title: "Основні положення синтетичної гіпотези"

text:
Основні  положення синтетичної гіпотези еволюції. Вид і його критерії. Видоутворення
Комплекс уявлень про еволюційний процес, що виник унаслідок поєднання положень класичного дарвінізму з ученням про мутації та уявленнями про популяцію як елементарну одиницю еволюції.
Термін «синтетична теорія» походить від назви книги відомого англійського еволюціоніста Джуліана Гакслі — «Еволюція: сучасний синтез» (1942).
Теорія склалася у 1920-их-1950-их роках завдяки працям різних учених, зокрема О. М. Сєверцова та І. І. Шмальгаузен.
У розробку синтетичної теорії еволюції зробили внесок С. С. Четвериков, О. М. Сєверцов, М. В. Тимофєєв-Ресовський, М. І. Вавилов, І. І. Шмальгаузена, Г. Ф. Гаузе, Дж. Хакслі, Дж. Холдейн, Р. Фішер, Ф. Г. Добжанський, Дж. Г. Симпсон, С. Райт.

Синтетична теорія еволюції

головним джерелом спадкової мінливості є мутації
елементарною одиницею еволюції є популяції, в яких діють усі елементарні фактори еволюції
еволюційний процес відбувається у формах макроеволюції, видоутворення і мікроеволюції
рушійною силою еволюції є природний добір, який є наслідком боротьби за існування в різних її формах
будь-яка систематична група організмів може або процвітати (перебувати у стані біологічного прогресу), або вимирати (стан біологічного регресу). В наш час у стані біологічного прогресу перебувають ссавці, комахи, регресу — голонасінні, плазуни тощо.

Основні положення:
Співвідношення основних таксономічних рангів

Вид (англ. species) — одна з головних одиниць біологічної класифікації, таксономічна категорія. Зазвичай вид є якісно відокремленою формою живих істот, основною одиницею еволюційного процесу. У випадку організмів, що розмножуютьсястатевим шляхом, вид зазвичай визначається як група організмів, що здатні до продукування життєздатного і плодючого потомства при схрещуванні. У організмів з безстатевим розмноженням ситуація з визначенням цього поняття ускладнюється, і вид визначають на підставі схожості фенотипових ознак та гомології геномів.
Вид і його критерії
Фактично всі головні концепції виду розроблені для організмів зі статевим розмноженням (насамперед, хребетні тварини і квіткові рослини), і поза цими групами концепції виду є надзвичайно хиткими і вимагають окремих групоспецифічних тлумачень (а таких груп — до 90% наявного різноманіття живих організмів). Проте, у кожному разі видове різноманіття є основим рівнем диференціації живого.
У зв'язку з різноманіттям форм диференціації живого та різноманіттям підходів до аналізу цього різноманіття розрізняють низку різних концепцій виду, серед яких можна назвати морфологічну, біологічну, філогенетичну, ампліфікаційну, розпізнавальну, генетичну та інші. Найпопулярнішою, хоча й найбільш суперечливою, є біологічна концепція, яку ще називають репродуктивною (формування генетично диференційованих і репродуктивно ізольованих популяцій, що здатні до симпатрії і вільно схрещуються тільки всередині себе).

Концепції виду
До кінця 17 століття відбулося накопичення відомостей про різноманіття форм тварин і рослин. Це призвело до уявлення про вид як про цілком реальну групу особин, схожих одна на одну приблизно так само, як походять один на одного члени однієї сім'ї, і відмітних від інших таких самих груп особин. Видом вважалися, наприклад, вовк,лисиця, ворона, галка, дуб, береза, пшениця, овес тощо. Зростання числа описуваних видів вимагало стандартизації їх назв і побудови ієрархічної системи і більш великихсистематичних одиниць. Основна робота в цьому напрямку — «Система природи» (1735) шведського натуралістаКарла Ліннея, в цій праці закладені основи сучасної систематики тварин і рослин.
Становлення терміна
Лінней об'єднав близькі види вроди, а подібні роди — в ряди і класи, запровадив для позначення виду подвійну латинську номенклатуру (так звану,бінарну номенклатуру), в якій кожен вид позначається назвою роду і наступною за нею видовою назвою. Наприкінці 18 століття систему Ліннея прийняли більшість біологів у світі.
У першій половині 19 століття французький науковець Жорж Леопольд Кюв'є розробив поняття типів будови, після чого тип як вищий таксон, тобто вища систематична категорія, був введений в «ліннеївську» систему. У цей самий час почали складатися уявлення про зміну виду в процесі розвитку живої природи. У результаті з'явиласяеволюційна теорія Чарлза Дарвіна, викладена у його роботі «Походження видів шляхом природного добору» (див. також дарвінізм), яка показала необхідність при побудови природної філогенетичної системи, необхідність виходити зі спадкоємності генетичного зв'язку між формами живих організмів.

Становлення терміна
До кінця 19 століття накопичено великий матеріал із внутрішньовидової географічної мінливості і введено поняття підвидів. Накопичення числа описаних видів і підвидів тварин, рослин і мікроорганізмів (до середини 20 століття воно перевищило два мільйони) призвело, з одного боку, до «дроблення» виду і опису будь-яких локальних форм як виду, з іншого боку, — почали «укрупнювати» вид, описуючи як вид групи або ряди географічних рас (підвидів), що утворюють сукупність явно родинних і зазвичай пов'язаних один з одним переходами форм. У результаті в систематиці з'явилися поняття «дрібних» видів — жорданонів (за ім'ям французького ботаніка Алексіса Жордана), «великих» видів — ліннеонів (за ім'ям Карла Ліннея). Серед останніх почали розрізняти монотипний і політипний види (останні складаються з ряду підвидів).
Становлення терміна
Здатних до схрещування з утворенням плідного потомства
Таких, що населяють чітко визначений ареал
Таких, яким притаманний ряд спільних морфологічних та фізіологічних ознак та типів взаємовідношень з біотичним та абіотичним середовищем
Відділена від інших аналогічних груп практично повною відсутністю гібридних форм.

Властивості виду:
морфологічний — сукупність подібностей особин виду за будовою. До нього відносять усі матеріальні структури: від хромосом до особливостей будови органів та їхніх систем
фізіологічний — подібність або відмінність у процесах життєдіяльності особин одного чи різних видів
біохімічний — особливості хімічного складу та перебігу певних біохімічних реакцій, характерні для особин певного виду
географічний — полягає в тому, що популяції кожного виду заселяють певну частину біосфери (ареал), яка відрізняється від ареалів близьких видів, і площа та контури ареалів є видовою ознакою
екологічний — охоплює всі критерії, оскільки популяції кожного виду мають свою екологічну нішу в біогеоценозі.
генетичний — Полягає у схожості ДНК окремих представників або груп особин
Історичні.

Критерії виду

Види, які не розрізняються за загальноприйнятими в діагностиці певної систематичної групи макроморфологічними критеріями, проте відрізняються за всіма іншими критеріями, відносяться до видів-двійників.
Основною структурною одиницею в системі живих істот
Якісним етапом в біологічній еволюції
Основною таксономічною одиницею в біологічній класифікації

Характеристика:
Домен (domain)
Царство (regnum)
Тип (phylum) (для тварин) або Відділ (division) (для рослин, бактерій, архей та грибів)
Клас (classis)
Ряд (ordo) (для тварин) або Порядок (для рослин та ін.)
Родина (familia)
Рід (genus)
Вид (species)

Основні таксономічні ранги (категорії) обов'язково присутні в класифікації будь-якого організму, і є такими:
доме́н (іноді надцарство, лат. Domain)  — таксономічна категорія найвищого рангу, що включає декілька царств (в деяких, особливо застарілих, системах біологічної класифікації царство розглядається як найвищий ранг)
ца́рство — таксономічна категорія найвищого рангу після домену. В деяких класифікаціях, особливо застарілих, таксономічною категорією найвищого рангу вважається саме царство або імперія
тип (лат. phylum) — одна з основних таксономічних категорій, що посідає в царстві тварин найвище місце. Типи поєднують близькі класи та часто поділяються на підтипи. Всі організми, що належать до одного типу характеризуються єдинимпланом будови
Категорії класифікації:
клас (лат. classis) — один з основних рангів біологічної класифікації. Іноді використовуються також похідні ранги: надклас,підклас і інфраклас. У ієрархії таксономічних категорій клас стоїть нижче за тип і вище за ряд (у зоологічній систематиці) та нижче за відділ і вище за порядок (у ботанічній систематиці). Приклади: метелик-капустянка (Pieris brassicae) відноситься до класу комах (Insecta)
ряд — систематична категорія (ранг) у зоології, що об’єднує найближчі родини тварин

Категорії класифікації:

родина (лат. familia) — таксономічна категорія в біологічній систематиці. Родина поєднує близькі роди, що мають спільне походження. Родина може включати від одного роду (напр. боброві) до декількох сотень (родина складноцвіті включає близько 1000 родів)
рід (лат. genus) — основна надвидова категорія в біологічній систематиці, що поєднує соматично споріднені види. Наприклад, різні види берез (повисла, камінна та ін.) поєднують в рід береза (Betula).
Категорії класифікації:
Симпатричне видоутворення пов'язане з розбіжністю груп особин одного виду, що мешкають на одному ареалі за екологічними ознаками. При цьому особини з проміжними характеристиками виявляються менш пристосованими. Групи, що розходяться, формують нові види.
Цей тип видоутворення може протікати кількома способами. Один з них — виникнення нового виду при швидкій зміні каріотипу шляхом поліплоїдизації. Відомі групи близьких видів, зазвичай рослин, з кратним числом хромосом. Інший спосіб симпатричного видоутворення — гібридизація з подальшим подвоєнням числа хромосом. Зараз відомо багато видів, гібридогенне походження і характер генома яких вважається експериментально доведеним. Третій спосіб симпатричного видоутворення — виникнення репродуктивної ізоляції особин всередині спочатку єдиній популяції в результаті фрагментації або злиття хромосом і інших хромосомних перебудов. Цей спосіб поширений як у рослин, так і у тварин. Особливістю симпатричного шляху видоутворення є те, що він приводить до виникнення нового виду, завжди морфологічно близького до початкового. Лише у разі гібридогенного виникнення видів з'являється нова видова форма, відмінна від кожної з батьківських.

Симпатричне видоутворення
У процесі перипатричного видоутворення нові види виникають з ізольованих, невеликих периферійних популяцій, які не можуть брати участі в обміні генів з головною популяцією. Часто такі популяції займають вузькі ніші, які не здатна зайняти головна популяція виду. В цьому випадку генетичний дрейф, як вважається, грає домінуючу роль.
Перипатричне видоутворення

У процесі парапатричного видоутворення ареали двох популяцій, що розходяться, окремі, але перекриваються. В результаті представники обох популяцій інколи змішуються, але зменшення пристосованості змішаних популяцій або поведінкові бар'єри (наприклад, статевий відбір), що запобігають змішуванню, не дають видам змішатися. Для успішності цього шляху, як і у випадку периратричного видоутворення, потрібно існування окремої екологічної ніші.
Парапатричне видоутворення

Алопатричне видоутворення викликається розділенням ареалу виду на кілька ізольованих частин. При цьому на кожну таку частину відбір може діяти по-різному, а ефекти генетичного дрейфу і мутагенезу явно відрізнятимуться. Тоді з часом в ізольованих частинах накопичуватимуться нові генотипи. Особини в різних частинах раніше єдиного ареалу можуть навіть змінити свою екологічну нішу. При таких історичних процесах ступінь розбіжності груп може досягти видового рівня
Алопатричне видоутворення
Сальтаціонічне видоутворення виникає на єдиному ареалі, тому формально є симпатричним. При цьому за декілька поколінь в результаті різких змін в геномі формується новий вид. Сальтація часто відбувається в результаті виникнення поліплоїдності у рослин. Цей процес відбувається дуже швидко в порівнянні з іншими механізмами, тому спостережених прикладів його немає.
Сальтаціонічне видоутворення
Сітчате видоутворення пов'язане не з дивергенцією популяцій, а з гібридизацією близьких видів. Таке видоутворення доведено для деяких видівящірок, риб і квіткових рослин. Ізоляція гібридів від батьківських видів обумовлена поліплоїдністю гібридів.
Сітчате видоутворення

!!!

Виконала:
Учениця 11-У
Роумна І.

