title: "Їжа, що нас вбиває"

text:
Їжа, що нас вбиває

План
Харчові добавки
Мета їх використання
Їх класифікація
Найнебезпечніші E
ГМО, аспартам
Найшкідливіші продукти
Природне харчування
Висновок
Список використаної літератури
Харчові добавки - група природних або синтетичних речовин, які додають до продовольчої сировини, напівфабрикатів або готових продуктів.

Мета використання

Класифікація

ДОБАВКИ
Барвники (Е100 - Е199) - надають продуктам більш привабливого, стійкого кольору.
Консерванти (Е200 - Е299) - продовжують реальный термін зберігання харчових продуктів.
Антиокислювачі (Е300 - Е399) - пригнічують процеси окислення збільшуючи термін зберігання харчових продуктів.
Стабілізатори, загущувачі і емульгатори (Е400 - Е499) - група харчових добавок, які роблять продукт більш стійким або надають харчовим продуктам вид та форму, більш зручну для вживання.
Регулятори кислотності (pH) та речовини проти злежування, комкування (Е500 - Е599) - група харчових добавок, які регулюють в першу чергу кислотність, сипучість, однорідність продуктів харчування для загального вигляду продуктів.
Ароматизатори (Е600 - Е699) -  група добавок, створює в готовому продукті приємный для споживача смак та аромат.
Антибіотики (Е700 - Е799) - речовини, що пригнічують ріст живих клітин (в першу чергу мікроорганізмів).
Е добавки, що:
сприяють виникненню ракових захворювань - 103, 105, 130, 131, 142, 210-217, 240, 330, 447
здатні викликати розлад шлунка –  221-226; 311, 322, 338-341, 407, 450, 461-466
підвищують рівень холестерину в крові – 320, 321
викликають алергію – 230-232, 239, 311-313

Н
А
Й
Н
Е
Б
Е
З
П
Е
Ч
Н
І
Ш
АСПАРТАМ
Цей підсолоджувач позначається  Е951 (фенилаланін).
0,33 л аспартаму – 7 столових л.”цукру”
Є присутнім більш ніж в 50% продуктів.
Використається у жувальних гумках, газованих напоях, дієтичних напоях, деяких продуктах для діабетиків, замінниках цукру, м’ятних цукерках, біокефірі, томатному соусі, дитячих вітамінах і ліках.
Ця речовина може привести до порушення гормонального балансу. Продукти, що містять аспартам особливо небезпечні для дітей, вагітних жінок, діабетиків, людей, що страждають ожирінням і іншими захворюваннями, пов’язаними з порушенням обміну речовин.
Генетично модифікований організм (ГМО) - це організм,
в якому генетичний матеріал був змінений за
допомогою штучних прийомів перенесення генів.
Найшкідливіші продукти:
Домашня консервація, морозиво:

   Нерідко вона готується з порушенням технології, із-за чого стає причиною смертельних отруєнь, наприклад, ботулотоксином. Морозиво часто містить синтетичні загусники і ароматизатори, які можуть уповільнювати обмін речовин. Тим більше, в морозиво додають пальмову олію, яка є небезпечною для нашого організму.
КОВБАСА, КОПЧЕНИНА, КЕТЧУП І МАЙОНЕЗ:

  Дуже часто,особливо дешеві ковбаси не містять нічого натурального і повні барвників, ароматизаторів і іншої синтетики, безпека якої для здоров'я не доведена. У копченому м'ясі і рибі часто накопичується бензопірен - один їх сильних канцерогенів. Майонези містять канцерогенні синтетичні трансири, а кетчупи з крохмалем - синтетичні добавки.

природне харчування

Висновок
Треба:
Вести здоровий спосіб життя
Дотримуватися режиму дня
Займатися спортом, фізичними навантаженнями.
Раціональне збалансоване харчування

Неправильне харчування — пряма дорога до ожиріння, серцевих захворювань, хвороб шлунково-кишкового тракту.
Список використованої літератури
http://amizon.ua/ua/maininfo_72-181.html
http://paralleli.if.ua/news/9860.html
http://evrobiz.com/51/0442816.htm
http://e000.ipsys.net/e-dozvoleni.html
http://pampuh.net/2011/voda-yaku-my-vzhyvajemo/
http://www.eco-live.com.ua/content/yak%D1%96st-vodi-v-ukra%D1%97n%D1%96-zabrudnennya-poverkhnevikh-%D1%96-p%D1%96dzemnikh-vod
http://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%95%D0%BC%D1%83%D0%BB%D1%8C%D0%B3%D0%B0%D1%82%D0%BE%D1%80
http://www.npblog.com.ua/index.php/produkti-harchuvannya/harchovi-dobavki.html


title: "Історія виникнення клітин. Методи цитологічних досліджень"

text:
Презентація
Історія виникнення клітин. Методи цитологічних досліджень
Історія відкриття та дослідження клітин
Більшість еукаріотичних клітин мають розміри до 100 мкм, а прокаріотичні ще на порядок менші, тому людина не може бачити їх неозброєним оком. Відкриття та дослідження клітин стало можливим тільки після винайдення Янсеном оптичного мікроскопа (1590 року). До найважливіших подій, пов'язаних із раннім розвитком клітинної біології належать:1665 — Роберт Гук вперше побачив мертві клітини, вивчаючи будову корка під мікроскопом. Гук вважав, що клітини порожні, а живою речовиною є клітинні стінки.
1650—1700 — Антоні ван Левенгук вперше спостерігав під мікроскопом живі клітини, зокрема найпростіші, а також еритроцити.
1831—1839 — Роберт Браун описав ядро, як сферичне тільце, наявне в рослинних клітинах.
1838—1839 — ботанік Матіас Шлейден і зоолог Теодор Шванн, об'єднавши ідеї різних вчених, створили клітинну теорію, згідно з якою клітина є основною структурною та функціональною одиницею живих організмів.
1840 — Пуркіньє запропонував назву протоплазма для позначення клітинного вмісту, переконавшись у тому, що саме вміст, а не клітинні стінки, є живою речовиною.
1855 — Вірхов довів, що всі клітини утворюються із інших клітин шляхом поділу.
1866 — Геккель встановив, що збереження та передачу спадкових ознак здійснює ядро.
1866—1898 — описано основні компоненти клітини, які можна побачити під оптичним мікроскопом. Цитологія набуває характеру експериментальної науки.
1900 — за появою генетики починає розвиватись цитогенетика, що вивчає поведінку хромосом під час поділу та запліднення, її вплив на спадкові ознаки організмів.
1946 — у біології розпочалося використання електронного мікроскопа, що дозволило вивчати ультраструктуру клітин
Рисунок клітин корка із праці «Мікрографія» Роберта Гука
Методи дослідження клітин
      Вперше клітини вдалось побачити тільки після створення світлових мікроскопів, з того часу і досі мікроскопія залишається одним із найважливіших методів дослідження клітин. Використовується світлова (оптична) мікроскопія, що попри свою порівняно невелику роздільну здатність має ту перевагу, що дозволяє спостерігати за живими клітинами. У ХХ столітті була винайдена електронна мікроскопія, що дала можливість вивчити ультраструктуру клітин.Для вивчення функцій клітин та їх частин використовують різноманітні біохімічні методи як препаративні, наприклад фракціонування методом диференційного центрифугування, так і аналітичні. Для експериментальних та практичних цілей використовують методи клітинної інженерії. Всі згадані методичні підходи можуть використовуватись у поєднанні із методами культури клітин.
Будова мікроскопу.
Мікроскопи – це оптичні прилади для вивчення мікроскопічних об’єктів. Найбільш часто в мікробіологічних лабораторіях використовують світлові мікроскопи «Біолам Р-2», МБР-1, МБР-3 та інші. Звичайний світловий мікроскоп складається з двох частин: механічної та оптичної
1 – основа; 2 – коробка з механізмом мікрометричного фокосування;  3 – рукоятка мікрогвинта; 4 – предметний столик; 5 – гвинт для фіксування диска предметного столика; 6 – регулювальні гвинти; 7 – тубусотримач; 8 – рукоятка мікрогвинта; 9 – головка; 10 – насадка; 11 – гвинт для закріплення насадки; 12 – револьвер; 13 – гвин фіксування револьвера; 14 – кронштейн конденсора; 15 – рукоятка конденсора; 16 – циліндрична гільза конденсора; 17 – гвинт; 18 – додаткова лінза (відкидна); 19 – дзеркало.
Сучасні світлові мікроскопи
Види мікроскопії

Оптична мікроскопія
 Електронна мікроскопія
Рентгенівська мікроскопія
 Скануюча Зондовая мікроскопія
 Інфрачервона мікроскопія

Оптична мікроскопія
        У оптичному мікроскопі збільшення об'єкта досягається завдяки серії лінз, через які проходить світло. Максимальне збільшення, яке можна досягнути завдяки оптичному мікроскопу становить близько 1000. Ще однією важливою характеристикою є роздільна здатність — відстань між двома точками, які ще розпізнаються окремо, іншими словами роздільна здатність характеризує чіткість зображення. Ця величина обмежується довжиною світлової хвилі, навіть при використанні найбільш короткохвильового світла — ультрафіолетового — можна досягнути тільки роздільної здатності близько 200 нм, таку роздільність було отримано ще в кінці XIX століття. Таким чином найменші структури, які можна спостерігати під оптичним мікроскопом це мітохондрії і невеликі бактерії, лінійний розмір яких становить приблизно 500 нм. Проте об'єкти, менші за 200 нм, видні у світловому мікроскопі, якщо вони самі випромінюють світло. Ця особливість використовується у флуоресцентній мікроскопії, за якої клітинні структури чи окремі білки зв'язуються зі спеціальними флуоресцентними білками або антитілами із флуоресцентними мітками. На якість зображення, отриманого за допомогою оптичного мікроскопа, впливає також контрастність, її можна збільшити використовуючи різні методи забарвлення клітин. Для вивчення живих клітин використовують фазовоконтрастну та диференційну інтерференційно-кантрастну і темнопольну мікроскопію. Конфокальні мікроскопи дозволяють покращити якість флуоресцентних зображень
Paramecium aurelia (світлопольна мікроскопія)
Діатомові водорості (темнопольна мікроскопія)
Клітина епітелію щоки (фазовоконтрастна мікроскопія)
Nuclearia thermophila (диференційна інтерференційно-контрастна мікроскопія)
Замикаючі клітини продиху (флуоресцентна конфокальна мікроскопія)
Електронна мікроскопія
      У 30-х роках XX століття був сконструйований електронний мікроскоп, в якому замість світла через об'єкт пропускається пучок електронів. Теоретична межа роздільності для сучасних електронних мікроскопів становить близько 0,002 нм, проте із практичних причин для біологічних об'єктів досягається роздільність тільки близько 2 нм. За допомогою електронного мікроскопа можливо вивчати ультраструктуру клітин. Розрізняють два основні типи електронної мікроскопії: скануючу та трансмісійну. Скануюча електронна мікроскопія (СЕМ) використовується для вивчення поверхні об'єкта. Зразки найчастіше покривають тонкою плівкою золота. СЕМ дозволяє отримувати об'ємні зображення. Трансмісійна електронна мікроскопія (ТЕМ) — використовується для вивчення внутрішньої будови клітини. Пучок електронів пропускається через об'єкт, що попередньо обробляється важкими металами, які накопичуються у певних структурах збільшуючи їхню електронну густину. Електрони розсіюються на ділянках клітини з більшою електронною густиною, внаслідок чого на зображеннях ці області виглядають темнішими
Епітелій трахеї (СЕМ)
Поперечний переріз через джгутики хламідомонади (ТЕМ)


title: Груша

text:
Презентаціяна тему “ груша ”
Робота учениці 7-б класу
СШ №273 м. Києва
Ремської Дарини
Груша - рослина з родини розових. Це дерево 20-30 м заввишки. Стовбур стрункий, вкритий товстою бурою корою з глибокими поздовжніми тріщинами. Гілки бурувато-сірі, блискучі, часто з укороченими колючими пагонами.
Груша
Листки чергові, майже округлі або овальні (2-8 см завдовжки, 1,5-3 см завширшки), по краю дрібнопилчасті з загостреною вершиною, на довгих черешках, густоповстистоопушені, пізніше голі. Старі листки темно-зелені, блискучі.
Груша
Квітки білі або блідо-рожеві до 3 см у діаметрі, зібрані в щиткоподібні суцвіття. Чашечка з п'яти трикутних листочків, пелюсток п'ять, тичинок багато, маточка одна, зав'язь нижня.

