title: "Рослини і тварини Сумщини занесені до Червоної книги України"

text:
Презентація на тему: «Рослини і тварини Сумщини занесені до Червоної книги України»

Природні багатства Сумщини
Сумщина – Одна з найживописніших областей України. Ліса Сумщини вражають своєю красою. Ще за часів Київської Русі літописці описували багатство рослин і тварин, красу лісів ті лугів.
Ведмідь Бурий
Вигляд бурого ведмедя є типовим для ведмедів взагалі. В нього міцний кремезний тулуб, масивна голова з невеликими вухами та очима. Хвіст короткий, часто повністю прихований в шерсті. Лапи міцні, з великими невтяжними кігтями , п'ятипалі, стопоходячі. Шерсть густа. В основному ж бурий ведмідь харчується переважно ягодами, плодами, горіхами,  комахами, рибою . Але цієї їжі він зазвичай з'їдає дуже багато. Наприклад, у шлунку одного ведмедя, що нещодавно встав з барлогу, було виявлено кілька кілограмів мурах та мурашиних яєць разом із будівельним сміттям з мурашників. Бурі ведмеді полюбляють мед, за що цей вид і отримав свою назву у слов'янських мовах. Мед ведмеді добувають з гнізд диких бджіл, а також можуть розорювати пасіки.
Видра Річкова
Хутро блискуче, темно-буре. Місця оселення — річки, озера, стариці, ставки. У воді видра майстерно плаває і пірнає. Веде нічний спосіб життя, а вдень спить в норі. Вхід в нору розташований нижче рівня води. Є у видри також і тимчасові сховища — підмиті водою береги, купи хмизу або корчі, повалені дуплисті дерева тощо. Взимку видра звичайно тримається в незамерзаючих місцях річок. Живиться переважно рибою, хоч поїдає також багато жаб, раків, молюсків та різних водяних комах. Полює і на водоплавних птахів та мишовидних гризунів, зокрема водяних полівок. Спіймавши здобич, виносить її влітку на берег, а взимку на лід.
Заєць Білий
Тварина середнього розміру, за складом тіла нагадує кроля. Забарвлення влітку буро-сіре, зимою — чисто біле. Хвіст чисто сірий без чорного волосся, кінчики вух чорні протягом всього року. Постійних укрить не має, взимку для відпочинку влаштовує схованки у снігу. Живиться трав'янистими та деревно-чагарниковими (кора, молоді пагони, бруньки) рослинами. В межах України зрідка трапляється в північній частині Полісся; до 19 століття водився також в Карпатах. Літом бурувато-сірий, зимою зовсім білий, лише кінчики вух чорні.
Горицвіт Весняний
Багаторічна трав'яниста рослина, з темно-бурим, трохи галузистим коренем,Квітки яскраво-жовті, великі, вінчають квітконосні стебла і їхні відгалуження, чашечка їхня пухнаста,. Плід — кулястий багатогорішок. Існує кілька видів горицвіту. Цвіте з ранньої весни до половини травня.
Рослина дуже популярна в народі і високо ціниться. Вся рослина отруйна — необхідно пам'ятати, що горицвіт весняний сильнодіючий засіб, і безконтрольне вживання його може тільки погіршити функцію серця. Застосовують при серцевих хворобах з явищами декомпенсації, при задишці, набряку ніг і неврозах серцево-судинної системи; при водянці ниркового походження, гострому запаленні нирок, при інфекційних захворюваннях (плямистий тиф, грип,скарлатина тощо), при емфіземі легень (ядусі).
Береза низька
Однодомний кущ родини березових, заввишки 1—2,5 м. Молоді гілочки вкриті смолистими бородавочками й рідкими короткими волосками. Листки чергові, короткі по краю зубчасті. Плід — горішок. Цвіте у травні. Трапляється розсіяно на Поліссі й дуже рідко — в Правобережному Лісостепу на сфагнових болотах. У народній медицині препарати з листя і бруньок використовують при бронхіті, гіперацидному гастриті та виразковій хворобі шлунка і дванадцятипалої кишки, при жовчнокам'яній і нирковокам'яній хворобах, набряках і подагрі.
Лілія лісова
Лілія біла — багаторічна трав'яниста рослина .Має декоративну білоквіткову форму Стебло — зелене, знизу і під суцвіттям безлисте.
Квітки повислі, від світло-рожевих до бузкових, часто з фіолетовими плямами,. Суцвіття китицеподібне із 9-15 квіток, пухке.
Цвітіння раннє (кінець травня - початок червня).
Надає перевагу півтіні, особливо жарким літом.

Дякую за увагу!


title: Порушення діяльності серцево-судинної системи

text:
1    2   3   4   5
90
80
70
60
50
40
30
20
10


title: ПОРУШЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ СЕРЦЕВО- СУДИННОЇ СИСТЕМИ.

text:
Профілактика серцево-судинних хвороб.
Порушення діяльності серцево-судинної системи.
Особливості серця
В стані спокою викидає 2-3 л крові/хв; будь-яке фізичне напруження може спричинити смерть від серцевої недостатності; в стані спокою серце викидає 4-5 л крові/хв; при фізичному напруженні серце викидає до 20 л крові/хв. навіть у стані спокою; тканини не отримують достатньої кількості О2 навіть у стані спокою; завжди має резерв витривалості.
Захворювання серцево-судинної системи

Хвороби серця
Хвороби судин

Інфаркт міокарда
Аритмії
Вади серця

Хвороби артерій
Хвороби вен
Дистонія
Атеросклероз
Інсульт
Гіпертонічна хвороба
Варикозне розширення вен
Тромбофлебіт
Інфаркт міокарда (ІМ)
Причини:
Перевтома;

Гіпертонія;

Психічні травми;

Паління;

Зловживання алкоголем.

Симптоми:
Біль
Задуха
Аритмія
Ішемічна хвороба серця (ІХС)
Ішемі́чна хворо́ба се́рця (ІХС) — патологічний стан, що характеризується абсолютним або відносним порушенням кровопостачання міокарду внаслідок ураження коронарних артерій серця.В основі ішемічної хвороби серця лежить порушення кровоплину в коронарних судинах, що призводить до недостатнього кровопостачання серцевого м'яза.
Прояви:
Інфаркт міокарда;
Стенокардія;
Серцева недостатність;
Порушення ритму серця
Причини:
Висококалорійна продукція;
Алкоголь;
Паління;
Малорухливість.
Важливе значення має ритм пульсу. Нормальний ритм вказує на добру роботу м'яза серця. Коли цей ритм порушується, говорять про перебої в роботі серця, тобто аритмію. Аритмія частіше є наслідком органічного ураження м'яза серця або його нервових вузлів.
Аритмія

Аритмія
Причини аритмії
Ревматичне захворювання серця

Порок серця

Надлишкова продукція гормонів щитовидної залози

Підвищене зсідання крові
Брадикардія
Втрата свідомості;
Запаморочення;
Легка оглушеність.
Симптоми:
Тахікардія
Прискорений пульс;
Блідість;
Блювота;
Біль у грудях.
Вади серця
Вроджені
Дефект міжпередсердної перетинки;
Стеноз гирла аорти;
Дефект міжшлуночкової перетинки;
Відкритий артеріальний протік;
Стеноз гирла легеневої артерії;
та інші.
Набуті
Мітральний стеноз;
Мітральна недостатність;
Комбінована ревматична мітральна вада;
Пролапс мітрального клапана;
Аортальна недостатність;
Комбінована аортальна вада;
Трикуспідальний стеноз;
Трикуспідальна недостатність;
Комбінована трикуспідальна вада;
Недостатність клапана легеневої артерії;
Поєднані вади серця.
Серцево-судинні захворювання (ССЗ) -це група хвороб серця і кровоносних судин (артерій і вен).
Походження захворювань серцево-судинної системи різноманітне: вроджені дефекти, травми, запальні процеси, інтоксикація. Захворювання серцево-судинної системи можуть бути також викликані порушенням механізмів, регулюючих діяльність серця або судин, патологічною зміною обмінних процесів.
Найбільш поширені захворювання серцево-судинної системи припадають на захворювання кровоносних судин — атеросклероз і гіпертонічна хвороба. Ці та інші серцево-судинні захворювання найбільш небезпечні для життя людини.
Гіпертонічна хвороба (первинна артеріальна гіпертензія) характеризується стійким підвищенням тиску крові і порушенням тонусу судин різних областей.

Атеросклероз характеризується ущільненням артеріальної стінки за рахунок появи атеросклеротичних бляшок — відкладень жирів в судинній стінці, розростання сполучної тканини, звуженням просвіту судин і погіршенням кровопостачання всього організму. Тромбоз судин обтяжує перебіг атеросклерозу навіть на ранніх стадіях. Згорнувши згусток крові (тромб), що утворився на атеросклеротичній бляшці, протягом короткого часу закупорює просвіт судини і викликає важкі порушення кровопостачання органа. Атеросклероз, в свою чергу, є фактором багатьох захворювань: стенокардія, інфаркт міокарда, кардіосклероз, інсульт і т.д.
Для спостереження за роботою серця використовують складну медичну апаратуру: електрокардіограф, пульсо-тахометр, апарати для вимірювання венозного тиску, комп'ютери, кардіомонітори. Останні дозволяють протягом тривалого часу стежити за багатьма фізіологічними параметрами: тиском, пульсом, кардіограмою та ін.
Потрібно спостерігати за серцево-судинною системою щоденно досліджувати пульс, визначенні розмірів серця, його тонів, шумів, величини артеріального тиску.
Під час дослідження пульсу звертають увагу на його частоту за одиницю часу, ритм, наповнення пульсової хвилі, її напруження.
Частота пульсу може як збільшуватися (тахікардія), так і зменшуватися (брадикардія).


title: "Травматичний шок"

text:
           4
            3
           2
             1
60-50
90-80
100-90


Учнівський проект на тему: Клас“Плазуни”


СИСТЕМА КРОВООБІГУ. Варіант 1


Учнівський проект на тему: “Плазуни”


ТАЄМНИЦІ ЖИВОЇ ПРИРОДИ


Рослини куточка природи в ДНЗ


Вчені-біологи Києва


Рослини Релікти


Видатні вчені-натуралісти


Узагальнення матеріалів курсу


СЕРЕДОВИЩЕ ІСНУВАННЯ


"Роль води у природі"


"Рослини хвойного лісу"


title: "Пам'ять"

text:
Пам'ять пов'язує нас з минулим, дозволяє орієнтуватися в сьогоденні, заглядати в майбутнє. Що ми знаємо про пам'ять?

Людська пам’ять має безмежні можливості. Свідчать про це факти , які відомі людству ще з дуже віддалених часів.
Вчені вважають , що у стародавніх народів пам’ять була розвинена особливо сильно. До того, як були винайдені друкарські машини , книги коштували дуже величезні гроші , так як були написані від руки.

У ці часи люди вимагали від своєї пам’яті набагато більшого , ніж сьогодні. У стародавні часи багато вчених  розвивали свою пам’ять на стільки , що нам це здалося б просто не можливим.

Сенека , римський письменник і філософ , наприклад , був здатний повторити 2000 слів , абсолютно нескладних, в тому ж порядку , в якому він їх почув лише один раз. А його товариш , Порцій Котон , завжди пам’ятав усе, що було вимовлено їм коли-небудь. Ніколи його не підводила власна пам’ять , жодного разу не помилився він ні в одному слові .