Дякую за увагу


title: Як тварини спілкуються

text:
Як тварини спілкуються
Презентація
Учениці 7 А классу
Михайлишиної  Анастасіїї


title: "Овочеві культури – як лікарські препарати"

text:
Овочеві культури – як лікарські препарати
Ваша їжа повинна бути ліками, а ваші ліки повинні бути їжею.
Гіппократ
Ми живемо не для того, щоб їсти, а їмо для того, щоб жити.
Сократ
Тварина насичується, людина їсть, розумна людина вміє харчуватися.
Брилья-Саварен
План
Вступ
Овочеві культури як лікарські препарати
Гарбуз
Капуста білоголова
Картопля
Квасоля
Кріп
Морква
Огірок
Петрушка
Помідор
Редька, редиска
Столовий буряк
Хрін
Цибуля
Часник
lll.   Література

     Овочеві культури – основне джерело різноманітних вітамінів, мінеральних солей, вуглеводів, фітонцидів та інших поживних речовин.
     Частіше всього, захворівши, люди купують дорогі ліки в аптеках і не здогадуються, що вилікувати нежить можна цибулею чи часником, кашель – чорною редькою, а проти глистів застосувати насіння гарбуза.
     Кожна овочева культура – це аптека в мініатюрі. Але щоб овочі були ліками, а не навпаки, необхідно правильно їх вирощувати і доглядати. В такому випадку овочеві культури стануть могутнім засобом регуляції процесів життєдіяльності, зміцнення здоров’я,підвищення працездатності, продовження тривалості життя.
Вступ
Гарбуз
Гарбуз звичайний – однорічна однодомна трав’яниста рослина з родини гарбузових. Лікарі радять вживати м’якоть гарбуза для покращення роботи кишечника, проти склерозу, при ожирінні, а також тим, хто переніс хворобу Боткіна.
Не дивлячись на досить розповсюджене значення м’якоті плодів,головне медичне значення за насінням гарбузів. Воно згубно діє проти глистів. Народна медицина рекомендує вживати гарбузовий відвар з медом при безсонні. Відваром з порізаних плодоніжок користується в народі для лікування хвороб серця і нирок. Таким же відваром можна вгамувати зубний біль.
Капуста білоголова

Всі сорти капусти належать до родини хрестоцвітих. Здавна капуста цінувалась не тільки як харчова, але як і лікарська рослина. Лікарі рекомендують вживати побільше свіжої або квашеної капусти при весняному нездужанні.
Особливо корисно випивати вранці натщесерце склянку соку квашеної капусти. В народі для лікування наривів та гнійних чиряків використовують листя капусти. Від кашлю вживають сік капусти з цукром або медом. Жування капусти або полоскання ротової порожнини укріплює ясна. Використовується капуста і в косметиці. Якщо волосся тонке і січеться, втирають в шкіру голови суміш капусти, лимона і шпинату – це укріплює волосся і надає йому блиску. З квашеної капусти роблять примочки при юнацьких вугрових висипах.
Картопля
Однорічна трав’яниста рослина родини пасльонових. Як лікувальний засіб сік картоплі вживають при хворобах шлунка і кишечника. Ширше використання картоплі знаходимо в народній медицині. Нею ефективно лікують ангіну.
Картоплю варять у невеликій кількості води, щоб йшла пара саме від картоплі. Накрившись рушником з головою, схиляються над посудиною і вдихають її ротом і носом протягом 10 – 15 хв. Після завершення інгаляції необхідно відразу лягти в ліжко. У народі розтерті сирі бульби прикладають до пошкоджених ділянок шкіри при опіках. У косметиці користуються масками з картоплі особливо вони корисні для старіючої шкіри.
Квасоля
Однорічна трав’яниста рослина родини бобових. Лікарі радять вживати квасолеві супи і чай з бобів квасолі при хворобах серця. Велике значення має застосування квасолі хворим на цукровий діабет. Лікар-фітотерапевт Зимна рекомендує використовувати плоди квасолі при хворобах нирок, а відвар трави(стебел) – при хворобах серця.
В народі відомий ще один спосіб застосування квасолі як лікарського препарату – це квасолеве борошно. Ним користуються для лікування виразок шкіри. Проте сире насіння квасолі споживати не можна, воно містить отруйну речовину, яка легко руйнується в процесі варіння.
Кріп
Однорічна трав’яниста рослина родини зонтичних. У давнину і в середні віки кріп вирощували і як пряний овоч і з лікувальною метою. Його плоди використовували при безсонні для кращого виділення молока  у матерів, а листки і плоди – при запаленні сечового міхура, захворювання печінки.
Якщо до страви додати трохи кропу, то вона потребує менше солі. Але в страви для збереження поживних речовин кріп потрібно класти перед їх вживанням. Зовнішньо кріп застосовують у вигляді примочок та гнійних ураженнях шкіри. В косметиці настій листків кропу використовують у вигляді компресів на втомлені очі. Для морщинистої шкіри рекомендують спиртовий настій кропу.

Морква
Дворічна трав’яниста рослина родини зонтичних. Щоденне вживання свіжої моркви значно укріплює організм, підвищує його стійкість до інфекцій і несприятливих впливів зовнішнього середовища. Дуже ефективне лікування морквяним соком при поганому складі крові, порушенні зору.
Більше ширше використовують моркву в народній медицині. Її використовують від кашлю, для пом’якшення хрипкості голосу. Для цього до соку додають цукор або мед і полощуть горло. Таким же сиропом змащують рот від молочниці у малят, а дорослі користуються ним при запаленні слизової оболонки рота. При нежиті в народі закапують ніс через кожні дві години соком моркви.
Огірок
Однорічна трав’яниста рослина родини гарбузових. Лікарі рекомендують огірок людям з хворобами серця, кишечника, щитовидної залози. Дуже корисний для тих кому загрожує облисіння, він покращує стан волосся, зубів,нігтів.
Людям із зайвою вагою радять навіть робити “ огіркові ” дні. Широко використовують свіжі огірки в косметиці. Огірковий сік застосовують як засіб проти вугрів, веснянок і засмаги. Суміш соків огірка і капусти, взятих порівну, використовують для живлення жирного волосся. В народних травниках також радять робити спиртовий напій з огірків. Він добре зберігається, відбілює шкіру, робить її гладенькою та свіжою.
Петрушка
Дворічна трав’яниста рослина родини зонтичних. Лікарською сировиною петрушки є листки, насіння і корінь. Петрушка багато корисними речовинами. Лікарі використовують як препарат, що покращує травлення і збуджує апетит.
Листя і сік петрушки зменшують свербіння від укусів бджіл і комарів. В косметиці петрушку застосовують як відбілюючий засіб. Для виведення веснянок, миють обличчя міцним відваром з коріння, змішаним з соком лимона.
Помідор
Однорічна трав’яниста рослина родини пасльонових. Томати багаті на вітамін С і використовуються проти хвороб ясен. За допомогою помідорів лікують різні захворювання.
Томатний сік лікує виразкові хвороби шлунка, а так само запори. Для лікування шлункових захворювань необхідно пити томатний сік після їжі три рази на день. Для профілактики серцево-судинних захворювань необхідно вживати помідори як у свіжому вигляді, так і в обробленому. Завдяки лікопену томати мають такий яскравий червоний колір. Лікопен має антиракову дію, запобігаючи мутації ДНК і діленню ракових клітин.
Редька і редиска

Дворічні трав’янисті рослини родини хрестоцвітих. Редька і редиска не тільки близькі родичі, вони мають і подібні лікарські властивості. Ці овочі збуджують апетит, покращують травлення.
Редьці властива сильна протимікробна дія, завдяки чому, натерту редьку чи сік можна використовувати для лікування гнійних ран та виразок. Тертою редькою користуються як засобом для розтирання при радикуліті, запаленнях м’язів. В народній медицині сік редьки з медом(1:1)вживають від кашлю, як заспокійливе й відхаркуюче. Від обморожень у народі використовують чорну терту редьку, зварену в гусячому салі. В косметиці готують маски з тертої редьки змішаної зі сметаною або соняшниковою олією для живлення та відбілювання сухої шкіри. Коренеплід можна використовувати для відбілювання веснянок.
Столовий буряк
Дворічна трав’яниста рослина родини лободових. Найбільше нагромаджується речовин, які лікують кров, поліпшують зір у черешках буряка.
Столові буряки багаті на різноманітні вітаміни, тому їх вживають при нестачі вітамінів. Також в них містяться речовини, що виводять з кишечника різноманітні шкідливі,отруйні речовини мікробного походження, гниючі речовини кишкових паразитів. Здавна народним засобом лікування недокрів’я є суміш соків з рівних частин буряка, моркви, редьки. При зовнішніх запальних процесах, виразках, ударах рекомендується крім внутрішнього вживання бурякового соку, прикладати на вражене місце кашку коренеплода або свіжі листки. Також буряковий сік застосовують під час нежиті з густими виділеннями.
Хрін
Багаторічна трав’яниста рослина родини хрестоцвітих. Стародавні слов’яни використовували хрін у їжу та з лікувальною метою. Як лікувальний засіб хрін вживають при недокрів’ї, хворобах ясен, малярії. Хрін у вигляді кашки в мішечку або настою на оцті чи горілці застосовують для компресів при різних захворюваннях, він діє подібно до гірчичників.
Хрін виявляє сильну протимікробну дію, і тому настій його коренів вживають для промивань, полоскань і компресів при запальних процесах. Він прискорює загоєння застарілих гнійних ран і виразок. При зубному болі, ангіні, стоматиті – соком з тертого хрону розведеного з водою полощуть рот і горло. У косметиці настоєм коренів хрону виводять веснянки й засмаг на обличчі.
Цибуля
Багаторічна трав’яниста рослина родини цибулястих. В сучасній методиці цибуля використовується з метою профілактики нестачі вітамінів в організмі. Цибуля глистогінний засіб.
Вік кашлю вживають цибулю з медом. З давнини дійшов спосіб лікувати цибулею гнійні захворювання шкіри,нариви,чиряки. Цибулею лікують нежить, для чого закладають в ніс кусочок ати, змоченої соком цибулі, розведеним кип’яченою водою(1:1). В косметиці кашку з цибулі застосовують для виведення вугрів, веснянок, бородавок,мозолів. З давнини зберігся народний спосіб укріплювати волосся, при його випадінні, шляхом втирання в шкіру голови соку цибулі.

Часник
Дворічна трав’яниста рослина родини цибулинних.  Часник збуджує апетит, сприяє кращому засвоєнню їжі, зменшує к-ть газів у шлунку. Настій часнику на горілці в народній медицині рахується засобом при камінні в нирках та сечовому міхурі.
При простудних захворюваннях дихальних шляхів, груди натирають кашкою з часнику змішаною зі свинячим жиром. Також часник сприяє гоєнню гнійних ран, його рекомендують при болісних мозолях прикладати на ніч, змішавши з порошком крейди. Але зловживати часником не можна. В день можна використовувати 3-5 зубців. Особливо потрібно бути обережним людям з порушенням діяльності серця.
Література
Аптека землі, води і трав. Зб. Рецептів / Упоряд. Н. Совенко. –К.: Видавничий центр “Фінпрес” ,1993.
Володарська А.Т., Скляривський М.О. Вітаміни на грядці. – К.: Урожай, 1989.
Довідник по овочівництву. / за ряд. Г.Л. Бондаренко. – К.: Урожай, 2000.
Дудченко Л.Г., Крищенко В.В. Пищевые растения – целители. – К.: Наукова думка, 1988.
Зубицька Н., Зубицький Д. Морква проти хвороби. / Зелений світ. – 1993. - №2
Зубицька Н., Зубицький Д. Цілюща квасоля. / Дім, сад, город. – 1990. -№3
Кархут В.В. Ліки навколо нас. – К.: Здоров’я, 2003.
Мамчук Ф.Г., Гладун Я.Д. Лікарські рослини на присадибній ділянці. – К.: Урожай, 1989.
Павленко Л.О. Цілющі скарби Землі. – К.: Наукова думка, 1998.
Русенька Н.Г. 12 місяців здоров’я. – К.: В-во «Киїська правда», 1999.
Скляревський Л.Я., Губанів Н.Л., Лекарственные растения в быту.


title: Презентація до турніру “Юних біологів”

text:
Презентація до турніру “Юних біологів”
Підготувала вчитель Старомерчицької ЗОШ І-ІІІ ступенів
 Стась Лариса Ігорівна
ІнфоРмаційна мережа
МЕТА  РОБОТИ :
Дати характеристику понять
Жива матерія
Інформаційний процес
Біосфера
Сформулювати концепцію обміну інформацією в біосфері
Жива матерія- складна субстанція, на кілька порядків складніше елементарних частинок або елементарних носіїв енергії, яка здатна до самовідтворення з передачею і накопиченням у процесі еволюції генетичної інформації.

Інформаційні процеси-Дії, які можна виконувати з інформацією, називають інформаційними процесами. Все, що ми бачимо, чуємо, відчуваємо, робимо, говоримо, пишемо, вважаємо є не що інше як отримання, обробка, накопичення, зберігання, пошук, використання, передача, захист інформації. Будь-яка, як завгодно складна інформаційна діяльність  зводиться до трьох основних видів дій з інформацією: збереженню, прийому/передачі, обробки. Зазвичай замість “прийом-передача” говорять просто “передача”, розуміючи цей процес як двосторонній: передача від джерела до приймача (синонім - “транспортування”).
Біосфера- сукупність усіх живих організмів на Землі. природна підсистема географічної оболонки, що являє собою глобальну планетарну екосистему (населена живими організмами). Маса біосфери — близько 0,05% маси Землі.Біосфери на інших планетах, окрім Землі, невідомі. Вважається, що бактеріальні біосфери або подібні до них можуть існувати на Марсі, Венері, Європі, Титані і ймовірно інших малих планетах.
Біосфера Землі являє собою складну термодинамічну відкриту систему, яка включає в себе, згідно визначенню В. І.                    Вернадського, верхні шари земної кори, всю гідросферу і нижню частину атмосфери - тропосферу з організмами, що їх населяють.

