title: "Моцарт"

text:
Моцарт, Вольфганг Амадей
Полное имя Иога́нн Хризосто́м Во́льфганг Теофи́л Мо́царт

27 января 1756—5 декабря 1791

Австрийкий композитор,
 капельмейстер, пианист, скрипач,педагог,
клавесинист, органист.
Биография
Моцарт родился 27 января 1756 года в Зальцбурге, Австрия. Отец Леопольд Моцарт был одним из ведущих европейских музыкальных педагогов. Отец обучил Вольфганга основам игры на клавесине, скрипке и органе. В 1762 году он предпринял с сыном и дочерью Анной, также замечательной исполнительницей на клавесине, артистическое путешествие в Мюнхен, Париж, Лондон и Вену и во многие другие города Германии, Нидерландов, Швейцарии. В этом же году юный Моцарт написал свою первую композицию. В 1763 году изданы в Париже первые сонаты Моцарта для клавесина и скрипки. В возрасте 17 лет у Моцарта имелось написанных  4 оперы, несколько духовных сочинений, 13 симфоний, 24 сонаты, много более мелких композиций.

Последний год
Последними операми Моцарта стали «Так поступают все» (1790 год), «Милосердие Тита» (1791 год) и наконец, «Волшебная флейта» (1791 год). Представленная в сентябре 1791 года в Праге опера «Милосердие Тита» была принята холодно; «Волшебная флейта», поставленная в том же месяце в Вене, в пригородном театре, напротив, имела такой успех, какого Моцарт в австрийской столице не знал уже много лет.
Смерть Моцарта
Умер Моцарт 5 декабря 1791 года примерно через час после полуночи, на 36-ом году жизни. Причина смерти Моцарта до сих пор является предметом споров. Большинство исследователей считает, что Моцарт действительно умер, как это и было указано в медицинском заключении, от ревматической лихорадки, возможно, осложненной острой сердечной или почечной недостаточностью. Знаменитая легенда об отравлении Моцарта композитором Сальери и сейчас поддерживается несколькими музыковедами, но сколько-нибудь убедительные доказательства этой версии отсутствуют. В мае 1997 года суд, заседавший в миланском Дворце правосудия, рассмотрев дело Антонио Сальери по обвинению в убийстве Моцарта, вынес ему оправдательный приговор.
Кенотаф Моцарта — наиболее известное «захоронение» кладбища Святого Марка
Творчество
Отличительной чертой творчества Моцарта является сочетание строгих, ясных форм с глубокой эмоциональностью. Уникальность его творчества состоит в том, что он не только писал во всех существовавших в его эпоху формах и жанрах, но и в каждом из них оставил произведения непреходящего значения. Музыка Моцарта обнаруживает множество связей с разными национальными культурами,тем не менее она принадлежит национальной венской почве и носит печать творческой индивидуальности великого композитора. Моцарт — один из величайших мелодистов. Его мелодика сочетает черты австрийской и немецкой народной песенности с певучестью итальянской кантилены. Несмотря на то, что его произведения отличаются поэтичностью и тонким изяществом, в них часто встречаются мелодии мужественного характера, с большим драматическим пафосом и контрастными элементами.
Творчество
Особое значение Моцарт придавал опере. Наряду с Глюком, он был величайшим реформатором жанра оперы, но в отличие от него, основой оперы считал музыку. Моцарт создал совершенно иной тип музыкальной драматургии, где оперная музыка находится в полном единстве с развитием сценического действия. В его операх нет однозначно положительных и отрицательных персонажей, характеры живые и многогранные, показаны взаимоотношения людей, их чувства и стремления. Моцарт написал 68 духовных произведений (мессы, оффертории, гимны и пр.), 23 произведения для театра, 22 сонаты для клавесина, 45 сонат и вариаций для скрипки и клавесина, 32 струнных квартета, около 50 симфоний, 55 концертов и пр., в общей сложности 626 произведений. Наиболее популярными стали оперы «Свадьба Фигаро», «Дон Жуан» и «Волшебная флейта». «Дон Жуан» считается одним из лучших произведений в мировом оперном репертуаре.

Фортепиано семьи Моцартов. Дом-музей композитора в Зальцбурге
Вольфганг Амадей Моцарт обладал феноменальным музыкальным слухом,
памятью и способностью к импровизации. Моцарт широко признан одним из
величайших композиторов: его уникальность состоит в том, что он работал
во всех музыкальных формах своего времени и во всех достиг наивысшего
успеха Наряду с Гайдном и Бетховеном, принадлежит к наиболее
 значительным представителям Венской классической школы.
Моцарту не удалось организовать исполнение трёх последних, ныне самых знаменитых симфоний: № 39 ми-бемоль мажор, № 40 соль минор и № 41 до мажор «Юпитер» написанных в течение полутора месяцев в 1788 году; лишь три года спустя одна из них, Симфония № 40, была исполнена А. Сальери в благотворительных концертах.

2 шиллинга 1931 года — австрийская памятная монета,
 посвящённая 175-летию со дня рождения Моцарта
10 евро — немецкая монета
 2006 года
с изображением Моцарта
Почтовая марка СССР,1956 год
Моцарт на марке Молдовы,2006 год
Написанный в совершенно не характерном для Моцарта стиле, и величественно-горестный «Реквием»(траурная заупокойная месса), над которым Моцарт работал последние месяцы своей жизни. Работу над незавершённым «Реквиемом», потрясающим своим скорбным лиризмом и трагической выразительностью, закончил его ученик Франц Ксавер Зюсмайер, ранее принимавший некоторое участие в сочинении оперы «Милосердие Тита».


title: «Творець усіх творців»

text:
НАЗВА НАШОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
«Творець усіх творців»
Сьогодні ми разом з вами виконаємо наступні завдання:
З'ясуємо основні питання нашого дослідження
Поділимось на підгрупи для вирішення завдань
Проаналізуємо майбутні дослідження

Яке ж основне питання нашого дослідження?

Природа для нас, чи ми для природи?

ДЛЯ ТОГО, ЩОБ ВИКОНАТИ ЗАВДАННЯ Вам потрібно РОЗділитись на групи для подальшої співпраці!

І підгрупа має дослідити:
Результати оформити у вигляді презентації!

ІІ підгрупа має дослідити:
Результати продемонструйте у вигляді публікації!

ІІI підгрупа має дослідити:
Результати презентуйте у вигляді веб-сторінки!

Бажаю всім успіхів!
На виконання всіх досліджень та завдань у вас є рівно
1 місяць!


title: ЧАРЛІ ЧАПЛІН

text:
ЧАРЛІЧАПЛІН
    Чарлі Чаплін - це людина легенда.
Чарлі народився 16 квітня 1889 року в Лондоні, в сім'ї артистів мюзик-холу. Його батьки - Чарльз Спенсер Чаплін-старший і Ханна Чаплін (по сцені Лілі Герлі) - були естрадними акторами. Мати виступала з піснями і танцями в різних театрах. Батько - володар приємного баритона - був у середині 1880-х років дуже популярний в лондонських мюзик-холах.

Чарлі вперше виступив на сцені в 1894 році, у віці п'яти років, замінивши мати в програмі мюзик-холу. У кінці 1898 року він поступив в дитячу танцювальну групу «Вісім ланкаширських хлопців». Цікаво, що пізніше критики називали фільми Чапліна «фільм-балет». На різдво 1900 року «Ланкаширські хлопці» брали участь в пантомімі «Попелюшка»; Чаплін в костюмі кішки вперше отримав можливість розсмішити глядачів. Навесні 1901 року Чаплін йде з «Ланкаширських хлопців». Чарлі рідко відвідував школу, працював продавцем газет, помічником лікаря, в друкарні і т. д., але ніде довго не затримувався з-за малого віку.
Марка яка вийшла в cша           1914 року
            КАДРИ з Фільму «Великий Диктатор»
                                   Цікаві факти
Чаплін на чотири дні старший від Гітлера, якого спародіював у фільмі «Великий диктатор».
У Чапліна були блакитні очі.
Чаплін був лівшою, і навіть на скрипці грав з лівою рукою.
Улюбленим видом спорту Чапліна був бокс, а улюбленим танцем було танго. У фільмі «Вогні великого міста» він «поєднав» бій на рингу з танго.
Чаплін на своїх фільмах здоларів.аробив близько 10,5 млн.
Під час зйомок фільмів Чапліна, відбувся всього один нещасний випадок. Травму отримав сам чоловік на зйомках фільму «Тиха вулиця».
Чаплін одного разу брав участь в конкурсі двійників Волоцюги. За однією версією він зайняв у конкурсі друге місце, за іншою версією - третє, за третьою версією - п'яте.
Чарлі чаплін  та його родина
Чарлі у молодому та літньому віці

Народженний в Англії сер Чарлі Чаплін тихо помер у різдвяний день 1977 року в швейцарському місті Веве. За два роки до цього англійська Королева Єлизавета II посвятила його в лицарі.

    Пам'ятник Чарлі Чапліну в Лондоні                                             Чарлі Чаплін в музеї мадам Тюссо


title: "Брати Кличко"

text:
Брати Кличко
Віталій та Володимир Клички народилися у Киргизстані у сім’ї військового. Разом зі своїми батьками вони об’їздили більшу частину Радянського Союзу. У 1985 році вони переїхали до України.

Дитячі заняття різними видами єдиноборств склались у серйозне захоплення кікбоксингом, а згодом – боксом. Ще з дитинства брати мріяли стати чемпіонами світу з боксу одночасно і зібрати якомога більше поясів.
З кожним боєм брати вдосконалювали свою техніку, беручи щось для себе з техніки суперника.
В Германії Віталія Кличка називають “ королем нокаутів ”, адже він провів 27 перших боїв і завершив їх нокаутами.

Володимир “ сталевий молот ” має 32 перемоги, з яких 28 - нокаутуючі.
Лідируючи на протязі перших 9 раундів у поєдинку з Крісом Бьордом , Віталій приймає рішення відмовитися від подальшого проведення поєдинку. Стара травма не дозволила йому  перемогти. Після оголошення результатів він сказав : “ Найдорожче, що є у спортсмена – це його здоров’я. Я програв бій. Але мій титул перейшов до Бьорда на деякий час. Я поверну собі пояс чемпіона “
Клички вписали нову сторінку в історію світового боксу, ставши першими братами, котрі зібрали всі найпрестижніші пояси серед важковаговиків
Після 4-х річного “ простою ” Віталій Кличко розібрався так невимушено з базікою-нігерійцем Семом Пітером, що ні в кого не виникла й тіні сумніву – переміг справжній чемпіон. Такого тріумфального повернення мало хто очікував. А про 4-х річний “ простій ” старшого Кличка тепер згадують лише як про вино, що з часом стає кращим.
 Мають вищу освіту вільно володіють німецькою, англійською. З дитинства брати займались не тільки спортом, а й музикою. Віталій у 2000 році захистив кандидатську дисертацію на тему “ Бокс : теорія та методика спортивного відбору ”
Депутат Київради, Віталій Кличко, створив політичну партію “ Блок Віталія Кличка ”. Саме за позовом В. Кличка Шевченківський районний суд Києва зупинив дію рішень міськради про розграбування 1,5 га дорогоцінних земель.
Таким чином В. Кличко призупинив “ дерибан ” Києва.
12 жовтня 2007 р. Віталій був нагороджений орденом “ За мужність ” третього ступеню. Приймаючи нагороду, він сказав: “Я гордий тим, що мої успіхи в спорті допомагають всьому світу пізнати та полюбити Україну”
Віталій одружений на Наталі Єгоровій, має два сини - Єгор і Максим і дочку Єлизавету-Вікторію.
Дружина намагається не говорити дітям про світову славу батька та дядька, але їм цікаво, чому фото тата та дяді Вови  на обкладинках журналів та на рекламних щитах.
А коли тато прийшов із “синцем” під оком, прийшлося їм пояснити, що в нього проблеми на роботі.
Віталій та Володимир мають авторитет в усьому світі. Не лише як спортсменів, але й як хороших людей.
Дякую за увагу