Фемістокл , видатний державний діяч , а так само великий полководець в давнину , знав імена всіх жителів Афін , а їх налічувалося 20 тисяч. Близько ста мов знав кардинал Меццофанті . Варто було йому раз вивчити якесь слово на будь-якій мові і він його ніколи не забував.

Приблизно 30 тисяч осіб входили до армії знаменитого Олександра Македонського. Він знав в обличчя і по іменах кожного з них.

Професор Московської консерваторії Ф. Бузоні мав неймовірну музичною пам’яттю . Він без пробле був здатний запам’ятати і відтворити будь-яку почуту ним мелодію.

Шахіст, американець Поль Морфі , був здатний грати в шахи з противником , абсолютно не зважаючи на шахову дошку. Причому міг робити це у восьми партіях одночасно. Поль Сенс, ще один шахіст , був здатний грати до двадцяти партій одночасно.

У наш час потрібна допомога для розвитку пам’яті. Людина перестала запам’ятовувати те , що могла запам’ятати до появи комп’ютера , раніше вона частіше писала , читала і використовувала знання , а зараз досить зайти в інтернет і дізнатися все що завгодно.

Чи знали ви що …
Розумова робота не стомлює мозок

Виявлено, що склад крові, що протікає через мозок незмінний протягом його активної діяльності, скільки б вона не продовжувалася. При цьому кров, яку беруть з вени людини, що пропрацювала цілий день, містить певний відсоток "токсинів стомлення". Психіатри встановили, що відчуття стомлення мозку обумовлюється нашим психічним і емоційним станом.

Чи знали ви що …
Чоловічі і жіночі голоси діють на різні ділянки мозку. Жіночі голоси - музичніші, звучать на вищих хвилях, діапазон хвиль при цьому ширше, ніж у чоловічих голосів. Людському мозку доводиться "розшифровувати" сенс того, що говорить жінка, використовуючи свої додаткові ресурси. До речі, люди, що страждають слуховими галюцинаціями, частіше чують саме чоловічу мову
Мозку легше розуміти мову чоловіків, ніж жінок

Згідно з останніми дослідженнями, найкращі параметри пам'яті у 19-річних людей.

При швидкому читанні стомлюваність очей менше, ніж при повільному. 95% людей читають дуже повільно - 160-200 слів у хвилину (1 сторінку за 1,5-2 хвилини).

Рівень розуміння при традиційному читанні становить 60%, при швидкому - 80%.


Участь збірної команди м. Харкова у ІХ Всеукраїнському турнірі юних біологів
м. Чернівці
 19-24 листопада 2010 року
“Передмова”
		З 19 по 24 листопада у місті Чернівці проходив ІХ Всеукраїнський турнір юних біологів, в якому взяли участь 22 команди з різних куточків України. Місто Харків було представлено одразу трьома командами:
збірна команда міста Харків «Фіксіус»;
команда Харківської гімназії
	№ 46 ім. М.В.Ломоносова «Зоопарк»;
команда Харківської гімназії
	№ 47 «Титанове копито»

Наша команда - “Phiksius”
До складу збірної команди
міста Харкова увійшли
одинадцятикласниці
Варлигіна Марії (ХГ №23),
Радченко Анастасія (ХЗОШ №156),
Полшведкіна Юлія (ХЛ №161),
десятикласниця
Петросова Офелія (ХЗОШ №36)
та десятикласник
Цурюпа Роман (ХЛ №141).

Керівник збірної, що супроводжував  і підтримував  “Phiksius” -  Артеменко Геннадій Анатолійович, вчитель біології Харківської  спеціалізованої школи №156
Як це було...
В гості  до Києва
Від Харкова до Чернівців досить далеко... А тому, щоб дістатися  до  гостинного міста Чернівці нашій команді довелося відвідати квітучу столицю України – місто Київ!

В Київі у нас була справжня екскурсія: відвідування історичних пам’яток, поїздка київським метрополітеном, а також весела прогулянка по торгівельно-розважальному центру.
Чернівці!Фото на згадку в перший день приїзду
Чоловіча половина команди

Жіноча половина …
Офіційне відкриття турніру
Під час відкриття турніру було проведено жеребкування між капітанами команд для визначення схеми змагань.
Капітани команд
 «Капітан, капітан, посміхніться»

Капітан нашої команди -Цурюпа Роман - гідно презентував нашу команду, вирішував організаційні питанння та був одним з кращих гравців.

Перший день... перший бій......тільки початок...
У ролі рецензента виступає Радченко Анастасія
Гра у самому розпалі
Юлія Полшвєдкіна: «Головне – це настрій!»
Виступ ведучого

Другий день
 Продовження чвертьфіналу  видалося не менш цікавим
На відповіді опонента відповідає доповідач Варлигіна  Марія.
Доповідає Цюрупа Роман.
Півфінал“Гра переможців”
У полеміці виступає Петросова Офелія
Наша команда гідно презентувала свої знання під час півфінального бою.
У процесі гри
Фото на згадку
	За час турніру наша команда встигла потоваришувати з багатьма іншими командами. Турнір став не тільки місцем, де змагаються найкращі юні біологи України, а й де  знаходять однодумців, встановлюють дружні контакти.

“Факти”
На ІХ Всеукраїнському турнірі юних біологів збірна команда м. Харкова посіла ІІІ місце.
Члени нашої команди були нагороджені дипломами та подарунками...

…Особливу подяку команда  виражає своєму керівнику,  Артеменко Геннадію Анатолійовичу, який з самого початку підтримував і допомагав учням у підготовці до турніру,  підбадьорював їх впродовж усіх змагань  та був  слушним порадником з приводу будь-яких питань...

“Післямова”
Повернення додому
Ми повертались додому втомлені, проте були сповнені тим справжнім “турнірним” настроєм, що запалює серця і душі, нагадуючи про справжню цінність знань, дружби та отого дивовижного відчуття  змагань.
З надією на нові перемоги!
Збірна команда юних біологів м. Харкова


ВІДДІЛ КВІТКОВІ РОСЛИНИ. ЇХ ЗАГАЛЬНІ ОЗНАКИ Й РІЗНОМАНІТТЯ


title: "Рослини рятівники від радіації"

text: SOS! HELP!


Видатні вчені-біологи


title: "Рослини-хижаки"

text:
Рослини-хижаки
Виконала:
Учениця 11 класу
Шарунович Антоніна
Непентес
	 Росте на острові Мадагаскар, належить до роду непентес. Поруч із звичайними листками у цих рослин розвиваються і такі, у яких на кінці виростають червонуваті, довгі до 50-70 см, «глечики» з кришкою нагорі.
Непентес
	Яскраве забарвлення живої судини і солодкий сік, що утворюється по його краях, приваблюють комах. Потрапивши на гладку внутрішню стінку вони падають на дно, де збирається до 2 літрів рідини. Рослина перетравлює комах, а потім вбирає.
Сарраценія
	За будовою ловчого апарату і способу полювання багаторічна болотна трава - сарраценія, що належить до найкрупніших комахоїдних рослин.
Сарраценія
	Її трубчасті листя-судини досягають 70-80 см. Вони також привертають нектаром комах, які падають у воду, зібрану на дні живої судини. Стирчать на його внутрішній стінці і спрямовані вниз волоски заважають комасі вибратися назовні.

Сарраценія
Венерина мухоловка
	 Венерина мухоловка росте на болотах Північної і Південної Кароліни в США. Овальні половинки листка цієї рослини розташовані під тупим кутом одна до іншої. У них по краях виростають довгі, міцні немов кігті, зубці. На кожній половинці - по три чутливих щетинки.
Венерина мухоловка
	 Як тільки комаха доторкнеться до них, половинки вмить закриваються. Пастка сконструйована таким чином, що рослина ловить комаху блискавично і з щільною фіксацією. Тонка щетина на внутрішній стороні аркуша активізується при зіткненні, на протязі 30 секунд відбувається "впізнання" безпосередньо видобутку від інших зовнішніх факторів, наприклад дощова крапля.
Пухирчатка
	Але не тільки в заморських країнах зустрічаються рослини-хижаки. У наших стоячих водоймах можна зустріти пухирчатку утрікулярію.
Пухирчатка
	У цієї рослини на листках утворюються бульбашки до 5 мм у діаметрі з отвором, яке закривається зсередини клапаном з волосками. Коли личинка комара, маленький рачок доторкнуться до волосків на кришечці, тварина миттєво засмоктує всередину бульбашки разом з водою. Іноді в полон потрапляють навіть мальки риб і пуголовки. Вони також служать кормом для рослини.
Росянка
	На торф'яних болотах Європи зустрічається невелика, до 20 см заввишки, багаторічна рослина з дрібними листочками, зібраними в прикореневу розетку. Листочки усіяні волосками з прозорими як роса крапельками на кінцях.
Росянка
	Притягнуте блискучими крапельками комаха сяде на листок і вже не зможе з нього злетіти - «роса» являє собою клейку рідину. Волоски немов щупальця схиляються до комасі. Потім виділяється травний сік, який за складом нагадує шлунковий сік тварин.
Росянка
	У росянки дуже чутливі листя, вони реагують на вагу комахи всього 0,008 мг! Росянка здатна реагувати не тільки на вагу, але і на продукти тваринного походження: шматочки м'яса, сиру, кісток. Коли їжа переварена, листочок випрямляється, витрушуючи хітинову оболонку, що залишилася від комахи. Випрямляються і волоски, з'являються крапельки соку, листик знову готовий до полювання.
Чому з'явилися рослини - хижаки?
	Справа в тому, що вони ростуть у воді, на болотах або бідних грунтах, де їм бракує поживних речовин - фосфору, азоту, а також солей натрію, калію, магнію. Ось вони за допомогою всяких хитромудрих капканів, липучок і полюють на дрібних тварин, щоб поповнити свій раціон.
	Зараз у світі відомо понад 500 видів рослин-хижаків.


title: Теорії походження людини

text:
Виконав
Вчитель біології
Гімназії №2
М.Хмельницького
Савва Ольга Валеріївна
Збірник проектів з біології людини9 клас

Теорії походження людини
Теорії походження людини
Проблема походження людини цікавила людство у всі часи. Це одна з найбільш важливих проблем природознавства. Тлумачення загадки походження людини завжди залежало від ступеня культурного та суспільного розвитку. Первісні люди вважали, що їх предки походять від тварин. Так, американські індійці з племені ірокезів вважали своїм прародичем болотяну черепаху, деякі племена Східної Африки — гієну. Індійці Каліфорнії вірили у те, що вони нащадки степових вовків — койотів.

У біблейського міфу про створення людини є, проте, і більш древні попередники. Набагато старше його, наприклад, вавілонська легенда, згідно якої людина була виліплена з глини, змішаної з кров'ю бога Біла. З глини ж виліпив людину і староєгипетський бог Хнум. Взагалі глина — основний матеріал, з якого боги ліпили людей в легендах багатьох племен і народів. Деякі з народностей навіть появу рас пояснювали кольором використовуваної богами, глини: з білої — біла людина, з червоної — червоний і коричневий і т.п.
Теорії походження людини
Подібні уявлення існували серед людей століттями. І зараз існує гіпотеза, яка стверджує, що людина була створена надприродною істотою Богом.
Але одночасно ще в давнину зародилася і інша думка — ідея про природне походження людини. Спочатку вона була просто здогадкою, яка несла в собі зерно істини. Так, давньогрецький мислитель Анаксимандр з Мілета (VII—VI ст. до н.е.) вважав, що живі істоти виникли з мула, нагрітого сонцем, і що поява людей також пов'язана з водою. Їх тіла, на його думку, спочатку мали рибоподібну форму, яка змінилася, як тільки вода викинула людей на сушу.