Біосферу можна уявити як систему взаємозалежних між собою біогеоценозів. Кожний з них відносно замкнутий у собі, але в той же час зв’язаний обмінними вихрами атомів з іншими ценозами. Біосфера в цілому і складові її біоценози являють собою авторегуляційні системи. Це такі системи, що мають здатність самовідновлення порушеної рівноваги обмінних процесів, причому в напрямку, сприятливому для подальшого існування системи, тобто мають місце позитивні і негативні зворотні зв’язки. Оскільки біосфера відноситься до систем, що акумулюють речовину й енергію, то її авторегуляція забезпечує прогресивний саморозвиток з підвищенням організованості частин і зростанням ступеню цілісності. Вплив людського суспільства поки що сильно порушує цей природний процес.
Вернадський, що вивчав взаємодію живих і неживих систем, переосмислив поняття біосфери. Він розумів біосферу як сферу єдності живого і неживого.

Згідно з Вернадським, речовина біосфери складається з:
• живої речовини - біомаси сучасних живих організмів;
• біогенної речовини - усіх форм детриту, а також торфу, вугілля, нафти і газу біогенного походження;
• біокосної речовини - сумішей біогенних речовин з мінеральними породами небіогенного походження (ґрунт, мул, природні води, газо- і нафтоносні сланці, бітумінозні піски, частина осадових карбонатів;

 Еволюція життя і розвиток інформаційного обміну в біосфері   П'єр Тейяр де Шарден (1987) писав про те, що еволюція пронизує всі рівні біологічної організації - від мікроорганізмів та екосистем, включають в себе безліч популяцій різних видів. Тому особливості еволюції життя на Землі можуть розглядатися з різних точок зору, наприклад, з позицій традиційної біології, або ж стосуватися того, як змінюються екосистеми та геологічні умови в тих чи інших частинах планети в процесі глобальної еволюції всієї біосфери.

У той же час еволюція життя може обговорюватися і з інформаційної точки зору, хоча б тому, що у всіх живих організмів є генетична пам'ять. У процесі існування біосфери йде безперервна передача (з спотвореннями) - генетичної інформації між організмами різних поколінь, відбувається обмін організмами між різними її частинами, і, отже, обмін генетичною інформацією.

Генетична пам'ять  містить інформацію, що визначає анатомічну та фізіологічну будову організму в процесі розвитку, а також інстинкти.
Концепція обміну інформації в біосфері
Інформаційна сфера - це склад того інформаційного поля, яке утворюється і оточує конкретну біологічну молекулу в певний період часу. А накладення інформаційних сфер один на одного і створює в навколишньому просторі живої клітини загальне інформаційне поле. Можна констатувати, що інформаційне поле - це один з видів полів, що утворюється з допомогою різних біологічних молекул і клітинних структур, здатних до інформаційного взаємодії.

Отже, можна констатувати, що вся технологія біологічних процесів заснована на генетичній інформації і елементній базі, а всі функції виникають і здійснюються тільки при інформаційних взаємодіях біологічних молекул один з одним.


title: Пам’ять. Види пам’яті

text:
Тема уроку: Пам’ять Види пам’яті .

Мета: Сформувати знання про па’мять її види і властивості. Розвивати навички розрізняти різні види пам’яті  за допомогою тренувальних тестів . Виховувати дбайливе ставлення до свого здоров’я.

Навіщо людині пам’ять?  Які властивості запам’ятовування?
Па́м'ять - психічний процес, який полягає в закріпленні, збереженні та наступному відтворенні минулого досвіду, що дає можливість його повторного застосування в життєдіяльності людини.
Властивості  пам’яті:
Швидкість;
Тривалість;
Готовність;
Обсяг;
Точність.
Основні риси пам’яті :запам’ятовування ;збереження ;відтворення ;забування.
Види пам’яті:
 -за методами запам’ятовування :
мимовільна ;
довільна .
-за збереженням інформації:
 короткочасна ;
довготривала.

За характером переважаючої психічної активності:
рухова — пам'ять на рухи та їх системи.
емоційна — пам'ять на почуття, які виступають стимулом до діяльності.
образна — пам'ять на уявлення: зорова, слухова, нюхова, смакова, дотикова.
словесно-логічна — специфічна людська, запам'ятовується думка у формі понять.
За тривалістю збереження інформації:
сенсорна пам'ять триває 0,2 - 0,5 секунди, дозволяє людині орієнтуватися в оточенні.
короткочасна пам'ять забезпечує запам'ятовування одноразової інформації на короткий проміжок часу - від кількох секунд до хвилини;
довготривала пам'ять — збереження інформації протягом тривалого часу;
оперативна пам'ять — проявляється під час виконання певної діяльності і необхідна для її виконання в кожний заданий проміжок часу.
        Практична робота:“    Дослідження різних видів  пам’яті”
     Завдання №1  Дослідити короткочасні пам’ять .
    На слайді 12 фотографій. Відтворіть їх  у пам’яті  і запишіть їх у зошит у тій послідовності , в якій вони зображені на слайді.
Завдання 2. Дослідити логічно смислову пам’ять .
Відтворіть протягом 30 сек. Запропоновані для запам’ятовування 10 пар слів.
Ліс- дерево
Око-ніс
Сніг-зима
День-сонце
Рука-пальці
Дощ-парасолька
Кущ-троянда
Риба-вода
Пісок-пустеля
Ніч-місяць
Завдання № 3 . Дослідити механічну пам’ять .
Розгляньте уважно цифри протягом 30 сек. запишіть їх по пам’яті.
     Домашнє завдання:
    Прочитати параграф з теми.
Скласти правила тренування пам’яті.
Дізнатися які існують тренувальні вправи для розвитку пам’яті.


title: Професії собак

text:
Професії собак

Професії
Ким же можуть працювати собаки? Виявляється, професій для них вистачає : артист, сторож, провідник, мисливець, поліцейський, їздовий, космонавт, пастух, рятувальник, митник, перевізник…
собак
Собаки завжди допомагали вченим у           вирішенні наукових питань. Найбільше            дослідів на собаках провів фізіолог І.П.Павлов.
За допомогу науці “павлівська собака” увіковічена 					пам’ятником.
Професії
собак
У 1957 р. собаку Лайку готували до                     польоту у космос, знаючи, що звідти на         Землю вона не повернеться.
Собачка на кличку “Звёздочка” літала на п’ятому космічному кораблі-супутнику. Вона була останньою собакою, що повернулася з космосу.
Професії
собак
Спеціальне дресирування спрямоване                       на вироблення в собаки навичок,                  потрібних для використання її в певних              видах служби: захисно-караульній, сторожовій, розшуковій. Для кожного виду служби в собаки виробляються певні спеціальні навички, наприклад, недовірливе ставлення до сторонніх, робота по сліду, пошук руди за її запахом і т. ін.
Професії
собак
Основне призначення пошукових собак -        розшук людей за їх невидимими, запаховими слідами, затримання і конвоювання затриманих.
Крім того, вони використовуються для обшуку місцевості і приміщень із метою виявлення людей, що ховаються, їхніх речей та слідів.
Професії
собак
На відміну від сторожових собак,                       розшукові можуть відпрацьовувати сліди не тільки свіжі («гарячі»), а й середньої і більшої давності (до 10 −12 годин з часу прокладення слідів і більше). Тому дресирування собак для пошукової служби потребує більше часу, майстерності і наполегливості від дресирувальника, ніж для інших видів служби.
Професії
собак
Захисно-караульна служба призначається               для охорони речей, захисту власника,      затримання, конвоювання і охорони людей, обшуку місцевості та вибірки речей.
Для цього найбільше підходить німецька вівчарка. Крім того, цю службу успішно несуть південно-			російська вівчарка, колі, ротвейлер, 			ердельтер'єр. Собаки мають бути фізично 			міцні, рослі, достатньо збудливі, з добрим 		нюхом, слухом, зором і віком не старші від 						3 років.
Професії
собак
Сторожові собаки призначені для своєчас-                  ного сповіщення своєю поведінкою (настороженістю, прагненням рухатися                 вперед, але без гавкання чи скавучання) про появу сторонніх людей та їх затримання. Такі собаки повинні бути середнього або вище від середнього зросту, мати гострий зір, добрий нюх і слух, середню збуджуваність.
Професії
собак
Сенбернари століттями використовува-                   лись для шукання та рятування людей. Рекордсменом у цій роботі вважають пса Баррі, який у 1812 р. рятував солдат наполеонівської армії, близько 40 чоловік.
 У 1814 р. з нього зробили чучело, що стоїть у музеї природознавства в Берні. А в 1899 р. в 				Парижі було зведено пам’ятник 			сенбернару, на спині якого сидить 			маленька дівчинка.
Професії
собак
Собака - помічник сліпого призначається                     для надання допомоги в орієнтуванні на   місцевості і для заміни допомоги іншої          (зрячої) людини.
Для дресирування до цієї служби можуть використовуватися службові собаки різних порід: 			не дуже великі, але й не дрібні  від 			50 до 68 см, урівноважені, спокійні, 			довірливі, з добре розвиненим 			зором і слухом.
Професії
собак
Існує галузь медицини – анімало -                      терапія, яка займається вивченням                  впливу  тварин на здоров’я людей.
Собака не тільки чудово підтримує в нормі емоційний стан господаря, але може надати і першу медичну допомогу: його слина містить 		антибіотик лізоцим, який 					сприяє загоєнню ран.
Професії
собак
Їздові собаки – перші транспортні тварини нашої планети, які зіграли безцінну роль в освоєнні Сибіру. Вони допомагали пораненим під час Великої Вітчизняної війни. У 1925 р. пам’ятник такому собаці Болто було споруджено в центральному парку Нью-Йорка за те, що він у велику хурделицю допоміг доставити ліки хворим на дифтерію жителям Аляски.

Професії
собак
Собаки досить добре підлягають дресируванню.    І не лише для вже відомої пошукової чи сторожової роботи, але й для виступу на сцені чи на арені цирку.
Професії
собак
Собака – безцінний помічник                  мисливця на полюванні.
Вибір породи собак для полювання залежить від того, яку здобич ви хочете отримати. Буде це птах або дичина побільше?
Професії
собак
	• Завдяки своєму нюху собаки відчувають людей , хворих на рак (точніше , вони відчувають запах ракових клітин в організмі людини ) .• Собаки можуть отруїтися шматочком шоколаду, бо у ньому міститься речовина теобромін, смертельний для псів.• Піт у собак виділяється через шкіру на лапах , а не через шерсть.
Цікаві факти про
собак


title: Родина Тонконогові або Злакові

text:
1
2
4
3
1.
2.
3.
4.


title: Порівняльна характеристика прокаріотичної та еукаріотичної клітини

text:
Порівняльна характеристика будови клітин прокаріотів та еукаріотів
Підготувала студентка 22-Б групи:
Силка Юлія

Всі ми знаємо, що всі живі організми складаються із клітин. Рослини, тварини, людина, бактерії мають різноманітні типи клітин.
А що ж таке клітина?
Клітина (лат. cellula - комірка) – найменша структурно-функціональна одиниця всіх живих організмів, для якої характерний власний метаболізм та здатність до самовідтворення.

Існує 2 ступені клітин: прокаріоти  - не має ядра, та еукаріоти – є ядро.
Еукаріотичні клітини – це клітини ядерних організмів, які мають ядро і розвинену систему органел.
Прокаріотичні клітини – це клітина до ядерних організмів, які не мають чітко сформованого ядра та більшості органел.

Жива природа

Неклітинна форма
Клітинна форма

Прокаріоти
Еукаріоти
Бактерії
Археї
Еубактерії
Рослини
Тварини
Гриби

Структура прокаріотичної клітини

Структура еукаріотичної
клітини

Тож у чому полягає відмінність між еукаріотичною та прокаріотичною клітиною?

Вигляд клітин під мікроскопом
Клітини прокаріот, на відміну від еукаріот, не мають ядра і багатьох органел.
 Причини відмінності прокаріот і еукаріот полягають у тому, що в них по-різному організовано генетичний матеріал і структуровано клітини.
3- У клітин еукаріот, на відміну від прокаріот, цитоплазму поділено системою мембран на відділи – компартменти.

Більшість еукаріот є багатоклітинними організмами з диференційованими клітинами, прокаріоти - одноклітинні з недиференційованими клітинами.

Схема еволюції еукаріотичних клітин.
1 - утворення подвійної мембрани ядра,
2 - придбання мітохондрій,
3 - придбання пластид,
4 - входження клітини, що утворилася, (фотосинтезуюча еукаріотична) до складу нефотосинтезуючої еукаріотичної (наприклад, у ході еволюції криптофітових водоростей),
5 - вхождення клітини, що утворилася, знову до складу нефотосинтезуючої (наприклад, при ендосимбіозі цих водоростей з інфузоріями).
Кольором показано геном
предків еукаріот, мітохондрій та пластид.
Висновок
Першими живими організмами були прокаріоти. В
результаті еволюції, клітини перетворювались і
прийшли до еукаріотів. Це свідчить, що у обох
груп є щось спільне і щось індивідуальне, але
обидві ці групи є одними з найважливіших
частин природи, бо без цих клітин не було б життя на Землі.


title: проект лікарські рослини

text:
Карлівська  районна  державна  адміністраціявідділ   освітирайонний   методичний   кабінетІнформаційно-дослідницький проект на тему:“Дослідження лікарських рослин на території Верхньоланнівської ЗОШ І-ІІ ступенів”
Проект підготували:
Учні 4 класу
Верхньоланнівської ЗОШ
І-ІІ ступенів
Савчук Дар’я
Удовиченко Ангеліна
Керівник проекту:
Мулярова Н.В.