Виконала Скакалова Олександра 11-А клас


title: "Уитни Хьюстон"

text:
Уитни Хьюстон
Whitney Houston
Народилася: 9 серпня 1963, США
Уїтні Хьстон - відома американська співачка, актриса, продюсер, колишня модель. Одна з найбільш успішних поп, соул і ритм-н-блюзоваих виконавиць, лауреат шести премій «Греммі» і безлічі інших нагород.
Уїтні Елізабет Х'юстон (Whitney Elizabeth Houston) народилася 9 серпня 1963 в місті Ньюарк, штат Нью-Джерсі. Вона була молодшою з трьох дітей Джона і Сіссі Х'юстон. З раннього дитинства Уїтні Х'юстон займалася музикою і вже 11 років почала виконувати соло в молодшому госпел-хорі баптистської церкви New Hope в Ньюарку.
У 1992 році відбувся акторський дебют Уїтні Х'юстон / Whitney Houston Вона знялася разом з Кевіном Костнером у драмі « Охоронець» ( The Bodyguard ) , а також записала шість треків для цього фільму. Головна музична тема картини - « I Will Always Love You » - стала найбільш успішною і значною піснею в кар'єрі Уїтні і донині залишається самим продаваним синглом серед виконавиць .
Пізніше Уїтні Х'юстон знялася ще в декількох фільмах , але жоден з них не повторив успіх « Охоронця» .
Четвертий студійний альбом Уїтні Хьстон « My Love Is Your Love » вийшов в 1998 році. Сингли з цього диску стали міжнародними хітами і потрапили до п'ятірки кращих чарту Billboard.
Наступний альбом , випущений в 2002 році, став комерційно провальним для Уїтні Хьстон . Це було пов'язано в тому числі і з чутками про наркозалежності співачки , які пізніше підтвердилися. У 2004 році Х'юстон вперше надійшла в наркологічну клініку , але успішно пройшла курс реабілітації лише через рік.
У 2007 році Уїтні Х'юстон розлучилася зі своїм чоловіком , музикантом Бобі Брауном , з яким прожила майже 18 років. Чоловік співачки мав проблеми з законом , включаючи сексуальні домагання , водіння в нетверезому вигляді і бійки.
Уїтні Х'юстон / Whitney Houston Померла 11 лютого 2012 на 49 році життя.


title: "Українська письменниця Докія Гуменна"

text:
Українська письменниця Докія Гуменна
 »Докія Гуменна – це жива легенда...Якби в інших народів була така письменниця, з неї зробили би національну героїню: писали монографії, знімали кіно- та телефільми, вручали державні нагороди...»
Докія Кузьмівна Гуменна народилася в селянській родині 23.02 (07. 03 ) 1904 р. в с.Жашків Таращанського повіту на Київщині.
Докія навчалася у міській початковій школі, потім у середній педагогічній школі.Вищу освіту здобула в Києвському інституті народної освіти (ІНО) на літературному факультеті, де викладали професори О.Грушевський, О.Оглоблін, М.Зеров, П.Филипович.
О.Грушевський
М.Зеров
О.Оглоблін
П.Филипович
Видавати свої твори Докія Гуменна почала за підтримки Сергія Пилипенка.
Перше оповідання "В степу" було надруковане в журналі "Сільсько-господарський пролетар", згодом її твори друкувалися в інших журналах, ("Глобус", "Життя і революція", "Червоний шлях", "Літературний журнал"). 1924 року вступила до письменницької організації "Плуг".
Відвідавши кілька колгоспів, Докія Гуменна написала ряд репортажів "Листи з степової України", “Ех, Кубань, ти Кубань хлібородная”, “Кампанія” , в яких описувала занепад українського побуту, культури та моралі.
У березні 1932 року її виключили з “Плугу”, заборонили друкуватися, що означало літературну смерть для письменниці: втрачаючи можливість друкуватися, вона була приречена на мовчання.
Вона залишає Харків і виїздить до Туркменії, де протягом кількох місяців вивчає східні мови і збирає чимало матеріалу про історію і давню культуру місцевого населення.
У 1933 році Докія Гуменна повертається в Україну, до Києва.
Вона змушена була працювати діловодом, секретарем, стенографісткою в різних установах міста. Обдарована сильною волею й жагою до життя, до праці, Д.Гуменна за таких складних умов не зламалася. Вона писала без надії на публікацію.
У 1940 році була надрукована повість “Вірус” і нарис “З історії сивої давнини”.
Невідомо, як би склалася подальша доля Д.Гуменної, але почалася Друга Світова війна. Письменниця залишається в Києві, налагоджує стосунки з членами Спілки українських письменників.
Невдовзі фашисти розігнали Спілку письменників України та її чільних представників (подружжя Теліг, Ірлявського, Рогача) розстріляли в Бабиному Яру під Києвом. Оскільки Докія Гуменна на людях майже не з’являлася, в Києві подейкували, що вона замордована гестапо.
Письменниця пильно приглядалася до життя українського народу під час німецької-фашистської окупації, занотовувала факти, характери, ситуації – все, чим дихало тодішнє життя і що лягло в основу роману “Діти чумацького шляху”, над яким вона почала працювати, і задуманного роману-хроніки “Хрещений Яр”.
Книгу "Епізод з життя Європи Критської" письменниця написала у 1944 році.

Тим часом наближається фронт, і Докія Гуменна їде далі на Захід, де потрапляє до збірного табору для “переміщених осіб” у Зальцбурзі. В Австрії письменниця працювала в редакції журналу “Керма”, на сторінках якого були вміщені окремі її твори:
новела “Прекрасна аномалія”,
водевіль “Премудрі розумники”,
оповідання “Наталка будує нову Європу”
збірка оповідань “Куркульська вілія”.
У 1948 році Докія Гуменна опинилась у Мюнхені, де у видавництві “Українська трибуна” вийшли чотири томи роману-хроніки “Діти Чумацького шляху ”.
Гуменна Д. Діти Чумацького шляху : роман у 4 кн. Кн.1/Д. Гуменна – Нью-Йорк, 1948. – 141с.
Гуменна Д. Діти Чумацького шляху : У 4 кн. Кн. 3 / Д. Гуменна. – Нью-Йорк, 1951. – 248 с.
Гуменна Д. Діти Чумацького шляху: У 4 кн. Кн 4 /Д.Гуменна. – Нью-Йорк, 1951. – 141с.
З 1950 року письменниця живе і працює в Америці. Незважаючи на цензуру починає працювати: втілювати задуми, друкуватися. Її твори публікуються на сторінках журналів і газет
“Київ”
“Нові дні”
“Наше життя”
“Український прометей”
“Свобода”
“Українські вісті”
“Новий шлях”
За кордоном Докія Гумена, написала і видала власним коштом 20 книжок:
Гуменна Д. Велике цабе [Текст]. – Нью-Йорк, 1964. – 328с.
Гуменна Д. Золотий плуг [Текст]. – Нью-Йорк, 1968. – 292с.
Гуменна Д. Родинний альбом [Текст]. – Нью-Йорк, 1971. – 351с.
Гуменна Д. Дар Евдотеї [Текст]. – Нью-Йорк, 1990. – 346с.
Літературну спадщину Докії Гуменної поділяють на твори про прадавню Україну, про сучасну Україну, а також казкові твори – всі вони являють собою справжнє мереживо думок, вигадок, міфологічних подій, історій, фантазій.
У багатьох своїх творах Гуменна низько уклоняється літнім жінкам:
“Жінки! У цій словесній творчості вони виступають, як берегині від хвороб, стихійного лиха, від посухи і граду. З допомогою слова-договору мали вони владу над дощем... Жінки – охоронниці. На наших очах відбувається те саме. У сьогоднішній Україні жінки похилого віку перебрали на себе функцію охорону освячених вірою традицій і ревно їх бережуть. Не раз чуємо: “А-а, тепер там до церкви ходять самі старі баби!” Еге ж, старі баби, не зважаючи на півстоліття антирелігійної пропаганди. На зміну одному поколінню старих бабів з’являються нові старі баби. Вони заповнюють церкви, христять дітей, святять паски, мак і квіти, а в Спасівку – яблука. Все, як має бути. Встаньмо і низенько вклонімося непереможному племені старих бабів!” (Гуменна Д. Минуле пливе в прийдешнє . – Нью-Йорк, 1978. – С.291-292).
Поряд з літературною діяльністю Докія Гуменна продовжувала активне громадське життя. Вона брала безпосередню участь у створенні Об’єднання українських письменників “Слово”.
Померла письменниця 4 квітня 1996 р. у Нью-Йорку, похована у містечку Бавнд Брук.
Єдиний закон, котрим Докія Кузьмівна Гуменна керувалася у житті – це правда життя і любов до свого народу.


title: "Ілля Репін"

text:
Ілля Репін
Ілля Юхимович Рєпін (24 липня - 29 вересня 1930) — російський художник-реаліст українського походження.
Народився у Чугуєві, Україна, походить з родини військового поселенця.
Хлопцем навчався у місцевій іконописній майстерні. У 20 років подався до столиці Російської імперії — Санкт-Петербургу.
З 1863 року в Петербурзькій малювальній школі, у 1864-71 роках — у Петербурзькій Академії Мистецтв, яку закінчив з золотою медаллю і відбув у студійну подорож до Італії та Франції.
       Портрет матері                 Портрет батька
Життя і творчість Іллі Юхимовича тісно були пов'язані з Україною . Художник знав українську мову та історію українського народу.
Він був членом журі комісії зі спорудження пам'ятника Т. Шевченку. Незадоволений рішенням комісії , вийшов з її складу , як і деякі українські художники. Ілля Юхимович особисто зробив кілька чернеток проекту пам'ятника , оскільки високо цінував особистість Шевченка , називаючи його « апостолом свободи».
Для цього Рєпін написав аквареллю «Прометея» з поеми Шевченка «Кавказ». Також він став членом - засновником Товариства з охорони пам'яток Т. Шевченка , статут якого не був затверджений урядом.
«Мужик з поганим          Портрет Володимира
              оком»                      Васильовича Стасова
                Портрет Єлизавети                                Портрет письменника
                     Мамонтової                                  Івана Сергійовича Тургенєва
Паризьке кафе
«Іван Грозний і син його Іван»
“Українська хата”
«Запорожці пишуть листа турецькому султану»
«Бурлаки на Волзі»


Світ зоряних галактик


Володимир Самійленко


Володимир Кирилович Винниченко(1880-1951)


title: "Умберто Еко"

text:
Умберто Еко
Міністерство освіти і науки та спорту України
Охтирської загальноосвітньої  школи I-III ст. №4
імені Остапа Вишні
Охтирської міської  ради
Підготовила  учениця  11 класу:
Більченко  М.
2014 р.
Умбе́рто Е́ко— італійський письменник, філософ, лінгвіст, літературний критик.
 Під час Другої світової війни Умберто і його мати, Джованна, переїхали в невелике село в горах П’ємонту.
Шкільну освіту отримав при салезіанському монастирі.
Умберто поступив у Туринський університет, щоби вивчати середньовічну філософію й літературу, і 1954 року успішно його закінчив.
Умберто Еко працював на телебаченні, оглядачем одного з найвпливовіших італійських видань «Еспрессо» , викладав естетику і теорію культури в університетах.
Професор Болонського університету.
З вересня 1962 року одружений з Ренатою Рамґ, вчителькою мистецтв німецького походження. Мають сина й доньку.

Переводчик романов Умберто Эко  Елена Костюкович рассказала в интервью ….
— Елена , не могу не спросить — каков он, Умберто Эко в жизни?
— Ну, не такой уж добренький дедушка, как думают. Он эгоистичный, остроумный, был очень быстрый на ответ и быстрый на укол. Сейчас немножко постарел, 82 года, уже не так кусается. Я не могу сказать, что имею счастье видеть его каждый день, но раз 10 в год — да. Иногда на общих встречах подхожу к нему: "Здрасьте, вот я хотела тебя поприветствовать". Он отвечает: "Да, да, постой там". "Там" обычно отбирается некоторое количество людей, с которыми он вечером посидит, выпьет в баре.

