсен

Мабуть, наймолодшим напрямком сучасної медицини можна вважати клітинні технології, в яких клітини є джерелом тих або інших необхідних чинників, наприклад пухлинних антигенів під час вакцинотерапії. Але використовувати клітину можна не тільки як джерело будь-яких субстанцій, а й для регенеративної медицини. Тут особливий інтерес викликають технології, засновані на стовбурових клітинах.

Стовбурові клітини (також відомі як шматові клітини) - це первинні клітини, що зустрічаються в усіх багатоклітинних організмах. Ці клітини можуть самовідновлюватися шляхом поділу клітини, а також можуть дифференціюватися в досить велику кількість спеціалізованих типів клітин. Цей термін вперше був введений у біологію О.О. Максимовим у 1908р.
Здатність до необмеженого поділу й перетворення на різні типи клітин (так звана плюрипотентность) робить їх ідеальним матеріалом для трансплантаційних методів терапії.
На ранніх стадіях розвитку ембріона, клітини неспеціалізовані. Вони отримали назву стовбурових (СК), тому що розташовані біля основи уявного стовбура генеалогічного дерева клітин, яке вінчає корона з різних спеціалізованих клітин.
На відміну від звичайних клітин, приречених виконувати чітко визначені функції в організмі,СК у процесі розвитку мають можливість набувати спеціалізації. СК розмножуються шляхом поділу, як і всі інші клітини. Відмінність полягає в тому, що вони можуть ділитися необмежено, а зрілі клітини зазвичай мають обмежену кількість циклів поділу.
Також ці клітини здатні до диференціювання — процесу необоротньої спеціалізації клітин.
Потрапляючи в організм під час трансплантації, СК продовжують ділитися й самі знаходять місце, де їхня допомога найпотрібніша. Ця здатність СК отримала назву хоумінга. Отже, хоумінг — це здатність клітин до міграції в «потрібне місце» — «рідний» орган і тканину (у свою стовбурову нішу) або в ділянку ушкодження.
Клонування — це метод розмноження статевороздільних істот (тварин і людей), з допомогою якого в нестатевий спосіб можна отримати новий організм, який буде генетично ідентичним до організму, що передбачається клонувати.
Існують два різні шляхи, з допомогою яких можна досягнути клонування.    1. Перенесення ядра клітини суб’єкта, якого хочуть клонувати (дублювати).     2. Розщеплення ембріонів, тобто штучне проведення природного процесу формування ідентичних близнюків (або монозигот), який полягає в мікрохірургічному поділі ембріональних клітин на перших стадіях їхнього розвитку (до 14 днів після запліднення) на два або більше ідентичних ембріонів.


Червона книга України. Птахи. Ряди пеліканоподібні, лелекоподібні, гусеподібні