2015 рік
Актуальність
Ще здавна людство використовувало рослини в лікувальних цілях, не маючи хімічних препаратів. На даному етапі розвитку людської цивілізації ми спостерігаємо зникнення інтересу до фітотерапії. Використовуючи в лікувальних цілях рослини, ми не наносимо шкідливих наслідків організму, ніж при застосуванні хімічно синтетичних речовин. На нашу думку, серед населення потрібно популяризувати лікування за допомогою рослин, які ростуть навколо нас і потребують охорони, збереження та відновлення.

Мета та завдання
Метою роботи є вивчення розповсюджених на території Верхньоланнівської ЗОШ І-ІІ ступенів лікарських рослин та використання їх у народній медицині
Завданням роботи є:
дослідити видовий склад та поширення лікарських рослин на території школи;
 ознайомитися з їх лікувальними властивостями  найбільш поширених видів;
 ознайомитись з методами заготівлі лікарської сировини;

Предметом нашого дослідження є територія Верхньоланнівської ЗОШ І-ІІ ступенів.
Об`єктом дослідження – лікарські рослини
Наукова новизна дослідження  - нами вперше було описано біологічне різноманіття лікарських рослин на території  Верхньоланнівської ЗОШ І-ІІ ступенів.

матеріали роботи можуть бути використані місцевими жителями для збору і використання лікарської сировини;
досліджені рослини можуть збиратись і використовуватись для проведення фітотерапії – створення лікувальних чаїв школи здоров’я;
матеріали роботи стануть у пригоді вчителям у викладанні окремих тем з біології, екології, природознавства та у позакласній і виховній роботі.

Теоретичне і практичне  значення роботи полягає в тому, що:
Дослідження поширення лікарських рослин на території Верхньоланнівської ЗОШ
 Кульбаба лікарська - багаточисельно
Шипшина собача – 1 кущ
Ромашка лікарська – малочисельно
Калина звичайна – 2 кущі
М’ята перцева – малочисельно
Липа серцелиста – 2 дерева
Бузина чорна – 3 кущі
Чистотіл – середньочисельно
Кропива дводомна – середньочисельно
Подорожник великий – багаточисельно
Деревій звичайний – багаточисельно
Хвощ польовий – малочисельно
Полин гіркий – середньочисельно
Спориш звичайний – багаточисельно
Цикорій дикий – малочисельно
Береза бородавчаста -  11 дерев
Материнка лікарська - малочисельно

Материнка лікарська
     Росте розсіяно на узліссях, у мішаних та листяних лісах. Цвіте у червні-вересні. Квітучі пагони зрізують ножем. Препарати з материнки використовують у медицині як відхаркувальний засіб, для збудження апетиту, при безсонні, ревматизмі
Шипшина собача
Шипшина - листопадний або вічнозелений чагарник, дикоросла троянда. Росте шипшина на узліссях, уздовж доріг, на берегах річок. Плоди збирають восени. Компот, зварений з додаванням плодів шипшини, дуже смачний і корисний, бо шипшина має багато вітамінів. Шипшину застосовують при захворюваннях печінки. Як профілактичний засіб від цинги.
Ромашка лікарська
Ромашка - трав'яниста рослина з жовто-білими квіточками. Зустрічається майже по всій Україні. Росте як бур'ян: на узбіччях, полях, у садах і городах. На ромашці можна не лише ворожити, щоб дізнатися любить хтось чи не любить. А й використовувати її в медицині. Збирають суцвіття на початку цвітіння. Її застосовують як патогінний, дезенфікуючий, в’яжучий, протизапальний та заспокійливий засіб.
Калина звичайна
Калина - рослина, що має вигляд чагарнику або невеликого дерева. Лікарською вважають саме калину червону. Росте вона по всій Україні. І є символом нашої країни. Росте у лісах, на берегах річок. Її плоди яскраво-червоного кольору і прикрашають дерево навіть узимку. Калина червона допомагає при застуді, а також хворобах шлунка.
М’ята перцева
Росте м’ята на городах, в лісах. Лікарською сировиною є листя, яке збирають в липні-серпні. Має дезинфікуючу й знеболюючу дію, активізує травлення, поліпшує смак і запах. Корисна тим, що знімає зубний біль. Коли прикласти листя до голови, вона перестає боліти. Відвар п’ють від болю в шлунку. А розтерті листочки додають до вареників. Розпізнають м’яту за незвичайним запахом.

Липа серцелиста
Використовують настій квітів – як засіб при простудних захворюваннях; діє сечогінно, заспокійливо; має противираз-кову активність; рекомендують при неврозах, пієлонефриті, циститі, ревматизмі, спазмах шлунка та кишечника, бронхіальній астмі, для полоскання горла та як засіб, що зменшує в'язкість крові.
Бузина чорна
Бузина чорна, дикоростучий чагарник. Лікарською сировиною є її квітки й плоди. Плоди містять органічні кислоти, мінеральні солі, йод, вітаміни А, С і В. Бузина використовується в якості лікувального і косметичного засобу. Діє бактерицидно, протизапально і зв'язувально. Застосовується при запаленні шкіри, опіках, вуграх. Настій застосовують для промивання шкіри обличчя, схильної до прищів, і для косметичних компресів. Відвар із квіток та плодів для промивання очей при кон'юнктивіті. З плодів чорної бузини можна також приготувати чудове, насичене вітамінами повидло, що поліпшує обмін речовин.
Чистотіл
Чистотіл, багаторічна трав'яниста рослина. Поширена майже по всій Україні. Росте у мішаних і листяних лісах, на смітниках, узбіччях. Усі органи рослини отруйні, збирати їх слід обережно. Чистотіл не даремно отримав таку назву, бо його використовують переважно для лікування хвороб шкіри (екземи, бородавок, корости). Також він добре загоює рани. Крім того, препаратами, у складі яких є чистотіл, лікують хвороби печінки, нирок і легень.
Хвощ польовий
Хвощ польовий, дуже розповсюджена рослина. Сировиною є трава. Вона діє сечогінно і багата на мінеральні солі. Має лікувальне і косметичне застосування. Відвар хвощу — засіб, що сповільнює склероз судин і допомагає при нирковокам'яній хворобі. Компреси з нього прекрасно діють на втомлені очі. Компреси, а також чай із хвоща, допомагають при розширених кровоносних судинах. Відвар корисно пити замість чаю і при ламких нігтях, бо хвощ містить речовини, що їх зміцнюють. Ним корисно обполіскувати волосся, особливо при наявності лупи.
Цикорій дикий
Петрові батоги широко використовуються у народній медицині. Молоді листки їстівні, в них містяться вітамін С, каротин. Салати з них особливо корисні для хворих на діабет (у рослині є інулін). Використовують при хворобах шлунково-кишкового тракту, при захворюваннях печінки, особливо при жовтянці. Цикорій — чудовий медонос, дає багато нектару і пилку. Корені використовують для приготування сурогату кави.
Правила збору лікарської сировини
Календар збору рослин для кожної місцевості має бути свій.
Бруньки рослин заготовляють ранньою весною, коли вони вже встигли набрякнути, але ще не лопнули.
Листя починають збирати з початку і продовжують під час всього періоду цвітіння рослини.
Квітки лікарських рослин збирають на початку їх цвітіння. В цей час вони краще зберігають забарвлення при сушінні і менше осипаються.
Трава рослин являє собою вкриті листям і квітконосні стебла рослин; збирають її під час цвітіння.
 Насіння і плоди рослин збирають лише коли вони дозріють. Після сушіння їх очищають від сторонніх домішок і пилу.
Соковиті ягоди збирають дозрілими, в сонячні, але не жаркі дні і в похмуру суху погоду, але до випадання на них роси.
Кореневища і коріння запасають восени, коли видима частина рослина вже відмирає, або навесні, до того як рослина почне рости.
Цибулини за правилами не миють, але обрізають коріння і залишки надземної частини, просушують, а потім знімають зовнішню забруднену суху оболонку.
Кора збирається з молодих гілок у момент набрякання бруньок.
Результати опитування
Використання лікарських рослин для фітотерапії учнів
Фіто-чай
Арома-мішечки з травами
Дякуємо за увагу


title: овес

text:
МІНІСТЕРСТВО АГРАРНОЇ ПОЛІТИКИ ТА ПРОДОВОЛЬСТВА УКРАЇНИМИКОЛАЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ АГРАРНИЙ УНІВЕРСИТЕТКУРСОВИЙ ПРОЕКТна тему: “Удосконалення  технології  вирощування вівса в  ПП «ім. Шевченка» Братського району Миколаївської  області”
Виконала:
студентка групи А3/3

Миколаїв 2014
  Овес – важлива зернова і зернофуражна культура. Він є цінним дієтичним продуктом харчування, незамінним концентрованим кормом для коней, великої рогатої худоби, особливо молодняку, домашньої птиці.
   Зерно вівса є цінним продуктом харчування. Із його зерна, особливо голозерного, виробляють різані й шліфовані крупи, особливо цінну для дитячого харчування крупу «Геркулес», у білку якої підвищений вміст незамінних амінокислот (лізину, триптофану, аргініну) і яка легко засвоюється. Вівсяна крупа містить: крохмалю 82 %, білків 10 %, жирів 3 %, цукрів 0,3 %, клітковини – 2 %. Найбільшими регіонами за обсягами вирощування вівса є Чернігівська (72 тис. т), Волинська (70 тис. т), Житомирська (55 тис. т). Рівненська (44 тис. т) області.

Таблиця 1Розподіл опадів за даними Вознесенської метеостанції, мм
У 2011 році найбільша кількість опадів випала в червні – 70 мм, а найменша в січні – 2,8 мм, сума опадів за вегетацію вівса була – 160,8 мм, а за рік –336,3 мм. У 2012 році найбільшою кількість опадів була в грудні – 73 мм, а найменшою в червні – 4,9 мм, кількість опадів за вегетацію вівса становила – 70,4 мм, а за рік – 424 мм. У 2013 році найбільша кількість опадів спостерігалася в червні – 130 мм, а найменша в грудні – 4 мм, кількість опадів за вегетацію вівса була на рівні – 179,9 мм, а за рік – 385,9 мм.
Середні місячні і річні температури повітря, °С
Таблиця 2
У 2011 році найбільша середньомісячна температура повітря була у червні – 21,6°С, а найменша у грудні – 3. Середня температура за вегетацію була 13,1°С, а за рік – 11,2 °С. У 2012 році найбільша середньомісячна температура повітря була у липні – 23,9°С, а найменша у лютому – -10. Середня температура за вегетацію була 15,8°С, а за рік – 13,8 °С. У 2013 році найбільша середньомісячна температура повітря була у серпні – 22,7°С, а найменша у січні – 1,4. Середня температура за вегетацію була 16,7°С, а за рік – 14,1 °С.
Ґрунт, Тип ґрунту.
Землі приватного підприємства ім. Шевченка розміщені у південній частині Придніпровського плато в верхів'ї басейну річки Мертвовод яка впадає у річку Південний Буг.
Рельєф земельного масиву рівнинно-глибокохвилястий з добре розвинутою системою ярів.
Вся територія землекористування лежить в басейні річки Мертвовод, яка протікає по західному кордоні господарства. Гирло річки дуже вузьке з різким переходом в корінну рівнину.

 Розрахунок рівня дійсно можливого врожаю
Кількість продуктивної вологи для рослин
        W = 125+(133,9×0,7)-25=193,7 мм
Розрахунок дійсно можливого врожаю за вологозабезпеченістю посіву
       ДМУ = 100×193,7 =38,6 ц/га
  505
Дійсно можливу урожайність за стандартної вологості (ДМУгос)
                 ДМУгос = 100×37,8  =  37800=19,1 ц/га
                                  (100-14)×2,3  197,8
Розрахунок дійсно можливого урожаю (ДМУ) за родючістю ґрунту
ДМУ = 54×0,32= 17,3 ц/га
Дійсно можливий врожай за вологозабезпеченістю посіву для вівса становить – 38,6 ц/га, кількість продуктивної вологи – 193,7 мм, дійсно можливий урожай за стандартній вологості – 19,1 ц/га, дійсно можливий урожай (ДМУ) за родючістю ґрунту – 17,3 ц/га.