Літературну діяльність почав 1980 року написанням філософсько-детективного роману «Ім’я рози». Цей роман досі залишається найпопулярнішим його твором. Інші відомі романи: «Маятник Фуко» (1988), «Острів попереднього дня» (1994), «Бавдоліно» (2000), «Дивовижний вогонь королеви Лоани» (2004) і «Празьке кладовище»  (2010).
Енциклопедичні знання Еко вражають. Складається враження, що він намагається охопити весь інтелектуальний набуток європейської цивілізації і зрозуміти культурологічні процеси, які відбувалися і відбуваються у Європі. Умберто Еко є наче сучасним втіленням ідеалу італійського Ренесансу — «універсальної людини»


Володимир Івасюк. Життя, як пісня


Творчість та життя С.Бурлакова


title: "Вакарчук Святослав Іванович"

text:
Вакарчук
Святослав
Іванович
Святослав Вакарчук - український музикант, вокаліст, лідер рок-гурту «Океан Ельзи», композитор, громадський діяч. Заслужений артист України, народний депутат України 6-го скликання (від 2007 до 2008). Кандидат фізико-математичних наук (2009).
Народився у сім'ї львівського професора фізики Івана Вакарчука. Закінчив Львівську лінгвістичну гімназію з поглибленим вивченням англійської мови зі срібною медаллю. Два роки займався у музичній школі за класом скрипки, паралельно навчаючись грі на баяні. У шкільні роки брав участь у КВК, створенні шкільного театру, активно займався баскетболом. У 1990 році, після падіння «залізної завіси» Святослав здійснив поїздку до Канади (за міжнародним обміном учні зі США і Канади певний час проживали в Україні, а українські їхали туди), звідки привіз велику колекцію касет і записів рок-музики.
1991–1996 — навчався на фізичному факультеті Львівського університету (спеціалізація — теоретична фізика). Друга вища освіта — економіст-міжнародник. 1996 — вступив в аспірантуру на кафедрі теоретичної фізики того ж університету.
Гурт «Океан Ельзи», завдяки творчості якого Святослав Вакарчук став відомим співаком та композитором, було створено 1994 року. Святослав став не тільки організатором гурту, але й автором переважної більшості текстів та музики й незмінним лідером «Океану Ельзи». Після закінчення університету Вакарчук міг продовжувати навчання за кордоном, але натомість вибрав музичну кар'єру.
Влітку 2009 року захистив дисертацію на звання кандидата фізико-математичних наук в Інституті фізики конденсованих систем НАН України. Тема роботи —«Суперсиметрія електрона в магнітному полі». Праця над роботою йшла вже багато років, але через постійну зайнятість завершити її вдалося лише 2009-го. Раніше один з альбомів «Океану Ельзи» був названий «Суперсиметрія», а одна з пісень альбому має назву «Susy», що є абревіатурою від supersymmetry.
Вільно говорить українською, польською,  англійською, російською мовами.
За оцінкою тижневика «Кореспондент», Святослав Вакарчук входить до першої сотні найвпливовіших і найвідоміших людей в Україні.
Громадянська позиція
На виборах 1999 виступав із низкою інших співаків у промотурі на підтримку Леоніда Кучми як кандидата у Президенти. На виборах 2004 року активно підтримував на той момент опозиційного лідера Віктора Ющенка. Святослав Вакарчук був активним учасником Помаранчевої революції, виступав на концертах на підтримку Віктора Ющенка на Майдані Незалежності разом з Русланою, Олегом Скрипкою та іншими музикантами і співаками. Святослав Вакарчук  бере участь у багатьох соціальних та культурних проектах.
Після виходу «Глорії» у 2005 році, де почали з'являтися певні соціально-політичні уривки та філософські запитання, стає послом доброї волі ООН в Україні. Проводить зустрічі із студентами по всій Україні.
З листопада 2007 року обраний народним депутатом України за списками блоку « Наша Україна - Народна самооборона».
11 вересня 2008 Святослав Вакарчук повідомив , що подав заяву про складення повноважень народного депутата України . 16 грудня 2008 Верховна Рада України достроково припинила його депутатські повноваження.
У 2013-2014 є активним учасником протестів на Євромайдані . 14 грудня 2013 проходить концерт на Євромайдані на підтримку протестувальників (у старому складі групи). Також багато разів Вакарчук був в ефірі ТСН , де висловлював свою думку щодо революції і ситуації в Криму.


title: "Уланова Галина Сергіївна"

text:
Уланова Галина Сергіївна
Уланова Галина Сергіївна
	Уланова Галина Сергіївна (26 грудня 1909 (8 січня 1910), Санкт-Петербург — 21 березня 1998, Москва) — російська балерина, одна з найславетніших балерин за всю історію балету.
	Пік кар'єри і світової слави Галини Уланової припав на 1940-і-1950-і роки, народна артистка СРСР (1951), двічі Герой Соціалістичної Праці (1974, 1980), лауреат Ленінської (1957) і чотирьох Сталінських премій (1941; 1946; 1947; 1950).
	Учениця Агрипіни Ваганової. У 1928—1944 артистка Маріїнського (Кіровського) театру в Ленінграді, з 1944 по 1960 — Великого театру в Москві. Знамениті її ролі в «Жизелі» Адана, «Попелюшці» та «Ромео і Джульєтті» Прокоф'єва (дует з Костянтином Сергеєвим).
	Єдиній балерині, їй за життя були встановлені пам'ятники в Санкт-Петербурзі (1984, скульптор Михайло Анікушин) та Стокгольмі (1984, скульптор Олена Янсон-Манізер). У Голландії виведений сорт тюльпанів «Уланова».
Біографія
	Уланова народилася в родині артистів балету Маріїнського театру. Батько Сергій Уланов згодом став балетним режисером; мати Марія Романова була педагогом хореографічного училища. До кар'єри балерини в дитинстві не прагнула.
	У віці 9 років прийнята у Петроградське хореографічне училище, де основними її педагогами стали її мати — Марія Романова (у неї дочка вчилася перші шість років), а потім Агрипіна Ваганова.
	1928 року Уланова закінчила Ленінградське хореографічне училище. Після випускної вистави 16 травня 1928 її прийняли в трупу Ленінградського театру опери та балету (пізніше Ленінградський державний театр опери та балету ім С. М. Кірова, нині Маріїнський театр). Перші виступи Галини Уланове на сцені Маріїнського театру одразу ж привернули до неї увагу критиків. 1929 році у віці 19 років Уланова станцювала свою першу провідну партію — Одетту-Оділлію в «Лебединому озері». У Кіровському театрі Уланова пропрацювала до 1944 року.

Біографія (частина 2)
	У 1944—1960 роках Уланова була провідною балериною Великого театру, де також блищала в «Лебединому озері», «Ромео і Джульєтті» (1947), «Бахчисарайському фонтані» (1944) та інших балетах. Вершиною трагедійного танцю Уланової стала роль Жизелі (особливо в сцені божевілля). Перші гастролі Великого театру у 1956 році в Лондоні, де Уланова танцювала Жизель і Джульєтту і мала тріумфальний успіх, рівного якому, за свідченням зарубіжних авторитетів, вони не бачили з часів Анни Павлової.
Біографія (частина 3)
	У 1960 році, в останній раз станцювавши «Шопеніану», вона закінчила кар'єру прими-балерини. Свою сценічну діяльність балерина офіційно припинила в 1962 році. З 1960 року і до кінця свого життя Уланова працювала у 	Великому театрі балетмейстером-репетитором. Серед її учнів — ціла плеяда зірок: Катерина Максимова, Володимир Васильєв, Ніна Тимофєєва, Людмила Семеняка, Ніна Семизорова, Алла Міхальченко, Надія Грачова.
	Померла Галина Уланова 21 березня 1998 в Москві і похована на Новодівичому кладовищі.
Біографія (частина 4)
Приватне життя
	Галина Уланова тричі була одружена, і всі троє її обранців — люди мистецтва: режисер Юрій Завадський, актор і режисер Іван Берсенєв, художник Вадим Риндін.
	У неї не було будь-якого хобі, побічних від професії занять. Була дуже суворою до себе. Рано вранці — цілу годину фізична зарядка, в яку були включені і балетні па. Навіть на схилі років її вага залишався такою же, що і в артистичні роки — 49 кг. Вона завжди була елегантною, відрізнялася легкою, витонченою ходою.
Нагороди Галини
Сталінська премія першого ступеня (1941); за видатні досягнення в галузі балетного мистецтва
Сталінська премія першого ступеня (1946); за виконання заголовної партія в балетному виставі «Попелюшка» С. С. Прокоф 'єва
Сталінська премія першого ступеня (1947); за виконання головної партії в балетному спектаклі «Ромео і Джульєтта» С. С. Прокоф 'єва
Сталінська премія другого ступеня (1950); за виконання партії Тао-Хоа в балетному виставі «Червоний мак» Р. М. Глієра
Ленінська премія (1957)
Народна артистка СРСР (1951)
Двічі Герой Соціалістичної Праці (1974; 1980)
Нагороди Галини (продовження)
	Премія «Золота маска» в номінації «За честь і гідність» (1995). Нагороджена міжнародними нагородами: премія Анни Павлової Паризької Академії танцю (1958), премія Оскара Парселл «Життя заради танцю» (1988, Мілан), Командорські орден за заслуги в галузі мистецтва та літератури (Франція, 1992). Почесний член Американської Академії мистецтв і наук.
	У 1953 році на кіностудії «Ленфільм» був знятий фільм «Майстри російського балету». У фільм увійшли фрагменти балетів Бориса Асаф'єва «Бахчисарайський фонтан» і «Полум'я Парижа», а також балету «Лебедине озеро» П. І. Чайковського. Галина Уланова виконала в цьому фільмі одну з головних партій.
	На честь балерини названо астероїд 5421 Уланова[3].
Фотогалерея
Спасибо за внимание


Тарас Григорович Шевченко 1814 - 1861


title: ТАРАС ШЕВЧЕНКО - ХУДОЖНИК

text:
ТАРАС   ШЕВЧЕНКО - ХУДОЖНИК
Мистецька спадщина
Мистецька спадщина Т.Г. Шевченка – твори живопису і графіки, що їх виконав Шевченко в різній техніці протягом усього життя. Збереглося 835 творів, що дійшли до нашого часу в оригіналах і частково в гравюрах на металі й дереві вітчизняних і зарубіжних граверів, а також у копіях, що їх виконали художники ще за життя Шевченка. Уявлення про мистецьку спадщину Шевченка доповнюють данні про понад 270 втрачених і досі не знайдених робіт.
За часом виконання всі живописні й графічні твори Шевченка можна поділити на три періоди: від перших робіт доакадемічного часу і до заслання (1830-1847рр), твори років заслання (1847-1857рр) і роботи, виконані після повернення з заслання до смерті художника (1857- 1861рр). В межах кожного з цих періодів простежуються й коротші за часом етапи, які об*єднують твори не тільки за певною тематикою, а й за художньою вартістюїх і за технічними засобами виконання.
Художня спадщина Шевченка
За свідченням самого Шевченка, малювати він почав з раннього дитинства – “хрестами й візерунками з квітками” (вірш “А.О. Козачковському”) обводив сторінки в саморобному зошиті (1822-1826рр), а коли був у пана П. Енгельгардта козачком, - перемальовував лубки (1829). З доакадемічних робіт збереглися малюнок олівцем “Погруддя жінки”(1830), акварельний портрет П. Енгельгарда (1833), “Голова жінки”(1834), портрети Катерини Абази і Є. Гребінки (обидва – 1837), серія композицій на історичні теми – “Смерть Лукреції” (1835), “Смерть Олега, князя древлянського”, “Александр Македонський виявляє довір*я своєму лікареві Філіппу” і “Смерть Віргінії”(всі - 1836), “Смерть Богдана Хмельницького” (1836-1837) і “Смерть Сократа” (1837).