Груша
Плоди мінливі за формою: 1,5-4 см завдовжки та 1,5-2 см завширшки, зелені або жовтуваті. Насіння видовжене, з загостреною основою та заокругленою вершиною. Груша тіньовитривала, солевитривала, зимостійка рослина. Цвіте у квітні-травні, плоди достигають у вересні-жовтні.

Груша
Груша - харчова, медоносна, лікарська, фітонцидна, фарбувальна та декоративна рослина.
Плоди груші містять цукри (9-10% ), яблучну, лимонну кислоти (до 1 %), дубильні й пектинові речовини, ефірні олії, ферменти, мінеральні солі, вітамін С (12 - 22 мг%), каротин і вітамін В1.
Груша
Груша є сировиною для приготування оцту, грушевої гірчиці. Сухі плоди служать сурогатом чаю й кави. Улежані плоди смачніші.
Насіння груші містить до 35% жирної олії, а також білкові речовини. Груша - весняний медонос, її медопродуктивність    15-20 кг з 1 га.
Груша
Деревина груші міцна, щільна, прекрасно полірується й фарбується, при забарвленні чорним                                                      лаком подібна до                                                          чорного дерева.                                                           Використовують для                                                         виготовлення токарних                                                   і столярних виробів,                                                     меблів, музичних                                                    інструментів, креслярських приладів.
Груша
 У корі, листках і в соку плодів груші містяться барвники, за допомогою яких тканини фарбують у коричневий, жовтий, ніжно-рожевий і фіолетовий кольори. Камбіальний шар використовують для фарбування килимів.
Груша
У садово-парковій культурі грушу застосовують для групових і поодиноких посадок, створення алей, у молодому віці - для високих живоплотів. Це газостійка рослина. Насіння груші використовують як посівний матеріал в плодових розсадниках для створення підщеп для культурних сортів груш.
Груша
Груша досить високоврожайна, з одного дерева середнього віку в сприятливі роки можна зібрати до тонни плодів. Найчастіше плоди збирають після часткового або повного обсипання, після легкого струшування дерева. За робочий день один працівник може зібрати 120 - 200 кг плодів.
Груша
Плоди сортують на калібрувальних машинах, після чого відправляють на пункти переробки. Свіжі плоди зберігають протягом двох-трьох місяців у прохолодних приміщеннях. Сушать їх у сушарках, спочатку при температурі 82-84°, пізніше - 70°, зберігають у паперових або матер'яних мішках вагою 20-40 кг.
Груша
Поширена по всій Україні, крім крайнього Степу. Райони заготівель: Волинська, Житомирська, Рівненська, Сумська, Харківська, Чернігівська області, Прикарпаття, Закарпаття, а також у штучних насадженнях Донбасу, Вінницької, Київської, Черкаської та інших областей. Запаси сировини значні.
Груша
Груша


title: "Генетичні захворювання"

text:
Генетичні захворювання
Виконала учениця 11- А класу
        Федоренко Аліна
                       Синдром Дауна              ( трисомія за 21 хромосомою)
Одна з найпоширеніших патологій людини
Зустрічається у новонароджених із частотою 1:700- 800
Частота народження дітей із хворобою Дауна залежить від віку матері і в меншій мірі від віку батька. Ризик народження хворої дитини матір’ю у віці 40-46 років у 16 разів вищий, ніж у віці 20-24 роки
Висока частота дітей із синдромом Дауна (біля 2%) спостерігається у рано народжуючих жінок (до 18 років)
Помітних відмін за частотою поширення хвороби  Дауна у різних географічних і расових популяціях не спостерігається

Співвідношення хворих хлопчиків та дівчаток серед новонароджених становить 1:1
Ознаки синдрому помітні вже при народженні і пізніше проявляються  більш чітко.
Хворі зазвичай невисокого зросту , відрізняються слабоумством . У них характерна зовнішність:
  монголоїдний розріз очей
	   кругле сплощене обличчя
	   короткий ніс
	   пласке перенісся
	   епікант (напівмісяцева вертикальна складка	внутрішнього кута ока)
     маленькі деформовані вуха
	    напіввідкритий рот із ледь висунутим язиком і нижньою	щелепою, що висувається

За рахунок сильної м’язової гіпотонії обсяг рухів у суглобах збільшений
 Діти на першому році життя помітно відстають у психомоторному розвитку:вони пізніше починають сидіти і ходити
Нерідко у них відзначаються уроджені вади серця
Хвороба супроводжується розладом ендокринних залоз, порушенням обміну речовин, зниженням імунітету. З цієї причини вони часто хворіють на пневмонію, інфекційні захворювання
Тривалість життя хворих обмежена 35 роками. Однак за допомогою спеціальних методів навчання, зміцнення  фізичного здоров’я, правильного харчування і догляду, застосування лікарських препаратів та ін. її можна значно подовжити.Багато людей із синдромом Дауна здатні жити самостійно, оволодівати нескладними професіями, створювати сім’ї

                         Синдром        Шерешевського-Тернера (45, Х0)
     Уперше описаний М. Шерешевським у 1925 р. і
     Тернером у 1938 р.
     Причина хвороби - порушення розходження статевих
     хромосом
       Хворіють лише жінки, у них відсутня одна Х-
       хромосома (45, Х0) – єдина форма моносомії у живонароджених
    Частота синдрому 1 : 3000 новонароджених дівчаток Лише у 20% жінок вагітність хворим плодом
      зберігається до кінця і народжується жива дитина.
       В інших випадках відбувається спонтанний аборт або
       мертвонародження

Для синдрому характерні:
- низькорослість ;
- статевий інфантилізм;
- соматичні порушення.
     Відставання у зрості вже на
     першому році життя і найпомітніше до 9-10 років . Середній зріст хворих дорослих жінок складає у  середньому 135 см . Наявні аномалії у розвитку скелету:
- коротка шія із боковими шкірними
   складками;
- коротка і широка грудна клітка;
- надмірна рухомість ліктьових і колінних суглобів;
- вкорочення 4-5-го пальців на руках.

                          Дякую за увагу !                        До нових зустрічей !


title: "Кір"

text:
        Кір
Підготувала
Учениця 7(11)-Б класу
Луцької гімназії №4
Ім. Модеста  Левицького
Цибульська Вікторія
Кір залишається однією з основних причин смерті серед дітей раннього віку в усьому світі, навіть незважаючи на наявність безпечної та ефективної вакцини.Збудником кору є вірус із сімейства параміксовірусів. Вірус кору зазвичай розвивається в клітинах, розташованих в задній стінці глотки і в легенях. Кір - хвороба людини, якій, наскільки відомо, не хворіють тварини.

Ознаки та симптоми
Першою ознакою кору зазвичай є значне підвищення температури, яке настає приблизно через 10-12 днів після впливу вірусу і триває від 4 до 7 днів. На цій початковій стадії можуть з'являтися нежить, кашель, почервоніння очей і сльозотеча, а також дрібні білі плями на внутрішній поверхні щік. Через кілька днів з'являється висип, зазвичай на обличчі і верхній частині шиї. Приблизно через три дні висип розповсюджується по тілу і, в кінцевому підсумку, з'являється на руках і ногах. Вона тримається 5-6 днів і потім зникає. В середньому, висип виступає через 14 днів (від 7 до 18 днів) після впливу вірусу.
Ознаки та симптоми
Важкою формою кору з більшою ймовірністю хворіють діти раннього віку, які отримують погане харчування, особливо ті, хто недоотримує вітамін А, або ті, імунна система яких ослаблена ВІЛ / СНІДом або іншими хворобами.
Більшість смертельних випадків кору відбувається через ускладнення, пов'язаних з цією хворобою. Найчастіше ускладнення розвиваються у дітей у віці до п'яти років або у дорослих людей старше 20 років. Найсерйозніші ускладнення включають сліпоту, енцефаліт (інфекцію, що приводить до набряку головного мозку), важку діарею і пов'язану з нею дегідратацію, вушні інфекції і важкі інфекції дихальних шляхів, такі як пневмонія. Серед груп населення з високими рівнями недостатності харчування і при відсутності належної медичної допомоги до 10% випадків кору закінчуються смертельним результатом.
У людей, що перехворіли на кір, виробляється імунітет проти неї на все життя.

Хто піддається ризику?
Невакциновані діти раннього віку зазнають самому високому ризику захворювання на кір та розвитку ускладнень, включаючи смертельний результат. Заразитися кір може будь-яка людина, що не має імунітету - той, хто не була вакцинована або той, хто не виробив імунітет після вакцинації.

Передача інфекції
Висококонтагіозних вірус кору поширюється при кашлі та чханні, тісних особистих контактах або безпосередньому контакті з інфікованими виділеннями з носоглотки.
Вірус залишається активним і контагіозним в повітрі або на інфікованих поверхнях протягом двох годин. Він може бути переданий інфікованою людиною протягом періоду часу, що починається за чотири дні до появи у нього висипу і закінчується через чотири дні після її появи.

Лікування
Важких ускладнень кору можна уникнути при підтримуючому лікуванні, яке забезпечує гарне харчування, належне надходження рідини та лікування дегідратації за допомогою рекомендованих ВООЗ оральних регідратаціонних розчинів. Ці розчини відшкодовують рідина та інші важливі мікроелементи, які втрачаються при діареї і блювоті. Для лікування очних і вушних інфекцій і пневмонії слід призначати антибіотики.
Всі діти в країнах, що розвиваються, яким поставлений діагноз кору, повинні отримати дві дози добавки вітаміну А з інтервалом в 24 години. Це може допомогти запобігти ураження очей і сліпоту. Як показує досвід, добавки вітаміну А сприяють зменшенню числа випадків смерті від кору на 50%.

Профілактика
Регулярна протикорова вакцинація дітей у поєднанні з кампаніями масової імунізації в країнах з високими показниками захворюваності та смертності є основними стратегіями громадської охорони здоров'я, спрямованими на зменшення глобальної смертності від кору. Протикорова вакцина використовується протягом 40 років. Вона безпечна, ефективна і недорога. Імунізація одного дитини проти кору коштує менше одного долара США.
Протикорову вакцину часто об'єднують з вакцинами проти краснухи та / або свинки в країнах, де ці хвороби являють проблеми. Вона однаково ефективна як у вигляді моновакцини, так і в комбінованому вигляді.

       ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


Хемосинтез. Нітрифікуючі бактерії та залізобактерії
Що таке хемосинтез?
Хемоси́нтез — це процес синтезу органічних речовин з вуглекислого газу за рахунок енергії окислення аміаку, сірководню і інших речовин, який здійснюється мікроорганізмами в процесі їх життєдіяльності.
 Процес хемосинтезу
Нітрифікуючі бактерії послідовно окиснюють аміак (NH3) до нітритів (солі HNO2), а потім — до нітратів (солі HNO3). Залізобактерії одержують енергію за рахунок окиснення сполук двовалентного заліза до тривалентного. Вони беруть участь в утворенні покладів залізних руд. Безбарвні сіркобактерії окиснюють сірководень та інші сполуки сірки до сірчаної кислоти (H2SO4).

Особливості хемосинтезу
Особливостями хемосинтезу, які відрізняють його від фотосинтезу, є те, що цей процес: здійснюється без участі світла;
відбувається з використанням кисню, тобто це аеробний процес.
Процес хемосинтезу здійснюють хемоатотрофні бактерії:
нітрофікуючі бактерії (окиснюють аміак спочатку до нітритів (солі нітритної кислоти),а згодом - до нітратів (солі нітратної кислоти));
залізобактерії (окиснюють сполуки двовалентного Феруму до трьохвалентного);
сіркобактерії (окиснюють сірководень та інші сполуки Сульфуру до сульфатної кислоти).