Польова сівозміна

Кормова сівозміна

З таблиць 3 та 4 видно, що в структурі посівних площ господарства виражене переважання зернових та кормових культур, що зумовлено виробничою спеціалізацією даного приватного підприємства.
Таблиця 3
Таблиця 4
                                                      Таблиця 5Розміщення культур в сівозміні
    При впровадженні інтенсивної технології вирощування важливо добитись розміщення посівів вівса в сівозмінах після кращих попередників для цієї культури, оскільки такий підхід забезпечує значну економію засобів і праці на захист рослин від бур'янів.
    Тому в ПП. «ім. Шевченка» овес розміщують після пшениці озимої, так як вона є добрим попередником. Пшениця озима відіграє велику роль в отримані високого врожаю вівса.

Логічна схема розрахунку норм добрив на  запрограмовану урожайнічть
Таблиця 6
Робочий план застосування мінеральних добрив
    Щоб отримати врожай вівса 19,1 ц/га, необхідно внести в передпосівний обробіток аміачної селітри – N50 кг/га, .в підживлення сечовину – N20 кг/га, та в основний обробіток суперфосфат – Р25 кг/га.

Таблиця 7
Система обробітку ґрунту
Таблиця 8
 Районовані сорти вівса і їх характеристика
     До Державного реєстру сортів рослин придатних для поширення в України,рекомендованих для вирощування в зоні Степу занесені такі сорти вівса як: Альф, Буг, Грамена, Деснянський, Комес, Саргон, Полонез, Львівській 1, Синельниківський 68, Чернігівський 27 та ін.

Саргон
Заявник: Товариство з обмеженою відповідальністю науково виробнича агрокорпорація «Степова».
Рік внесення до Державного Реєстру сортів рослин України: 2007.
Рослина за габітусом напівпряма, дуже довга, помірна кількість рослин із закрученими про порцевими листками. На найніжчіх листках опушеність листкової пластинки відсутня або дуже слабка. Колоскові луски середньої довжини та помірної сіруватості. Колір нижньої квіткової луски – коричневий. Первинне зерно: має короткі базальні волоски та середньої довжини стрижень іншого зерна.
Маса 1000 зерен – 35,5 г. Сорт середньоранній, вегетаційній період 85 – 90 діб. Стійкість проти осипання та вилягання висока.
За роки випробування на обласних державних центрах експертизи сортів рослин отримували середній урожай 4,3 т/га, що на 11,9 % більше стандартів, максимальний – 6,4 т/га. Стійкій проти летючої сажки.

Аркан
Заявник: Інститут землеробства і тваринництва західного регіону Української академії аграрних наук.
Рік внесення до Державного Реєстру сортів рослин України: 2007.
Рослина за габітусом пряма, середньої довжини, відсутні або дуже рідко зустрічаються рослини із закрученими пропорцевими листками. На найнижчіх листках опушеність листкової пластинки відсутня або дуже слабо видна. Опушеність на найвищому вузлі стебла відсутня. Волоть: середньої довжини. Колоскові луски середньої довжини та із відсутньою або дуже слабою сіруватістю. Первинне зерно: наявна помірна сіруватість нижньої квіткової луски, тенденція до остистості відсутня або дуже слабко видна. Колір нижньої квіткової луски – коричневий.
Маса 1000 зерен – 34,4 г. Середньоранній, вегетаційній період – 97 діб. Вирівняність зерна 95 %, плівчастість середня – 28,6 %.

 Підготовка насіння вівса до сівби, сівба
Сівба високоякісним насінням є одним з найважливіших заходів одержання високого врожаю вівса. Щоб довести насіння вівса до посівних кондицій, його очищають.
Важливим прийомом підвищення якості насіння є повітряно-теплове  обігрівання, що значно прискорює процес дозрівання, внаслідок чого підвищується енергія проростання та схожість і сприяє одержанню дружних сходів. Перед сівбою насіння  обов’язково протруюють Вінцит, 5% к.с.-2, але пізніше, ніж за 3-4 тижні до сівби.
Урожайність вівса різко знижується за запізнення із сівбою в посушливих районах Степу.
Тому сіяти овес потрібно в перші дні весняних польових робіт сівалкою СЗ-3,6А. Звичайним рядковим способом на глибину 4-6 см.
Норми висіву залежать від сорту, району вирощування вівса та інших чинників. Для зони Степу вона становить 4 – 4,5 млн/га, вагова норма висіву відповідно складає 206,5 кг/га.

Посівний матеріал повинен відповідати посівним якостям, а саме схожість становити 98 %,а чистота – 92 %.
Посівна придатність
ПП=92×98 / 100= 90,16 %
Враховуючи рекомендації наукових установ що до щільності посіву, вагова норма висіву становить:
Н= 4,5×36×10000/87×90,16=206,5 кг/га

Заходи по догляду за посівами вівса
Таблиця 9
Заходи хімічного захисту вівса
Таблиця 10
Збирання врожаю вівса
Зерно вівса достигає нерівномірно: спочатку у верхній частині волоті, потім у середній і в кінці в нижній. Щоб запобігти обсипанню найціннішого зерна, починати збирати його треба тоді, коли воно зверху волоті буде в повній, а в середині – у восковій стиглості. У зв'язку з цим ефективніше збирати овес роздільним способом.
 Для прямого комбайнування з подрібненням соломи та скошування у валки в ПП «ім. Шевченка»  використовують агрегат Енисей 1200.

Економічна ефективність вирощування вівса за вдосконаленою технологією
Таблиця 11
ВИСНОВКИ ТА ПРОПОЗИЦІЇ
Впроваджуємо овес в ПП. «ім. Шевченка» після пшениці озимої, так як вона є добрим попередником. Пшениця озима відіграє велику роль в отримані високого врожаю вівса.
Дійсно можливий врожай за вологозабезпеченістю посіву для вівса становить – 38,6 ц/га, кількість продуктивної вологи – 193,7 мм, дійсно можливий врожай за стандартної вологості – 19,1 ц/га, дійсно можливий врожай (ДМУ) за родючістю ґрунту – 17,3 ц/га.
Щоб отримати врожай вівса 19,1 ц/га, необхідно внести в передпосівний обробіток аміачної селітри – N50 кг/га, .в підживлення сечовину – N20 кг/га, та в основний обробіток суперфосфат – Р25 кг/га.

Вагова норма висіву відповідно складає 206,5 кг/га. Сіяти овес потрібно в перші дні весняних польових робіт сівалкою СЗ-3,6А. Звичайним рядковим способом на глибину 4-6 см.
Підбір і обмолот валків здійснюють зернозбиральним комбайном Енисей-1200.
Отже, вирощування овес в даному господарстві є економічно вигідно, тому що рослинницька продукція вимагає менші витрати на його виробництво і дає високі врожаї, який реалізується і приносить значний прибуток.  Рівень рентабельності вівса в ПП «ім. Шевченка» становить 56,98 %

Дякую за увагу


title: "Методика проведення штучного дихання і закритого масажу серця"

text:
Методика проведення штучного дихання і закритого масажу серця
Виконали: Медведєва Аліна, Ступар Даша та Кононова Кристина
МЕТОДИ ШТУЧНОГО ДИХАННЯ
Перш ніж приступати до проведення штучного дихання

Якщо дихання не відновлюється, його стараються відновити аж до появи реальних ознак біологічної смерті.
Звільнити постраждалого від тісного одягу
Очистити порожнину рота від слизу, ґрунту
Якщо у постраждалого щільно стиснуті щелепи, їх необхідно розімкнути силою
У випадку западання язика, потрібно висунути вперед нижню щелепу
4
3
2
1

Штучне дихання проводять терпляче і спокійно протягом тривалого часу, до появи нормального дихання
5

МЕТОДИ ШТУЧНОГО ДИХАННЯ

«Рот до рота» або «Рот до носа»
Метод Шюллера
Метод Лаборда
.  Метод Сильвестра
Метод Шеффера
.   Метод Каллістова
«Рот до рота» або «Рот до носа»
Метод Сильвестра
Метод Шюллера
Метод Шеффера
Метод Лаборда

1
 2
3
4
5
 Постраждалого кладуть на живіт
 Рятувальник стає над постраждалим
 На спину, через лопатки, протягують рушник
Його кінці проводять під пахвами до переду
Рятівник бере кінці рушника і ритмічно піднімає та опускає тіло постраждалого

Метод Каллістова
НЕПРЯМИЙ (ЗАКРИТИЙ) МАСАЖ СЕРЦЯ
НЕПРЯМИЙ (ЗАКРИТИЙ) МАСАЖ СЕРЦЯ
Один реаніматор:

Два реаніматори:

2 вдихи - 10-12 натискань на грудну стінку
1 вдих - 5 натискань на грудну стінку
Масаж серця здійснюють шляхом ритмічного стискання серця безпосередньо рукою (відкритий, чи прямий, масаж серця) або між грудиною і хребтом (непрямий, чи закритий).

При проведенні реанімаційних заходів необхідно:
Забезпечити прохідність дихальних шляхів
Провести штучну вентиляцію легень і закритий масаж серця
Забезпечити надійний доступ до вени
Здійснити внутрішньовенне, введення лікарських засобів
4
1
2
3

Масаж ефективний, якщо при натисканні:
1
2
3
4
Відчувається пульсова хвиля на сонній і стегновій артеріях, а іноді - і на променевій артерії
На ЕКГ спостерігають ритмічні спотворені шлуночкові комплекси;
зіниці звужуються
Змінюється забарвлення шкіри (зменшуються блідість, сірість, ціаноз)
Іноді з’являються самостійні рухи
Ускладнення
Для уникнення ускладнень необхідно стежити за співвідношенням сили тиску реаніматора і пружності грудної стінки потерпілого.
Перелом ребер, грудини, мечоподібного відростка
Ушкодження легень, печінки, шлунка, серця, плеври
Емболія жиром, тромбоз легеневої та мозкових артерій
Дякуємо за увагу!


title: Отруйні тварини

text:
Отруйні тварини
Додаткові матеріали до уроків зоології

Групи отруйних тварин
Всіх отруйних тварин можна розділити на дві великі групи: первинно-отруйних і вторинно-отруйних.
До первинно-отруйних відносять тварин, які виробляють отруйний секрет у спеціальних залозах або мають отруйні продукти метаболізму. Отруйність  первинно-отруйних тварин є видовою ознакою і зустрічається у всіх особин даного виду.
До вторинно-отруйних відносять тварин, акумулюючих екзогенні отрути і виявляють токсичність тільки при прийомі їх в їжу.
Активно-отруйні
Первинно-отруйні тварини розрізняються за способами вироблення отрути та її застосуванням і діляться на активно-отруйних і пасивно-отруйних.
Активно-отруйні тварини мають спеціалізований отруйний аппарат і називаються озброєними: зуби у змій, жало у комах, колючки і шипи у риб, хоча у деталях будова отруйного апарату може варіювати.
Вводиться отруйний секрет в тіло жертви парентерально, тобто минаючи травний тракт. Такий спосіб введення отрути вважається найбільш ефективним.
Активно-отруйні
Іншу групу активно-отруйних тварин становлять організми, отруйні апарати яких позбавлені пристосувань і називаються неозброєні отруйні тварини. Прикладами можуть                           служити шкірні залози амфібій,                          анальні залози комах, Кювьерові                               органи голотурій.
Отруйні секрети таких залоз викликають токсичний ефект при контакті з покривами тіла жертви. Чим енергійніше йде всмоктування отрут з покривів, тим ефективніша його дія.
Пасивно-отруйні
У пасивно-отруйних тварин отруйні метаболіти виробляються в організмі і накопичуються в різних органах і тканинах.
Пасивно-отруйні та вторинно-отруйні тварини представляють небезпеку тільки при попаданні в травний канал, проте істотним розходженням між ними є сталість отруйності (видова ознака) для перших і її спорадичний характер - для других.
Отруйність губок
Губки - типові пасивно-отруйні тварини, які використовують для захисту від ворогів свої токсичні метаболіти. У них міститься широкий спектр біологічно активних речовин з антибіотичними, цитостатичними і токсичними властивостями.
У людини при контакті з губкою може розвинутися сильний свербіж і слабкий набряк пальців, можливо обумовлений гістаміноподібною дією екстракту з губки.