Теорії походження людини
І тоді ж, в античні часи, виникла думка про схожість людини і мавпи. Ганнон з Карфагена вважав, наприклад, що горили західно-африканського побережжя — люди, покриті шерстю. Такі уявлення цілком зрозумілі: людиноподібні мавпи здавна вражали людей своєю схожістю з людиною і нерідко їх називали "лісовими людьми". І пізніше думка про спорідненість людини і мавпи приходила в голову багатьом ученим.

Теорії походження людини
Відповісти ж на питання про виникнення та розвиток людини, ґрунтуючись лише на анатомічних дослідженнях і порівнянні людей з найближчими до людини ссавцями (перш за все з мавпами), було неможливо. В першу чергу слід було вирішити у всій повноті проблему закономірної еволюції природи в цілому.
Розвиток мореплавання, великі географічні відкриття відкривали людям все новий вигляд тварин і рослин. Вперше класифікацію рослин і тварин склав шведський вчений Карл Лінней. Результати своєї роботи він виклав у працях: "Система природи" та "Філософія ботаніки". Він одним із перших звернув увагу на дивну подібність людини і людиноподібних мавп, об'єднавши їх в одне сімейство – ряд Приматів. Саме за пропозицією К. Ліннея людина одержала родову і видову назву – Homo sapiens – людина розумна. Можна сказати Карл Лінней заклав фундамент теорії Дарвіна.

Теорії походження людини
Першу гіпотезу про походження людини запропонував Жан Батист Ламарк. Він висловив гіпотезу про природне походження людини від давніх мавп, які перейшли до прямоходіння. Вчений вбачав рушійну і спрямовану силу еволюційного процесу в непізнаному внутрішньому прагненні природи до прогресу. Еволюційні зміни, на думку Ламарка, мають пристосовний характер. Зокрема, пристосовні зміни рослин і тварин виникають під безпосереднім дією факторів навколишнього середовища. Свої еволюційні ідеї найбільш повно Ж. Б. Ламарк виклав у праці "Філософія зоології", яку було опубліковано в 1809 р. Ламарк виділяє два основних напрямки еволюції: градацію (східчасте підвищення рівня організації) та пристосувальну диференціацію видів. І хоча Ламарк не зміг розкрити причин людського генезису, його ідеї зробили величезний вплив на розвиток наукової думки, зокрема великого англійського природодослідника Ч. Дарвіна.
Жан Батист Ламарк
Теорія Дарвіна
Англійський натураліст, Чарльз Дарвін у своїх роботах "Походження людини та статевий добі" (1871 р.) і "Про вираження емоцій у людини і тварин" (1872 р.). Він узагальнив величезний матеріал, що був накопичений до 70-их років XIX ст. та довів, що людина принципово не відрізняється від інших видів тварин і її еволюція відбувалася під дією тих же біологічних чинників еволюції — спадкової мінливості, боротьби за існування, природного добору. Ці ідеї Ч. Дарвін підтвердив багатьма незаперечними доказами. Наведені ним докази тваринного походження людини у найзагальнішому вигляді зводяться до:
порівняльно-анатомічної схожості (подібної будови) людини та інших тварин;
порівняльно-ембріологічної схожості (подібності зародків) людини й тварин;
наявності у людини рудиментів та атавізмів.

Чарльз Роберт Дарвін
Теорія Дарвіна
Таким чином, Ч. Дарвін, досліджуючи проблему природного походження людини, звернув основну увагу на людину як на біологічний вид — Ноmo sapiens. У той же час людина відрізняється від усіх тварин, включаючи людиноподібних мавп, якісною своєрідністю. Детально розглянув Дарвін і "спосіб" розвитку людини від якоїсь нижчої форми. Творець еволюційної теорії постарався врахувати при цьому всі можливі чинники: вплив середовища, тренування окремих органів, зупинки в розвитку, зв'язок між мінливістю різних частин організму. Він відзначив, що величезна перевага в порівнянні з іншими видами живих істот люди одержали завдяки прямоходженню, формуванню руки, розвитку мозку, виникненню мови. Всі ці властивості, на думку Дарвіна, людина придбала в процесі природного відбору.
Теорія Дарвіна
Порівнюючи розумові здібності людини і тварин, Ч. Дарвін зібрав велику кількість фактів, що доводять, що людини і тварин зближують не тільки деякі інстинкти, але і зачатки відчуттів, цікавість, увагу, пам'ять, наслідування і уяву. Учений розглядав також проблему місця людини в природі. Він висловив припущення, що нашими предками були мавпи "людиноподібній підгрупі", які, проте, не були схожі ні з однією з мавп, що нині живуть. Прабатьківщиною людини Дарвін рахував Африку.
Ця особливість виділяє людину серед інших представників усього тваринного світу і полягає в тому, що вона є істотою біосоціальною. На біосоціальну природу людини вказував Ф. Енгельс. У роботі "Роль праці в процесі перетворення мавпи на людину" (1876 р.) він показав, що саме соціальний, тобто суспільний спосіб життя і колективна праця виділили людину з тваринного світу, а сам процес праці став основним фактором, що змінив природу людини.

Теорії походження людини
Отже як ми бачимо існує багато теорій походження людини. На сьогодні основними теоріями походження людини вважаються теорія Дарвіна і теорія зовнішнього втручання. У простому варіанті остання теорія передбачає людей нащадками інопланетних істот. Складніші варіанти теорії припускають також можливість породження людини розумної методами генної інженерії, управління еволюційним розвитком земного життя силами позаземного сверхразума і т.п. На сьогодні учені так і не пришли до єдиної думки, як з’явилася людина.

Основні етапи еволюції людини
Згідно з палеонтологічними даними, від примітивної групи давніх ссавців — комахоїдних — близько 35 мли. років тому відокремилася група тварин, від якої походять примати. Із сучасних форм найбільш близькими до них є тупайя – нижчі серед сучасних приматів. Із приматами, особливо з напівмавпами, їх зближує будова черепа, збільшені розміри мозку поряд із редукованим нюховим відділом, свобода рухів великих пальців кистей та ін.
Теорії походження людини
Основні етапи еволюції людини
Викопні антропоїди. Від предків сучасних тупайя у палеогені кайнозойської ери відокремилася гілка, яка дала предків сучасних людиноподібних мавп — парапітеків: невеликі тварини, які мешкали на деревах і харчувалися рослинами й комахами. Їх щелепи й зуби були подібні до щелеп і зубів людиноподібних мавп.
Від парапітеків походять пропліопітекі: невеличкі мавпи, які харчувалися рослинною їжею. Згодом від них виникли орангутанги, гібони та дріопітеки (вимерле відгалуження деревних мавп — дріопітеки, які з'явилися 17-18 млн років тому в неогені і вимерли близько 8 млн років тому).

Череп Дріопітека
Основні етапи еволюції людини
За 10 млн років життя в тропічних лісах у дріопітеків сформувалися передні кінцівки, пристосовані до пересування по деревах і добування їжі, великий головний мозок з добре розвинутими руховими відділами. Сучасні антропологи припускають, що популяції дріопітеків розселилися в різних місцях: предкові форми сучасних людиноподібних мавп — у дощових тропічних лісах (де вони пересувалися, в основному чіпляючись передніми кінцівками за гілки, — тут утворилося два види мавп: горила й шимпанзе). Інші популяції заселили відкриті простори, де наші предки були змушені спинатися на задні кінцівки, для того щоб краще обдивлятися місцевість.
Основні етапи еволюції людини
Звільнення верхніх кінцівок від функції пересування (поряд з розвинутим головним мозком, органами чуття і стадним способом життя) було необхідною адаптацією для розвитку майбутньої трудової діяльності. Припускають деякі з популяцій дріопітеків започаткували еволюцію попередників людини. Таким чином, у палеогені лінія людей (родина Гомініди — Прямоходячі примати) відокремилася від лінії, яка веде до сучасних людиноподібних мавп.
Основні етапи еволюції людини
У передгір'ях Гімалаїв в Індії, Пакистані, Південно-Східній Африці, на Близькому Сході і в Центральній Європі було знайдено рештки великої мавпи — рамапітека. Згодом вдалося визначити, що рамапітеки жили близько 814 млн років тому. У цей час, як показують палеокліматичні дані, клімат на Землі стан набагато холоднішим і на місці тропічних лісів почали формуватися савани. Саме в цей час рамапітеки "вийшли з лісу" і почали пристосовуватися до життя на відкритому просторі. Причиною такої перебудови, можливо, був пошук їжі, якої стало менше в джунглях, або потреба уникнути якихось сильних хижаків.
На відкритому просторі необхідною стала фізична перебудова організму мавпи: перевагу мали ті особини, які могли довше протриматися на двох ногах у випрямленому положенні.

Череп Рамапітека
Основні етапи еволюції людини
Наступна група австралопітеки (південні мавпи) — вимерла група гомінідів (рештки скелетів знайдено в Південній Африці) — вели груповий спосіб життя й займалися полюванням і збиранням. Почали освоювати вогонь. Вони жили близько 8-5 млн років тому, систематично використовували природні предмети (камені, палиці, кістки й т.п.) як знаряддя праці. Будова зубної системи австралопітеків показує, що ці тварини були всеїдними, а слабкий розвиток іклів узгоджувався з припущенням про те, що функції нападу й захисту в них повинні були перейти до верхніх кінцівок.
Маса тіла австралопітеків становила 20-50 кг, зріст 120-150 см, об'єм мозку – близько 650 см3. Вони ходили на двох ногах у випрямленому положенні, руки були вільними й могли кидати камені, ловити тварин і виконувати інші дії.

Череп австралопітека
Реконструкція самиці австралопітека афарського
Австралопітек
Основні етапи еволюції людини
Людина вміла (Homo habilis). Пізніше (2-3 млн років тому) австралопітеки дали початок більш прогресивному відгалуженню — Людині вмілій. Це нове видове найменування пов'язане із тим, що поряд з кістковими рештками цієї істоти було знайдено виготовлені нею знаряддя з гальки для різання й рубання. Зріст Людини вмілої досягав 150 см, об'єм головного мозку становив 750 см3, зуби — людського типу.
Викопні представники сімейства Гомінідів (австралопітеки, групи виду Людина вміла) 1,5-2 млн років тому широко розселилися в Африці, Середземномор'ї, Азії. Використання знарядь, стадний спосіб життя сприяли подальшому розвитку мозку, виникненню мови, соціальності. Еволюція фізичних і суспільних особливостей перших людей охоплює три етапи: найдавніші люди, давні люди й сучасні люди.

Череп виду Людина Вміла
Основні етапи еволюції людини
Найдавніші люди (археоантропи). У наш час відомо кілька викопних форм:
Пітекантроп (мавполюдина), його рештки було виявлено на острові Ява. Після цього у XX ст. було знайдено ще кілька пітекантропів. До них належать синантроп (китайська людина) і гейдельберзька людина. Рештки синантропа було виявлено в 1927 р. у печері біля Пекіна, гейдельберзька людина (одержала свою назву за місцем знахідки) — у 1907 р. біля міста Гей-дельберг (Німеччина).
Сучасна наука відносить усіх знайдених пітекантропів до одного виду — Людини прямоходячої (Ноmо еrесtus), яка жила приблизно від 2 млн до 200 тис. років тому.