Нітрифікуючі бактерії
Нітрифіку́ючі бакте́рії — бактерії, що перетворюють аміак і амонійні солі в нітрати; аеробні, грамнегативні, рухливі (мають джгутики); мешкають в ґрунті та водоймищах.
Виділені й описані в 1890 році мікробіологом С. Виноградським (їх відкриття дозволило йому створити учення про хемосинтез).
Перетворення NH3 в нітрати (нітрифікація) здійснюється в два етапи:
Перша стадія — окислення аміаку до азотистої кислоти (вірніше, її аніону), яке здійснюють нітрифікуючі бактерії за наступним механізмом:
NH3 + O2 + НАДН2 = NH2OH + H2OOH + НАД+
NH2OH = (HNO) + 2e + 2H+
(HNO) = N2O
NH2OH + O2 = NO-2 + H2O + H+
Друга стадія — окислення аніону азотистої кислоти до аніону азотної кислоти.
Значення хемосинтезу
У планетарному масштабі хемосинтез становить не більше 1% фотосинтезу, проте він має велике значення для біологічного колообігу та геохімічних перетворень. Значення хемосинтетиків є важливим у природі, оскільки вони беруть участь в утворенні гірських порід, спричиняють корозію металів. Хемоавтотрофні організми можуть жити в океанах на великих глибинах, де є отруйний сірководень. Вони окиснюють його і отримують важливі речовини для життєдіяльності. Хемосинтезуючі бактерії, що окиснюють сполуки Феруму, Мангану, поширені у прісних водоймах. Імовірно, що саме за їх участю впродовж мільйонів років на дні деяких боліт, озер утворилися поклади залізних і манганових руд. Також, деякі хемосинтезуючі бактерії використовуються людиною для очищення стічних вод.


title: "Харчова алергія"

text:
Харчова алергія
Підготувала
Учениця 11-Б класу
Красноармійського НВК
Шевченко Елліна

Харчова алергія - це підвищена чутливість до деяких продуктів, уживаним у їжу, тобто захворювання викликається нормальними нешкідливими харчовими продуктами, що провокують появу алергічної реакції.
Харчова алергія безпосередньо пов'язана з порушеннями імунної системи. Уражена система приймається виробляти антитіла у величезній кількості, і організм починає реагувати на компоненти певної їжі так, як ніби це джерело інфекції. Зазвичай в якості алергенів виступають білки, істотно рідше - жири і вуглеводи.

    Цей вид алергії часто сусідить з хворобами печінки, жовчовивідних шляхів і шлунково-кишкового тракту. Не дивно, що симптоми харчової гіперчутливості подібні з наслідками даних хвороб.
   Харчова алергія Зараз зустрічається часто. До почастішання випадків захворювання призводить, в першу чергу, нехороша екологія, споживання в їжу ненатуральних продуктів.
    У гострій формі алергія може проявитися всього один раз в житті.

Симптоми
Показники харчової алергії проявляються досить швидко - від декількох хвилин до декількох годин після прийняття їжі, що містить алерген
Спочатку з'являється набряклість обличчя, а губи, рот і ротова порожнина починають дуже сильно свербіти. Далі, коли аллергеносодержащая їжа досягає травного тракту, розвиваються нудота, блювання, кишкові кольки і пронос. Свербіж поширюється на все тіло, на шкірі проявляються кропив'янка, що виражається яскравими червоними плямами, які дуже сильно сверблять і завдають масу незручностей хворим.
  Деякі люди, які страждають харчовою алергією, відзначають нежить, кашель, у тяжких випадках можливо утруднення дихання.
Наслідки
Харчова алергія має тенденцію багаторазово посилюватися з часом. Це означає, що початкові прояви алергії у вигляді маленької висипки потім можуть перерости у важкі напади, іноді, страшні для життя хворого.
   Багатьох хворих, що страждають харчовою алергією переслідує стомлюваність і дратівливість, не говорячи вже про зниження імунітету. Багаторазово зростає ризик розвитку хвороб шкіри, травної та ендокринної систем.
    Відзначено, що хворі-алергіки частіше хворіють на мігрень, артритами та іншими хворобами опорно-рухової системи.
Заходи профілактики
Профілактику алергії може проводити хворий самостійно. Вона полягає в трансформації харчової поведінки. Слід дотримуватися обережності, пробуючи нову страву, також потрібно пильно читати склад продуктів, вказаний на етикетці. Щоб уникнути гострих реакцій, хворий повинен досконально уявляти собі що конкретно він їсть. Тобто потрібно лише свіжі продукти.
Висушеної, консервованої або обробленої їжі необхідно уникати зовсім. При походження ознак алергії після споживанні якого продукту, слід терміново звернутися до лікаря.
Лікування
Якщо діагноз «харчова алергія» підтвердився, доктор виписує хворому особливу особисту дієту, в яку з часом обережно вводять маленьку дозу продукту-алергену. Якщо організм хворого знову зреагував негативно, доктор призначає дієту заново.
Вивчення останніх років продемонстрували, що при дотриманні рекомендацій алерголога й дієтолога, через 1-2 роки 30% хворих позбулися від чутливості до дратівливої їх їжі. Лікування нападів алергії призначає лікар.

Дякую за увагу!


title: Кінний спорт

text:
Job hunting
Prepared  and delivered by
Scarlet  Seed O’Rtshouque   ,
the third-year architectural student
AR-333
Lecturer O.V.Sydorchuk
Lviv2020
Content
Job Hunting Resources
Hard skills
Hard skills are teachable abilities or skill sets that are easy to quantify. Typically, you'll learn hard skills in the classroom, through books or other training materials, or on the job. Hard skill include:
Proficiency in a foreign language
A degree or certificate
Typing speed
Machine operation
Computer programming
Soft skills
Soft skills, on the other hand, are subjective skills that are much harder to quantify. Also known as "people skills" or "interpersonal skills," soft skills relate to the way you relate to and interact with other people. Soft skills include:
Communication
Flexibility
Leadership
Work ethic
Motivation

Patience
Persuasion
Problem solving abilities
Teamwork
Time management

What's the hidden job market?
The hidden job market is a term used to describe jobs that aren't advertised or posted online. Employers might not post jobs for a number of reasons – for example, they might be trying to save money on advertising, or they might prefer getting candidates through employee referrals.
How to Access the Hidden Job Market
Reach Out to Recruiters
Be Active on Social Media
Attend Industry Conferences
 Subscribe to News Alerts
Join a Professional Networking Group
Contact Companies Directly

Thank you for attention

Questions?


title: "Кайнозойська ера"

text:
Кайнозойська ера
Палеогеновий
Неогеновий
Далі
Палеогеновий період.
Тривалість періоду 40 млн років. Його поділяють на палеоцен Р1, еоцен Р2 і олігоцен Р3.
 В 1866р. німецький геолог К. Науман запропонував осадочні породи, що залягають на крейдяних, називати палеогеновим. Слово палеоген означає “давня геологічна обстановка”. Вперше його виокремили в Паризько-Лондонському басейні.
Неогеновий період.
В цей час палеогеографія і органічне життя на Землі були вже схожі до сучасних. Оскільки новітні рухи земної кори з найбільшою силою проявилася на південних окраїнах Євразії, старий океан Тетіс поділився на окремі моря.
Тривалість неогену приблизно 23 млн. років.

В антропогені на земній кулі була чітко виражена кліматична зональність. На початку періоду у північній півкулі установився холодний і суворий клімат. На вершинах гір і в полярних областях нагромаджувався лід, який дав початок гірським і материковим зледенінням. Близько 700 тис. років тому центрами зледеніння стали Канадський щит, Гренландія, Скандинавія, Полярний Урал і Таймир. З того часу льодовики повільно, упродовж багатьох тисяч років, наростали і з такими ж темпами скорочувалися.
Останнє зледеніння продовжувалося 10 тис. років, а перед ним стільки ж років тривало потепління.
Чергування льодовикових і міжльодовикових епох зумовило неодноразові міграції тварин і рослин. В льодовикові епохи теплолюбні форми відтіснялися на південь, а в міжльодовикові – поширювалися на північ.
В Європі найбільшим з усіх льодовиків був Дніпровський (або Риський по альпійській геохронологічній шкалі), який опускався двома язиками по долинах Дніпра і Дону майже до 48о пн. ш., а в Північній Америці - до 40о.
Територія Азії також зазнала зледеніння, яке поширювалося від пониззя Лєни до Уралу, покриваючи всю північну і центральну частини Західно-Сибірської низовини. Але льодовик тут мав меншу товщу. Сибірське зледеніння, як і Європейське, мало 4 окремі стадії.
Палеоценова епоха (65-56 млн років тому) загалом була теплою та вологою. На суходолі домінували біоценози, основу яких складали дерев’янисті голонасінні (кипарисові, соснові, гінкгові та ін.). Також відомі комахозапильні (магнолії, лаври тощо) та вітрозапильні (магнолії, буки, дуби) квіткові рослини і вищі спорові. Залишки їхніх стебел потрапляли на дно водойм, де в анаеробних умовах під шарами мулу за мільйони років перетворились на сучасні корисні копалини - буре вугілля.
У морських і прісноводних водоймах досягли значного видового різноманіття кісткові риби. Відомі представники багатьох сучасних рядів птахів, а також велетенські нелітаючі птахи . Разом співіснують види першозвірів, сумчастих та плацентарних ссавців, серед яких - представники комахоїдних, приматів і кількох викопних рядів. Копитні ссавці палеоцену належали до кількох рядів, жоден з яких не зберігся до наших днів, наприклад кондиляртри. До ряду Креодонти належали переважно хижі види. Ряд мезоніхій об’єднував хижі види, які мали копита. Зовні вони нагадували собак, а завдовжки були від одного до двох метрів.
За еоценової епохи (56-34 млн років тому) всі континенти та великі острови (Північна та Південна Америки, Гренландія, Європа, Азія, Індія, Африка, Австралія та Антарктида) були розмежовані морями . Домінували вічнозелені субтропічні та тропічні ліси з представників родин лаврових, миртових, пальмових та ін. Покритонасінні заселяють прісноводні водойми; це істотно змінило екосистеми річок та озер, зокрема в них з’явилися вторинноводні комахи - клопи, жуки тощо. Значні площ: охоплювали степові простори.
Для різноманітної фауни морських безхребетних еоцену дуже характерні відомі ще з початку ери бентосні форамініфери значних розмірів. Крокодили мешкали переважно в прісних водоймах. У цю епоху існувало 80 родин птахів, які належали до 12 рядів. У Південній Америці знайдено залишки безкільових птахів, близьких до сучасних африканських страусів. У кінці епохи в Південній півкулі виникли пінгвіни. Вважають, що в цей час частина мезоніхій перейшла до мешкання у морях та дала початок зубатим китам, деякі з яких досягали 25 м завдовжки. В ізольованій Південній Америці з’явились кілька рядів травоїдних тварин, які протягом наступних епох повністю вимерли. З еоцену відомо багато видів хижих ссавців. У цей час виникли різноманітні непарнокопитні, хоботні та парнокопитні. Загалом з кінця еоценової епохи відомі представники майже всіх сучасних рядів плацентарних ссавців, у тому числі мар- тишкоподібні мавпи.
В олігоценову епоху (34-23 млн років тому) клімат стає різноманітнішим; помітно знижується рівень Світового океану; встановлюється природна зональність, що загалом нагадує сучасну. У лісах помірного клімату росли різноманітні хвойні та покритонасінні дерева, зокрема береза, в’яз, тополя, клен, дуб та ін. Субтропічні та тропічні ліси (зокрема, на теренах
ної України) складались також із хвойних (ялини, сосни, кедри, осики, секвої, кипариси) і покритонасінних (фінікові пальми, буки та ін.) порід. Помітні площі займали степи.
Комахи були дуже різноманітні та загалом нагадували сучасних. Виникли хоботні, зайцеподібні та деякі інші плацентарні. Серед хижих відо- представники багатьох сучасних та деяких вимерлих родин. Частина хижих опанувала водоими і дала початок ряду ластоногих. З Південної Америки відомі широконосі мавпи (мал. 44.4).У кінці палеогенового періоду піднімається суходіл; розпочинається гороутворення - це спричинило біосферну кризу, наслідком якої було настання неогенового періоду.
Під час міоценової епохи відбувались горотворчі процеси. У північній частині Європи та Північній Америці були поширені степи, хвойні та широколисті ліси, характерні для помірного клімату. Були також зони субтропічного та тропічного клімату. Деякі види сумчастих ссавців досягали значних розмірів. З відкладів епохи відомі рештки різноманітних видів гризунів, мастодонтів, свиней, антилоп, оленів, різноманітних хижаків, китоподібних тощо. На початку міоцену в Східній Африці з’явились перші людиноподібні мавпи, які впродовж епохи розселились до Європи (дріопітеки) та Азії (рамапітеки); останніх вважають предками сучасних орангу- танів, а перші згодом повністю вимерли.
З пліоцену відомі викопні рештки безкільових птяхів. подібних до американських нанду та австралійських ему. Гіперіони, мастодонти, слони, мозоленогі досягли значного видового різноманіття. У багатьох видів родини котячих ікла верхніх щелеп були настільки великі, що виступали назовні. Такі види об’єднують під назвою «шаблезубі кішки*. У кінці періоду Південна Америка з’єдналась із Північною через Панамський перешийок, і між ними відбувся обмін частиною фаун, зокрема велетенські нелі- таючі журавлі розселилися  в Північну Америку. Північна Америка на той час мала усталені біоти, тому більшість південноамериканських видів у ній не прижилась (лишилось лише 5 з них). У Південній Америці натомість відбувалась біоценотична криза внаслідок завершення утворення Анд. Тому близько 50 % сучасних родів плацентарних ссавців цього континенту - нащадки північноамериканських мігрантів. Ця подія дістала назву «великого обміну», який детально дослідив відомий американський зоолог Г. Сімпсон у 40-70-х роках XX сторіччя.
Викопні рештки примітивних істот з родини гомінід знайдено в Східній Африці. їхній вік обчислюють у 4-5 млн років. Це були австралопітеки, яких існувало водночас кілька видів на Африканському континенті. Кінець неогену характеризувався горотворчою активністю, частковим зледенінням Північної півкулі, зміною кліматів, що призвело до вимирання багатьох груп; так, повністю зникла гіпаріонова фауна; значно зменшилось видове різноманіття хоботних тощо.
Протягом плейстоцену сталося п’ять зледенінь ; у Північній Америці вимерли всі копитні та багато інших груп. Унаслідок цього великі простори Північної півкулі були охоплені тундрами, де розвинулась специфічна біота. Основу її складали трав’янисті покритонасінні, мохи та лишайники. Із ссавців для неї характерні лемінги, песець, північний олень та вівцебик (дожили до наших днів), а також нині вимерлі покритий шерстю слон - мамут, шерстистий носоріг, великорогий олень, печерний ведмідь, смілодон  та ін. У цю епоху розпочалась активна господарська діяльність людини: полювання, рільництво, скотарство.5
У голоцені остаточно сформувались сучасні обриси суходолу, мережа водойм, географічні зони. Вія розпочався після звільнення Європи та Азії від льодовика. Приблизно 5-6 тис. років тому виникають перші держави і міста, а в XIX ст. формуються промислові комплекси.
Поява трахейної системи у комах.
Виникнення членистих кінцівок у комах.
Виникнення поперечно-посмугованої мускулатури у тварин.
Розвиток хітинового покриву.
Ароморфози  Кайнозойської  ери
Удосконалення багатьох систем органів.
Утворення умовних рефлексів, що дало можливість пристосовуватись до різноманітних умов існування.
Поява приматів.
Поява людини.
Ароморфози  Кайнозойської  ери