Актинії
Актинії - красиві “морські квіти”, які викликають опіки на шкірі людини та утворюють великі виразки. Уражена ділянка шкіри може міняти колір аж до чорного, знижується чутливість.
Отруйні корали
Корали, як і медузи, для захисту мають жалкі клітини, що містять отруйний секрет. Ці клітини вистрілюють, проникаючи в тіло жертви пристосуванням, схожим на маленький гарпун, і вводить в ранку отруйну рідину.
Серед небезпечних для людини                                є пекучий корал, який мешкає в                  Тихому, Індійському океанах та             Карибському морі.
Отруйні медузи
Жалкий апарат медуз розташований на щупальцях. У тропічних медуз щупальця можуть досягти значної довжини. Реальну небезпеку для людини становлять: ціанеї, глибоководні медузи, коренероти, аурелії, дактілометри, хрестовички.
Отруйні медузи
Дотик викликає свербіж, печіння, запальні реакції, озноб, нудоту, задишку внаслідок утруднення дихання або реакції серця на отруту, також спазми, біль м'язів і суглобів, діарея. Відомі випадки, коли людина не справляється зі стресом, викликаним несподіваним опіком і тоне.
Отруйні медузи
У морському середовищі можна зустрітися з отруйними медузами (наприклад в Чорному, Азовському морях), які мають штрикальні жалкі клітини, наповнені отрутою, хоча для більшості людей вона майже безпечна. Частіше всього виникає біль, алергічні реакції.
Біля берегів Австралії зустрічається                      медуза - "морська оса", яка                             найбільш небезпечна для дітей,                              що купаються. Після контакту з її            щупальцями смерть настає через кілька хвилин.
Отруйні медузи
Головний приз рейтингу серед                                     медуз дістається кубомедузі,                                       що отримала таку назву через                                 свою кубічну форму.
Протягом останніх 60-ти років вона забрала близько 6 тисяч життів. Її отрута вважається найбільш смертельною в світі, токсини вражають серце, нервову систему і клітини шкіри. Все це супроводжується таким пекельним болем, що постраждалі входять у стан шоку і або тонуть, або вмирають від зупинки серця. Якщо відразу обробити рану оцтом або розчином оцтової кислоти, у потерпілого є шанси, але, як правило, у воді оцет не знайти.
Отруйні молюски
Молюск конус  має складну групу нейротоксинів, які він використовує, щоб убити здобич. Одним з найсильніших його токсинів у світі є конотоксин. Причина того, що конуси виробляють такий потужний токсин в тому, що їм потрібно вбити свою жертву як можна швидше.
Конуси вистрілюють в жертву                                 своєрідний гарпун , що                                                   найчастіше і робить жертвами                                              людей, які люблять збирати раковини.
Різновидів конуса багато, і кожен вид токсичний по-різному. Деякі жалять безпечніше бджоли, тоді як маленькі і нешкідливі на вигляд різновиди конуса легко можуть вбити дорослу людину.
Отруйні молюски
Синій кільцеподібний Восьминіг є маленькою, розміром з м'яч для гольфу, але надзвичайно отруйною істотою, що живе у прибережних водах навколо Австралії і трохи північніше, в бік Японії.
Він світлий за кольором, з темно-коричневими групами, що розташовані на його ногах і тілу, з синіми колами, що накладені на ці                           темно-коричневі групи.
Фактично восьминіг має достатньо                           отрути, щоб убити 26 дорослих                                     людей протягом пари хвилин, і не                                    існує жодної протиотрути.
Отруйні молюски
У тропічних водах Атлантики, півдні Японії, Гавайських о-вів живе «португальський кораблик». Ці тварини легко тримаються на воді за рахунок наповненого газом плавального міхура.
Їхня отрута для людини не                                   смертельна, але призводить                                          до падіння кров'яного тиску,                                     нерідко втрати свідомості.
Бджоли
При ужаленні бджолами може виникнути місцева або загальна реакція. Токсична реакція виникає, коли людину одночасно вжалять декілька десятків або сотень комах.
Прояв загальної токсичної реакції                     залежить від кількості отрути, що                  потрапила в організм. Доза отрути                        від ужалення 500 і більше перетинчастокрилих смертельно небезпечна для людини.
Отруйні павуки
Отруйні павуки живуть в багатьох регіонах. Отрута одних павуків викликає місцеву поразку тканин, отрута інших викликає сильну дію на весь організм.
При дії отрути сіднейського                                  павука: «вибухають легені». Найбільш жахливим наслідком      потрапляння її в організм є те,                                 що неймовірно підвищується тиск крові в малому колі кровообігу, в результаті чого альвеоли легенів просто “вибухають”.
Отруйні павуки
В степовій зоні України розповсюджені каракурти розмірами до 1 см, тарантули - мохнаті павуки розмірами 3-4 см. У каракуртів отруйна лише самка. Отрута діє на ЦНС, через 5-10 хвилин виникає сильний біль у всьому тілі, хворий відчуває підсвідомий страх, не може стояти на ногах, підвищується температура, зростає тиск крові. Такий стан може тривати кілька діб, можливий летальний наслідок.
Отруйні павуки
Павуки - одні з найбільш холоднокровних убивць у тваринному світі, і якби вони створили суспільство, засноване на здатності вбити, то бразильський блукаючий павук був би їх королем. Один з головних компонентів його отрути - нейротоксин, що спричиняє асфіксію.
Отруйні павуки
У Північній Америці зустрічаються невеликі за розміром (7-12 мм) павуки, що мешкають в басейні річок Міссісіпі та Міссурі. Живуть переважно під корою дерев і в розщілинах скель.
Отрута цього павука викликає                                        в людини некроз м'язової                                 тканини, гемолітичну анемію, внутрішньосудинне згортання                            крові, ниркову недостатність,                                      в тяжких випадках буває летальний наслідок.
Отруйні павуки
Небезпеку для людини можуть створювати і представники павуків-птахоїдів, що мешкають в тропіках. Вони – хижаки і живляться членистоногими, іноді маленькими пташенятами та новонародженими    гризунами.
З метою захисту павук-птахоїд може вкусити людину, в отруйній залозі якого міститься 6 мг отрути. Зразу після його укусу людина відчуває гострий біль, потім наростають відчуття втоми, сонливість, послаблюється дихання.
Скорпіони
Крим, Кавказ, Середня Азія є місцями існування різних видів скорпіонів - жовтого, італійського, кавказького, які отруйні для людини. Їх укус болючий, супроводжується великим набряком, почервонінням шкіри і з'являються судоми, затрудняється дихання, ковтання, мова, біль в області серця, нудота, задишка.
Отруйні риби
Серед риб найбільш небезпечними                        є бородавчатка, яка мешкає                                              у Червоному морі, біля берегів                            Яви, Таїті.
У Чорному морі живуть морський дракон, морський йорш (скорпена), морська лисиця, які запливають і в Азовське море.
Небезпечними є хижі риби, наприклад акула. Особливо небезпечна акула-людожер, яка зустрічається в екваторіальних морях.
Отруйні риби
Риба-куля або фугу - друга найбільш отруйна хребетна тварина на землі. Її м'ясо - делікатес у Японії та Кореї, але проблема в тому, що поверхня риби і певні її органи - є дуже отруйними.
Отрута фугу викликає                                          параліч, в результаті                                                  якого настає задуха і                                                  смерть від нестачі                                              кисню.
Отруйні риби
 Можливо риба-камінь ніколи не виграє конкурс краси, але вона безумовно отримає приз "Найбільш отруйна риба". Отрута викликає такий нестерпний біль, що в                                          пошуках порятунку від мук,                 постраждалі бажають                                  ампутації ураженого місця.
Вважається, що укус риби-каменя провокує найсильніший біль, відомий людині, який супроводжується шоком, паралічем, і відмиранням тканин.
Отруйні жаби
Яскраво забарвлена жаба листолаз жахливий (Півд. і Цент. Америка) у книзі рекордів Гіннеса названа найотруйнішою істотою в світі. Одне тільки дотик до шкіри цього                                 монстра в дикій природі може                         викликати смерть, а всього                                        1 грам отрути, що виділяється                            шкіркою цієї жаби, здатна                                            вбити кілька тисяч чоловік.
Отруйні жаби
Отрута жаб - буфотоксін складається з коктейлю хімікатів. Вона впливає на психіку, подібно псилоцибіну і мескаліну, які разом відомі як "сніданок Бога“.
Деякі з ефектів, про які                                повідомляють ті, хто спробував                        мескалін і подібні йому продукти,                            якраз і обумовлені станом зміненої         свідомості, яке виникає під дією цього токсину.
Отруйні змії
Дуже небезпечні змії, з яких 230 - отруйні, але на нашій території мешкають всього 14 видів - кобра, гюрза, піщана ефа, щитомордник, гадюки. На території України мешкає тільки гадюка звичайна та піщана.
Деякі змії живуть у воді, але у водах України отруйні змії відсутні.


Різновид Бабки


Організмовий рівень організації генетичної інформації. Взаємодія генів


title: Отруйні та їстівні гриби

text:
Отруйні та їстівні гриби
Вчитель української мови та літератури, фахівець з охорони праці,
Лелека Олена Вікторівна
Приємний запах і неповторний смак грибів роблять більшість із нас шанувальниками цих дарів природи. Але, вирушаючи в ліс,  озброюйтесь не лише кошиками та хорошим настроєм, а й пильністю.

Пам'ятайте: отруєння дикорослими грибами з року в рік залишається однією з найпоширеніших причин немікробних харчових отруєнь.

Загальна кількість їстівних грибів у нашій країні сягає 500 видів! Отруйних видів набагато менше – близько 80, особливо шкідливі для людини – 20.

За минулий рік в Україні було зареєстровано близько 3 тисяч грибних отруєнь, у результаті яких померло 116 осіб, із них  - 51 дитина.
Отруйні гриби
Мухомори

Вийшов красень на стежину,
Вдягся в білу одежину,
Капелюх червоний взяв -
Всіх навколо налякав!

Мухомор
Гриби - близнюки
Сатанінський гриб
Жовчний гриб
Білий гриб
Сатанінський
гриб
Капелюх у цього гриба гладкий, білуватий, сіруватий або жовтуватий.
Його ніжка має червону сіточку посередині.
Середина гриба, якщо її розломити, спочатку синіє, а потім червоніє.
Білий гриб
Із найперших своїх днів
Самий „білий”  із грибів.
По властивостях він цінний,
Лікар від хвороб відмінний.
Жовчний
 гриб
Капелюх у гриба гладенький, коричневий.
Зверху його ніжка вкрита малюнком у вигляді сіточки
Гриби-близнюки
Опеньки
обманливі опеньки
Відмінності
 Лисичка
Обманлива лисичка
Колір гриба – світло-жовтий або блідо-оранжевий. Капелюх плавно переходить в ніжку
Капелюх яскраво-оранжевий

Отруйні гриби
Бліда поганка
ЇСТІВНІ ГРИБИ
Підберезовик
Підосичник
Росте біля осичок звично
Красноголовець -підосичник
Я стою на гладкій товстій ніжці
Під коричневим капелюхом
Білий гриб
В лісі виросли сестрички,
Жовті та смачні лисички
Лисички
Маслюки
Виросли гриби прекрасні —
Капелюшки в них, мов в маслі.
І збирають грибники
Маслянисті маслюки
Ці стрункі грибочки
Зайняли пеньочки.
Шапки в них кругленькі.
Кличуть їх опеньки
Капелюхи в них яскраві:
Жовті, сірі, зеленаві,
Зачекайте, любі, трішки, —
Я зберу вас, сироїжки

Сироїжки
 Вони харчуються грибами
Ніколи не збирайте ті гриби, в яких ви сумніваєтесь.
Не збирайте гриби біля дороги.
Не збирайте старі гриби.

Правила збору грибів
В природі
 немає нічого зайвого!
Бережіть природу!


Родина Айстрові або Складноцвіті


Поширення плодів та насіння


Родина Айстрові


title: Продукти життєдіяльності організмів

text:
 Продукти життєдіяльності організмів
ТОКСИНИ
Токсичні речовини продукують у процесі життєдіяльності практично всі групи живих організмів. Розрізняють мікробні, рослинні і зоотоксини.
Мікробні токсини продукують здебільшого бактерії, гриби та багато видів прісноводних і морських мікроводоростей.

До бактеріальних токсинів інсектицидної дії відносять такі ферменти як лецитиназа, гіалуронидаза, фосфотаза, протеаза. Перелічені ферменти, що мають інсектицидні властивості, продукує ряд видів бактерій. Так, утворення лецитинази виявлено у багатьох видів ентомопатогенних бактерій. У патології комах лецитиназу вивчали як один із факторів патогенності бактерій групи thuringiensis, В. cereus і деяких інших. Чимало видів бактерій виробляють протеази. Серед них такі ентомопатогенні форми як Pseudomonas aerugonisa, Proteus vulgaris, Serratia marcescens та інші.

Proteus vulgaris
Serratia marcescens
Відомі мікробіологи, спеціалісти з інфекційної патології комах О. Лисенко та М. Кучера виділяють три найуживаніших критерії, які використовуються для класифікації токсинів:

Бактеріальні токсини класифікуються й за місцем або механізмом їх дії на організми. У першому випадку беруть до уваги спорідненість токсинів щодо певних тканин.
Класифікація токсинів за структурою молекули найскладніша і найменш інформативна. Цей тип класифікації грунтується на молекулярній структурі токсину і на рості цієї структури за токсичного впливу.
У рамках класифікації за молекулярною структурою розрізняють три основних типи токсинів:
Прості
Складні
Хімічні суміші
АНТИБІОТИКИ
До антибіотиків належать специфічні продукти життєдіяльності організмів, яким властива певна активність щодо вірусів, бактерій, актиноміцетів, грибів, водоростей і найпростіших.
Антибіотичним речовинам притаманні специфічність дії і висока біологічна активність.
Антибіотики класифікують:

У сфері біологічного захисту рослин користуються здебільшого класифікаціями, що грунтуються на біологічному походженні антибіотиків.
До першої групи відносять антибіотики, які продукують мікроорганізми з роду Eubacteiales,
до другої — утворювані мікроорганізмами з роду Actinomycetale,
до третьої — продуковані недосконалими грибами,
до четвертої — базидіоміцетами та асками,
до п'ятої — лишайниками, водоростями і нижчими рослинами,
до шостої групи включено антибіотики тваринного походження
У захисті рослин застосовують переважно антибіотики 2-ї, 3-ї і 6-ї груп, на основі яких синтезують препарати, що пригнічують розвиток різноманітних хвороб сільськогосподарських культур — гербіциди, інсектициди, або стимулятори росту рослин.
Перевага антибіотиків як продуцентів живих організмів полягає у тому, що вони діють високоселективно і не забруднюють навколишнього середовища, оскільки швидко розпадаються на прості сполуки.
Механізми впливу антибіотиків на шкідливі види фітофагів і бур'яни досить різноманітні. Деякі види антибіотиків, зокрема, ністатин і трихоміцин, порушують функції клітинних мембран, інші (гризеофульвін) вибірково пригнічують синтез нуклеїнових кислот, або, наприклад тетрацикліни, пригнічують синтез білка тощо.