Ще до переїзду в Петербург Шевченко набув значної вправності в малюванні олівцем, а в Петербурзі, очевидно завдяки роботі у В. Ширяєва, порадам І. Сошенка та праці в класах Товариства заохочування художників, він уперше почав працювати тушшю - пером і особливо успішно – акварельними фарбами. Це дало Шевченкові змогу підготуватися до вступу в Академію мистецтв. У роботах художника доакадемічного періоду вже яскраво виявився інтерес до суспільно вагомих тем. Його композиції стверджують патріотизм, людську гідність, виражають протест проти насильства. В них Шевченко вперше звертається до вітчизняної історії.

Сюжетом для малюнка послужив епізод міжусобної боротьби з історії Київської Русі — загибель древлянського князя Олега 977 р. під час нападу на нього його брата, київського князя Ярополка, підмовленого на це воєводою Свінельдом. Зміст і деталі малюнка збігаються з описом закінчення походу Ярополка в «Истории государства Российского» М. М. Карамзіна: «Победитель, видя бездушный, окровавленный труп Олегов, лежащий на ковре перед его глазами, забыл свое торжество, слезами изъявил раскаяние и, с горестию указывая на мертвого, сказал Свенельду: «Того ли хотелось тебе?..»
Назва малюнка встановлена на підставі запису в щоденнику Бутакова: «Бай-Губек — единственный мыс, выдающийся в море далее прочих... На нем две небольшие бухточки глубиною около 4 саж. с песчаным грунтом: одна выходит на OSO, а другая на S. Первая замечательна тем, что белый известняк у горизонта воды весь облит икрою — по-видимому, весною рыба мечет тут икру и набивается туда в неимоверном множестве («Дневные записки плавання А. И. Бутакова по Аральскому морю в 1848 — 1849 гг.», Ташкент, 1953, стор. 21).
В літературі малюнок зустрічається під такими назвами: «Залив Аральського моря, куди риба заходить нереститись» (О. Новицький, Тарас Шевченко як маляр, Львів — Москва, 1914).

Про дерево джангис-агач, або жангиз-агаш (що означає «одиноке дерево»), Шевченко розповідає в повісті «Близнецы»: «...верстах в двух от дороги, в ложбине, зеленело тополевое старое дерево. Я застал уже вокруг него порядочную [толпу], с удивлением и даже (так мне казалося) с благоговением смотревшую на зеленую гостью пустыни. Вокруг дерева и на ветках его навешано набожными киргизами кусочки разноцветных материй, ленточки, пасма крашеных лошадиных волос и самая богатая жертва — это шкура дикой кошки, крепко привязанная к ветке...»
Т. Г. Шевченко дає і поетичний опис цього дерева у вірші «У бога за дверима лежала сокира»:
І кайзаки не минають
Дерева святого.
На долину заїзжають.
Дивуються з його,
І моляться, і жертвами
Дерево благають,
Щоб парості розпустило
У їх біднім краї…

Офорт за малюнком Шевченка та опис зображеної місцевості Бр. Залеський вмістив у своєму альбомі: «Недалеко від Новопетровського рейду, на кам’янистому крутому березі моря, піднімається скеля «Монах» в вісімдесят футів висотою, названа так через свою форму. Вона стоїть як кам’яний сторож пустелі. її оточують лише розкидані поодинці скелі, а біля підніжжя її вічно реве море. Мешканці укріплення, позбавлені протягом усієї зими будь-яких засобів сполучення з західним узбережжям Каспію і прагнучи дізнатися, що нового діється на білому світі, з приходом весни, як тільки зникне лід, що сковує море, вибираються на вершину «Монаха» і з нетерпінням виглядають на обрії перший парус. Звідсіля вони легко його помітять, тому що «Монах» панує над іншими скелями цього узбережжя, але ні одно судно, навіть маленький човен, не пристане до підніжжя скелі, так багато підводного каміння в оточуючих її водах».
Мабуть, акварель була куплена самим А. Венгржиновським, тому що в листі від 8 листопада 1854 р. до Бр. Залеського Шевченко писав: «...целую трижды доброго Аркадия. Насчет Монаха напиши ему, чтобы он не беспокоился, деньги у меня пока еще имеются»

Ретельне вивчення мистецької спадщини Шевченка, зосередження всіх його творів у спеціальному музеї, публікація їх в академічному виданні (1961-1964) дали змогу об*єктивно оцінити великий за обсягом і значний за мистецькою вартістю доробок художника періоду заслання. Незважаючи на царську заборону, Шевченко в роки недолі працював багато плідно в усіх властивих йомуй раніше жанрах. Всього відомо 124 завершені твори й 220 екскізів та начерків, створених тоді. Змінилися тільки співвідношення між жанрами, питома вага кожного з них у загальному доробку митця. Найплідніше він працював у жанрі пейзажу – цьому великою мірою сприяла участь в Аральській і Каратауській експедиціях.
Найчастіше художникові доводилося фіксувати натуру нашвидку – звідси начерковий характер робіт, особливо рисунків у художніх альбомах. Ці рисунки дуже лаконічні, часто це лише контури або контур з незначною штриховкою. Деякі пейзажі часу Аральської експедиції Шевченко завершував вже в Оренбурзі за олівцевими рисунками з помітками “для пам*яті”, а частіше покладався на свою вийняткову зорову пам*ять. Про велику спостережливість художника говорять і численні пейзажі, на яких надзвичайно тонко зображено деталі не тільки на першому плані, а й на другому і третьому. З особливою силою спостережливість митця виявляється в численних малюнках науково- допоміжного характеру з зображенням структури берегів Аральського моря та скель і урвищ, що були важливими для геологічної характеристики місцевості. Такий філігранний рисунок, не позбавленний і великої художньої цінності, очевидно, прислужився митцеві для пізнішої роботи в офорті.

Про Дустанову могилу Шевченко згадує в повісті «Близнецы»: «...мы встановились на берегу Иргиза вблизи могилы батыря Дустана. Этот грубо из глины слепленный памятник напоминает общей формою саркофаги древних греков».

1929 р. малюнок експонувався на виставці творів Т. Шевченка в Чернігові.

Копія з акварелі К. П. Брюллова.
Під малюнком на паспарту напис олівцем: Шевченко Сонъ бабушки и внучки.
Мистецька спадщина Шевченка періоду від вступу до Академії мистецтв і до заслання (1838-1847рр) становить окрему групу живописних і графічних творів, що відзначається широкою тематикою, появою нових жанрів і новим співвідноенням між ними, значним удосконаленням опанованих технічних засобів вираження і звернення до нових. На творах Шевченка цього періоду особливо помітний вплив К. Брюллова: певна ідеалізація зображуваного, романтична піднесеність, деяка умовність колориту. Разом з тим Шевченко вчився в нього майстерності композиції, реалістичного рисунка, мистецтва портрета.
Робота над цими копіями допомогла Шевченкові увійти в творчу лабораторію видатного художника, сприяла удосконаленню майстерності в акварельному живопису.
Можливо, це один з тих двох малюнків, що зазначені в списку оригінальних творів, які належали В. А. Жуковському .
 Копії як з цієї, так і з іншої акварелі Брюллова, що зберігалися в приватних збірках, Шевченко міг виконати лише тоді, коли з оригіналів «Перерване побачення» (належав гр. Ферзен) та «Сон бабусі та внучки» (належав великій княгині Катерині Михайлівні) робилися копії для гравюр, вміщених в альманасі «Утренняя заря» на 1841 р. (цензурний дозвіл — жовтень 1840 p.). Це підтверджується й тим, що один з малюнків належав В. А. Жуковському, який уже на початку 1841 р. виїхав за кордон.
В літературі зустрічається під назвами «Італійка біля фонтана» .

ШЕВЧЕНКО – МАЙСТЕР ПОРТРЕТУ
Портрет Євгена Павловича Гребінки
Є. П. Гребінка (1812 — 1848) — відомий український письменник-байкар, товариш Шевченка. З його братом, М. П. Гребінкою, Шевченко вчився разом у рисувальних класах Петербурзької Академії художеств.

На малюнку зображено засудженого на смерть Сократа у в’язниці, який, тримаючи в руці келих з отрутою, звертається з промовою до своїх учнів.
КАРТИНА “Смерть Богдана Хмельницького

На малюнку зображено момент передачі вмираючим Богданом Хмельницьким гетьманської булави своєму синові Юрію. Зміст і деталі малюнка відповідають опису цієї події у відомій на той час Шевченкові історичній літературі і народній думі про смерть Хмельницького.

Картина “Смерть Віргінії”
Сюжет малюнка взято з історії стародавнього Риму. Віргінія (V ст. до н. е.) — дочка плебея Люція Віргінія. Один з децемвірів, Аппій Клавдій, щоб оволодіти Віргінією, об’явив її рабинею свого клієнта Марка Клавдія. Батько Віргінії вбив свою дочку, щоб врятувати її від рабства. Закликане до повстання плебеєм Віргінієм римське військо повалило владу децемвірів.

Картина “Александр Македонський виявляє довір’я своєму лікареві Філіппу”
На малюнку зображено хворого Александра Македонського, який, незважаючи на одержану записку з повідомленням про намір лікаря Філіппа отруїти його, передавши цю записку лікарю, з повним довір’ям п’є його ліки.
Попередні місця збереження: збірка О. П. Боголюбова, Радіщевський музей в Саратові.
1939 р. експонувався на Республіканській ювілейній шевченківській виставці в Києві.

Автопортрети Т.Г. Шевченка
Автопортрети Т.Г. Шевченка – власні зображеня, які художник створював протягом усього життя. Найраніший з відомих тепер автопортретів (полотно, олія, 43*45, в овалі, ДМШ) виконано на початку 1840 в Петербурзі. Це одна з перших спроб Шевченка малювати олійними фарбами. У творі – романтично піднесений образ молодого поета- художника. В манері виконання – в легких лесируваннях, що подекуди поєднується з корпусним накладанням фарб, у витонченому малюнку, в довершеному пластичному моделюванні, в колориті, побудованому на синьо-зелених тонах з викрапленням червоних, а головне в романтичному забарвленні образу – виразно відчувається вплив К. Брюллова. Твір не завершено.
Перший автопортрет
Класичний автопортрет Шевченка
Останній  автопортрет – у шапці й кожусі, створений не пізніше 4/12 1860 за фотографією А. Деньєра, зробленою 1859, дає узагальнений образ портретованого. Твір вражає глибиною і цілісністю характеристики. Недаремно сучасники поета вважали його найвдалішим і найбільш схажим з усіх прижиттєвих зображень Шевченка, і він здобув найширшу паопулярність. Технічно портрет виконаног бездоганно. Офортний штрих набув тут вийняткової експрессії. Штрихуванням вкрито не лише тло навколо голови, а й усе зображення; перегукуючись з енергійним штрихом, яким передано смушеву шапку й комір кожуха, воно надає портретові своєтідної суворості. На портреті є авторський підпис і дата виконання, а також монограма з облямованих колом літер, написаних енергійним розчерком. Офортні автопортрети Шевченка (естампи різних станів) зберігаються в кількох музеях, більшість – в ДМШ. В останні роки життя Шевченко малював і олійними фарбами. З чотирьох тогочасних полотен, що дійшли до нас, три – автопортрети. В них помітний вплив Рембранта, творчістю якого Шевченко захоплювався замолоді і яку тепер, працюючи над офортами, вивчав особливо старанно.
Останній автопортрет Шевченка
Незнайдені мистецькі твори Шевченка свідчать про те, що його художній доробок був набагато більший, ніж досі відомо. І хоч за тими згадками, що є в літературі про невідшукані і втрачені твори, важко говорити про їхні мистецькі якості, але й сам перелік робіт значно доповнює уявлення про мистейьку спадщину Шевченка, про різноманітність його інтересів і винткову творчу активність.