Кімнатні рослини в озелененні інтер’єрів шкіл
Актуальність теми дослідження
	Навчальне середовище, на відміну від загального, є штучним, сформованим людиною для досягнення мети навчально-виховного процесу. У системі заходів поліпшення умов праці велике значення має підбір оздоровчої флори, яка сприяє нормалізації складу повітря, зняттю нервово-емоційної та зорової втоми, естетичному оформленню інтер'єру. Кімнатні рослини у приміщеннях покращують мікроклімат, виділяють леткі речовини (фітонциди), які згубно діють на хвороботворні мікроорганізми.
 розгляд актуальних теоретичних і практичних питань, що стосуються дослідження біологічних особливостей декоративних рослин в умовах інтер’єрів
 визначення межі  чутливості до факторів зовнішнього середовища

Мета та задачі роботи
Для реалізації поставленої мети в роботі виконано такі завдання
-       виконано огляд літературних джерел та матеріалів досліджень
 - досліджено ростові процеси декоративних кімнатних рослин
-    проведено обробку одержаних даних та результатів із використанням методики статистичного аналізу
      	В нашій школі налічується близько 6 видів пеларгонії:
Пеларгонія рожева (Pelargonium roseum )
Пеларгонія запашна (Pelargonium graveolens,
Пеларгонія ароматна (Pelargonium odorantissimum )
пеларгонія кучерява (Pelargonium crispum)
Пеларгонія голівчата (Pelargonium capitatum At. )
Пеларгонія томентосум (Pelargonium tomentosum ).
Гібіскус (китайська троянда). Вічнозелений кущ або невелике деревце. Невибаглива рослина. Квітує майже на протязі цілого року. Помірно світлолюбива рослина. Для формування красивої крони необхідна обрізка.
Основний асортимент квітів в  класних кімнатах:
Кала. Трав’яниста рослина з укороченим стеблом. Декоративність забезпечує крупна листоподібна оцвітина білого кольору. Невибаглива рослина, але не виносить низьких температур. Для кращого цвітіння потрібна регулярно видаляти паростки, що утворюються біля основи рослини.
Цикламен. Трав’яниста рослина з потовщеними коренями. Квіти на довгих квітконіжках, рожевого кольору. Невибаглива рослина, але погано розмножується. Поливати цикламен бажано м’якою водою. Пожовкле листя і квітконоси потрібно обов’язково видаляти.
Бегонія. Трав’яниста рослина вологолюбна. Має красиве декоративне листя. Не любить частих перепадів температур. Вирощувати бажано в місцях куди не потрапляє пряме сонячне проміння.
Хлорофітум. Трав’янистий багаторічник з потовщеними коренями і прикореневим листям. В період активної вегетації бажано обприскувати листя. Пересаджувати рослину потрібно кожного року.
Цисус (декоративний виноград). Відносно невибаглива рослина, але не любить різких перепадів температур та протягів. Може рости і на світлі і в затінку. Використовується для вертикального озеленення, потребує опори.
Сенполія (Фіалка). Трав’яниста рослина з укороченим стеблом. Квітує близько 9 місяців на рік. Не можна цю рослину обприскувати. Добре росте при штучному освітленні. Поливати фіалку потрібно у піддон теплою водою. Вирощувати можна в грунтових посадках.
Циперус.Трав’янистий багаторічник до 1,5 м висотою; листя зібране в лутовку. Квітки дрібні. Дуже вологолюбна рослина. Краще поливати через піддон.
 Під час  вибору рослин для класної кімнати треба враховувати що:
комфортне навчальне середовище забезпечує оптимальну динаміку працездатності, гарне самопочуття та збереження здоров'я суб'єктів навчального процесу
 запах рослин не може бути сильним, відволікаючим;
рослини не повинні спричиняти алергічну реакцію;
 рослини не мають закривати проходи, затемняти вікна чи світильники
 навчальний процес спричинює великий тиск на організм і психічну сферу дитини тому за неправильного організування навчального середовища та навчальної діяльності такі навантаження утруднюють її розвиток і шкодять здоров'ю. Запобігти цьому допомагають різноманітні аспекти гармонізації та взаємовпливів довкілля і людини в навчально-виховному процесі.
ВИСНОВКИ
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!
ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!


title: Химерні та трансгенні організми

text:
Химерні та трансгенні організми. Генетичні основи селекції організмів
Виконала Палієнко Яна, учениця 11-Б класу.
Визначення
Химери - організми або їх частини, що складаються з генетично різнорідних тканин. Уперше цей термін застосував німецький ботанік Г. Вінклер (1907) для форм рослин, отриманих у результаті зрощення пасльону й томату. Надалі (1909) Е. Баур, вивчаючи пеларгонію ряболисту, з’ясував природу химер.
Розрізняють кілька типів химерних організмів:
химери мозаїчні (гіперхимери) — у них генетично різні тканини утворюють тонку мозаїку;
химери секторіальні — у них різнорідні тканини розташовані великими ділянками;
химери периклінальні — тканини з різними генотипами лежать шарами один над одним;
химери мериклінальні — їх тканини складаються із суміші секторіальних і периклінальних ділянок.
Химери можуть виникати в результаті щеплень рослин і під впливом мутацій соматичних клітин. Компоненти химер можуть відрізнятися один від одного генами ядра, числом хромосом або генами пластид чи мітохондрій. Химерні організми досить часто використовуються в наукових дослідженнях.
Принцип одержання химер зводиться головним чином до виділення двох чи більшої кількості ранніх зародків та їхнього злиття. У тому випадку, коли в генотипі зародків, використаних для створення химери, є відмінності за рядом характеристик, удається простежити долю клітин обох видів. З допомогою химерних мишей було, наприклад, розв’язане питання про спосіб виникнення в ході розвитку багатоядерних клітин поперечносмугастих м’язів.
Висновок
Вивчення химерних тварин дозволило розв’язати чимало проблем, і в майбутньому завдяки застосуванню цього методу з’явиться можливість розв’язувати складні питання генетики й ембріології.
Трансгенні організмиВизначення
Трансгенними називають рослини і тварин, що містять у своїх клітинах ген чужого організму, включений у хромосоми. Їх отримують, використовуючи методи генної інженерії. Трансгенні організми можуть мати велике значення для підвищення ефективності сільського господарства та в дослідженнях у галузі молекулярної біології.
Перші генетично модифіковані організми, одержані з допомогою методів молекулярної біології, з’явилися на світ лише у 80-х роках ХХ століття. Вчені зуміли змінити геном рослинних клітин, додаючи в них необхідні гени інших рослин, тварин, риби й навіть людини.
Перший трансгенний організм (миша) був одержаний Дж. Гордоном зі співробітниками 1980 р.
На початку 90-х років у Китаї було проведено перше комерційне випробування генетично модифікованих сортів тютюну й томатів, стійких до вірусів.
 А 1994 р. в США вперше надійшли в торговельну мережу продуктів харчування плоди генетично змінених томатів зі скороченим строком дозрівання.
Широкомасштабне вивільнення в довкілля трансгенних організмів розпочалося 1996 р. Серед трансгенних організмів, що були створені, 98 % складали генетично модифіковані сільськогосподарські рослини.
На незначних площах вирощувалися генетично модифіковані сорти помідорів, гарбуза, тютюну, папайі, буряку, цикорію, льону. Вже створені й проходять випробування та процедуру реєстрації трансгенні сорти рису і пшениці. Генетична модифікація надає живим організмам нових властивостей.
Але, хоча такими продуктами нині харчується багато людей, минуло замало часу, аби наука повністю встановила їх вплив на наш організм. В Європі модифіковані рослини сої та кукурудзи для виготовлення харчових продуктів дозволено з 1997 р., а харчові ферменти, добавки, одержані в результаті генної інженерії, використовують понад двадцять років.
Україна
В Україні, незважаючи на заборони, вже вирощують трансгенну сою, трансгенну картоплю, трансгенний ріпак, кукурудзу, почали вирощувати генетично модифіковані буряки.
Росія
У Росії інтенсивно розробляють генетично модифіковані рослини, створено нові сорти картоплі з модифікованими генами, а також нові трансгенні буряки з метою видалення небажаних вторинних продуктів типу рафінози, інвертного цукру та декстрину.
У Криму є дикорослі родичі цукрового буряку, правда, ці гібриди непродуктивні. Така ж ситуація з пшеницею. Але проблема є, її потрібно вивчати. Питання про перспективу використання генної інженерії під час вирощування сільськогосподарської сировини продовжує викликати серйозні суперечки серед дослідників і широких верств споживачів.
Негативний вплив трансгенних рослин
Негативний вплив трансгенних рослин, стійких до шкідників, на нецільові організми можливий завдяки наявності в організмі згаданих рослин біологічно активних речовин (інсектициди, фунгіциди та ін.). Вплив цих речовин може бути прямої або опосередкованої дії через трофічні ланцюги.
До сьогодні за 13 років польових випробувань достовірних експериментальних даних про негативний вплив трансгенних рослин, стійких до шкідників, на нецільові організми не отримано.
Вивільнення в довкілля ГМО
Широкомасштабне вивільнення в довкілля генетично модифікованих сортів рослин різних таксономічних груп з різними генетичними конструкціями, що надають їм нових властивостей, поставило ряд питань, на які необхідно звернути увагу під час розбудови системи біобезпеки довкілля.
Головними питаннями біобезпеки при цьому є можлива передача генів, убудованих у трансгенний організм, організмам навколишнього природного середовища, вплив трансгенних рослин, стійких до шкідників, на нецільові організми та порушення трофічних ланцюгів.
Узагальнення
1.Які організми називають химерними і як учені їх одержують?
2. Які організми називають трансгенними і як учені їх одержують?
Дякую за увагу!!!
Список використаних джерел
http://notatka.at.ua/
http://vseslova.com.ua/
http://ru.wikipedia.org/