Людина Прямоходяча
Основні етапи еволюції людини
Усі найдавніші люди мали подібні ознаки. Зріст чоловіків становив близько 160 см. Масивна зі скошеним підборіддям щелепа сильно виступала вперед. Кістки черепа дуже товсті. Висота черепа порівняно з черепом сучасної людини була набагато меншою, але об'єм мозку становив уже 800-1400 см3. Ліва півкуля мозку в пітекантропів була більшою, ніж права. Поряд з добуванням рослинної їжі, велику роль відігравало полювання, про що свідчать знахідки в місцях проживання найдавніших людей (кістки дрібних гризунів, оленів, ведмедів, диких коней, буйволів й ін.).
Знаряддя праці
Основні етапи еволюції людини
У печері Чжоу-Гоу-Дянь біля Пекіна де було знайдено рештки синантропів і їхні численні кам'яні знаряддя, виявлено і сліди багать (вугілля, зола, обпалені камені). Скупчення золи досягали в окремих місцях шести — семи метрів товщини. Імовірніше всього, що синантропи жили в печері протягом тривалого часу, вогонь добували імовірніше всього, коли траплялися лісові пожежі.
Основні етапи еволюції людини
Давні люди (палеоантропи). Ця форма займає проміжне положення між археоантропами й викопними формами Людини розумної. До палеоантропів належать неандертальці (Homo neandertaliensis).
Уперше їхні рештки було знайдено в долині річки Неандерталь у Німеччині в 1856 р. Давні люди порівняно з найдавнішими являли собою більш прогресивний тип людини. Зріст неандертальців становив 160 см, тіло було кремезним, з масивним кістяком, черепом видовженої форми й похилим чолом. Об'єм мозку досягав 1400 см . Особливості будови нижньої щелепи (слабо розвинутий підборідний виступ) свідчать, що в них уже були зачатки мови.

Основні етапи еволюції людини
Неандертальці були широко розселені в Європі, Африці й Азії. Вони жили в льодовикову епоху від 250 до 35 тис. років тому, в печерах групами по 50-100 чоловік. Неандертальці вміли виготовляти різноманітні кам'яні знаряддя: ручні рубала, скребла, гостроконечники й ін. Чоловіки колективно полювали, жінки та діти збирали їстівні корені й плоди. Неандертальці постійно підтримували вогонь для приготування їжі, носили одяг зі шкіри убитих тварин (на місцях стоянок було знайдено кістяні голки).
Порівняння скелетів Неандертальця і сучасної людини
Основні етапи еволюції людини
На даному етапі антропогенезу поряд з біологічними чинниками еволюції діяли й соціальні чинники: об'єднання зусиль у процесі праці, полювання й захисту, передавання накопиченого досвіду й традицій наступним поколінням, розвиток інтелекту та ін.
Сучасні люди (неоантропи). Багато антропологів вважають, що наприкінці четвертинного періоду (приблизно 40-50 тис. років тому) нащадки неандертальців дали початок кроманьйонській людині, прямими нащадками якої є сучасні люди (Ноmо sapiens — людина розумна). Першими сучасними людьми вважають кроманьйонців. Кістяки кроманьйонців уперше було знайдено в печері поблизу села Кроманьйон у Франції в 1868 р.

Скелет Сучасної людини
Основні етапи еволюції людини
Людина сучасного типу, імовірно, походить із Східного Середземномор'я та Передньої Азії. Пізніше вона широко розселилася в інших частинах земної кулі. Рештки викопних людей сучасного тину виявлені в Європі, Азії, Африці іі Австралії.
Зріст кроманьйонців становив 180 см, розвинутий підборідний виступ вказував на добре розвинуту членороздільну мову, маса головного мозку не зазнала значних змін, але найбільш розвинутими виявилися лобові частки й зони, пов'язані з розвитком мови та мисленням. Цей стан розвитку людства визначається як перехід від біологічної еволюції до еволюції соціальної, якій відтепер належить провідна роль.

Череп та скребок Кроманьйонця
Антропогенез
Антропогенез – виникнення та формування людини в процесі еволюції, пов'язані з розвитком його трудової діяльності, свідомості, членороздільної мови, а також з розвитком первісних форм суспільства.
Характерні особливості сучасної людини не могли виробитися тільки під впливом чинників еволюції (мінливість, спадковість, природний відбір), що зіграли важливу роль тільки на перших етапах антропогенезу. Потім провідну роль почали грати соціальні чинники: суспільна праця та членороздільна мова.

Антропогенез
Праця — це планова діяльність, зв'язана з використанням спеціальних знарядь. Вона властива тільки людині як істоті, здатній абстрактно мислити на відміну від тварин, для яких характерні елементи тільки конкретного мислення. Праця починається з виготовлення знарядь праці. Передумовою до праці був перехід людиноподібних предків людини до прямохождення і звільнення передніх кінцівок від функції підтримки і переміщення тіла.
Антропогенез
На перших етапах антропогенезу руки наших предків могли виконувати тільки прості дії – схопити палицю, кинути камінь та інші. Це можуть робити і мавпи, але при цьому вони користуються однаково як передніми, так і задніми кінцівками. У предків людини, що використали переважно верхні кінцівки, виникали і поступово заглиблювалися зміни в їх будові.
Зміни в будові руки сприяли появі можливості виготовляти прості знаряддя праці. Цей процес тривав сотні тисяч років. З часом знаряддя праці удосконалилися. З розвитком руки розвивається і ускладнюється головний мозок предків, оскільки, раніше ніж створити просту кам'яну сокиру, потрібне було його собі уявити, створити його образ.
Антропогенез
Людиноподібні предки жили стадами, а тому праця із самого початку носила суспільний характер. Колективне полювання і захист від ворогів сприяли об'єднанню окремих індивідуумів і переходу від стадного способу життя до племінного. Сумісне полювання, підтримка вогню, виготовлення знарядь праці обумовлювали необхідність спілкування членів племені один з одним. Спочатку це здійснювалося за допомогою жестів і окремих звуків. Але з ускладненням трудових процесів таких простих сигналів стало недостатньо. Поступово розвивалася членороздільна мова, що вплинула на подальший розвиток головного мозку, на процеси мислення. На її базі розвинулася друга сигнальна система – здатність створювати поняття, образи на основі слова – абстрактне мислення.
Антропогенез
Роль біологічних чинників (мінливість, спадковість, боротьба за існування) в подальшій еволюції людини значно зменшилася, і все більшого значення набували соціальні чинники.
Праця людей ставала різноманітнішою і більш спеціалізованою. Виникло землеробство та тваринництво. Почали розвиватися різні ремесла, торгівля, зароджувалося мистецтво.

Антропогенез
З виникненням на Землі Людини розумної її еволюція як біологічного вигляду значно сповільнилася. Змінилася і форма природного відбору у людей, тобто з рушійного відбору він перетворився на той, що стабілізує. В даний час дія відбору направлена на збереження існуючих генетичних характеристик людей і елімінацію (загибель) індивідуумів з несприятливими генотипами. Найчастіше елімінація індивідуумів виявляється в ранньому періоді розвитку (мертвонародження, рання дитяча смертність).
Антропогенез
Із зменшенням ролі біологічних чинників зростає значення для еволюції людини соціальних чинників. Здатність до трудової діяльності, абстрактного мислення і членороздільної мови виникла і удосконалилася як специфічна властивість людини розумної в результаті впливу колективного способу життя на багато поколінь наших предків. Проте ці якості не закріпилися в генотипі і формуються у кожної сучасної людини в процесі його індивідуального розвитку (онтогенезі) тільки під впливом виховання і навчання.
Версія антропного принципу в будові Всесвіту.
Версія дії у Всесвіті антропного принципу - може бути передана наступним чином: "Життя - це не випадковий спалах у природі, а космічний феномен; розум та матерія виникли на загальній основі, вони є лише різними аспектами єдиної реальності. В світі усе замислено так, щоб змогла з'явитися людина. Вона постає необхідним та суттєвим доповненням природи... Оскільки є людина. То Всесвіт володіє тими властивостями, якими він володіє". Вперше антропний принцип був сформульований у 1974р. Б. Картером. У так званому "сильному варіанті" його формулювання висувається теза про те, що саме людина є кінцевою метою усіх констант (сталих величин) та елементів Всесвіту. Отже, сутність даного принципу полягає у принциповій відмові визнати людину випадковим явищем загального світового процесу: все в космосі, в його складових, структурі, співвідношеннях орієнтоване на людину; людина і Всесвіт являють собою дещо початкове та органічно єдине. Слід сказати, що антропний принцип має непогане природничо-наукове підкріплення, проте, як і в будь-яких інших питаннях, результати наукових досліджень постають неповними та незавершеними. А це значить, що прийняття цього принципу передбачає певне внутрішнє переконання в його виправданості, внутрішнє відчуття його істинності.

Окрім того, прийняття антропного принципу самого по собі ще не прояснює ситуацію людського перебування у світі: нехай людина існує в цьому світі невипадково, але чому вона в ньому існує? Який сенс такого існування? Яким може бути в такому разі людське призначення? - На ці питання в змісті антропного принципу не існує виправданої відповіді, проте не викликає сумніву, що до нього слід ставитись серйозно.

Концепція тупикової гілки еволюції.
Концепція походження людини внаслідок якоїсь фатальної помилки в ході природних процесів базується, скоріше за все, на психологічному почутті незадоволення людиною, її діями та результатами таких дій: людина - це істота, яка весь час робить помилки, а результати цих помилок кричуще суперечать вимогам розуму.Отже, людина заснована на відхиленні від належного. Конкретні аргументи на користь такої концепції є досить різноманітними: так, Ф.Ніцше вважав, що людина від природи не володіє надійними засобами для життя, а тому вона створює такі засоби штучно, через що віддаляється від природи і навіть про

Досить часто висуваються аргументи поганої біологічної пристосованості людини до життя, її непридатності до життєвих дій тривалий час після народження. Б.Ф.Поршнев, колишній радянський історик та культуролог, намагався аргументувати положення, згідно яким людський тип поведінки був зумовлений збоями в дії тваринних інстинктів в несподіваних ситуаціях. Що можна сказати відносно цих міркувань?* По-перше, те, що насправді людина досить непогано пристосована до суто біологічного виживання, і про це свідчать приклади із життя деяких відсталих людських спільностей (в районі островів Океанії та ін.).* По-друге, відсутність у людини від народження готових навичок людської діяльності в світлі вже розглянутих аспектів людської неспеціалізованості, універсальності та свободи слід розглядати як важливий позитивний чинник людського буття, а не навпаки.* По-третє, найважливіша вада розглянутих поглядів полягає в тому, що вони акцентують увагу на тому, чому людина не є звичайною твариною, проте не можуть майже нічого сказати на той рахунок, що саме робить людину людиною. Адже відхилення від генеральної лінії еволюції зовсім не обов'язково повинні приводити до шедеврів Відродження, до музики Л.Бетховена, вражаючих прикладів людської любові та самопожертви. Безумовно, не варто відкидати і цей момент - момент принципового виходу людини за межі суто тваринного типу поведінки та життя.