гризеофульвін
трихоміцин
За хімічним складом антибіотики — складні органічні сполуки, що належать до речовин ациклічної будови (алміцин, ністатин, рафанін та інші), кисневмісних гетероциклічних сполук (гризеофульвін, трихотецин та ін.), а також до ароматичних, аміноглікозидних, макролідних та інших сполук.
ФІТОАЛЕКСИНИ
Фітоалексини синтезуються в рослинних клітинах у результаті взаємодії рослини з фітопатогоном. Вони інгібують розвиток фітопатогенних мікроорганізмів і є фактором імунітету. Фітоалексини вперше були виявлені К.О. Мюллером 1939 року при дослідженні бульб картоплі щодо зараження грибом Phytophtora infestans, їх немає в здоровій рослині, чим вони відрізняються від антибіотиків (фітонцидів).

Фітоалексини виявлені в таких сільськогосподарських культурах як картопля, горох, морква, ячмінь, конюшина, батат.
Фітоалексини можна використати для підвищення стійкості рослин проти збудників хвороб.
основний регулятор найважливіших життєвих процесів у більшості хребетних тварин. Гормони, як правило, виробляють і виділяють спеціалізовані ендокринні органи. У членистоногих ендокринні органи представлені нейросекреторними клітинами, ретроцеребральним комплексом, перисимпатичними органами і проторакальними залозами.
ГОРМОНИ
З погляду біологічного захисту рослин найважливішими гормонами є ті, що зумовлюють линяння комах та інших членистоногих. їх називають екдизонами. Екдизони належать до стероїдних сполук. У комах виявлено два гормони линяння: власне екдизон та екдистерон.
Іншою важливою групою гормонів є гормони, що попереджують процеси метаморфозу в членистоногих. Це група ювенільних гормонів, що являють собою сполуки жирного ряду. На сьогодні відомо три ювенільних гормони: ЮГ-С18, ЮГ-С17 і ЮГ16.
Два перших виділено з гусениць метеликів родини Saturnidae, третій — з бражника Manduca sexta. ЮГ-СІ6 виявлено у представників ряду лускокрилих, твердокрилих, прямокрилих, тарганів і перетинчастокрилих.

Гусениця Saturnidae
У регуляції розвитку комах бере участь гормон діапаузи, якого продукує й виділяє надгортанний ганглій. За наявності цього гормона у самки відкладені нею яйця діапаузують. Діапауза можлива на будь-якій стадії розвитку членистоногого.
Відомі ембріональна, личинкова, лялечкова й імагіальна діапаузи.
Усі відомі синтетичні аналоги гормонів різноманітні за хімічним складом та механізмом дії на організми, їх ділять на чотири основні групи:
Спеціалісти виділяють шість основних груп регуляторів росту і розвитку членистоногих, які можуть бути застосовані для захисту рослин.
ювеноїди
інгібітори синтезу хітину
антиювенільні препарати (прекоцени і меваланати)
антиекзидоїди
аналоги пептидних гормонів
аналоги личинкового гормону (екдизоїди)
РЕЧОВИНИ, ЩО ВПЛИВАЮТЬ НА ПОВЕДІНКУ ФІТОФАГІВ
Зв'язки між організмами здійснюються за допомогою складних хімічних речовин, які виділяють у навколишнє середовище спеціальні залозисті клітини. Сприйняття хімічних сигналів, або хеморецепція, забезпечує здійснення важливих для існування виду функцій, таких як пошук їжі, зустрічі особин протилежної статі, реакція на наближення небезпеки тощо.
Серед спеціалістів найбільше визнання набула класифікація, запропонована Р. Уіттекейром. В основу її покладено вплив хімічного сигналу безпосередньо на організм, або на середовище його перебування, з урахуванням внутрішньовидової або міжвидової дії.

Серед хімічних стимулів, що забезпечують міжвидову комунікацію, виділяють атрактанти і репелленти. Атрактанти зумовлюють спрямований рух організму до джерела запаху, а репелленти — від джерела.
Сполуки, що гальмують будь-яку реакцію організму, називають детеррентами.
Речовини, що регулюють міжвидові взаємовідносини, — аллелохеміками, а тих, що регулюють внутрішньовидові взаємовідносини, — феромонами.

Аллелохеміки в свою чергу ділять на алломонів, кайромонів і синомонів.
Феромони як хімічні речовини, що беруть участь у внутрішньовидових взаємозв'язках, ділять на статеві, трофічні, агрегаційні, слідові, феромони тривоги тощо. Найдетальніше вивчені і практично застосовуються феромони, що забезпечують зустріч статей, або ж перешкоджають цьому. Серед статевих гормонів виділяють статеві атрактанти, що забезпечують зустріч статей, і афродизіаки, що приводять партнера у стан готовності до парування.


title: "ПРИРОДНІ ВОЛОКНА"

text:
ПРИРОДНІ ВОЛОКНА
ЛЛЯНІ ВОЛОКНА
.
Народногосподарське значення
          Льон довгунець - основна прядивна культура в Україні. Вона дає два цінних продукти: волокно і насіння.
          Основна продукція льону-довгунця - волокно утворюється у стеблах. Від морфологічних особливостей стебел залежить вихід волокна, кількість якого, залежно від сорту та умов вирощування, може бути 20-30%. У довгих і тонких стеблах волокна більше і воно кращої якості, ніж у товстих і коротких. Льон – луб’яне волокно. Волокниста тканина лежить між зовнішньою оболонкою і деревиною стебла. Волокна склеєні одне з одним і розміщуються окремими жмутами – пасмами. Пасма волокна завдовжки 30-75 см складаються з видовжених клітин. Тобто клітина льону – це довга тонка нитка. Її довжина в 1-2 тисячі разів перевищує її товщину. Це дозволяє виготовляти лляну нитку завтовшки до кількох мікрон.
       Квіти льону мають блакитне, темно-синє, рідше – фіолетове, рожеве, жовте або біле забарвлення. Вони розпускаються на світанку, а закриваються і в’януть опівдні, у розпал спеки. Кожна квітка живе лише кілька годин.

Для отримання високоякісного волокна врожай льону збирають приблизно через 100 днів після сівби, або через місяць після цвітіння рослини, або через два тижні після формування насіннєвих коробочок. Саме тоді стебло льону набуває жовтого відтінку (цей період іще називають фазою ранньої жовтої стиглості). Якщо ж рослина й досі зелена, то збирати її зарано, бо тоді насіння не даватиме користі, а волокно буде недорозвиненим.
ІСТОРІЯ ЛЛЯНОЇ  ТКАНИНИ
Лляну тканину виготовляли давні індуси ще 9000 років тому. Пізніше льон стали вирощувати в Ассирії, Вавилоні та Єгипті. Єгипетські мумії, яким уже 5000 років, загорнуті саме в лляну тканину. З льону виготовлено славнозвісну Туринську плащаницю. Завдяки унікальним властивостям льону вона вціліла до наших днів, пройшовши крізь вогонь і воду. Ці реліквії збереглися до сьогодні завдяки кремнезему, який міститься в льоні та стримує розвиток бактерій і грибків.
Греки робили вітрила своїх човнів із лляних тканин, адже намоклий льон стає ще міцнішим.
Під час воєн лляні пов’язки рятували поранених від гангрени та сепсису.
У багатьох культурах світу льон став символом світла, чистоти та вірності.

ЛЛЯНА ТКАНИНА
КОНОПЛЯНІ ВОЛОКНА
Коно́плі (лат. Cannabis) — рід однолітніх лубоволокнистих рослин родини конопляних порядку розоцвітих.
Конопля є однією з найдавніших технічних культур людства. Вироби з неї, насамперед одяг, відомі ще з 1 тисячоліття до н. е.. Волокно конопель довге, грубе, але має велику міцність і не піддається гниттю при тривалому перебуванні у воді. З волокна виготовляють тканини, брезент, парусину, мішковину, пожежні рукави, канати, шпагат, шнури, цінний папір. Тканини з конопель антистатичні, гігієнічні, поглинають до 30% поту і 95% ультрафіолетових променів. Одяг з конопель рекомендується щоденно носити людям схильним до захворювання ревматизмом, алергією шкіри, хворобами хребта.
З відходів первинної переробки конопель (костриці) виготовляють пластмасу, будівельні термоізоляційні та меблеві плити, фанеру, брикети для палива, целюлозу, за новими технологіями із волокна та костриці – оздоблювальні матеріали для офісів під дерево, мармур. Коноплесировина придатна для виготовлення окремих вузлів в авто- і літакобудуванніВ народі існували численні уявлення та легенди про незвичайні властивості лляного та конопляного насіння, прядива, ниток, а також багатьох предметів із них виготовлених.
ВОВНЯНІ ВОЛОКНА
Вовна — тонка довга шерсть тварин, що використовується в текстильній промисловості як сировина для виготовлення вовняних тканин.Вовняні волокна, по суті, складаються з білка типу кератину і мають властиву лускату поверхню. Вони еластичні, дуже гігроскопічні (поглинають вологу з повітря) і, як правило, мають помітні властивості звалюватися. Вовна важко займається (горить лише в полум’ї, поза полум’ям горіння припиняється), але обвуглюючись, виділяє запах, подібний до запаху паленого рога.
Виробляється  вовна з домашньої вівці, верблюда. Пряжа буває різної якості, але в порівнянні з іншими видами пряжі від домашніх тварин, її характеристики більш однорідні. Для пряжі з вовни домашньої вівці дуже важливим скоріше є не походження, а обробка. Овець стрижуть у чітко визначений сезон, потім, вовну миють, очищають від сторонніх тіл, фарбують і прядуть. В усіх цих процесах є свої особливості, які додають вовняній пряжі різних якісних характеристик.
Вовняна пряжа легша, ніж рослинна й еластичніша, вона краще утримує тепло. Не так швидко намокає у вологому середовищі, як бавовна, проте менш міцна. До недоліків вовняної пряжі можна віднести її звалюваність й утворення на ній скочувань при терті. Причому, чим слабкіше скручена пряжа, тим сильніше виявляються ці недоліки.