title: Шекспір

text:
«З-поміж усіх великих людей Шекспір найзагадковіший.
Єдине, що ми знаємо про нього, — це те, що він жив і страждав».
Дж. Джойс
«Син Вічності і Слави».
Дж. Мільтон
«Є генії, які належать не одній країні і не одній епосі,
а всьому людству,  всьому Всесвіту,
і серед них одне з перших місць належить Шекспіру».
Ф.Шипулинський
Вільям Шекспір народився 23 квітня 1564 р. у графстві Йоркшир в невеликому провінційному містечку Стретфорд-на-Ейвоні на Хенлі-стріт
Пращури письменника були вільними землеробами. Серед них були хоробрі воїни, учасники Сторічної війни, про що свідчить прізвище «Шекспір», що в перекладі означало «той, хто трясе списом».
Батько Джон Шекспір  був заможним ремісником, рукавичником і торговцем. Він займав видне положення в місті, у свій час був міським головою.
Мері Арден - мати поета, була дочкою багатого землевласника
У 1596 р. Дж.Шекспір  отримав дворянство. Він домагався цього майже тридцять років і досяг завдяки впливовим друзям сина Вільяма.
Навчався Шекспір у «граматичній школі», де, крім англійської, вчили латині і грецькій мові.
Він був здібним учнем, тому його призначили помічником учителя.
У 18 років В.Шекспір одружився на доньці фермера Анні Хетевей, якій було 26 років.
Енн Шекспір пережила чоловіка на сім років і померла 6 серпня 1623 р.
Через два роки 20-річний Вільям став батьком великої сім’ї: за донькою Сьюзен народилися близнюки — донька Юдіф і син Гамлет.
У 1587 році  Шекспір покинув рідне містечко.
Одні дослідники творчості Шекспіра стверджують, що це був бунт проти провінційної нудьги, намагання реалізувати себе й ствердити свій талант.
За легендою, Шекспір змушений був покинути рідні місця, тікаючи від переслідування місцевого аристократа, бо полюбляв полювати на оленів у його парку.
Інші вважають, що справа набагато простіша: батько Шекспіра майже збанкрутував, треба було шукати заробітку, а в Лондоні його знайти було значно легше. У будь-якому разі згодом Шекспір розрахувався не тільки з боргами, а й купив у Стретфорді найбільший будинок.
1587—1590 рр. — це роки, які залишилися білими плямами в його біографії. Як він провів їх — невідомо.
У 1590 р. Шекспір з’явився як актор і драматург у лондонському театрі, що був побудований його земляком Бербеджем.
Почав з того, що доглядав за кіньми багатих людей — глядачів театру, потім став актором, пізніше переробляв старі п’єси для театру, тобто став «штопальником п’єс». Залишився всього один крок до самостійної творчості.
У 1599 р. був побудований театр “Глобус”.
Свою назву театр дістав від статуї Геркулеса із земною кулею на плечах, що прикрашала вхід до театру.
Кругла форма без даху
Без декорацій: таблички з написами
2000 чоловік
Без антрактів
Вистави йшли при денному світлі
Жіночі ролі виконували юнаки
"зберігач книг"
"штопальник п'єс"
Зал для глядачів був овальним майданчиком, обнесеним високою стіною, по внутрішній стороні якої йшли ложі для аристократії.
Сцена не мала завіси
На задній частині сцени - троє дверей, куди входили і виходили актори.
Над задньою сценою знаходився балкон.
Вище за верхню сцену поміщалася будова - "хатина“ з вікнами, які служили для тих сцен, де по ходу дії персонажі розмовляли з вікна.
Коли в театрі починався спектакль, на даху хатини вивішувався прапор
Глядачі стояли навколо трьох сторін майданчика.
Над ними розміщувалася галерея для заможних громадян.
Деякі привілейовані глядачі сиділи на самій сцені.
«Весь світ - театр»
З 1595 р. Шекспір згадується як співвласник «Трупи лорда Чемберлена», а через чотири роки як співвласник театру «Глобус».
У Лондоні Шекспір багато працював, складаючи в середньому від однієї до двох п'єс в рік, а також поповнюючи свою освіту.
Драми його свідчать про ґрунтовні знання у області історії, природознавства, юридичних і інших наук.
Шекспір турбувався про добробут сім’ї: купив найкращий будинок у місті й землю у передмісті, оточив свого батька комфортом, виклопотав для нього дворянське  звання.
У нього з’явився власний герб, який розшифровував його прізвище: це був сокіл, що держав спис і сидів на щиті, на якому по діагоналі було зображено другий спис.
Гордо звучало гасло: «Не без права».
Творчість В.Шекспіра припадає на час правління Єлизавети Тюдор та
Якова І Стюарда.
Обоє монархів з прихильністю ставилися до В.Шекспіра.
Як пайовик театру “Глобус”, Шекспір придбав солідний  стан, який дав йому можливість приблизно в 1612 році повернутися в Стретфорд вже багатою людиною.
З 1612 по 1616 роки він живе в своїй сім'ї, з багатим приданим видає заміж своїх дочок. Купував і продавав будинки і земельні ділянки, давав гроші в зростання і переслідував по суду боржників. Про цю його діяльність збереглася порядна кількість документів. А ось від його творчої роботи як письменника і поета не залишилося абсолютно нічого – ні рукописів, ні чорнових нарисів. Навіть листів до друзів – і тих немає. Вдалося відшукати лише шість його підписів під офіційними документами.
Шекспір помер 23 квітня 1616 року в день свого народження. Йому виповнилося лише 52 роки.
У своєму заповіті він не згадав про рукописи п'єс і не залишив жодного прижиттєвого портрета.
Тіло поета було поховано у стретфордській церкві, під вівтарем.
Перед смертю він написав епітафію:
Добрый друг, ради Иисуса берегись тревожить прах, погребенный здесь: Благословен будь тот, кто пощадит эти камни, И проклят будь тот, кто потревожит мои кости.
37 драм (17 комедій, 10 трагедій, 10 історичних хронік),
2 поеми і 154 сонети.
Особливості драматургії Шекспіра:
 змальовував долю окремих людей на фоні суспільного життя;
 зображував людські характери з різних сторін, причому не застиглими, а в динаміці;
 показував життя в контрастах;
 підпорядковував форму драми завданням змісту, що сприяє миттєвості розвитку дії.
 герої розкриваються в дії, а не в словесних  характеристиках;
 використав не рівномірність розвитку подій у п’єсі, а концентрацію дії в кульмінаційних її сценах;
 гнучке переведення дії з одного плану на інший з наступною зміною ритмів у сюжеті.
Характерні особливості: радісне сприйняття життя, гуманістична віра автора у здатність людини бути творцем свого щастя.
Твори І періоду творчості.
10 комедій:«Приборкання норовливої», «Сон літньої ночі», «Багато галасу даремно», «Дванадцята ніч» та ін.; 9 історичних хронік: найвідоміші — «Річард III», «Генріх XIV»; трагедії «Ромео і Джульєтта», «Юлій Цезар»; 154 сонета; дві поеми; вірші
Характерні особливості: у творах відобразився крах ренесансної гармонії та гуманістичних ідеалів; зло і несправедливість вирішують конфлікти.
Твори ІІ періоду творчості.
Трагедії «Гамлет», «Отелло», «Король Лір», «Макбет»; драми на античні теми («Антоній та Клеопатра» та ін.)
Характерні особливості: у п'єсах цього періоду переважає спокій та рівновага, важкі випробування вводяться тільки для того, щоб солодшою була радість позбавлення від лих.
Твори ІІІ періоду творчості.
Трагікомедії (романтичні драми) «Перікл», «Цимбелін», «Зимова казка», «Буря»; історична драма «Генріх VIII»
За життя Шекспіра і після його смерті ніхто не мав сумніву в тому, що він був творцем прославлених трагедій, комедій і хронік. Але в XIX, а потім і в XX ст. стали виникати сумніви щодо авторства письменника, так зване «шекспірівське питання».
На сьогоднішній день існує 57 так званих „кандидатів у Шекспіри”.
Серед „вірогідних Шекспірів” вчені називають таких впливових осіб: Ф.Бекона, К.Марло, Генрі Різлі (графа Саутгемптона), Р.Меннерса  (графа Ретленда), Мері Герберт (графиню Пембрук),  королеву Єлизавету Тюдор та інших.
Згідно з «беконовською» теорією, сер Френсіс Бекон творив під псевдонімом «Шекспір», щоб захистити свою репутацію як людини шляхетного роду.
Англійський політик, філософ і есеїст. Один із творців емпіризму — філософського напряму, який твердить, що головне — власний досвід.
Френсіс Бекон  ( 1561 — 1626)
 Мав репутацію безбожника та вільнодумця. Є дані про його співпрацю з таємними службами.
Загинув від удару ножем в наслідок сварки, що розпочалася через рахунок в таверні.
Англійський поет, драматург («Трагічне життя доктора Фауста»). Вважається родоначальником англійської ренесансної трагедії. Саме Марло запровадив і розвинув білий вірш.
К.Марло ймовірно є співавтором ранніх п'єс Шекспіра.
Згідно з «марловською» теорією, К.Марло інсценував своє власне вбивство в 1593 році, а потім написав всі п'єси, приписувані Шекспіру.
Крістофер Мерлоу чи Марло
(1564 — 1593)
Ввжається, що це було зумисне вбивство,  організоване агентами таємної поліції.
— утаємничений англійський поет і драматург
16—17 ст., що найбільше схожий на автора, відомого під псевдонімом Шекспір.
Російський шекспірознавець І. М. Гилілов (1924—2007) у дослідженні «Гра про Вільяма Шекспіра, або Таємниця великого фенікса» (1997 р.)  називає тих, хто писав під літературною маскою шекспірівські шедеври - Роджера Меннерса, 5-го графа Ретленда і Єлизавету Сідні-Ретленд, дочку англійського поета Філіпа Сідні, що перебували у громадянському шлюбі.
Роджер Меннерс, граф Ретленд
(1576—1612)
В житті Меннерса сталося багато події, які прямо співставляються з творчістю Шекспіра. Наприклад, у списках Падуанського університету  ім ‘я Меннерса значиться поруч з іменами двох студентів з Данії, Розенкранца і Гільденстерна (так, до речі, звати персонажів з трагедії „ Гамлет”). У 1603 р. Меннерс перебував з посольством у Данії, а через рік вийшло друге видання „ Гамлета”, доповнене багатьма географічними подробицями.
«Оксфордська» теорія залишається популярною досі.
 Новий фільм Роланда Еммеріха «Анонім » (2011) підтримує цю версію , як науково доведений факт.
У своїх листах граф Оксфорд висловлює  схожі думки та ідеї з  шекспірівськими  творами; в його особистій Біблії відзначені місця з коментарями його рукою, нібито збігаються з цитатами з п'єс великого драматурга.
Вперше «Оксфордська» теорія була запропонована приблизно 300 років після смерті Шекспіра. Прихильники ідеї про його авторство наводять різні доводи своєї правоти. Насамперед, вони знаходять схожість між подіями, описуваними в п'єсах Шекспіра, і реальними фактами з життя де Вера . Де Вер був наближеним королеви, він прекрасно знав придворне життя і звичаї. До того ж був визнаним драматургом і поетом.
Едвард де Вер, 17-й граф Оксфордський (1550-1604)
Генрі Різлі, 3-й граф Саутгемптон (1573-1624)
один з покровителів Вільяма Шекспіра та можливий адресат сонетів Шекспіра.
Придворний єлизаветинсього двору, драматург, поет, спортсмен та покровитель мистецтв.
Вільяма Стенлі вважали головою цілої групи авторів, які творили під псевдонімом «Шекспір». Основний доказ цієї теорії в тому, що сюжети деяких п'єс Шекспіра відображають події  з життя Стенлі. Єдиний натяк на мотив , який змусив аристократа приховувати своє ім‘я, в тому, що сім'я графа Дербі була серед можливих претендентів на англійський трон , тому він прагнув триматися подалі від політики і мріяв присвятити себе літературній творчості . За винятком пари дослідників кн. XIX – поч. XX ст., мало хто сприймав теорію про Дербі всерйоз.
Вільям Стенлі, граф Дербі (1550 - 1604) )
Мері Герберт, графиня Пембрук
(1561-1621)
Придворна дама Єлизавети I, поетеса, перекладач. Володіла французькою , італійською , німецькою мовами . Єлизавета Тюдор запросила її до двору, де вона вважалася другою по вченості дамою після королеви .
Створила в маєтку чоловіка, в Солсбері, найвідоміший в Англії літературний салон, названий «Академією».
Ставши після заміжжя леді Пембрук , графиня об'єднала навколо себе найвідоміших поетів , музикантів , художників: Спенсера , Дрейтона , Деніела, своїх братів - поетів, Філіпа і Роберта Сідні.
Єлизавета І Тюдор (1533-1603)
Добра королева Бесс, Королева-діва - королева Англії і королева Ірландії з 17 листопада 1558, остання з династії Тюдорів.
Час правління Єлизавети  називають «золотим століттям Англії» у зв'язку з розквітом культури  («Елизаветинці»: Шекспір, Марлоу, Бекон і ін) і з зростанням значення Англії на світовій арені (розгром Непереможної Армади, Дрейк, Рейлі, Ост-Індська компанія).
Під час правління Єлизавети драматичне мистецтво розквітло. Цьому сприяла сама королева, яка підтримувала театр. Вона сама ж і брала участь в аматорських спектаклях. Крім того, в 1582 р. під патронатом Єлизавети I була створена Королівська трупа.