title: Хвороби клітини

text:
Хвороби клітини
Говорячи про захворювання, в основі яких лежить патологія клітин, необхідно чітко уявляти, що всі хвороби включають в себе клітинний компонент. Нижче будуть розглядатися ті захворювання, при яких пошкодження клітин є не тільки головною, але практично єдиною причиною клінічних проявів.
Хвороби накопичення
Ці захворювання пов'язані з генетично зумовленими дефектами лізосом , зниженням або втратою активності того чи іншого лізосомного ферменту і , як наслідок цього , з накопиченням спочатку в лізосомах , а потім і в клітці в цілому баластних , неутилізованих речовин. Захворювання вражають в основному нервову і м'язову тканини , приводячи до розвитку важких дефектів цих двох систем. Процес дуже швидко прогресує і неминуче закінчується летальним результатом.
В даний час розрізняють три групи хвороб накопичення: 1 ) мукополисахаридоз , при якому спочатку в лізосомах , а потім і в клітинах відбувається накопичення мукополісахаридів , 2) сфінголіпідоз , коли в нервовій тканині накопичуються сфінголіпіди ; 3 ) Муколіпідоз , пов'язаний з відкладенням кислих ліпідів. Необхідно відзначити , що при цих захворюваннях в клітинах відкладаються не тільки зазначені в назві хвороб субстрати , але і речовини інших хімічних класів .

Злоякісні пухлини
Злоя́кісна пухли́на — патологічний процес, зумовлений неконтрольованим розмноженням клітин,. В залежності від типу тканини, клітини якої перетворились на злоякісні, розрізняють рак, саркому, лімфому та інші види злоякісних пухлин. Електронно-мікроскопічні дослідження показали, що в клітинах злоякісних пухлин спостерігаються ембріональні особливості будови мембран, що виражаються у злитті між собою мембран внутрішньоклітинних органел і плазмолемми. Мембранна поверхня клітини таким чином різко збільшується, що в кінцевому підсумку призводить до істотних змін транспортних процесів, харчування клітини, сприйняття мембранами інформації і т.д.

Звичайні клітини, якщо вони пошкоджені, піддаються апоптозу (А). Ракові клітини апоптозу не піддаються і продовжують ділитися (В).
Лейкемі́я (Білокрів'я), онкологічне захворювання клітин крові, що уражає кістковий мозок і інші кровотворні органи. Основною ознакою лейкемії є велика пропорція лейкоцитів. Ці клітини, що дегенерували і втратили захисні функції нормальних лейкоцитів, знищують здорові клітини, після чого жертва стає беззахисною перед будь-якою інфекцією. Лікування проводиться за допомогою опромінення і цитотоксичних препаратів для придушення розмноження клітин, що дегенерували, або трансплантацією кісткового мозку.
Лейкоз — злоякісне захворювання системи крові, яке характеризується переважанням процесів розмноження клітин кісткового мозку, а іноді появою патологічних вогнищ кровотворення у інших органах. Лейкози за своїм походженням близькі до пухлин.

Атеросклероз
У розвитку такого широко поширеного захворювання , як атеросклероз , при якому в клітинах судинної стінки відкладаються липидно - білкові комплекси , що містять велику кількість холестерину , патологія окремих компонентів клітини також відіграє важливу роль. Де Дюв показав , що у хворих на атеросклероз відзначається дефект ферментів, що розщеплюють холестерин. Ці ферменти відносяться до групи лізосомних ензимів. Тому можна припустити , що атеросклероз є однією з форм хвороб накопичення: лізосоми захоплюють проникаючий в судинну стінку холестерин , але не можуть його розщепити ; холестерин заповнює лізосоми , а останні , перетворившись на ліпідні крапельки , накопичуються в клітці , яка також трансформується в ліпідну краплю великих розмірів. Таким чином і відбувається формування атеросклеротичної бляшки.
Гангрена
Гангрена - це макроскопічний прояв некрозу клітин. Найчастіше вона виникає в результаті порушення кровопостачання будь-яких ділянок тканин. Гангрена - процес незворотний, що виражається в омертвінні відповідної частини органу.
Генетичними є захворювання, які виникають внаслідок дефектів в генах, хромосомних аномалій.
У кожного здорової людини є 6-8 пошкоджених генів , однак вони не порушують функцій клітин і не призводять до захворювання , оскільки є рецесивними (непроявляються) . Якщо ж людина успадковує від матері та батька два схожих аномальних гена , вона захворює. Імовірність такого збігу надзвичайно мала , але вона різко зростає , якщо батьки є родичами (тобто мають схожий генотип ) . З цієї причини частота генетичних аномалій висока в замкнутих групах населення.
Кожен ген в людському організмі відповідає за вироблення певного білка . Через прояви пошкодженого гена починається синтез аномального білка , що призводить до порушень функцій клітин і пороку розвитку

Синдром Дауна (або трисомія 21) - хромосомне захворювання, що характеризується розумовою відсталістю та порушенням фізичного розвитку. Виникає захворювання внаслідок наявності третьої хромосоми в 21-й парі (всього людина має 23 пари хромосом). Це найпоширеніше генетичне захворювання, що зустрічається приблизно в одного з 700 новонароджених. Частота синдрому Дауна зростає у дітей, народжених жінками старше 35 років. Хворі цією хворобою мають особливий вигляд і страждають розумової та фізичної відсталістю.
Синдром Дауна
Синдром Тернера - захворювання, що вражає дівчаток, характеризується частковим або повним відсутністю однієї або двох Х-хромосом. Захворювання зустрічається у однієї з 3000 дівчаток. Дівчатка з таким захворюванням зазвичай дуже маленького росту й у них не функціонують яєчники.
Синдром Тернера
Синдром Х-трисомії - захворювання, при якому дівчинка народжується з трьома Х-хромосомами. Зустрічається дане захворювання в середньому в однієї з 1000 дівчаток. Характеризується синдром Х-трисомії незначною затримкою розумового розвитку та в деяких випадку безпліддям.
Синдром Клайнфелтера - захворювання, при якому у хлопчика є одна зайва хромосома. Захворювання зустрічається у одного хлопчика з 700. Хворі синдромом Клайнфелтера, як правило, мають високий зріст, якихось помітних зовнішніх аномалій розвитку немає (після статевого дозрівання утруднений ріст волосся на обличчі і дещо збільшені молочні залози). Інтелект у хворих зазвичай нормальний, але часто зустрічаються порушення мови. Чоловіки, які страждають синдромом Клайнфелтера, зазвичай безплідні.
Синдром Клайнфелтера
Муковісцидоз - генетичне захворювання , при якому порушуються функції багатьох залоз. Муковісцидоз вражає людей тільки європеоїдної раси. Приблизно кожен двадцятий біла людина має один пошкоджений ген , здатний у разі його прояви викликати муковісцидоз . Захворювання виникає , якщо людина отримує два таких гена (від батька і від матері). У Росії муковісцидоз , за різними даними , зустрічається у одного новонародженого з 3500-5400 , в США - у одного з 2500. При даному захворюванні пошкоджується ген , відповідальний за вироблення білка , який регулює переміщення натрію і хлору через оболонки клітин. Відбувається зневоднення і збільшення в'язкості секрету залоз. В результаті густий секрет блокує їх діяльність . У хворих на муковісцидоз погано засвоюються білок і жир , як наслідок - сильно сповільнюються ріст і набір ваги. Сучасні методи лікування (прийом ферментів , вітамінів і спеціальна дієта ) дозволяють половині хворих на муковісцидоз прожити більше 28 років.

Гемофілія - генетичне захворювання, що характеризується підвищеною кровоточивістю внаслідок дефіциту одного з факторів згортання крові.Захворювання успадковується по жіночій лінії , при цьому вражає в переважній більшості хлопчиків ( в середньому одного з 8500 ) . Гемофілія виникає , коли виявляються пошкодженими гени, що відповідають за активність факторів згортання крові. При гемофілії спостерігаються часті крововиливи в суглоби і м'язи , що може у результаті призводити до їх значної деформації (тобто до інвалідності людини ) . Люди , які страждають на гемофілію , повинні уникати ситуацій , здатних призвести до кровотечі . Хворим на гемофілію не можна приймати препарати , що знижують згортання крові ( наприклад , аспірин , гепарин , а також деякі знеболюючі засоби). Для профілактики та припинення кровотечі хворому вводять концентрат плазми , який містить велику кількість відсутнього фактора згортання.
Хвороба Тея Сакса - генетичне захворювання, що характеризується накопиченням в тканинах фітановой кислоти (продукту розщеплення жирів). Захворювання зустрічається в основному серед євреїв-ашкеназі і канадців французького походження (в одного новонародженого з 3600). Діти з хворобою Тея-Сакса з раннього віку відстають у розвитку, потім у них наступають параліч і сліпота. Як правило, хворі доживають до 3-4 років. Методів лікування даного захворювання не існує.


title: Функції дихання

text:
Сенсорні системи рівноваги, нюху     і смаку
Сенсорна система рівноваги виконує такі функції:
сприйняття зміни положення в просторі голови і тіла людини;
сприйняття напрямку і швидкості руху;
підтримка рівноваги

Сенсорна система рівноваги складається з відділів:
острівцева частка кори великого мозку
периферичний відділ - вестибулярний апарат із механорецепторами
провідниковий відділ – присінково-завитковий нерв
мозочок
ядра стовбура мозку
центральний відділ

півколові
  канали

присінок

органи
рівноваги
завитка
Внутрішнє вухо – лабіринт:
    завитка
    присінок
    три півколові канали
Від механорецепторів надходять сигнали:
  - статичні – пов’язані із положенням тіла
  - динамічні – по’вязані із прискоренням
Присінок
Присінок заповнений ендолімфою
овальний мішечок
круглий мішечок
горбики - плями
волоскові клітини
війки
желатиноподібна речовина
кристали отоліти
При зміні положення голови ендолімфа зміщується, тисне на отоліти, подразнюються війки
Півколові канали

ендолімфа
ампула – розширення каналу
гребінець
волоскові клітини
желеподібна речовина
При обертальних рухах ендолімфа відстає від стінок каналів, змінюється тиск на волоскові клітини
Вестибулярний аппарат виконує функції в умовах земного тяжіння, інакше рідина і отоліти не будуть тиснути, людина не буде отримувати інформацію про положення тіла
Невагомість у космосі
Морська хвороба виникає через конфлікт сигналів, що йдуть від органів зору і вестибулярного апарату до ЦНС
ядро вестибулярного   нерва
центр блювання
Нюхова сенсорна система – це система, яка забезпечує сприйняття хімічних подразнень і формування відчуття запаху
У нашій носовій порожнині знаходиться близько 200 мільйонів нюхових клітин
Людина здатна розрізняти більше 10 000 запахів
Запах свіжого хліба, скошеної трави і кави для людини є найприємнішими
Відділи нюхового аналізатора:
периферичний відділ – орган нюху (ніс) із хеморецепторами
провідниковий відділ – нюховий нерв
центральний відділ
мигдалевидне тіло
таламус
скронева частка кори півкуль
Нюхові рецептори
нюховий епітелій
Площа рецепторної зони – 2,5-5 кв.см
рецепторні клітини
аксон рецепторної клітини
війки
підтримуючі клітини
базальні клітини
Тривалість життя рецептора – біля 2 місяців
Кількість нюхових рецепторів – від 6 до 10 млн