Концепція креаціонізму - створення.
Християнська точка зору дається у Біблії як божественне відкриття. Людина є створінням (креацією) Бога із земного матеріалу. Вона -- недосконалий образ і подоба Бога, бо впала у гріх. Лише самовіддана любов і жертовність допоможуть людині здобути справжню віру і досконалість.В людині є елемент духовної тотальності, проте він даний через обмеження простором і часом; саме тому людина еволюціонує, здобуваючи досвід самовипробовування та свідомого руху до єднання із своєю сакральною причиною. Оскільки людина створена останньою, вона суто матеріально вбирає в себе потенції попередніх форм життя, але якісно їх перевершує, в оптимальному варіанті підпорядковуючи матеріальне духовному. Оскільки людина створена від надлишку любові та добра, то її призначення - перебувати в спілкуванні, діалозі із Богом, черпаючи від Нього найвищі почуття єдності із повнотою буття, із вищою красою та гармонією буття, почуття любові та свободи.

Як бачимо, концепція креаціонізму багато в чому є добре продуманою та привабливою. Вона в цілому непогано узгоджується із історичним досвідом людства. Проте вона не має фактичних підтверджень: її прихильники вважають, що основне свідчення на користь даної позиції слід шукати в глибинах свого серця та почуття. Концепція креаціонізму не узгоджується також із даними сучасних геології та археології, вона ніяк не інтерпретує відомості про неодноразові катастрофи на Землі, що приводили до радикальних змін у фауні та флорі; її прихильникам також важко пояснити, як узгоджується священна любов Бога до людини із численними людськими жертвами під час природних катастроф, воєн, епідемій та ін.

Концепція космічної еволюції людини і її філософські підстави.
Формування сучасної наукової концепції космічної еволюції людини здійснюється багато в чому завдяки філософській системі вчення “Живої Етики”. По суті, вчення “Живої Етики” являє собою не що інше, як досить розроблену й оформлену теорію космічної еволюції людини. Ця проблема, по переконанню більшості фахівців, у вченні є центральною. І саме з нею тісно переплітаються інші аспекти Живої Етики - онтологічні, космологічні, етичні, гносеологічні, психологічні, соціальні і культурні.Поза всякими сумнівами, становлення філософських основ концепції космічної еволюції людини почалося задовго до появи в ХХ столітті вчення “Живої Етики”. Однак необхідно звернути увагу на одну украй важливу обставину. Ідея про космічну еволюцію людини з'являється в культурному просторі завдяки так званої езотеричної традиції пізнання. Так було на зорі становлення філософії в VI в. до н.е. Так було в Середні віки й епоху Відродження. Так було й у ХХ столітті. Адже, як відомо, Вчення Живої Етики є породження езотеричної філософії.

Таким чином, вимальовується наступна схема культурних трансляцій самої ідеї космічної еволюції людини і її філософських основ. Езотерична культура породжує цю ідею і періодично неї транслює в сферу екзотеричної культури - у міфологію, релігії, філософські вчення. Це відбувається протягом багатьох сотень років аж до ХХ сторіччя, коли починається наукове осмислення космічної еволюції людини. Однак наука приступає до вивчення даної проблеми не на порожнім місці. На неї впливають езотеричні доктрини (теософія, вчення Живої Етики, герметизм і ін.), а також екзотеричні філософські вчення, що впитали і зберегли визначені представлення про якісний розвиток людини як розумної істоти.

Атомістична теорія Левкіппа і Демокріта зіграла визначену евристичну роль у розвитку фізичного вчення про мікрочастинки. Аналогічна ситуація складається зараз з вченням Живої Етики, у якому езотерична доктрина космічної еволюції людини передбачає наукову концепцію космічної еволюції Homo Sapiens. Однозначно визначити, що в даній доктрині істинно, а що хибно, наука, поки не може. Є положення, що однозначно підтверджені. Наприклад, застосування ефекту Кірліан дозволило обґрунтувати гіпотезу про існування в живих організмів енергетичного поля, що відбиває у своїй структурі всі соматичні, сенсорні і ментальні процеси. Разом з тим, є положення, для аналізу яких наука не має достатньої кількості емпіричного матеріалу. Наприклад, гіпотеза можливості автономного існування свідомості як енерго-інформаційного поля від соматичного організму.Проте, на кінець ХХ сторіччя вчення Живої Етики виявляє собою найбільш цілісну, філософськи розроблену концепцію космічної еволюції людини.

Згідно з поглядом сляв’яно-аріїв, людина походить від божественного начала, але не безпосередньо, а опосередковано. Згідно з їх теорією, люди походять від народжених верховним Богом Родом божеств – Даждьбога, Стрибога і т.д. відповідно до роду, в якому людина народилася. Згідно з теорією тих же сляв’яно-аріїв, свобода вибору людини обмежена. Людина повинна виконувати свої життєві завдання і функції відповідно до варни (касти) в якій вона народилася. Усього є чотири варни – волхви, витязі - воїни, весі господарі і непосвячені. Те, в якій варні людина народжується, залежить від її карни (карми), або ж напрацювань в попередніх життях. Може залежати від роду, у якому людина народжується. Частиною життєвого шляху людини є життя відповідно до своєї варни і виконання своїх життєвих завдань у єдності із своїм родом, своєю нацією, своєю расою. Ціллю життя славяно-арія є життя по законах Прави – вищого божественного світу для того, щоб наблизитися до вищого пізнання, духовно і тілесно поєднатися з Богом. Досягається ця ціль шляхом молитов, медитацій, славлення бога Рода та божеств (Даждьбог, Перун, Велес, Леда, Леля, Мокоша і т.д.), які є його іпостасями і породжуються ним, життя у гармонії із світом і своїм призначенням, виконанням своїх обов’язків.

Ведичний індійський світогляд розглядає людину як частинку Бога, свого роду клітинку, яка народжується у певній касті відповідно до свого інтелектуального та духовного розвитку та відповідно до своєї карми і повинна виконувати свою дхарму – обов’язок. Виконуючи свою дхарму та використовуючи різні методи духовного розвитку – медитації, начитку мантр, йогу, вивчення священних писань, любов до Бога, любов і поклоніння божествам – Брахмі, Шиві, Вішну, Калі, Парваті, Сарасваті, які є різними іпостасями єдиного Бога, людина може досягти єдності з верховним Богом –Брахманом, що і є ціллю її життя. При відмові від розвитку людина перероджується у нижчому світі.

Згідно з концепцією Буддизму, істота народжується в тілі людини як результат еволюції свідомості від більш примітивних форм, таких як рослина. тварина і т.д. І хоча люди не є рівними за своїм інтелектуальним, емоційним та культурним розвитком, у всіх людей є чиста природа, або ж природа Будди. Людина творить своє життя своїми думками, словами і вчинками, але не є повністю вільною. Вона трансмігрує, тобто перероджується в 6-ти світах – пекельному світі, світі голодних духів, світі тварин, людей, асурів (напівбогів) та богів. Три світи є нижчими – це світ пекельний, світ голодних духів, світ тварин. Світи асурів та богів є вищими, однак народження в цих світах не гарантує людині вічного щастя, оскільки із цих вищих світів істоти можуть переродитися в нижчих. Ціллю життя людини є усвідомлення нею своєї природи Будди. Таке усвідомлення є результатом приведення свідомості у особливий трансовий стан – стан просвітлення, що може здійснюватися різними методами. Ці методи багато в чому подібні на методи Індуїзму. Це та ж медитація, начитка мантр, вправи буддійської йоги, особливі дихальні техніки - пранаями. Усвідомивши свою природу Будди, людина може вийти з кола трансміграції і отримати свободу вибору – втілюватися чи ні, в якому світі втілюватися і т.д. У Буддизмі не розглядаються питання про наявність чи відсутність Бога, а пропонується зосередити свою увагу на тому, як стати просвітленою істотою і отримати вихід із кола смертей і народжень. Виконання практик із школ Буддизму, таких як Дзогчен може привести до повної трансформації фізичного тіла у чисту енергію іще при житті людини, або ж до перетворення тіла людини в світло п’яти кольорів (реалізація веселкового тіла). В момент смерті така людина, яка усвідомила повністю свою природу Будди, зустрічається із так званою Материнською мудрістю - природою і поєднується з нею.

Світогляд Джунь юань цигун (один із напрямків цигун та даосизму) говорить про те, що людина є істотою, яка виникла з первісної субстанції Дао. Первісна субстанція Дао, яку не можна осягнути обмеженим розумом, розділила себе на дві енергії – інь і янь, вони породили третю енергію – дитину, три породжують тисячі речей. Є дві статі людини, які є виразом двох енергій. Сама ж людина є ланкою, яка пов’язує небо і землю. Завданням людини є духовний розвиток і досягнення просвітлення, тобто вищого плану енергії і свідомості, при якому людина повністю контролює своє життя і смерть. Акцент робиться на енергетичні практики та на єдність людини з природою. Початком процесу є приведення до балансу двох енергій, поєднання у собі неба і землі, підйом рівня своєї енергії та покращення її якості. В результаті енергетичних практик, душа отримує таку кількість і якість енергії при якій, (в залежності від рівня її енергії) вона може виходити із тіла з метою відвідання інших світів та вимірів та навчання в них, трансформовувати своє тіло таким чином, щоб перетворювати його у чисту енергію. Одним із наслідків такої трансформації може бути самоспалення фізичного тіла після смерті, замість розкладання звичайним чином. Після смерті така душа може вибирати перехід в будь-який інший світ – вимір згідно із своїм енергетичним потенціалом та згідно з напрацьованою енергією добрих справ (Де). Усього згідно з вченням Джунь юань цигун є 27 світів.

Нарешті, однією з нових теорій є походження людей від інопланетян. Згідно з цією теорією, інопланетяни з різних сузір’їв та зоряних систем прибули на землю і заснували свої колонії. Саме цим визначається наявність на території землі людей різних рас і різних кольорів шкіри. Тому раніше практично у всіх расах існували заборони на міжрасові шлюби. Так як кожна колонія засновувалася прибульцями із різних місць, кожна із них привезла свою систему вірувань, свій пантеон божеств, і т.д. Ці божества є насправді предки людей – інопланетяни. Інопланетянами згідно з цією теорією були також великі вчителі людства, такі, як Ісус Христос. Саме прибуттям з інших планет пояснюється наявність у багатьох народів легенд, згідно з якими їх правителі є богами, або мають божественне походження (прийшли із неба). Так фараони вважалися посланцями богів, імператор Китаю вважався сином неба, а японці вважають, що вони походять від дочки неба.

Є теорія про перебування на землі як про школу для розвитку та удосконалення душі. Згідно з цією теорією, душа людини приходить із тонкого світу для проходження на землі уроків, які сприяють її розвитку. При цьому долю людини визначають небесні ієрархії. Вони пишуть за душу її долю в період до її втілення на землі і підписують із нею контракт про втілення і про життєві досвіди, які ця душа буде проживати. Вважається, що відхід від контракту породжує тяжкі наслідки для такої душі. Слідування ж контрактним зобов’язанням приведе людину до вищого щаблю у її розвитку і у відповідній ієрархії.