Життєвий і творчий шлях Володимира Кириловича Винниченка, його багатогранна діяльність. Рання творчість. Висока оцінка збірки “Краса і сила” І.Франком та М.Коцюбинським.


title: Шарль Перро як основоположник створення європейської літературної казки

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


title: Олександр Петрович Довженко

text:
Олександр Петрович Довженко
(1894-1956)
Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 року в селянській родині на Чернігівщині, в мальовничому містечку Сосниця.
Дім-музей О.Довженка
У Сосниці Сашко, як звали його рідні, здобуває початкову освіту. З сімнадцяти років він — студент Глухівського учительського інституту, закінчивши який у 1914 році, отримує направлення до Житомира.
Глухівський університет
Згодом він переїздить на роботу до Києва. Тут він вчителює і вчиться в Київському комерційному інституті на економічному факультеті. Коли ж у Києві відкрилася Академія мистецтв, Довженко стає її слухачем.
Київський комерційний інститут
Академія мистецтв в Києві
Згодом було направлено на роботу за кордон — спочатку до консульства у Варшаву, а потім у Берлін. Там він продовжує малювати й студіювати малярство. У 1923 році О.Довженко повертається в Україну. Доля заносить його до Харкова, на той час столиці України, де він влаштовується на роботу в газету «Вісті», працюючи там карикатуристом та художником-ілюстратором.
Він приїжджає до Одеси, де починає працювати режисером на кіностудії. Першою пробою став фільм «Ягідка кохання», що мав комедійний характер, але Олександр Петрович ніколи не зараховував його до свого творчого доробку.
Кадр з фільму «Ягідка кохання»
Точкою відліку свого кінематографічного життя він справедливо розпочинав зі стрічки «Сумка дипкур’єра», в якій окрім всього ще знявся і в ролі кочегара.
Мрією О.Довженка було національне кіно, наближення його естетики до народного мистецтва. У 1928 році він за сто днів знімає фільм «Звенигора» — історію українського народу від сивої давнини до сучасності. «Картину я не зробив, а проспівав, як птах», — казав митець.
На початку 1933 року залишає Київську кінофабрику і переїздить до Москви. Згодом разом з дружиною Ю.Солнцевою та письменником О.Фадєєвим вирушає на Далекий Схід. Мета поїздки — створення сценарію про східні рубежі країни. Результатом творчого відрядження став фільм «Аероград».
Напередодні війни працює над фільмом «Щорс», з основною темою — народ у війні. За цю роботу митець був удостоєний Державної премії СРСР. З початком війни змінюється і життя О.Довженка. Він добровольцем іде на фронт захищати рідну землю.
У травні 1945 року з’являється ще одна стрічка «Перемога на Правобережній Україні».
На початку п’ятдесятих років великий режисер в основному займається педагогічною та викладацькою роботою в Інституті кінематографії. Пише сценарії та кіноповісті: «Відкриття Антарктиди», «Поема про море», «Повість полум’яних літ», «Зачарована Десна».
Сповнений творчих планів, О.Довженко раптово помирає 25 листопада 1956 року. Йому йшов шістдесят третій рік... Уже після його смерті виходить вибране О.П.Довженка, дознімаються дружиною Ю.Солнцевою «Поема про море», «Повість полум’яних літ», «Зачарована Десна». У 1959 році за сценарій фільму «Поема про море» О.П.Довженку посмертно присуджується Ленінська премія.


Осьмачка Теодосій Степанович


"Зодіакальні сузір'я"


title: Брежнєв Леонід Ілліч

text:
Брежнєв Леонід Ілліч
19 грудня 1906 (1 січня 1907)-
10 листопада 1982, Москва
Народився в родині робітника-металурга. У 1915 році був прийнятий в класичну гімназію м. Кам'янське, яку закінчив у 1921 році. 1923 року вступив до Курського землевпорядного-меліоративного технікуму та вступив до лав комсомолу.

1927 року закінчив Курський землевпорядно-меліоративний технікум й почав працювати землевпорядником в Кохановському районі Оршанського округу Білоруської РСР
Сім’я

1928 року Леонід Ілліч одружився з Вікторією Петрівною Денисовою. Вона була на рік молодшою й навчалася в Курському медичному технікумі.
Після роботи в Курській області та Білорусі Брежнєва направили на Урал . Він брав участь у створенні колгоспів і
розкуркуленні. 1931 року перейшов на керівну роботу в окружне земельне управління, але через кілька місяців із невідомої причини покинув сільське господарство й повернувся в Кам'янське.

У 1935-1936 роках служив в армії: курсант і політрук танкової роти в Забайкаллі

 Закінчив курси моторизації і механізації Червоної Армії, за що було присвоєно перше офіцерське звання - лейтенант

Будучи бригадним комісаром, при скасуванні інституту військових комісарів у жовтні 1942 року замість очікуваного генеральського звання був атестований полковником. У 1943 році отримав звання генерал-майора. Учасник Параду Перемоги 24 червня 1945 комісаром зведеного полку 4-го Українського фронту
З 30 серпня 1946 року по листопад 1947 перший секретар Запорізького (призначений за рекомендацією ,а потім Дніпропетровського (до 1950 року) обкомів партії.

Після війни — знову на партійній роботі (зокрема, перший секретар комуністичних партій Молдавії та
    Казахстану).
1964 — після усунення від влади Микити Хрущова обраний Першим секретарем ЦК КПРС. Леонід Брежнєв пропонував В. Семичасному, голові КДБ СРСР у період підготовки Пленуму ЦК КПРС 1964 року, фізично позбутися М.С. Хрущова шляхом улаштування аварії літака, автокатастрофи, отруєння або арешту,
У сімдесяті роки на міжнародній арені сталося часткове примирення двох систем («розрядка»). Саме в цей час (1973) Брежнєв отримав Ленінську премію за зміцнення миру між народами.
22 березня 1974 (минуючи звання генерал-полковника) Брежнєву присвоєно військове звання генерал армії. У 1976 році йому було присвоєно звання Маршал Радянського Союзу

На початку 1976 року переніс клінічну смерть. Після цього він так і не зміг фізично відновитися, і його важкий стан і нездатність керувати країною з кожним роком ставали все очевидніше. Брежнєв страждав астенією (нервово-психічної слабкістю) та атеросклерозом мозкових судин. Працювати він міг лише годину-дві на добу, після чого спав, дивився телевізор і т. д. У нього з'явилася наркотична залежність від снодійного - нембутала.
У 1978 році нагороджений орденом «Перемога», який вручався тільки у воєнний час за видатні заслуги у командуванні фронтом при перемогах, що забезпечили корінний перелом у стратегічній обстановці (нагородження було скасовано указом М. С. Горбачова в 1989 році).
23 березня 1982 під час візиту Брежнєва в Ташкент, на літакобудівному заводі на нього обрушилися містки, повні людей. У Брежнєва була зламана ключиця (яка так і не зрослася). Після цього випадку здоров'я Брежнєва було остаточно підірвано. 7 листопада 1982 відбулася остання публічна поява Брежнєва. Стоячи на трибуні Мавзолею Леніна, він протягом кількох годин приймав військовий Парад на Червоній площі, а проте його важкий фізичний стан впадало в очі навіть на офіційній зйомці.
Леонід Ілліч Брежнєв помер 10 листопада 1982 на державній дачі «Заріччя-6». Тіло було виявлено охороною о 9 годині ранку. Першим з політичних діячів на місце смерті приїхав Ю. В. Андропов. Про смерть Брежнєва ЗМІ повідомили лише через добу, 11 листопада о 10 годині ранку. Похований на Червоній площі в Москві біля Кремлівської стіни. США на похоронах представляли віце-президент Джордж Буш-старший і держсекретар Шульц.


Мати ТЕРЕЗА


Розповідь про Симоненко у фотографіях (старих і нових)


Рене Декарт-людина та вчений


Великий український кобзар


Іван Багряний: біографія


title: Астрономи Майя

text:
Астрономи Майя
Місяці Майя
Дякую за увагу!


title: Патрік Зюськінд

text:
Патрік Зюськінд(нар. 26.03.1949)

Німецький драматург і прозаїк. Народився в родині професійного літератора. Одержав музичну освіту, вивчав історію в Мюнхенському університеті. Змінив багато професій - працював у патентному відділі фірми "Сіменс"; тапером у танцювальному залі, тренером з настільного тенісу. В 1994 році опублікував п'єсу-монолог "Контрабас", що приніс йому популярність. Зюскінд відомий як автор сценаріїв для телебачення.
     Патрік Зюскінд народився 26 березня 1949 року в Амбасі біля Штарнберзького озера в Німеччині.
     Був другим сином відомого публіциста Вільгельма Еммануеля Зюскінда. Дитинство майбутнього письменника минало у баварському містечку Холцхаузен, де спочатку він відвідував сільську шкалу, а потім гімназію.
     По закінченні школи й альтернативної служби в армії Зюскінд почав вивчати історію в Мюнхені й заробляв гроші будь-якою роботою, що траплялась йому (працював у патентному відділі фірми "Сіменс", тапером у танцзалі, тренером з настільного тенісу). Протягом 1974 року Зюскінд відвідував лекції "Aix-En-Provопсе" й удосконалював свої знання з французької мови, літератури й культури.

    Після цього він заробляв собі на життя написанням сценаріїв. Разом з було написанрежисером Гельмутом Дітлем о сценарії до двох успішних телевізійних фільмів "Кір Рояль і Монако Франц" і "Россіні, або Питання хто з ким спав".
    Перший успіх на театральній сцені прийшов з написанням "Контрабаса" (1980).
    Через п'ять років (1985) з романом "Парфумері" (що вийшов у видавництві "Діоген") до Зюскінда приходить світова слава.

   Після виходу роману "Парфумер. Історія одного вбивці", що був перекладений 33 мовами й більше восьми років тримався в списку бестселерів, ім'я Патріка Зюскінда стало культовим. Написанню передувала кропітка підготовча робота: автор об'їхав місця дії майбутнього роману, досить довгий час вникав у секрети парфумерії на фірмі "Фрагонард", і, нарешті, вивчав велику кількість літературних і культурологічних джерел, які він щедро використав у романі.
   Услід за феноменальним успіхом роману "Парфумер" з'являються нові, не менш значні книги "Голубка. Три історії і одне спостереження" (1987) і "Історія пана Зоммера" (1991).

   Поступово Патрік Зюскінд стає відомим драматургом, прозаїком та автором сценаріїв. Його антигерої мають одну спільну рису, а саме: складнощі в життєвому пошуку й у спілкуванні з іншими людьми. Вони "особливі", себто від небезпечного світу воліють ховатися в маленьких кімнатах. Зюскінд мав не тільки природний нахил до літературної творчості, але й генетичну схильність: його батько був знайомий з родиною Томаса Манна, писав літературні тексти й працював у різних газетах, останньою була "Sueddeutsche Zeitung".
"Контрабас" (1980);
 "Парфумер. Історія одного вбивці" (1985);
 "Голубка. Три історії і одне спостереження" (1987);
"Історія пана Зоммера" (1991).
Парфуми: історія одного вбивці — роман Патріка Зюскінда, що досліджує сенс запаху, його зв'язок із емоційним станом людини.
У 2006 році роман було екранізовано німецьким режисером Томом Тиквером. Фільм називається Парфумер: Історія одного вбивці. Головні ролі у фільмі зіграли такі відомі актори, як Бен Вішоу, Дастін Гофман, Алан Рікман та інші.
Дякую за увагу!