нюховий епітелій
Нюхові рецептори
аксон рецепторної клітини
війки
синапси
решітчаста кістка

нюховий епітелій
Пахучі речовини контактують з війками хеморецепторів
Молекула пахучої речовини має підходити, як ключ до замка
клітини нюхових трактів
Аксони нюхових трактів йдуть до кори півкуль
Властивості нюху:
людина розрізняє шість первинних запахів;

інтенсивність нюху залежить від будови, концентрації і швидкості проходження пахучої речовини;

нюх адаптується до дії запаху;

запахи викликають інші відчуття: смакові, температурні тощо
Смакова сенсорна система – це система, яка забезпечує сприйняття хімічних подразнень і формування відчуття смаку
Відділи нюхового аналізатора:
периферичний відділ – орган смаку (язик) із хеморецепторами
провідниковий відділ – лицевий нерв
язико-глотковий нерв
блукаючий нерв
центральний відділ
таламус
скронева частка кори півкуль
Смакові рецептори – це смакові бруньки
рецепторна клітина
підтримуюча клітина
базальні клітини
волоски
Тривалість життя смакової бруньки – близько 10 діб
У одній бруньці – 40-60 клітин
Кількість смакових бруньок – біля 2 000
епітелій
Смакові бруньки об’єднані у смакові сосочки
грибоподібні сосочки
жолобкуваті сосочки
листоподібні сосочки
ниткоподібні сосочки
Смакові бруньки сприймають смаки:
солений        гіркий       солодкий       кислий          умамі
нерви
довгастий мозок
таламус
кора великого мозку
Мозок сприймає:

смак, текстуру, вологість, температуру, жирність, запах
Чи маєте запитання?
Відео до уроку ви можете переглянути  за посиланням:
https://www.youtube.com/watch?v=ukZtJizSHTw


title: Кісткові риби

text:
Кісткові риби. Визначальні ознаки будови, біологічні особливості, середовища існування
Бліц-турнір «Далі, далі..» :
Назвати відділи тіла риби
Серце риби складається з….
Кров риби має колір
Органи дихання риб
Шкіра риб вкрита
У кісткових риб запліднення
Парні плавці
Непарні плавці
Орган виділення риб
Риби холоднокровні чи теплокровні?
До якого типу належить надклас Риби?
Які риби не мають плавального міхура

Голови, тулуба, хвоста
Шлуночка, передсердя
Червоний
Зябра
Лускою
Зовнішнє
Грудні, черевні
Хвостовий, спинний, анальний
Нирки
Холоднокровні
Хордові
Хрящеві
«Доросла велика риба, оливково-сріблястого кольору з фіолетовим або червоним відливом. По краю хвостового плавця проходить чітка чорна смуга. У молодих риб забарвлення сріблясте, боки із чорними плямами, черевні та анальний плавці червонуваті. Мають потужні щелепи з гострими зубами, нападають на риб та інших тварин, небезпечні для людини. Будова нижньої щелепи і зубів дозволяє рибі виривати зі здобичі великі шматки м’яса. Зграя за кілька хвилин знищує тварину масою близько 50 кг».

Розгляньте зображення тварин та визначте ознаки відмінності в зовнішній будові хрящових і кісткових риб.

БУДОВА ПЛАВЦІВ І ЛУСКИ РИБИ

ЦЕ ЦІКАВО!!!
Самка оселедця відкладає від 20 000 до 40 000 ікринок,
тріски — у середньому 9 млн,
 самка колючки триголкової — всього 20–100 ікринок.

Як ви гадаєте, чому самка колючки триголкової відкладає невелику кількість ікри?

Роль кісткових риб в екосистемах та значення в житті людини

Значення риб
Цінний продукт харчування
Об’єкти спортивного лову
Об’єкти ставкового й акваріумного розведення
Сировина для медицини
Виготовляють взуття та галантерейні вироби (осетер, тріска)

Небезпечні для людини (спричиняють отруєння)
Ланки в ланцюгах живлення
Проміжні хазяї паразитичних червів
Поясніть японське прислів’я: «Хочеш з’їсти фугу — спочатку напиши заповіт!».

Японці сприймають рибу фугу як делікатес. Щоправда, для того щоб приготувати з неї страву, кухар повинен мати особливу кваліфікацію, підтверджену дипломом. Він повинен знати анатомію риби (оскільки в різних частинах риби отрута міститься в різній концентрації), мати тверду руку практикуючого хірурга. Він повинен уміти надавати першу допомогу потерпілим. За два десятиліття кінця ХІХ ст. від таких делікатесів у Японії загинуло понад 3 тис. осіб, а наприкінці ХХ ст. кожні десять років гинуло близько 100 осіб.
Цікаве запитання
Як риб використовують у боротьбі з комахами-шкідниками при заростанні водойм?

Використовують рибу гамбузію для боротьби з малярією — вона поїдає личинок малярійного комара.
На рисових полях для знищення насіння бур’янів використовують коропа.
Для очищення водойм використовують рослиноїдних риб — амура білого, тиляпію, товстолобика.
Домашнє завдання
	Завдання для всього класу.Опрацювати відповідний параграф підручника
Індивідуальні та творчі завдання.Скласти «шпаргалку з помилками» за темою уроку (невеличкий опорний конспект, у якому допущено декілька помилок).


title: кактуси та їх види

text:
   Кактусы в домашних условиях.
МКОУ Филиппенковская ООШ,
Учитель биологии Чалый Н.С.
                     2017 г.

Кактус (лат. Cactaceae) относится к семейству Кактусовые.Семейство делится на четыре подсемейства. Слово «кактус» имеет греческое происхождение. Карл Линней ввел это название в 1737 году как сокращенное от «мелокактус» (чертополох) из-за колючек, которыми покрыты представители Кактусовых . Высказывают предположение, что кактусы эволюционно выделились около 30-40 миллионов лет назад, и, несмотря на то, что ископаемых кактусов нигде пока не обнаружили, считается, что родина кактусов – Южная Америка, а на северный континент они распространились не так давно – не более, чем 5-10 миллионов лет назад.Можно считать, что кактусы являются растениями Нового Света. И сегодня среда обитания кактуса – Южная и Северная Америка и острова Вест-Индии. В естественных условиях растение кактус можно встретить в Африке, на Мадагаскаре и Шри-Ланке – утверждают, что туда семена кактусов были занесены птицами.

Многие кактусы и суккуленты. Однако суккуленты и кактусы не одно и то же: если все кактусы являются суккулентами, то далеко не все суккуленты являются кактусами.Кактус отличается от суккулентов наличием ареолы – специального органа, представляющего собой модифицированную пазушную почку с чешуйками, преобразованными в колючки или волоски, хотя у многих разновидностей есть и то, и другое. Еще одним отличием кактусов от суккулентов является строение их цветков и плодов – часть цветка и плода кактуса является одновременно частью его стебля. Общими признаками всех кактусовых являются ярко выраженные периоды роста, цветения и покоя, а корень кактуса не в состоянии усваивать большое количество питательных веществ, поэтому ежегодный прирост растений этого семейства весьма скромный

Общими признаками всех кактусовых являются ярко выраженные периоды роста, цветения и покоя, а корень кактуса не в состоянии усваивать большое количество питательных веществ, поэтому ежегодный прирост растений этого семейства весьма скромный. Кактусы в домашних условиях часто испытывают недостаток освещения, поэтому лучшее место для них – южный подоконник. Летом они хорошо себя чувствуют на свежем воздухе – на освещенном балконе, террасе и просто в саду, зимой же им свет не так и нужен, поэтому кактусы, вошедшие в период покоя, можно переставить в тень. Если же они проводят зиму в том же помещении, что и лето, обеспечьте им хорошее освещение. Нехватка света может привести к тому, что растения будут болезненно вытягиваться, а макушка кактуса приобретет бледно-зеленый цвет.

Поскольку речь идет об одних из самых светолюбивых растений, нужно знать, что Поскольку кактусы относятся к выносливым растениям, они практически не реагируют на резкие перепады температур и нормально переносят прохладу, хотя и являются теплолюбивыми растениями. Весной и летом комнатный кактус хорошо чувствует себя в обычных для квартир и садов температурных условиях, а зимой оптимальная температура для него – от 6 до 14 ºC при условии, что в помещении при регулярном проветривании не будет сквозняков и иссушающих воздух отопительных приборов. Поливают кактус умеренно, по мере высыхания грунта. В холодную и дождливую погоду кактусы лучше не поливать, даже если на дворе лето. Зимой увлажнение грунта в горшках с кактусами заметно сокращают, а в некоторых случаях прекращают совсем.

Как только у кактусов по весне обнаружатся признаки роста (позеленеет верхушка и появятся молодые колючки), начинайте ежедневно обильно опрыскивать растения отстоянной водой комнатной температуры, а когда начнется активный рост, их 2-3 раза увлажняют нижним поливом, поместив горшочки с кактусами на четверть часа в мисочки с водой температуры 28 ºC. Исключение составляют шерстистые или густо опушенные виды – им такие ванны противопоказаны.
Весной и осенью полив осуществляют по утрам, а в летнее время вечером. Вода для поливов и опрыскиваний должна быть мягкой – кипяченой и отстоянной. Один раз в месяц в воду нужно добавКак только у кактусов по весне обнаружатся признаки роста (позеленеет верхушка и появятся молодые колючки), начинайте ежедневно обильно опрыскивать растения отстоянной водой комнатной температуры, а когда начнется активный рост, их 2-3 раза увлажняют нижним поливом, поместив горшочки с кактусами на четверть часа в мисочки с водой температуры 28 ºC. Исключение составляют шерстистые или густо опушенные виды – им такие ванны противопоказаны.
Весной и осенью полив осуществляют по утрам, а в летнее время вечером. Вода для поливов и опрыскиваний должна быть мягкой – кипяченой и отстоянной. Один раз в месяц в воду нужно добавлять лимонную или щавелевую кислоту – на литр воды полграмма или одну десятую грамма соответственно. Можно сутки настаивать воду для полива на торфе – 200 г торфа на три литра воды.
Кактусы с густыми и мощными колючками хорошо по утрам и вечерам опрыскивать горячей водой из пульверизатора.
лять лимонную или щавелевую кислоту – на литр воды полграмма или одну десятую грамма соответственно. Можно сутки настаивать воду для полива на торфе – 200 г торфа на три литра воды.
Кактусы с густыми и мощными колючками хорошо по утрам и вечерам опрыскивать горячей водой из пульверизатора.

Как только у кактусов по весне обнаружатся признаки роста (позеленеет верхушка и появятся молодые колючки), начинайте ежедневно обильно опрыскивать растения отстоянной водой комнатной температуры, а когда начнется активный рост, их 2-3 раза увлажняют нижним поливом, поместив горшочки с кактусами на четверть часа в мисочки с водой температуры 28 ºC. Исключение составляют шерстистые или густо опушенные виды – им такие ванны противопоказаны.Весной и осенью полив осуществляют по утрам, а в летнее время вечером. Вода для поливов и опрыскиваний должна быть мягкой – кипяченой и отстоянной. Один раз в месяц в воду нужно добавлять лимонную или щавелевую кислоту – на литр воды полграмма или одну десятую грамма соответственно. Можно сутки настаивать воду для полива на торфе – 200 г торфа на три литра воды.Кактусы с густыми и мощными колючками хорошо по утрам и вечерам опрыскивать горячей водой из пульверизатора.

Подкармливать кактусы следует с большой осторожностью, а при ежегодных пересадках растений можно и вовсе их не подкармливать. Вносят удобрения в виде растворов не чаще одного раза в неделю в период активного роста в уже увлажненный грунт, чтобы избежать ожога корней. Самым распространенным удобрением для кактусов является смесь Кадатского, состоящая из калийной селитры, однозамещенного фосфорнокислого калия, двадцатипроцентного суперфосфата, сернокислого калия, сернокислого магния и хлористого калия. Для приготовления питательного раствора один грамм смеси Кадатского растворяют в одном литре воды.