Нарешті найцікавіша теорія про походження людини та її місію є наступна. Людина з самого початку була вільним і самостійним творчим духом, який вільно творив і вільно спілкувався з іншими духами. Але знайшлися духи, які захотіли бути кращими за інших. Ці духи об’єдналися і утворили певну спільність, метою якої було поневолення інших. Вони придумали, що нібито той дух, яким є людина, є недосконалим і переконали в цьому інших. Вони придумали поняття влади і поняття релігії. Вони переконали інші духи, що вони не можуть бути пов’язаними із вищою силою – Богом і Брахманом напряму, а повинні користуватись посередниками – священиками, гуру, іншими релігійними лідерами. Релігійні системи були створені таким чином, щоб вони протирічили одна одній по своїй ідеології і намагалися вижити одна одну (як, наприклад, християнство тимчасово майже повністю витіснило з нашої території слав’яно-арійський ведизм). Ці духи, будучи керівниками різних релігій, переконували послідовників кожної з них, що вони найкращі і найправильніші, а інші грішні і неправильні. І що тільки їх релігія може привести людину до щастя і до єднання із Богом. Для тих, хто не повівся на жодну з релігій, придумали так звані езотеричні вчення, які теж тримають людей під наглядом і контролем лідерів цих вчень. Ціллю усієї цієї діяльності є відділити людину від самої себе, від її єдності із Богом, або ж із своїм вищим «я», відділити людей одне від одного, зіштовхувати їх між собою у конкурентній боротьбі, стимулювати і породжувати страх, злобу і ненависть. Для чого це потрібно? Дуже банально – задля влади над людьми та особистого збагачення. Згідно з цією теорією ціллю людського життя є знайти шлях до Бога спочатку у собі, а тоді у інших, повернути собі втрачену колись свободу вибору. Це шлях внутрішнього пошуку для повернення у стан вільного духу який перебуває у процесі творчого самопізнання і самореалізації. Згідно з цією ж теорією, кожен з духовних вчителів людства намагався повернути духові-людині її божественну основу і повернути її до себе. Але їх послідовники неминуче спотворювали первісні вчення і створювали ієрархічні структури, спрямовані більше на захоплення влади і заробляння грошей, ніж на справді духовне самопізнання їх послідовників.

На мій погляд, кожна людина може вибрати ту концепцію життя, яка їй до вподоби, або створити свою власну, і прожити її. Кожна з них буде працювати для людини, яка її вибирає чи створює. Але необхідно також з повагою відноситися до людей, які вибирають реалізовувати у своєму житті альтернативні концепції, якщо таке життя не завдає іншим шкоди і не обмежує інших в їх власному розвитку. Нав’язування ж своїх теорій і концепцій є нерозумною та шкідливою тратою часу і енергії. При наявності взаємної терпимості до духовних та світоглядних поглядів на Землі буде мир і повноцінний розвиток кожного.
Система органів опори і руху
Опорно-рухова система – комплекс кісток, хрящів, суглобів, зв’язок і м'язів, який дає опору тілу і забезпечує пересування в просторі, а також рух окремих частин тіла відносно один одного
Функції ОРС
Опорна – підтримання тіла людини у вертикальному положенні;
Захисна – захист внутрішніх органів;
Рухова;
Кровотворна – утворення еритроцитів у червоному кістковому мозку.
Опорно-рухова система – комплекс кісток, хрящів, суглобів, зв’язок і м'язів, який дає опору тілу і забезпечує пересування в просторі, а також рух окремих частин тіла відносно один одного
Кістки скелета утворені:
А) трубчасту кістку, Б) плоску кістку, В) короткі кістки.
Пронумеруйте структурні частини трубчастої кістки
 4 - жовтий кістковий мозок 2- губчаста речовина  5- окістя 1 - червоний кістковий мозок 3 - компактна речовина
фото мікропрепаратів, кісткова та хрящова тканини.
Це цікаво:
У дитини близько 270 кісток, а у дорослого їх 206. це пояснюється тим, що з роками деякі кістки зростаються в одну.
Після 40 років людина починає “рости вниз”. Кожні 10 років ріст зменшується на 1 см. За рахунок висихання хрящів у суглобах і хребті.
Повітряний гімнаст Валентин Дикуль внаслідок падіння з висоти зламав хребет. Кілька років він пролежав у ліжку паралізованим. Згодом розробив власну гімнастику, завдяки якій не тільки зміг рухатись, але й повернувся до цирку силовим акробатом. Ним створений Центр реабілітації, де до активного життя повертаються інваліди з подібними травмами.
Скелет людини
Скелет людини
Позначте цифрами перелічені нижче кістки:
Лобна кістка
Скронева кістка
Тім'яна кістка
Верхня щелепа
Нижня щелепа
І  - ключиця
ІІ – лопатка
ІІІ – грудина
ІV – шийний хребець
V - ребро
Підкресліть  правильні відповіді:
Хребет людини в нормі функціонально має кількість вигинів: а) два; б) три: в) чотири.
Викривлення хребта вбік називають: а) лордоз: б) сколіоз
Ушкодження зв'язок, що з'єднують суглоби - це: а) розтягнення, б) перелом.
До плоских кісток скелета належать: а) кістки фаланг пальців, б) кістки таза.
Лопатка належить до кісток: а) плоских: б) довгих; в) трубчастих
Розв'яжіть кросворд:
 1.Викривлення хребта вбік.
2.Плоска кістка, що виконує      захисну функцію.
3. Частина нижньої кінцівки.
4. Кістка плечового пояса .
5. Сполучнотканинна    оболонка кістки.
6. Двоголовий м’яз плеча.

М’язи та рух
М’язи та рух
Кожен рух людини виконується за допомогою м'язів. Одиничний м'яз може виконувати лише одну дію, він скорочується і цим спричиняє рух. Але коли м'язи працюють разом, взаємодіючи один із одним, вони виконують безліч різноманітних рухів.
М'язи, які розташовані під шкірою, утворюють м'язову тканину. Скелетні м'язи кріпляться до кісток за допомогою сухожиль, утворених сполучною тканиною
М’язи
Кожне м'язове волокно складається з оболонки, ядра і ниток-міофібрил. Міофібрили складаються з іще тонших ниток – міофіламентів. Міофіламенти створені білком актином і міозином
Загальна макроскопічна будова м'язу
5 - плазматична мембрана
6 – клітини
7 – мікроволокна
1 – сухожилля
2-скелетний м'яз
3 - м'язове волокно
4 - ядра


title: "Вагітність у ранньому віці"

text:
ВАГІТНІСТЬ У РАННЬОМУ ВІЦІ
Учениці 10-Б класу
Криворізької гімназії №127
Катлан Анастасії
Науковий керівник: Пшенична С.М.
 Актуальність: в сьогоденні дуже часто зустрічаються випадки вагітності в ранньому віці, але люди досить необізнані в цьому питанні, тому це питання повинно підніматися та обговорюватися.
Мета даної роботи:
Визначити оптимальний вік для народження першої дитини;
Показати небезпеку вагітності в ранньому віці;
Профілактика ранньої вагітності;
Статистика використання контрацептивів серед підлітків.

    Особливістю підліткового віку є те, що в цьому віці починає проявлятися статева активність, підлітки нерідко вступають у статеві стосунки.
 Початок статевого життя проявляється по-різному.
 Виходячи з цих особливостей, даються рекомендації, що стосуються сексуальної поведінки і застосування контрацептивів.
    Потреби підлітка приховати своє інтимне життя від оточуючих.
    Материнство - одна з найбільших цінностей в житті кожної жінки. З медичної точки зору жінка у віці від 18 до 26 років найкраще підходить для народження дитини.  Але вважається, що саме в 35 років наступає пік розквіту материнських почуттів.
    Про вагітність кажуть «рання» або «підліткова», якщо вона настає у дівчини-підлітка в низькій віковій категорії від 13 до 18 років.
   70% вагітностей не виношуються, закінчуючись абортами (дуже часто пізніми, на граничні терміни), 15% викиднями, і тільки 15% пологами.
Аспекти ранньої вагітності:
 Психологічний;
 Фізіологічний;
 Соціальний.

Профілактика ранньої вагітності:
 Довірчі відносини з підлітком;
 Статеве виховання підлітків;
 Інформація про сучасні засобі контрацепції.
Досвід статевих зносин
Регулярне статеве життя
Більше 4 статевих партнерів
Постійний статевий партнер
Жертви сексуального насильства
    Мета консультування дівчат з питань контрацепції - знаходження оптимального методу запобігання вагітності.
    Пропаганда здорового способу життя та збереження репродуктивного здоров’я пiдлiткiв Криворізької гімназії №127 передбачає:
Формування позитивної мотивації щодо здорового способу життя, культури здоров'я;
Знайомство учнів з основами свого стилю здорового життя, здійснення профілактичної роботи негативних проявів;
Формування теоретичних та практичних навичок здорового способу життя учнів, формування творчої особистості, здібної до саморозвитку, самоосвіти і самоактуалізації.

Робота педколективу гімназії :
Вивчення уявлень молоді про здоровий спосіб життя і розробки методів оцінювання здоров'я індивіда;
Формування свідомості і культури здорового способу життя;
Розробка методик навчання молоді здоровому способу життя.

Мета роботи:
Прагнути істотного поліпшення ситуації для збереження і зміцнення психічного, фізичного і соціального здоров'я учнів;
Створити умови для його поліпшення, використовуючи традиції школи і досвід українських та зарубіжних шкіл;
Прагнути того, щоб кожен учень розвивав свої природні здібності.

 Дякую за увагу!


title: "Тварини палеозою"

text:
Тварини палеозою
Палеозойська ера (палеозой), або ера давнього життя, почалась близько 540 млн і закінчилась менш ніж 250 млн років тому. Протягом палеозою життя опанувало суходіл і біосфера набула сучасних меж.
Еру поділяють на 6 періодів у послідовності від найстаршого до наймолодшого:
кембрійський;
ордовицький;
силурійський;
 девонський;
кам’яновугільний (карбоновий);
пермський.

 На відміну від примітивно побудованих протерозойських тварин, типові представники палеозою володіли міцним зовнішнім кістяком чи раковиною, які захищали уразливі частини тіла. Під таким покривом вони менше страждали від природних ворогів, що створило передумови для швидкого збільшення розмірів тіла та ускладнення організації. Поява кістякових тварин відбулася на самому початку палеозою, після чого почався їх стрімкий розвиток.