Сергій Павлович Корольов . Життєвий шлях


title: "Молодість Мазепи"

text:
Старицький Михайло
                                     « Молодість Мазепи»
Створення книги
Мо́лодість Мазе́пи — роман Михайла Старицького, перша книга, що розповідає про молоді роки майбутнього гетьмана України Івана Мазепи. Вперше була опублікована в 1898 в газеті «Московський листок», Після чого була заборонена до публікації і вперше була перевидана в 1997 році російською, українською і англійською мовами. Причина заборони полягала в тому, що головним героєм книги є Іван Степанович Мазепа..
Іван Мазепа

"Жалься, Боже, з України, що не в купі має сини"
Написання роману

Про час написання роману повідомляє сам Михайло Старицький у своєму листі до Дмитра Яворницького від 10 квітня 1898 року:

«Я зараз пишу великий роман про Мазепу, Тільки шо ся тема небезпечна для цензури, а в цензурному смаку я не напишу»

Сюжет книги присвячений середовищу, в якому формувався світогляд Івана Мазепи і яке визначило його подальші вчинки як державного діяча. Старицький підкреслює, що життя Мазепи на хуторі, в простій козацькій родині, де краса природи гармонує з красою людських відносин, надалі порівнювалося Мазепою з прогнилими засадами королівського двору Польщі, куди він був направлений на навчання
Окремим сюжетом описані стосунки Івана Мазепи з його першим коханням — козачкою Галиною, яка зіграла важливу роль у подальшій долі майбутнього гетьмана.

Іван Мазепа в романі Старицького — молодий політик-інтелектуал, політик-патріот, дипломат і воїн, що воює розумом, а не шаблею. Описуючи молодість Мазепи, Старицький пояснює подальші вчинки майбутнього гетьмана традиціями роду Мазеп і відповідним вихованням:

… Батько Івана, Степан Мазепа, все не хотів до Москви прилучатися, з Виговським був заодно … Наш був і тілом, і душею, від козаків не відступав, ні! … Мазепи не були перевертнями, зрадниками, і не будуть!

в театральних постановках

Образ гетьмана Мазепи
Постановка вистав з образом Мазепи на театральних сценах світу почалася ще на початку XIX ст. В Америці, в країнах Європи (особливо в Німеччині, Франції та Англії) і лише в другій половині XIX століття досягла Росії. Під час цих постановок, з легкої руки Г. Пейна, Л. Кюмевьера і Г. М. Мільнера, гетьман Мазепа трансформувався в татарського князя, а потім став асоціюватися з оголеним вершником, який мчить на коні диким степом.

Серед основних сценічних жанрів, які представляли образ Мазепи, були драми, трагедії, пантоміми, опери — буф, а також гіподрами та кінні жарти:

«Велика ідея» — театралізована вистава в Карнегі-Холі, постановка комітету Ліги української молоді Північної Америки, (Нью-Йорк, 1949);
«Гетьман Іван Мазепа: три картини з життя Великого гетьмана» — театралізоване подання до Карнегі Холі, постановка комітету Ліги української молоді
мазепа герой чи зрадник?
Іван Мазепа наважився не закрити очі, а поставити питання  незалежності України з відповідною гостротою для наступних поколінь, що є найголовнішим скарбом-заповітом для нащадків.
 Міф про те, що Мазепа – зрадник ніщо інше як політичний крок  Російської держави, яка тільки й намагалася знищити наш бойовий дух.

Меншиков стверджує, що «Мазепа сеє учинил для всей Украини». То про яку зраду може йти мова?
народився 2 грудня (14 грудня за новим стилем) 1840 року
Біографія Михайла Старицького

Походив зі шляхетського роду. Батько, Петро Іванович, відставний ротмістр, помер, коли хлопцеві було вісім років. 1852 року померла і мати — Анастасія Захарівна. Вона походила з родини Лисенків. Залишившись сиротою, Михайло виховувався у родині свого дядька — Віталія Романовича Лисенка, батька композитора Миколи Лисенка.
Перші твори Старицького були надруковані у 1865 році. Старицький був справжнім учителем молодих українських письменників і відіграв велику роль в організації літературного і громадського життя 1890-х рр.

Творчість
Михайло Старицький переробляв п’єси інших авторів та інсценував прозові твори переважно в той час, коли він очолював об'єднану українську професійну трупу. Так були написані «Різдвяна ніч», «Утоплена», «Сорочинський ярмарок», «Тарас Бульба», «Циганка Аза», «Чорноморці», «За двома зайцями»
В останні роки свого життя, попри хворобу, Старицький написав історичний роман «Оборона Буші» (1894), романи «Перед бурей» (1897), «Молодість Мазепи» (1898), «Разбойник Кармелюк» (1903) та інші російською мовою.

«Разбойник Кармелюк» вперше опубліковано у газеті «Московский листок», окремою книгою цей роман вийшов у Москві у 1908 році. Українською мовою роман виходив у Львові (1909–1910) та у Чернівцях (1927).

У 1927–1928 р.р. під назвою «Кармелюк» роман вийшов у Києві за редакцією Л. М. Старицької. У 1957 та у 1959 роках роман з незначними скороченнями видавало видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь».

У 1965  р. цей роман випустило видавництво «Дніпро» російською мовою під назвою «Разбойник Кармелюк», а у 1971 році — українською мовою під назвою «Кармелюк».

Великий внесок зробив Старицький в українську драматургію. Почавши з інсценізацій прозових творів та переробок малосценічних п'єс, Старицький написав багато оригінальних драматичних творів, найсильніші з них соціальні драми: «Не судилось» (1881), «У темряві» (1893), «Талан» (1893).
Значну популярність здобула драма «Ой, не ходи, Грицю, та й на вечорниці» (1890).
В історії української драматургії Старицький відзначається як видатний майстер гострих драматичних ситуацій і сильних характерів.

У 1883 році Михайло Старицький став керівником і режисером першої об'єднаної української професійної трупи. У 1883 та 1884 роках видавав український альманах «Рада» (вийшло два випуски). У 1885 році через низку причин залишив трупу корифеїв і заснував нову з молодих акторів. В 1895 році залишив театральну діяльність і цілком віддався літературній творчості.

Помер поет 27 квітня 1904 року похований на Байковому кладовищі.
Учениця 10 класуБігун Василина

Підготувала презентацію


title: "Руслана Лижичко"

text:
Підготувала: уч. 10-Г
Кулінчик Світлана

Руслана
Лижичко

Руслана народилася 24 травня 1973 у Львові З ініціативи її матері стала вчитися музиці, відвідувала музичну школу, співала у різних групах, включаючи групи «Горизонт», «Оріон» та дитячий ансамбль «Посмішка». Закінчила 52-гу школу у Львові. У 1995 році закінчила Львівську консерваторію як диригент і піаніст.

Перший сингл і музичні перемоги
Почала кар'єру як переможниця фестивалю «Слов'янський базар» у 1996 році. У цьому ж році була номінована як Співачка року в Україні, разом з кліпом на пісню «Дзвінкий Вітер» була номінована як «Краще Відео». У цей час її продюсером і автором пісень стає Олександр Ксенофонтов, за якого співачка вийшла заміж 28 грудня 1995.

1998 р. виходять два альбоми співачки — студійний альбом «Мить весни» і концертний альбом «Кращі концерти дзвінкого вітру».
Тоді ж візитною карткою Руслани стає пісня «Світанок», яка здобула приз «Золота Жар-птиця-98» у номінації «Краща пісня року».
2000 р., остаточно завершивши проект «Дзвінкий вітер», Руслана зайнялася новим проектом — «Гуцульським» . У цій роботі брали участь 250 спеціалістів з 5 країн світу, які працювали у 7 студіях
2002 р. співачка знялася в музичному фільмі «Різдвяні легенди з Русланою». Цього ж року вона знову виступає на фестивалі «Слов'янський базар»
Успіх у Європі
Улітку 2003 р. в неї вийшов новий альбом — «Дикі танці», з елементами традиційної гуцульської музики, який став лідером продажу музичних альбомів року в Україні. Робота над ним відбулася у травні 2003 р. на всесвітньо відомій музичній студії Пітера Гебріела «Real World» у Лондоні. Це сучасна компіляція етнічного матеріалу на основі стародавніх етнічних гуцульських мотивів(ритмів і танців) і сучасних течій поп- і рок-музики. Альбом підсумував творчість співачки в рамках «Гуцульського проекту» за весь час існування цього  проекту. У2004 року була випущена англійська версія альбому «Wild Dances», який надійшов у продаж в багатьох європейських країнах. У Румунії Руслана отримала нагороду за «Кращий іноземний альбом» 2004 року, а в Угорщині номінувалася на подібну премію.

Участь у «Євробаченні» 2004
На самому конкурсі шоу Руслани кардинально відрізнялося від виступів інших учасників «Євробачення-2004». Телекоментатор британської студії ВВС назвав Руслану «принцесою-воїном». Серед 36 країн, які брали участь, за результатами світового телефонного голосування в прямому ефірі Руслана посіла перше місце з 280 балами.
Після перемоги на «Євробаченні» боксер Віталій Кличко вручав Руслані у Лас-Вегасі нагороду «World Music Awards» — «Всесвітню музичну нагороду» за найбільшу кількість проданих альбомів «Дикі Танці» у світі.

«Wild Energy»

В 2008 году випустила альбом «Амазонка».
Також була в политичній діяльності: Руслана приймала участь в передвиборчій компанії Віктора Ющенка, а в 2006 году була вибрана в Верховну Раду України від партії «Наша Україна», але потім відмовилась від мандата. Крім того, співачка була довіриним обличчям кандидата в президенти України Юліє Тимошенко у Львівскій області.

«Голос країни»
У травні 2011 року взяла участь у музичному шоу-проекті «Голос Країни» - українського каналу «1 +1», в якості тренера. Проект стартував 22 травня, Руслана разом з     Діаною Арбеніною, Стасом П'єха та Олександром Пономарьовим.
Альбоми
1998 «Мить весни. Дзвінкий вітер»
1999 «Останнє Різдво 90-х»
2001 «Найкраще»
2002 «Добрий вечір, тобі...»
2003 «Дикі Танці»
2004 «Дикі Танці + Євробонус»
2004 «Wild Dances»
2005 «Wild Dances (New Year Edition)»
2005 «Club'in»
2008 «Амазонка»
2008 «Wild Energy»
2012 — Мій Брат! ("Ей-форі-Я")


Володимир Кирилович Винниченко: біографія


Розповідь про родину Симеренків


Володимир Миколайович Сосюра


title: Зорі та їх класифікація

text:
M1/M2=p1/p2
L=10


Піфагор давньогрецький вчений


ВОЛОДИМИР САМІЙЛЕНКО( 1864_1925 )


title: ІВАН ФРАНКО – ГЕНІЙ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ

text:
1992-1994
1994-2003
2003


title: Улас Самчук: біографія

text: 1905 - 1987


ПАНТЕЛЕЙМОН КУЛІШ


Рене Декарт-людина та вчений. Біографія та творчість


"Іван Мазепа"


"Творчість Лева Миколайовича Ревуцького"


title: "Сальвадор Далі"

text:
Сальвадор  Далі
1
Учениця 11-А класу
Оксаніч Дарина
Сальвадор Далі— один з найвідоміших людей XX століття, що став знаменитістю не просто за життя, а в досить молодому віці. Далі відомий як графік, скульптор, режисер і письменник, але в першу чергу як живописець.