Горшки для кактусов могут быть керамическими или пластмассовыми. Размер горшка определяется габаритами растения, причем высота посуды должна превышать длину корневой системы кактуса на 15-20 %, а ширину горшка – в полтора раза. Другими словами, посуда для кактуса должна быть неширокой и достаточно глубокой – в ней кактус будет чувствовать себя устойчивей, да и поливать растение придется реже, чем при выращивании в плоском горшке. Кроме того, для кактусов среднего и маленького размера предпочтительней пластиковые горшки, потому что пористая керамика способствует высокой испаряемости воды, защелачиванию и засолению субстрата.

Субстрат кактусам нужен рыхлый, пористый, водо- и воздухопроницаемый, слабокислой реакции – pH 6,0. Можно приобрести готовый грунт для кактусов в цветочном магазине, а можно составить его самостоятельно из равных частей листовой земли, крупного и хорошо промытого речного песка и дерновой земли с добавлением небольшого количества кирпичной крошки или древесного угля. Для старых и столбовидных кактусов, а так же для растений с реповидным корнем в грунт добавляют нежирную глину. Эпифитные кактусы нуждаются в добавках перегнойной земли или торфа – до 1/3 объема. В грунт для кактусов с белыми шипами желательно внести немного извести в виде кусков гипса или старой штукатурки. Если вы составите грунт неправильно, у растения вполне может произойти загнивание корней.

Пересадка кактуса осуществляется весной, в самом начале активного роста. Уложите на дно горшка с отверстиями дренажный слой из мелкого керамзита, кирпичной крошки, крупного речного песка или старых черепков, заполните горшок на треть высоты стерильным субстратом, опустите корни растения в горшок и равномерно со всех сторон заполните емкость влажным грунтом. Для этого лучше пользоваться чайной ложкой или небольшим резиновым шпателем. Не нужно слишком уплотнять субстрат, а участок с корневой шейкой нужно присыпать крупнозернистым речным песком. Не поливайте кактус после пересадки в течение недели, пока не заживут травмы, нанесенные корневой системе

Цветение кактуса в значительной степени зависит от того, насколько правильно организована его зимовка: у пустынных, горных и степных видов в этот период созревают молодые побеги и формируются цветочные почки. Если кактус зимой оставался на южном подоконнике и его рост не прекращался, вряд ли он в будущем сезоне зацветет. При правильно организованной зимовке растение отдыхает и накапливает силы, и вполне вероятно, что в следующем году вам посчастливится увидеть цветок кактуса. Хотя справедливости ради нужно сказать, что такие виды, как нонокактус, мелокактус, пародия, рипсалис, гимнокалициум и апорокактус могут зацвести даже после зимовки в теплой комнате.

Если кактус зацвел, ни в коем случае не перемещайте и не поворачивайте его – потревоженное растение сбросит все цветки и бутоны. Прямые солнечные лучи в период цветения кактусам противопоказаны, и вы должны защитить от них растение полупрозрачной тканью или бумагой.
 В период цветения необходимо ежедневно проветривать помещение, но нельзя допускать даже малейших сквозняков. Подкормки в это время тоже не вносят, иначе растение сбросит и цветки, и бутоны, или они трансформируются в детки кактуса. В первое цветение цветки обычно мельче, но с каждым годом они становятся все крупнее, да и количество их может увеличиваться. Цветение кактуса не просто прекрасное зрелище, оно помогает установить принадлежность вашего растения к тому или иному роду и виду, что намного облегчает уход.

После того, как  кактус отцветет, необходимо сократить расход воды при его поливе до минимального, а частоту увлажнения субстрата свести к одному разу в месяц – буквально для того, чтобы кактусы не сморщивались от обезвоживания. Подкормки необходимо прекратить совсем. Очень важно, чтобы на растение не попадал горячий воздух от отопительных приборов, а еще лучше поместить кактус на подоконник, под которым нет радиатора, или в неотапливаемую комнату, где температура не поднимается выше 15 ºC и не опускается ниже 8-6 ºC. Если вдруг вы обнаружили, что кактус начал морщиться, не увеличивайте полив, а просто слегка обрызгайте растение теплой водой – совсем немного, иначе при пониженной температуре может у него произойти загнивание корней. Период покоя для кактусов должен длиться с ноября по март, значит, сокращать полив и прекращать подкормки нужно уже с октября.

Исключением из общего для всех кактусов правила является шлюмбергера – ее всю зиму поливают один раз в неделю.
В начале марта нужно помочь кактусам выйти из спячки. Для этого растение переносят на южный подоконник, начинают опрыскивать, потом постепенно увеличивают расход воды, одновременно сокращая промежутки между поливами. Возобновляют и подкормки кактуса.

Размножаются кактусы семенным и вегетативным способом.Выращивание кактусов из семян имеет свои сложности: семяна на полчаса замачивают в бледно-розовом растворе марганцовки. Необходимо простерилизовать субстрат – пропарить его или прожарить в духовке при 110-130 ºC. Влажный субстрат насыпают в емкость слоем около 1 см, по нему раскладывают подготовленные семена, после чего посевы накрывают пленкой или стеклом. Почву все время поддерживают в слегка влажном состоянии, посевы дважды в день проветривают. Для того чтобы семена кактуса проросли, потребуется от нескольких дней до нескольких месяцев. При появлении у всходов первых колючек их пересаживают в более питательный субстрат, а в возрасте нескольких месяцев за ними начинают ухаживать, как за взрослыми растениями, но берегут от слишком резких перепадов температур и чаще поливают.Сеять семена лучше так, чтобы всходы появились в начале весны.

Проще размножать кактусы вегетативно: на многих растениях образуются детки, имеющие зачатки корней. Детки легко отделяются, после чего укладываются на влажный субстрат, в который прорастают их корешки, образуя со временем корневую систему. Выберите детку покрупнее, отделите ее стерильным инструментом, подсушите место среза в течение 3-4 дней и укорените черенок во влажном субстрате.

         Почему кактусы желтеют.
Этот вопрос читатели задают чаще всего. Причинами этого явления может быть дефицит питательных веществ в субстрате, нарушение режима полива или вредоносная жизнедеятельность паутинного клеща. В первом случае нужно внести подкормку, во втором – откорректировать частоту полива и норму расхода воды, а в третьем – обработать кактус каким-нибудь акарицидом – Актелликом, например.

              Почему кактусы гниют.
Чаще всего кактус гниет от избытка влаги в почве. Поливать его, конечно, нужно, но учитывая при этом, что растение-суккулент лучше забыть полить, чем полить дважды. При хроническом переувлажнении субстрата кактус начинает гнить. Чтобы спасти растение от гибели, нужно извлечь его из почвы, обрезать все подгнившие участки и корешки, обработать срезы толченым углем и пересадить кактус в новый стерильный субстрат. Если растение не слишком пострадало, вполне возможно, вам удастся его реанимировать.

           Почему кактус не растет.
У этой проблемы тоже может быть несколько причин: неправильно составленный субстрат, тесный горшок, болезнь, солнечный ожог, отторжение корней или их повреждение вредителями.
Если составили грунт из неправильных компонентов или не выдержали нужных пропорций, почва может быть слишком кислой или, наоборот, слишком щелочной. Портится грунт и от полива неотстоянной и некипяченой водой с высоким содержанием извести. Следите за качеством и температурой воды для полива, составляйте грунт в соответствии с требованиями культуры, а если вы не умеете этого делать, используйте покупной субстрат, специально приготовленный для кактусов специалистами. Вовремя пересаживайте кактусы в больший горшок.
Кактус опунция (Opuntia)

Чтобы избежать солнечных ожогов, постарайтесь в полуденные часы защитить растение от прямых солнечных лучей. И поворачивайте нецветущие кактусы вокруг оси, чтобы они освещались и прогревались равномерно. От резкого перепада температур, сильного переохлаждения или, наоборот, перегрева, у кактуса могут отмереть корни, причем само растение при этом остается здоровым и способным к укоренению. Опасность кроется в том, что вы, не подозревая, что кактус сбросил корни, будете продолжать его полноценно увлажнять и подкармливать, а это может привести к гибели растения – оно просто сгниет. Проверяйте кактус как можно чаще, и если вы установите, что он лишил себя корней, поместите его сверху на легкий, но питательный, почти сухой грунт, обложите для устойчивости камешками, защитите от прямых солнечных лучей, и опрыскайте водой первый раз через три дня. Поливать кактус без корней опасно.

                    Вредители кактусов.
Из вредителей кактусы повреждают мучнистый корневой и мучнистый стеблевой червецы.Корневой червец опасен тем, что он невидим, но при осмотре корней можно обнаружить мелких насекомых, оставляющих после себя крошечные белые «ватные» комочки. Чаще других кактусов от корневых червецов страдают эхинопсисы. Для избавления от вредителей проще всего обработать растение по листьям и пролить почву в горшке раствором системного инсектицида – Актары или Актеллика, а через две недели провести повторную обработку. Если вы не хотите использовать химические препараты, выньте растение из почвы и промойте весь кактус вместе с корнями под сильной струей воды, после чего подержите растение 10-15 минут в воде температуры 50-60 ºC. Затем кактус в течение нескольких дней подсушивают и сажают в обеззараженный грунт.

Стеблевой червец, или мохнатая тля, является близким родственником корневого червеца. Вредитель делает проколы в стеблях растений и питается их соком. Опасен он еще и тем, что через эти проколы проникают грибковые инфекции, вызывающие гниение кактуса. Разглядеть этих вредителей бывает нелегко, особенно на тех видах, которые покрыты войлочными волосками. Чтобы избежать неприятностей со стеблевым червецом, а заодно и защитить кактус от других вредителей, целесообразно в качестве профилактики дважды в год обрабатывать растение и грунт в горшке инсектицидом, например, Актелликом или Актарой.
 Могут паразитировать на кактусах также красный и паутинный клещи, избавиться от которых можно теми же средствами, что и от червецов.
Эхинопсис (Echinopsis)

                    Болезни кактусов.
Поражают кактусы и заболевания – сухая и черная гнили, фитофтороз, ризоктониоз, гельминтоспороз, фузариоз, пятнистости и вирусные болезни.
Фитофтороз, или черная (красная) корневая ножка, вызывает гниение основания стебля и корней кактусов. В борьбе с заболеванием сеянцы на ранней стадии болезни несколько раз обрабатывают Бенлатом с интервалом в 3-4 часа. У взрослых экземпляров удаляют поврежденные части, а срезы опрыскивают раствором фунгицида.
Цереусы (Cereus)

Фузариоз, или фузариозная гниль, поражает при повышенной влажности грунта и воздуха в помещении. В результате развития болезни корневая шейка и корни загнивают, стебель кактуса желтеет, морщится и падает. Надо удалить все поврежденные части стебля и корней, обработать раны толченым углем, серой или зеленкой. Чтобы избежать поражения кактуса фузариозом, не допускайте механических повреждений растения и время от времени поливайте кактус раствором Фундазола.Гельминтоспороз, или мокрая гниль, выглядит, как водянистые темные пятна, покрытые нитями грибницы. Попадают возбудители заболевания в грунт вместе с семенами.Ризоктониоз – тоже мокрая гниль, от которой стебли кактусов темнеют, а чернота поднимается по сосудам вверх. Развивается ризоктониоз в условиях повышенной влажности. Избежать заболевания можно, проводя дезинфекцию почвосмеси для кактусов.
Гимнокалициум (Gymnocalycium)

Сухая гниль, или фомоз, неизлечим: кактус просто высыхает изнутри, и ничего нельзя поделать. В качестве профилактической меры растения иногда опрыскивают раствором фунгицида.