 Багатий і різноманітний світ безхребетних спочатку розвивався у водному середовищі. В товщі зеленкуватої води плавали лагідні на вигляд медузи та грізні хижаки — ракоскорпіони, які досягали загрозливих розмірів; по дну повзали головоногі молюски-ортоцераси, копирсалися трилобіти, до каміння і скель як незнані квіти тулилися археоциати, корали та інші мешканці морських і опріснених водойм (Діорама).
Молюски (Mollusca) належать до найдавніших організмів минулого. Вони відомі починаючи з кембрію, але з'явилися, можливо, ще раніше. Більшості молюсків притаманна наявність міцної вапнякової черепашки або внутрішнього вапнякового скелету, які добре зберігаються у викопному стані. На початку палеозойської ери молюсків було вкрай мало, хоча вже з кембрію відомі їхні основні класи. Переважали черевоногі (Gastropoda); панцирні, або хітони (Amphineura), раковина яких складалася з декількох щитків; двостулкові (Bivalvia) та головоногі (Cephalopoda). К середині палеозою кількість молюсків помітно збільшилась. Швидкими темпами йшов розвиток головоногих, з яких найбільш широко представленими були наутилоідеї (Nautiloidea), які досягли розквіту в силурі; з них один рід, — Nautilus, або "кораблик", — дожив до наших днів. Але до кінця палеозою наутилоідеї були значно витиснені амонітами (Ammonoidea) — головоногими молюсками, чия спірально закручена раковина із сильно скульптурованою поверхнею дуже нагадує баранячий ріг. Їхні рештки є хорошим покажчиком геологічного віку морських порід. Прісноводні двостулкові молюски у великій кількості з'являють-ся в девоні, відомі вони також з карбону і пермі; перші ж прісноводні форми черевоногих зафіксовані наприкінці кам'яновугільного періоду.
У кембрійському періоді відбувся значний розлив морів. В той час існував єдиний континентальний блок — Пангея (у перекладі з грецької — "вся земля"), з усіх боків оточений океаном.
                До початку кембрію концентрація атмосферного кисню вже досягла рівня, необхідного для розвитку вищих організмів. Підвищення його вмісту в атмосфері неминуче вело до росту інтенсивності життєвих процесів. До того ж, у верхній частині земної атмосфери утворився озоновий екран, який поглинає згубне ультрафіолетове випромінювання, що також стимулювало розвиток життя в океані. Тварини, швидко пристосовуючись до зміненого середовища, здобували різні типи раковин, панцирів і внутрішніх кістяків. При усій своїй розмаїтості всі ці тварини ще жили в морях, і лише пізніше в ході еволюції деякі із них придбали здатність дихати атмосферним киснем.
  Кембрійський період не можна розглядати як час розвитку лише примітивних і, головним чином водних, організмів (водоростей, бактерій, майже всіх типів безхребетних). Так, в кембрії водорості робили помітні кроки в освоєнні суходолу, і цілком імовірно, що деякі бактерії та гриби почали проникати на суходіл ще в протерозої. Протягом кембрію з'являються майже усі сучасні типи тварин, включаючи хордових (Chordata). Від останніх у прибережно-морських відкладах пізнього кембрію збереглися фрагменти шкіряного покриву, що належать різнощитковим безщелепним (Agnata) і, можливо, навіть деяким примітивним хрящевим рибам (Gnatostomata)
 З кембрійських безхребетних дуже характерними були археоциати (Archaeocyatha) — тварини з келехоподібним кістяком, що у достатку водилися в кембрійських морях і на початку палеозойської ери грали ту ж роль, що і корали в пізніші часи. В теплих неглибоких водах вони вели прикріплений спосіб життя, а їхні вапняні рештки утворювали значні скупчення та рифи. В морях також жили різноманітні кишковопорожнинні (Coelenterata), наутилоідеї (Nautiloidea) з головоногих молюсків, а також брахіоподи (Brachiopoda) та голкошкірі (Echinodermata). Особливої уваги заслуговують трилобіти (Trilobita). Ці членистоногі (Arthropoda), у яких тіло складалося з трьох сегментів, досягли в кембрії найбільшого розквіту. Вони мешкали на мілководдях, сновигали по дну або повільно плавали, часто вели риючий спосіб життя (форми з гіпертрофованими очима), вишукуючи свою здобич у мулі. В процесі еволюції трилобіти набули здатності згортатися і більш активно плавати.
Археоцитати
Наутилоідеї
Брахіоподи
Трилобіти
 В кембрії на суходіл виходять перші наземні безхребетні — червоподібні тварини та багатоніжки. Із числа напівхордових (Hemichordata) з середини кембрію відомі граптоліти (Graptolithina) — морські колоніальні організми.
Поява у пізньому кембрії перших хордових і, серед них, різнощиткових (Heterostraci) — примітивних рибоподібних тварин з групи безщелепних (Agnatha), було дуже важливою подією в історії розвитку хребетних (Vertebrata). Найдавніші рештки останніх представлені шкіряними пластинками — фрагментами зовнішнього скелету.
В ордовицькому періоді клімат був теплим. Органічний світ, ще нерозривно пов'язаний з водним середовищем, характеризувався розмаїттям і багатством форм, які з'явилися ще в кембрії і навіть раніше. Найтиповішими з наутилоідей були ортоцераси (Orthoceras). Вони могли плавати у горизонтальному положенні, хоча їхня трохи зігнута черепашка досягала довжини 5 м. Протягом ордовику продовжувався розквіт багатосегментних трилобітів, тоді як малосегментні їх форми зустрічались зрідка і до кінця періоду вимерли. Умови життя на той час явно сприяли розвитку дрібних м'якотілих хордових тварин, що живилися завислими у воді органічними речовинами. Одночасно з ними розвивались і найдавніші безщелепні хребетні — телодонти (Thelodontida) та птерас-піди (Pteraspida) з парноніздревих (Diplorhina). Шкіра цих тварин була вкрита численними "зубами", які часто знаходять в Росії (під Санкт-Петербургом) і у США (Колорадо). Телодус та близькі до нього види були, мабуть, придонними формами і вишукували їжу риючись у мулі. З вивченням цих тварин пов'язані питання походження хребетних, а також розвитку та редукції зовнішнього скелету.
 В ордовицьких відкладах часто знаходять мікроскопічні зуби примітивних морських тварин — конодонтів (Conodontoforida). Їхнє положення в системі хребетних є дискусійним. Так, на думку одних дослідників, конодонти були дрібними пелагічними істотами, близькими до сучасних круглоротих і за способом життя нагадували останніх. Інші ж вважають їх фільтраторами або навіть хижаками, досить близькими до щелепоротих. Широке поширення і швидка еволюція цієї групи тварин визначає її велике значення для стратиграфії морських відкладів від кембрію до пізнього тріасу.
У наступному, силурійському періоді у воді триває розвиток найпростіших (Protozoa) — радіолярій та форамініфер; губок (Spongia); беззамкових і замкових брахіопод; з кишковопорожнинних — коралових поліпів-табулят (Tabulata) та чотирипроменевих коралів-ругоз (Tetracorallia); з молюсків — черевоногих та головоногих-ортоцерасів; досягли значного розквіту і великої різноманітності граптоліти та голкошкірі. Разом з тим, значно зменшилась кількість трилобітів. Скорпіоноподібних (Scorpionomorpha) репрезентували різноманітні евриптериди (Eurypterida). Численними були мечехвостові (Limulidae), які, подібно до сучасних форм (представники цієї родини збереглися до наших днів), жили на літоралі тропічних і субтропічних морів. Там же мешкали і найстрашніші хижаки того часу — ракоскорпіони. За способом життя вони розрізнялись: одні причаювалися на дні, чатуючи здобич, інші добре плавали. Гігантом серед палеозойських безхребетних був, безсумнівно, морський ракоскорпіон Eurypterus з групи Merostomata, проміжної між трилобітами і справжніми скорпіонами, яка з'явилася ще в кембрії. У силурі і девоні ці тварини досягали довжини до 3 м. Ракоскорпіони мешкали спочатку у морях, але розквіту досягли в середині палеозою, коли опанували і прісні води. Із скорпіоноподібних першими на суходіл вийшли представники родів Eusarcus та Palaeophonus.
В силурі триває розвиток хребетних — безщелепних (Agnatha), а наприкінці періоду з'являються перші щеле-пороті (Gnathostomata). У парноніздрьових безщелепних терапсид передня частина тулуба та голова були вкриті панциром, а задня частина тулуба була рухомою і вкрита лускою. Утворення такї могутньої "броні", можливо, призначалось для захисту від хижих ракоскорпіонів. Птераспіди були малорухомими тваринами, живилися дрібними морськими безхребетними та органічними рештками з мулу. Мешкали вони у крайовій частині моря в лагунах та дельтах річок. В цьому періоді з'являються і перші непарноніздрьові (Monorhina), а також риби (Pisces) — пластинчастошкірі (Placodermi), артродири (Arthrodira) та представники класу акантод (Acanthodei). Останні вже були схожі на деяких сучасних риб, мали невеличке веретеноподібне тіло, добре плавали, жили переважно у прісних водах, живилися планктоном, але серед них, судячи по добре розвинених зубах, зустрічалися і справжні хижаки.
З розвитком рослинності пов'язане поширення наземних безхребетних, якими, в свою чергу, живились перші наземні хребетні — земноводні (Amphibia) та плазуни (Reptilia). В морях, крім характерних для силуру форм, бурхливо розвиваються двостулкові молюски (Bivalvia), а серед головоногих молюсків особливе місце посідають амоніти-гоніатити (Goniatites), які з’явились у девоні і зайняли пануюче положення в морях карбону. Досягають значної різноманітності голкошкірі — як прикріплені, так і вільноживучі. Цікаво, що у викопному стані рештки тендітних офіур (Ophiuroidea) зберігаються краще за рештки значно кремезніших морських зірок (Asteroidea) — це пов'язано з тим, що перші живуть занурюючись у мул чи пісок. У морських їжаків (Echinoidea), поряд із "стародавніми", з'являються цидароїди (Cidaroida) — "нові" правильні морські їжаки з п'ятипроменевою симетрією панциру. Прогресують різноманітні мечохвости, а трилобіти стали менш численними. Ракоскорпіони, що довгий час мешкали лише в морях, опанували прісні води і досягли роз-квіту. Найбільшими серед палеозойських безхребетних були, безсумнівно, морські ракоскорпіони з проміжної між трилобітами та скорпіонами групи Merostomata, яка з'явилась ще в кембрії — розміри силурійських і девонських представників роду Eurypterus перевищувалли 3 м.
 В девонському періоді продовжується розвиток нижчих хребетних. Досягають розквіту, але згодом вимирають, представники класу пластиношкірих риб — артродири (Arthrodira) та антиархи (Antiarchi). Голова та передня частина тулуба у цих тварин були захищені кістковим панциром. Артродири досягли велетенських розмірів і стали страшними морськими хижаками. Антіархи були дещо меншими, але їхня "броня" була більшою та масивнішою. Рештки цих риб звичайні у девонських сланцях району р. Дністра. У девоні триває існування акантод — переважно невеликих прісноводних рибок, які поєднували у собі риси основних класів риб. У той же час з'являються перші хрящові риби (Chondrichthyes), що нині репрезентовані акулами, скатами та химерами, а також кісткові риби (Osteichthyes).
 Китичнопері риби (Crossopterygii) еволюювали у двох напрямках. Один з них був представлений рипідистіями (Rhipidistia) — континентальними формами, що мали хоани. Серед них найбільше значення мають остеолепіди, які десь у середньому девоні (близько 380 млн років тому) вийшли на суходіл і саме вони стоять у низці предків наземних хребетних. Другий напрямок розвитку китичноперих репрезентують целакантоподібні (Actinistia) — морські форми, що не мали хоан. З цієї давньої групи, яка була широко поширена з середнього девону і вважалася вимерлою наприкінці крейдового періоду (близько 70 млн років тому), до наших днів дивним чином збереглися два види. Перший, Latimeria chalumnae, був відкритий у 1938 р. поблизу східного узбережжя Південної Африки. Пізніше його знаходили і в інших частинах Індійського океану — біля Коморських островів та у берегів Кенії. В 1997 р., вже у водах Індонезії, було відкрито ще один вид латимерії — L. menadoensis.
                В девоні з'являються перші примітивні наземні хребетні — земноводні з надряду лабіринтодонтів (Labyrinthodonta). Їхніми представниками були знайдені в Гренландії іхтіостеги (Ichthyostegalia), які поєднали у собі ознаки риб та земноводних і демонструють шляхи переходу хребетних тварин до наземного способу життя.
Кам'яновугільний період. З поширенням наземної рослинності пов'язаний і розвиток наземних членистоногих, у тому числі комах (Insecta). Під пологом похмурого лісу мешкали первіснобезкрилі (Аpterygota) та давньокрилі (Palaeoptera). Мегасекоптери (Megasecoptera) були найбільшими зі всіх відомих комах, їхні крила у розмаху досягали 1 м. Вони були хижаками і живились наземними та водними безхребетними. В морях карбону світ голкошкірих був дуже різноманітним. Закінчували своє існування і майже зникли неповороткі панцирні риби, але стали звичайними палеоніски з променеперих та з числа китичноперих розвинулися рипідистії.
                Земноводні стали більш різноманітними і численними. В основу їхнього систематичного поділу покладено переважно будову хребців: до апсидоспондильних земноводних (Apsidospondyli) належать іхтіостеги (Ichthyostegalia); до батрахозаврів (Batrachosauria) — птероплакс (Pteroplax) та гефиростег (Gephyrostegus); до лепоспондильних (Lepospondyli) — урокордилюс (Urocordylus), сцинкозавр (Scincosaurus), мікробрахіс (Microbrachis) та ін.
                Висихання боліт, озер і частини морських водойм, а також інші зміни зовнішнього середовища, рішучим чином вплинули на появу перших справжніх наземних хребетних, — найдавніших рептилій — тварин, здатних розмножуватися на суходолі, а не у воді, як амфібії.
 Розглядаючи пермських рептилій, варто у першу чергу зупинитися на скутозаврі — представникові парейазаврів. Ці неповороткі тварини досягали порівняно великих розмірів і, судячи з усього, мали не дуже привабливий вигляд. Понад десяток скелетів, черепи та окремі кістки цих травоїдних ящерів, як і рештки деяких інших плазунів та земноводних, знаходилися у масивних зцементованих піщанистих конкреціях, знайдених і розкопаних В. П. Амалицьким на березі р. Малої Північної Двини поблизу м. Котласа.
У пермському періоді відбуваються значні зміни і в складі хребетних тварин. Так, вимирає низка лопатоперих риб, стає менше акулових, але розквітають палеоніски. Із земноводних — лабіринтодонтів— процвітають двинозаври (Dvinosaurus), з лепідоспондильних — пантилюс (Pantylus), з батрахозаврів відомі сеймурія (Seymouria), котласія (Kotlassia) та дискозаври (Diskosaurus). Серед останніх — невеличка, розміром з ящірку, Utegenia shpinari. Відбитки цих стегоцефалів знайдено в Казахстані.
Пермські плазуни були дуже різноманітними. Так, примітивні котилозаври (Cotylosauria) за низкою ознак були близькі до сеймуріаморфних земноводних (з батрахозаврів) і включали предкові форми інших груп плазунів.
Звіроподібні (Synapsida) представляли різні адаптивні типи хижаків. З теріодонтів (Theriodonta) на особливу увагу заслуговують порівняно дрібні примітивні цинодонти — роди двинія (Dvinia) та галеофрис (Galeophrys). В процесі еволюції деякі із цинодонтів набули прогресивних ознак, зокрема теплокровності та живонародження. Проганозаврів (Proganosauria) репрезентували мезозаври (Mesosaurus) — невеликі (до 2 м) примітивні водні форми, знайдені в Південній Африці та Бразилії. Вони мешкали в прісних водоймах, добре плавали, полювали на рибу, але могли й виходити на суходіл. З лускатих, включаючи численних нині ящірок, відомі примітивні, але порівняно великі (до 1,5 м) пролацертилії (Prolacertilia).
Дякуємо за увагу!