2
3
  Твори Сальвадора Далі вражають уяву парадоксальністю образного світосприйняття, своєї геніальною неперевершеністю. Описувати картини Сальвадора Далі можна годинами, але краще побачити їх своїми очима і скласти про них свою думку.
Відомі картини
4
«Автопортрет з рафаелівською шиєю» - картина написана в 1921 році, коли померла його мати, що, за визнанням художника, було одним з найважчих переживань його життя. Це одна з перших робіт Сальвадора, яка виконана в імпресіоністському стилі.
5
6
  «Обличчя війни» — картина написана у 1940—1941 роках, коли Далі жив в Каліфорнії .
 На фоні пустелі зображене спотворене жахом обличчя, яке кусають змії. В картині використаний ефект оптичної ілюзії — образи множаться: у обличчя замість очей і рота черепи, у яких також замість очей і рота черепи.

7
«Метаморфози Нарциса» — картина написана у 1937 році за мотивами міфу про Нарциса.
За грецькою міфологією, Нарсис закохався в своє власне віддзеркалення у воді. Не маючи змоги пізнати водяний образ, він зачах, і боги перетворили його на квітку. Далі показує це перетворення подвійним образом фігури, що сидить навприсядки на березі озера і руки, яка тримає яйце з якого проростає квітка нарциса.
8
«Слони» — картина написана у 1948 році. Зберігається у приватній колекції.
Як згадував друг і довірена особа Сальвадора Далі, Пітер Мур, Далі вважав слона своєю тотемною твариною. На картині слони зображені із подовженими ногами.

9
   «М'яка конструкція з вареними бобами: передчуття громадянської війни» —картина в стилі сюрреалізму, написана у 1936 році напередодні початку громадянської війни в Іспанії.
На картині зображені дві велетенські істоти, що нагадують деформовані частини людського тіла, які випадково зрослися. Одна утворена із спотвореного болем обличчя, жіночих грудей і ноги, інша — із двох деформованих рук і подібної до тазостегнової частини тіла форми. Боротьба цих істот-мутантів зображена на фоні пейзажу, який написаний у витонченій реалістичній манері.

10
« Сон » - картина написана у 1937 році. Вона вважається однією з найуспішніших . Сон був дуже важливий для Далі , через нього він описував свої парадоксальні фантазії.
 На цій картині Далі зобразив велику і м'яку голову з відсутнім тілом. Сплячому , втіленому сну , необхідно безліч підпорок , які підтримують голову і зберігають риси обличчя. Підпорки говорять про крихкість реальності , - навіть собаці , намальованої в лівому нижньому кутку картини , необхідна підпора , щоб не впасти на землю. Блакитний колір картини посилює відособленість від раціонального світу .
« Галатея зі сферами »  — картина написана у 1952 році.
Одна з найяскравіших робіт ядерно-містичного періоду. Це плід пристрасті Далі до науки й теорії атомного розпаду. Обличчя  формується з преривчастого, фрагментованого середовища, заповненого сферами, котрі на осі симетрії живописного полотна набувають дивного тривимірного вигляду й перспективи.

11
«Постійність пам'яті»  — картина написана у 1931 році. Є однією із найвідоміших робіт художника.
Три циферблати годинників ніби плавляться, стають м'якими і обтікають об'єкти, на які вони ніби накинуті. Один циферблат завис на гілці сухого обламаного дерева; другий, з мухою, що повзе по ньому, охоплює край прямокутного подіуму; третій циферблат огортає дещо, схоже на деформовану чоловічу голову із заплющеними очима.
12

ДЯКУЮ ЗА УВАГУ!
13


title: "Саврасов Олексій Кіндратович"

text:
Саврасов Олексій Кіндратович
Життєпис
Саврасов народився 12 травня (24 травня за новим стилем) 1830 року в Москві, в сім'ї купця третьої гільдії Кіндрата Артемовича Саврасова
У хлопця виявилися художні здібності і у 1844 р. він став учнем у Московському училищі живопису, скульптури та архітектури. Його вчитель - маловідомий пейзажист К. Рабус.
Завдяки меценату Ліхачову І.В, що надав необхідні кошти, Саврасов, як один з краших учнів, отримав право на подорож до України та міста Одеса. Серед його перших творів - краєвиди Одеси.
По смерті К. Рабуса - Саврасова запросили на вакантну посаду викладача в тому ж училищі. Саврасов починав як послідовник академізму з деякими елементами романтизму. Але подорож у Західну Європу, відвідини Всесвітньої виставки у Лондоні, спостереження за творами німецьких майстрів, що вразили його творчою самостійністю, змінили творчу манеру Саврасова. Він перейшов до реалізму і став одним з перших майстрів російського реалістичного пейзажу.
Був одружений. Узяв шлюб з сестрою археолога Герца - Софією Карлівною. Серед знайомих Саврасова - Третьяков Павло Михайлович та художник Перов Василь Григорович. На деяких картинах Перова саме Саврасов створив пейзажі.
Грачи прилетели
Зимняя ночь
Вид в окрестности Ораниенбаума
Плоты
Сухаревская башня
Монастырские ворота
Распутица
Печёрский монастырь у Нижнего Новгорода
Пейзаж с рекой и рыбаком
Радуга
Пам'ять
Ім'ям художника названа вулиця Саврасова, розташована в місті Апрелівка Наро-Фомінського району Московської області.
Ім'ям художника названа вулиця Саврасова, розташована в Москві в селищі Сокіл
У 1956 році була випущена поштова марка СРСР, присвячена Саврасова.
Портрети А. К. Саврасова
Перша половина 1860-х років.
Кінець 1860-х років.


title: Тарас Шевченко. Варіант 1

text:
Тарас Григорович Шевченко
Народився 25 лютого  1840  у  селі Моринцях, Звенигородського повіту, Київської губернії  у родині Григорія Шевченка та Катерини Бойко.   У родина крім Тараса, було 6 дітей: старші - Катерина, Марія і Микита, молодші - Ярина, Марія і Йосип).
Його батьки, були кріпаками багатого поміщика
В.В. Енгельгарада, незабаром переїхали до сусіднього села Кирилівки
              ДИТИНСТВО
Працює і навчається
у дяка;
14 років – дворовий
слуга;
 1828-1831 р.р. був у
Вільні, Віленському
Університеті
      Й. Рустемаса.

     Йонас Рустемас - литовський живописець, художник
         “ Погруддя жінки ”
У Вільно (Вільнюс), Шевченко Т. був свідком революційних подій, читав революційні, патріотичні прокламації повстанців
                         юність
Венеціанов О.
Жукоаський В.
Сошенко І.
Митці, які відкрили талант Т. ШЕВЧЕНКА
Навесні 1838-го Карл Брюллов і Василь Жуковський вирішили викупити молодого поета з кріпацтва. Енгельгардт погодився відпустити кріпака за великі гроші — 2500 рублів. На той час ця сума була еквівалентна 45 кілограмам чистого срібла. Щоб здобути такі гроші, Карл Брюллов намалював портрет Василя Жуковського — вихователя спадкоємця престолу, і портрет розіграли в лотереї, в якій взяла участь царська родина. Лотерея відбулася 22 квітня (4 травня) 1838 року, а 25 квітня (7 травня) Шевченкові видали відпускну.
Викуп Тараса Шевченка  із кріпацтва
Петербурзька академія мистецтв
Навчання Т. Шевченка
В академії навчались студенти як на казенному втриманні так і
           “сторонні”.
Шевченко відвідував А. Щедріна
З 1838 р. – 1845 р. сформувався як поет.
Перша подорож Україною
 Поет проти імперії
Під впливом баченого і пережитого в Україні Шевченко написав
вірш «Розрита могила» в якому висловив осуд поневолення українського народу
царською Росією. В лютому 1844 р. виїхав з України до Петербурга через Москву,
 де пробив один тиждень і зустрівся з Михайлом Щепкіним та Осипом Бодянським. Під час
 першої подорожі до України Шевченко задумав видати серію малюнків «Живописна
 Україна». Саме тому в пошуках історичних сюжетів він мав намір звернутися до Петра
 Буткова. Про це поет написав у листі до Осипа Бодянського 29 червня 1844 р. – 30 жовтня
 1844 р. комітет Товариства заохочення художників ухвалив - дати Шевченкові грошову
 допомогу для видання «Живописной Украины», визначивши для цієї мети 300 рублів і
зобов'язавши його надіслати для Товариства один примірник першого випуску видання.
Перші 6 офортів серії («У Києві», «Видубинецький монастир у Києві», «Судна рада», «Ста-
рости», «Казка» («Солдат і Смерть»), «Дари в Чигирині 1649 року») вийшли друком у лис-
топаді того ж року під назвою «Чигиринський Кобзар». 1844 р. вийшов передрук першого
 видання«Кобзаря» з додатком поеми «Гайдамаки»[ Того ж року Шевченко написав гостро
 політичну поему «Сон» («У всякого своя доля»)[ з критикою самодержавної системи Ро-
сійської імперії. Проти цього твору дуже різко виступив Віссаріон Бєлінський.
22 березня 1845 р. Шевченко подав заяву до ради Академії мистецтв з проханням на-
дати йому звання художника.

Арешт і заслання
Третя подорож Україною
   Кохання Тараса Шевченка

Смерть тараса шевченка
   Презентацію підготовив
      Учень групи №15 за спеціальністю
                муляр-штукатур-пічник
             Капець                    Тарас


title: Б. Шоу

text:
Кожна з моїх п’єс – це послання до людства

Б. Шоу
	Б. Шоу – творець соціально – аналітичної “ драми – дискусії “, засновник інтелектуального проблемного театру
“ Театральна  революція ”
	У 1991 р. побачила світ книга Шоу “ Квінтесенція ібсенізму “. Головну мету Ібсенізму Шоу вбачає у викритті буржуазної моралі, в руйнуванні фальшивих ідеалів. Новаторство Ібсена в галузі драми, на думку Шоу, проявляється в наявності гострих конфліктів і розумних дискусій
“ Неприємні п’єси ”
	У передмові до збірки “ Неприємних п’єс “ Шоу писав, що глядач “ стикається в них із жахливими виявами суспільного устрою Англії “. Різкий викривальний пафос вирізняє комедію “ професія місіс Воррен “, злу сатиру на вікторіанську Англію.
Міфологічна основа п’єси
	В основу п’єси давньогрецький міф про Пігмаліона та Галатею. В творі Шоу загострюється драма ідей, окреслюється протистояння протилежних життєвих позицій
Композиція твору
	В “ Пігмаліоні “ можна виділити зав’язку ( дії перша і друга ), розвиток ( дії третя і четверта ) та “ дискусію “ ( дія п’ята )
Специфіка жанру
Проблематика
	В центрі уваги Б. Шоу не всесильне кохання, а проблема багатої особистості  й можливості реалізації духовного  й інтелектуального потенціалу людини
Сутність духовного зростання Елайзи
	Перетворення Елайзи доводить, що в атмосфері поваги до людини проявляються здібності, розум, талант і почуття внутрішньої гідності. Письменник безмежно вірить у культуру, що знищує прірву, яка відділяє клас від класу і душу від душі “
Соціально – виховна спрямованість тетру
“ Дискусія “
Відкрита розв’язка
Парадокс, в т.ч. словесні парадокси
Втручання автора в дію за допомогою ремарок
Післямова
Новаторство в царині театру
Персонажів п’єс Шоу поділяв на філістерів та бунтівників

Театр – засіб виховання свідомості людей
Парадокс  як засіб постановки проблеми

Жанр п’єс – трагікомедії

Втручання автора в дію

Шоу усунув бар’єри між театром та політикою, між театром і публіцистикою


title: Скрипник Василь Васильович

text:
5 794
50,9
256
2,2
42
0,4
39
0,4
43
0,4
84
0,7
94
0,8
359
3,1
873
7,6
377
3,3
803
7,0
254
2,2
2 398
21,0

2007
2008
2009
3920,3
3251,0
1805,4
1307,3
177,7
150,6
85,1
62,4

95,4

95,2

83,2

92,1
1,3
1,3
3,8
-
3,3
3,5
13,0
7,9