ШОВКОВІ ВОЛОКНА
Шовк — натуральна текстильна нитка тваринного походження — продукт виділення залоз гусіні шовкопрядів при звиванні коконів.
Довжина шовкової нитки може досягати 800—1000 м. Вона має трикутний переріз і подібно до призми відбиває світло, завдяки чому має гарний блиск. Шовкові коконні нитки складаються з двох шовковинок, склеєних між собою особливою речовиною — серицином. В коконі нитки укладені в 40-45 шарів, довжина їх досягає 700 - 800 м. Якщо дати лялечці перетворитися в метелика і вийти з кокона, в шовкових оболонках з'являться дірочки. Такі кокони дуже важко розмотувати. Тому лялечку умертвляють, обробляючи кокони гарячим повітрям, а після цього, щоб вони не гнили, сушать. Так як шовкова нитка дуже тонка (середня товщина її 25-30 мк), при розмотуванні з'єднують нитки декількох коконів (від 3 до 10). При цьому нитки міцно склеюються серицином. Таку нитку називають шовком-сирцем.
Шовкові тканини мають природний блиск, м’які, тонкі, добре драпіруються, дуже витончені й елегантні. Недолік тканини — невисока міцність фарбування до світла (сонячні промені значно знижують міцність тканини). Шовкові тканини мнуться в різному ступені ( залежно від якості), високоякісний шовк практично не мнеться. Шовкова тканина вимагає дбайливого поводження.
БАВОВНЯНІ ТКАНИНИ
Баво́вна (англ. cotton)  — текстильне волокно рослинного походження. Волокно являє собою волоски на насінинах бавовника — кущоподібної рослини роду Gossypium, яка займає одне з провідних місць серед технічних сільськогосподарських культур. Це найважливіше натуральне волокно, що використовується в текстильному виробництві для одягу, товарів для дому і промислової продукції, і складає близько 40% всіх текстильних волокон у світі станом на 2004 рік. Щорічно, у світі виробляється понад 25 млн. тонн бавовни у близько 80 країнах. Бавовна — основа легкої промисловості.
Бавовна являє собою тонкі, короткі, м'які пухнасті волокна. Волокно кілька разів скручено навколо своєї осі. Для бавовни характерні відносно висока міцність, хімічна стійкість (волокно довгий час не руйнується під впливом води і світла), теплостійкість (130-140 °C), середня гігроскопічність (18-20%) і мала частка пружної деформації, внаслідок чого вироби з бавовни сильно мнуться. Стійкість бавовни до стирання невелика. Довжина волокон бавовни різна — від 10,3 до 60 мм. Бавовняне волокно тонке (середня товщина 20-22 мк), але дуже міцне (витримує навантаження 4,5-5г). Воно дешеве, добре фарбується. Бавовняне волокно — найчистіша природна целюлоза — містить 85-90% целюлози.
Баво́вняні ткани́ни — тканини, вироблені з бавовняної пряжі. Асортимент бавовняні тканин дуже різноманітний структурою, зовнішнім оформленням і призначенням.Бавовняні тканини поділяються на кілька основних груп: білизняні, платтяні, одягові, підкладкові, мебльово-декоративні.Частина платтяних бавовняних тканин, яка становить у загальному виробництві велику питому вагу, виділена в самостійні групи — ситці, бязі, сатини. Основна маса бавовняних тканин виготовляється головними переплетеннями. Переваги    1. Хороша поглинаюча здатність в теплу пору   2. М'якість   3. Легкість у забарвленні   4. Здоровий, натуральний матеріал   5. Не шкідливе для здоров'я Недоліки   1. Легко мнеться   2. Має тенденцію до усадки   3. Жовтіє на світлі
ТКАНИИНИ ІЗ БАВОВНИ
АЗБЕСТОВЕ ВОЛОКНО-ВОЛОКНО МІНЕРАЛЬНОГО ПОХОДЖЕННЯ
Азбест (гірський льон) - це тонковолокнистий білий або зеленувато-жовтий мінерал c шовковистим блиском, що утворить прожилки, що мають поперечно-волокниста будівля з довжиною волокон від часток міліметра до 5-6 см (зрідка до 16 см) товщиною менш 0,0001мм. По хімічному складі азбестові мінерали є водними силікатами магнію, заліза, кальцію і натрію.
Азбестове волокно є мінеральним натуральним волокном.Чудовою властивістю цього мінералу є здатність розпушуватися в тонковолокнисту масу, подібну лляного або бавовняного, придатної для виготовлення неспалених тканин.Азбест йде на виготовлення неспалених текстильних виробів, теплоізоляційних виробів, різних наповнювачів для пластмас, для азбестоцементу. Волокна азбесту прядуться звичайно в суміші з бавовною або хімічними волокнами [5]. Азбестова тканина використовується для пошиття жароізоляційного одягу і відноситься до первинних засобів пожежегасіння невеликих вогнищ при запаленні речовин, горіння яких не може відбуватися без доступу повітря


title: Ойкологія зоології

text:
Ойкологія зоології
Додаткові матеріали до уроків
	«Живым существам очень трудно без дома.Жилье нужно птицам, зверям, насекомым…Для шустрых и быстрых лесных муравьевВ большом муравейнике пища и кров.Лиса и барсук в темных норах живут,А птицы уютные гнездышки вьют.Живым существам без жилища - беда,И людям без дома – совсем никуда!»
Вступ
Що таке ойкологія?
Ойкологія – складова частина зоологічної науки, що вивчає місця помешкання тварин, а саме гнізд, нір, лігвищ, …
Термін «ойкос» – житло, місцеперебування, дім.  Воно є також складовою частиною терміна “екологія”. А екологія - наука про взаємозв’язки між живими організмами.
Функцій житла тварин можна знайти безліч:
захист від несприятливих умов довкілля;
захист від природних ворогів;
місце відпочинку та сну тварин;
народження та вирощування потомства;
зберігання запасів;
місце сезонної сплячки;

Функції житла тварин
Різноманітність жител
Нори – це порожнини, які можуть бути розміщені на різних глибинах. Глибина і устрій нори залежить від виду тварини та ландшафту.
Різноманітність жител
Ховрахи живуть колоніями в норах, які викопують самі, з діаметром при вході до 9 см. На піщаних грунтах вони найбільш протяжні - до 15 м в довжину і 3 м в глибину; на більш щільних глинистих грунтах рідко довше 5-7 м. Усередині 			нори зазвичай є гніздова камера, 			встелена сухою                      				травою.
Різноманітність жител
Барлога, барліг - це нора великих диких тварин, звичайно хижих. Найчастіше це слово використовується для опису нори ведмедя.
Давньослов'янське «бьрло» означало «бруд», «сміття». В польській мові «барлог» означає «бруд», «гній»; тобто «барліг» означає «брудне місце».
Різноманітність жител
Печери – це порожнини, що утворилися природним шляхом. У стародавньому світі печери використовувалися людьми як                                             житло, а зараз вони є об'єктом                                           для вивчення науки спелеології,                                            так як ваблять людей таємничістю                                           і древньою загадковістю.
На сьогоднішній день у печерах                                     мешкають рукокрилі ссавці.
Різноманітність жител
Лігво – це наземне помешкання великих ссавців. Улаштовується воно в лісі, переліску, степовій балці, заростях очерету біля віддаленої від людського житла затоки або болота. Це може бути покинутий кар'єр або глухий                                                 куточок з високими кущами.                                         Наприклад, вовки влаштовують                                                лігва під вивернутим корінням                                              дерев, серед бурелому,                                                                 в ущелинах скель.
Різноманітність жител
Лежбище – береговий пляж, на яких формуються великі скупчення тварин, також це місце виходу морських тварин, в основному ластоногих, на сушу.
Виділяють репродуктивні                                        лежбища, на які тварини                                                      виходять на час розмноження                                            та холостякові, які тварини                                            використовують для відпочинку.
Різноманітність жител
Гніздо – це споруда, яка будується                            різними тваринами: рибами, членистоногими, жабами,птахами                              і рептиліями, для проживання, сну,        висиджування яєць та вигодовуван-                                  ня потомства.
Форми та розміри гнізд відрізняються в залежності від виду тварини, яка його будує. Зазвичай гніздо будується з органічних речовин, таких як листя, кора дерева, глина, солома, пір’я та пух, шерсть та волосся.
Різноманітність жител
Хатка – це місце для перебування деяких тварин. Наприклад, бобри при поселенні у водоймі з пологими берегами влаштовують хатки, що являють собою конусоподібні купи хмизу, скріпленого мулом. Всередині хатки розташована 				житлова камера, вихід з 				якої йде під воду. Розміри 			  	таких хаток досягають 		                                  у старих і багатих кормом 				бобрових поселеннях до 3 м 				у висоту і 10 м в діаметрі.
Різноманітність жител
Вулик - це житло бджіл, яке надійно захищає бджолине гніздо від холоду, різких змін температури і вологості повітря. Має достатній об`єм для розвитку бджолиної сім`ї, розміщення запасів корму й хорошу вентиляцію.
Виготовляють вулики з                                   пінопласту, дерева,                                                    соломи та інших                                                                                теплих і пористих                                            матеріалів.
Різноманітність жител
Мурашник - це дуже складне архітектурне спорудження найчастіше конусоподібної форми, розмір якого доходить до 2 - 2,5 м заввишки. Основний будівельний матеріал – земля, хвоїнки, травинки, гілочки. Зовнішня частина мурашника - насипна, а під нею знаходиться                             основна частина - підземна.                                         Зимують мурахи в нижній частині                                   мурашника. Там вони збиваються                                 у міцний клубок і чекають весни.
Різноманітність жител
Типи жител тварин
Узагальнимо свої знання, взявши до уваги деяких тварин та їхні місця помешкання.
Тварина --- житло
Сорока – гніздо;
Мураха – мурашник;
Бобер – хатка;
Дятел – дупло;
Миша – нірка;
Корова – хлів;
Ведмідь – барлога;
Тюлень – крига;
Вовк – лігво;
Молюск – раковина;
Кажан – печера;
Черепаха – панцир;
Шпак – шпаківня;
Бджола – вулик;
Карась – вода;
Лінивець – дерево;
Кріт – нора;
Жаба – озеро;
Аскарида – організм людини
Тварина --- житло
Із переліку попереднього слайду обрати:
підземні житла та їхніх мешканців;
тварин, що влаштовують житла у природі;
житла, створені руками людини;
тварин, які носять на собі “будинок”;
тварин, які використовують дерева;
тварин, яким для житла потрібна вода;
тварин, які використовують інше тіло.
Тварина --- житло
Тварини, які використовують рослинність: дерева, кущі чи траву
Сорока – гніздо
Дятел – дупло
Лінивець – дерево
Тварина --- житло
Підземні житла та їхні мешканці.
Миша – нірка
Кріт – нора
Тварина --- житло
Тварини, що влаштовують житла у природі
Ведмідь – барлога
Вовк – лігво
Кажан - печера

Тварини, яким для житла потрібна вода
Тюлень – крига
Карась – вода
Жаба – озеро
Бобер – хатка
Тварина --- житло
Тварини, які носять на собі “будинок”
Молюск – раковина
Черепаха – панцир
Житла, створені руками людини
Корова – хлів
Шпак – шпаківня;
Бджола – вулик
Тварина --- житло
Тварини, які використовують інше тіло
Аскарида – організм людини.
Воша – паразит тварин і людини
Природа створила все необхідне для побудови тваринами своїх жител. Одним потрібен грунт, іншим - рослинні матеріали, вода, птахам необхідна шерсть ссавців, пух, мох, …
Отже, вона є геніальним конструктором, інженером та великим будівельником!
Матеріали для жител


title: Профілактика інфекційних захворювань

text:
Душніцької Тетяни 11-А клас
Профілактика інфекційних захворювань
Інфекція - боротьба між двома організмами: збудником (бактерія, вірус) і людиною.
Профілактика (prophylaktikos - запобіжний) - термін, що означає комплекс різного роду заходів, спрямованих на попередження будь-якого явища та / або усунення факторів ризику.
Суспільна та індивідуальна профілактика.
Виділяють суспільну та індивідуальну профілактику. Індивідуальна профілактика передбачає дотримання правил особистої гігієни в побуті і на виробництві, громадська включає систему заходів з охорони здоров'я колективів.
Заходи щодо профілактики інфекційних захворювань можна умовно розділити на дві великі групи - загальні та спеціальні.
 До загальних належать державні заходи, спрямовані на підвищення матеріального добробуту, поліпшення медичного забезпечення, умов праці та відпочинку населення, а також санітарно-технічні, агролесотехнічні, гідротехнічні та меліоративні заходи, раціональне планування та забудова населених пунктів і багато іншого, що сприяє успіхам профілактики та ліквідації інфекційних хвороб.
Спеціальними є профілактичні заходи, що проводяться фахівцями лікувально-профілактичних та санітарно-епідеміологічних установ. Система профілактичних заходів включає і міжнародні заходи, коли питання стосується особливо небезпечних (карантинних) інфекцій.
В даний час всі профілактичні заходи поділяються на три основні групи: санітарно-гігієнічні, дезінфекційні та дезінсекційні.
1. При кишкових інфекціях з фекально-оральним механізмом зараження (черевний тиф, паратиф, дизентерія, холера) основними факторами передачі збудника служать їжа і вода, рідше - мухи, брудні руки, предмети побуту. Загальносанітарного є комунально-санітарні заходи, харчової, шкільний і промисловий санітарний нагляд, підвищення рівня і санітарно-гігієнічної культури населення. А також дезінфекція, яка проводиться у вогнищах інфекційних захворювань, а також у громадських місцях.
2. При інфекції дихальних шляхів (кір, краснуха, дифтерія, скарлатина, менінгококова інфекція, грип та ін.) Для припинення шляхів передачі збудника представляє великі труднощі. У механізмі передачі цих інфекцій по повітрю беруть участь бактеріальні аерозолі (краплинна і ядерна) і бактеріальна пил, тому попереджувальними заходами є санація повітряного середовища приміщень та застосування респіраторів. Дезінфекцію проводять лише при скарлатині й дифтерії.
Залежно від стану здоров'я, наявності факторів ризику захворювання або вираженої патології можна розглянути три види профілактики.
Первинна профілактика - система заходів попередження виникнення та впливу факторів ризику розвитку захворювань (вакцинація, раціональний режим праці і відпочинку, раціональне якісне харчування і т. д.). Ряд заходів первинної профілактики може здійснюватися в масштабах держави.

Вторинна профілактика - комплекс заходів, спрямованих на усунення виражених чинників ризику, які за певних умов (стрес, ослаблення імунітету, надмірні навантаження на будь-які інші функціональні системи організму) можуть призвести до виникнення, загострення і рецидиву захворювання. Найбільш ефективним методом вторинної профілактики є диспансеризація як комплексний метод раннього виявлення захворювань, динамічного спостереження, спрямованого лікування, раціонального послідовного оздоровлення.

Деякі фахівці пропонують термін третинна профілактика як комплекс заходів, з реабілітації хворих, які втратили можливість повноцінної життєдіяльності. Третинна профілактика має на меті соціальну (формування впевненості у власній соціальної придатності), трудову (можливість відновлення трудових навичок), психологічну (відновлення поведінкової активності) і медичну (відновлення функцій органів і систем організму) реабілітацію.