Серая мягкая гниль поражает места прививки или боковые части стебля. Ткани растения разжижаются и превращаются в кашистую массу, покрытую налетом грибницы темно-серого цвета. Активизируется инфекция при хроническом переувлажнении субстрата. На ранней стадии развития болезни кактус можно спасти, если вырезать на нем пораженные участки и обработать раны серой, толченым углем или Нистатином.
Маммиллярия (Mammillaria)

Черная гниль, или альтернариоз, внешне проявляется блестящими темно-бурыми или черными пятнами в виде потеков. Необходимо вырезать все эти пятна до здоровой ткани и обработать кактус раствором фунгицида.
Пятнистости (антракноз, или бурая пятнистость, и ржавчина) имеют грибковую природу, поэтому лечение проводят растворами фунгицидов, однако перед опрыскиванием следует удалить на кактусах пораженные участки.
Симптомом вирусных болезней являются светлые пятна на стволе растения. Для обработки кактусов от вирусных инфекций растворите в литре воды одну таблетку Ремантадина, однако особых надежд на лечение не возлагайте, поскольку вирус победить очень трудно.
Апорокактус плетевидный (Aporocactus flagelliformis)

Виды и разновидности кактусов
Семейство Кактусовые включает в себя четыре подсемейства, у каждого из которых есть принципиальные различия в физиологии и строении – подсемейства Перескиевых, Опунциевых, Маухиениевых и Кактусовых, к которому относится 80 % всех кактусов.
Подсемейство Кактусовых представлено растениями, у которых отсутствуют листья и глохидии. Среди них есть как эпифиты, так и ксерофиты всевозможных форм – колоннообразные, шаровидные, стелющиеся или образующие дернины. Есть множество растений со съедобными плодами – ферокактусы, эхиноцереусы, маммилярии, миртиллокактусы, пениоцереусы и другие. Предлагаем вам краткое описание родов, видов и разновидностей, а также названия кактусов, которые чаще всего выращиваются в комнатной культуре.
Астрофитум (Astrophytum)
https://yandex.ru/images/search?p  - фотографии кактусов.

https://floristics.info/ru--текстовая информация Листьева Лилия.
https://www.yandex.ru/ -- фотографии кактусов.
ИСТОЧНИКИ интернета.


title: "Клас черевоногі"

text:
Клас черевоногі
Підготувала
учениця 8-В класу
Кошина Анна

  Клас черевоногі молюски налічує близько 90 тис. видів; у фауні їх більше 1000, з них на Україні — понад 200. Заселяють слимаки різні зони морів та океанів, прісні водойми; деякі живуть на суші, пристосувавшись навіть до суворих умов пустині та гірських вершин. Це єдиний клас, представники якого освоїли не тільки водоймища, але й сушу, тому за кількістю видів молюсків — це найчисленніший клас. Його представники порівняно невеликі за розмірами: чорноморський молюск рапана до 12 см висотою, виноградний равлик — 8 см, деякі голі сігимаки — до 10 см, великі тропічні види досягають 60 см.

Будова
  Тіло асиметричне, з добре вираженою головою. Нога з широкою підошвою. Черепашка (1,5-250 мм) спіральне закручена, іноді недорозвинена або                   зовсім редукована. На голові розташовані1—2 пари щупалець. У більшості видів  добре розвинені очі, статоцисти та осфрадії. У глотці знаходяться рогові щелепи та терка (радула, вкрита рядами міцних хітинових зубчиків). Ці органи служать для механічного подрібнення та зіскоблювання їжі. Розвинені слинні залози. Кишки  утворюють петлеподібний вигин, анальний отвір міститься над головою або збоку від неї, на правому боці тіла. Тіло молюска вкрито мантією і міститься в спіральне закрученій черепашці.
Пересування молюска відбувається завдяки хвилеподібному скороченню м'язів ноги. На нижній стороні голови міститься рот, а на бічних сторонах — два чутливих щупальця, біля їхньої основи знаходяться очі.

Живлення
Живлення черевоногих різноманітне. Є серед них фітофаги (голі слизні, виноградний і садовий слимаки та ін.), хижаки (мурекси, насси, рапани та ін.), більшість — всеїдні форми. У глотці є м'язовий язик з численними зубчиками на нижній стороні, ними, як терткою, п'явушник зіскоблює м'які тканини рослин. Через глотку і стравохід страва потрапляє в шлунок, де й починає перетравлюватися. Подальше перетравлювання відбувається в печінці, а закінчується в кишечнику. Неперетравлена пожива викидається через анальний отвір назовні. До рослиноїдних черевоногих належить виноградний равлик, що також завдає шкоди сільському господарству. У деяких країнах його використовують в їжу.
Дихання
Органами дихання є зябра (для біль-
шості) та легені — особливої кише-
ні мантії, куди повітря потрапляє че-
рез дихальний отвір. Ті, що дихають
атмосферним повітрям, час від часу
необхідно підійматися на поверхню
води. Стінки легені обплетені мере-
жею кровоносних судин. Тут відбу-
вається збагачення крові киснем і
виділення вуглекислого газу.
Нервова система
Серце складається з двох камер — перед-
сердя і шлуночка. З великих судин через ка-
піляри кров потрапляє в проміжок між ор-
ганами. Таку кровоносну систему назива-
ють незамкненою. З порожнини тіла кров
(венозна без кисню) збирається в судину,
яка підходить до легені, де вона збагачуєть-
ся киснем, звідки потрапляє в передсердя,
потім — у шлуночок і нарешті по артеріях —
судинах, що несуть кров, збагачену киснем
(артеріальну), потрапляє до органів.
Розмноження
Розмноження статеве. Морські форми здебільшого різностатеві, а прісноводні та наземні — гермафродити. Запліднення внутрішнє. Розвиток прямий або з метаморфозом, личинка парусник (велігер).
Життєдіяльність та різноманітність
Серед морських черевоногих переважають літоральні форми, проте є й такі, що опускаються на значну глибину. У Чорному та інших морях поширена пагела, вона міцно прикріплюється до прибережних скель своєю ногою (буває, треба прикласти силу в десятки кілограмів, щоб відірвати цього молюска від субстрату).
У ставках, невеликих озерах, старорічищах водиться ставковик звичайний (озерним), який досягає розмірів 68—70 мм. За допомогою ноги він переміщується не лише по твердому субстрату, але й по плівці поверхневого натягу води. Дихає за допомогою легенів атмосферним повітрям, тому періодично піднімається на поверхню, щоб набрати в мантійну порожнину запас повітря. При зниженні температури вод до 6—8 °С ставковий починає дихати киснем, розчинним у воді, тоді його легеня функціонує як зябра. За способом живлення ставковик звичайний — всеїдна тварина: поїдає рослинну, тваринну їжу, а також і трупи.
Експериментальне доведено, що при високій щільності популяції продукти
метаболізму пригнічуюче діють на кожну особину, затримуючи її ріст. Тому
                                                                             в густо заселених басейнах розвивають-
                                                                             ся дрібні екземпляри. У невеликих пріс-
                                                                             них водоймах поширені котушки, калю-
                                                                             жниці, бітинії. Котушки, живлячись мік-
                                                                             роскопічними водоростями (вони їх
                                                                             зскрібають теркою з поверхні водяних
                                                                             рослин та підводних предметів), є ба-
                                                                             жаними мешканцями акваріумів як біо-
                                                                             логічні санітари. Усі ці молюски можуть витримувати пересихання водойм, виділяючи при цьому щільну плівку, яка закриває вхід у черепашку.
                                                             Наземні молюски витримують значні темпе-
                                                            ратурні коливання. У південних широтах вліт-
                                                            ку, а в північних — взимку вони впадають у стан
                                                            анабіозу. У південних та західних областях СРСР,
                                                            в тому числі й на Україні, поширений наземний
                                                            молюск виноградний слимак . Активний вночі,
                                                            завдяки чому зменшуються втрати води з орга-
                                                            нізму. Належить до фітофагів, живлячись лис-
                                                            тям винограду та плодових дерев. Яйця відкла-
                                                            дає в ямку, яку викопує за допомогою ноги. За
                                                            літо буває 2—3 кладки по 20—25 яєць. Восени із
                                                            зниженням температури до 8—10° впадає у
                                                            сплячку. Для цього він заривається у землю або
                                                            ховається під мох чи опале листя; вхід у черепа-шку закриває твердою вапняковою кришечкою (епіфрагмою), яку виділяє мантія.
Наземний спосіб життя ведуть голі слизні, типовими представниками яких є польовий та садовий слизні. Характерна ознака цих молюсків — відсутність зовнішньої черепашки. Вона у них рудиментарна, у вигляді невеликої вапнякової пластинки овальної форми; зовні обростає мантією. Дихають голі слизні атмосферним повітрям за допомогою легені (дихальна порожнина під мантією).

Джерела:
 http://referatu.net.ua
 http://www.refine.org.ua


title: "Китайський алігатор"

text:
Китайський           алігатор
  Царство: ТвариниТип: ХордовіКлас: ПлазуниЗагін: КрокодилиСімейство: АлігаторовіРід: АлігаторВид: Китайський алігатор

Наукова класифікація
     Китайські алігатори м'ясоїдні напівводні рептилії з довгим, масивним хвостом, що становить половину довжини тварини. Виконує цілий ряд функцій: допомагає рухатися у воді, використовується як лопата при будівництві гнізд, служить в якості зброї при захисті від ворогів, а також служить складах для жиру, який алігатор використовує протягом зими.
Опис
    Лапи короткі, пазуристі, на кожній є по п'ять частково перетинчастих пальців (у американського алігатора на задній лапі тільки чотири пальці). Верхня та нижня частина тіла покриті костяністими щитками, що служать для захисту. На відміну від багатьох інших видів крокодилів четвертий зуб на нижній щелепі не видно при закритій пащі. Як і у кайманів, на віях є кістяні щитки. Остання особливість також відрізняє їх від найближчого родича - американського алігатора.
    Очі алігатора прикриті напівпрозорою мембраною, яка тягнеться від переднього куточка ока до заднього, захищаючи очне яблуко від механічних пошкоджень і пересихання. Над ніздрями є складки шкіри, які можуть закривати їх, оберігаючи від попадання води, що дозволяє алігаторові протягом тривалого періоду перебувати під водою без дихання.
      Молоді особини схожі на дорослих, але уздовж тіла мають виразні жовті смуги. У середньому на тілі є по п'ять смуг, на хвості вісім. У міру зростання ці смуги поступово зникають. Довжина самців може досягати 2,2 м від носа до кінчика хвоста, але зазвичай не перевищує 1,5 м. Самки досягають в довжину максимум до 1,7 м, в середньому 1,4 м.
     Вага: Близько 40 кг. Тривалість життя: До 30-35 років. Голос:  Китайські алігатори мають широкий набір криків. Крики, що нагадують рев, використовуються в шлюбний період для залучення партнерів, вони ж служать для визначення меж території і для з'ясування відносин між самцями. Істоти, що хрюкають звуки, що видаються малюками, служать для контакту з матір'ю, щоб попередити її про небезпеку, дискомфорті і т.п.
     Зараз алігатор мешкає тільки в басейні річки Янцзи на східному узбережжі Китаю. Колись, коли популяція цього виду була значно чисельніша, його ареал займав набагато більшу територію. Перші згадки про китайського алігатора відносяться до 3 тис до нашої ери, і в цих джерелах вказувалися і інші райони Китаю і навіть Кореї. У 1998 році вчені підрахували, що тільки за останні 12 років природний ареал китайського алігатора скоротився більш ніж у 10 разів.

Поширення
Харчування
Алігатори є хижаками, що ведуть нічний спосіб життя. Дорослі особини харчуються рибою, зміями, молюсками, невеликими ссавцями і водоплавними птахами. Молоді алігатори вживають в їжу комах та інших дрібних безхребетних.
Розмноження
Шлюбний сезон наступає в червні, через місяць після початку сезону дощів. Як самці, так і самки гарчать у пошуках партнера. Ще одним приваблює маневром служить мускусна заліза під нижньою щелепою, яка випускає характерний запах. дин самець за сезон може доглядати за декількома самками.

У липні самки влаштовують гніздо в заростях трави по берегах річок і озер. Передніми і задніми лапами вона створює горбик приблизно 1 м заввишки. Гнізда часто створюються недалеко від нір, так що мати може знаходитися недалеко під час інкубаційного періоду. Далі самка в поглибленні на вершині пагорба відкладає 10-40 яєць і вкриває їх травою.
Самки часто відвідують гніздо і охороняють його від хижаків, у той час як самці не беруть в цьому участь. Виводок з'являється у вересні. Почувши Піщані, самка розриває верхній шар і переносить дитинчат вниз до води. Вона також може допомогти дитинчаті вилупитися, повільно катаючи яйце по землі або натискаючи на шкаралупу. Самка залишається разом зі своїм потомством на першу зиму.
Китайський алігатор знаходиться під загрозою зникнення і включений до Міжнародної Червоної книги.
Загроза зникнення і охорона