Відділ Мохоподібні


title: Рослини Червоної Книги України Савосько Ілона

text:
ҐРУНТИ УКРАЇНИ
Ґрунт — це верхній, пухкий родючий шар земної поверхні.
ҐРУНТ МАЄ УНІКАЛЬНУ ВЛАСТИВІСТЬ – РОДЮЧІСТЬ
Родючість ґрунтів залежить від кількості гумусу в ґрунті.

    Гумус – це  органічна частина ґрунту, яка утворюється в результаті розкладу рослинних і тваринних решток і продуктів життєдіяльності організмів.

Типи ґрунтів
Існують певні закономірності поширення типів ґрунтів на території України: широтна зональність на рівнинній частині та висотна поясність у гірських районах
Завдання. Скласти схему поширення ґрунтів на рівнинній частині України
Карта ґрунтів України
Закономірність поширення ґрунтів на території України (з північного заходу на південний схід)
Дерново-підзолисті
Сірі лісові (світло сірі, темно сірі)
Чорноземи (опідзолені, типові, звичайні, південні)
Каштанові
Запам'ятайте!
Профіль чорнозему (степ)
Бурий лісовий ґрунт (Карпати)
Профіль підзолистого ґрунту
Сірі опідзолені ґрунти
Василь Васильович Докучаєв(1846 —1903 рр.)
   Природознавець, основоположник наукового генетичного ґрунтознавства та зональної агрономії.
Робота з картою  атласу
- В якому напрямку змінюються типи ґрунтів на території України?
- Які типи ґрунтів на рівнинній території України поширюються зонально?
- Який зональний тип ґрунтів на території України займає найбільші площі?
- Які зональні типи ґрунтів притаманні для нашої області?

Самостійна робота з картою атласу
Чи однакова родючість усіх ґрунтів на території України? Чому?
Чи спостерігається певна закономірність зміни родючості ґрунтів?
В якому напрямку ця закономірність простежується?
 Де на території України поширені особливо малородючі ґрунти?
Де на території України поширені найродючіші ґрунти?
 Ґрунти якої родючості на території України займають найбільші площі?
Ґрунти якої родючості поширені в Харківській області?
Як впливає господарська діяльність людини на ґрунтовий покрив?
Запропонуйте заходи до раціонального використання ґрунтів.

          Земельний фонд України                  60 354,8 тис. га.(100%)

Сільськогосподарські угіддя                      - 72,3%
Лісові та інші насадження займають               -  17,2%,
 заболочені землі    - 1,6%,
відкриті землі без рослинного покриву - 1,8%,
землі вкриті водою -  4,0%,
Інші землі                -  3,1%.
Структура земельних ресурсів України
Загальна земельна площа 60 354,8 тис. га.
  Сільськогосподарські угіддя   43 637 тис. га (72,3%) :
 рілля                - 77,9%,
 пасовища        - 13,2%,
сіножаті             - 5,7% ,
багаторічні
     насадження     - 2,2%.
Забруднення ґрунтів
Грунт - це особливе природна освіта, що володіє поряд властивостей . Вона сформувалася в результаті тривалого перетворення поверхневих шарів літосфери під взаємообумовленою дією гідросфери і атмосфери, живих і мертвих організмів. Грунт є однією з складових частин навколишнього людину середовища. Найважливіша її властивість - родючість, тобто здатність забезпечувати зростання і розвиток рослин. Це властивість грунту грає першорядну роль в житті людини.
Особливий вплив людини на родючий шар землі зросло в століття науково - технічній революції. При цьому не тільки посилюється взаємодія людини із землею, але і міняються основні риси взаємодії. Проблема «грунт - людина» ускладнюється урбанізацією, все великим використанням земель, зростанням потреб продуктів харчування.
Хижацька діяльність людини приводить до негативних результатів дії на грунт: прогресуючим скороченням біологічно активних площ грунту, її ерозією, засоленням і забрудненням. Порушення грунтового покриву в результаті неправильної експлуатації грунтового покриву приводить до посиленого руйнування грунтів.
Є декілька типів руйнування грунтового покриву. Серед них найпоширеніша і небезпечніша - ерозія. Вона виражається в розмиві грунту, змиві її талими, зливовими і дощовими водами. За останнє сторіччя, прискорена ерозія грунтів спричинила за собою втрату 2 мільйонів гектарів родючих земель.
багаторазовий обробіток його різними знаряддями за допомогою потужних і важких колісних тракторів і комбайнів;
Перехід на індустріальні та інтенсивні технології, тобто застосування високих доз мінеральних добрив і хімічних засобів захисту рослин, яке супроводжується забрудненням грунту баластними речовинами (хлоридами, сульфатами), накопиченням отрутохімікатів у грунтах і підгрунтовних водах.
Забруднення ґрунтів в Україні

Висновок
 Отже, найважливішим заходом збереження грунтів є правильне формування культурного агроландшафту. У кожній екосистемі має бути своє, науково обгрунтоване співвідношення між полем, лісом, луками, болотами, водоймами. Це дасть найвищий господарський ефект і збереже довкілля.
Не менш важливою справою є організація і дотримання польових, кормових та інших сівозмін.
Зберегти грунт допоможуть і перехід на прогресивні форми обробітку землі, ефективні та легкі машини й механізми, скорочення повторного обробітку грунту, перехід на безплужний обробіток.
Впровадження поряд з ультрахімізованим методом господарювання органічного (біологічного) землеробства без застосування отрутохімікатів і неякісних мінеральних добрив.

Меліорація земель
       Види меліоративних робіт:
Осушення земель;
Зрошення земель;
Боротьба з підвищеною кислотністю;
Боротьба з засоленням грунтів;
Очищення земель від каміння

Завдання
    За текстом параграфа скласти кросворд на тему “Ґрунти України”.

ДЯКУЮ ЗА УВАГУ


Відділи Хвощеподібні та Плауноподібні. Лабораторна робота № 13. Особливості будови плауна булавовидного і хвоща польового


"Відділ Голонасінні"


title: Вася

text:
Підготувала:
учениця 9-А класу
Волкова Інна
Готичний стиль в архітектурі країн Європи
Го́тика (італ. gotico, від назви германського племені готів), готичний стиль — художній стиль, що був завершальним етапом у розвитку середньовічної культури країн Західної Європи (між серединами XII і XVI століть). Термін «Готика» введений в епоху Відродження як зневажливе позначення всього середньовічного мистецтва, що вважалося «варварським».
Термін «Готика»
Особливе місце в мистецтві
готики займав собор —
вищий зразок синтезу
архітектури, скульптури і
живопису (вітражів).
Незрівнянний з людиною
простір собору, вертикалізм
його веж і склепінь,
підпорядкування скульптури
динамічним архітектурним
ритмам, багатобарвне
сяйво вітражів робили
сильний емоційний
вплив на віруючих.
                                               Брюссельський собор
Міські архітектурні ансамблі включали культові і світські будинки, замки, укріплення, мости, колодязі. Головна міська площа часто оббудовувалася спорудами з аркадами, торгівельними і складськими приміщеннями на нижніх поверхах.
Церква Св. Миколая,
Гданськ, Польща.
Любек, Німеччина, готичні Голштинські ворота.
    Замки королів і феодалів поступово перетворювалися на складні комплекси фортечних, палацових і культових споруд. Зазвичай у центрі міста, пануючи над його забудовою, знаходився замок або собор, останній ставав також осередком міського життя.
          Ратуша в Ауденарде.
     Художня культура сягає корінням безпосередньо до самодіяльної практики соціального низу. Таким чином, прагнення особистості на увагу до себе підготувало основу для появи нових форм та способів самовираження у художній культурі.

Зі зростанням чисельності міст та піднесенням ролі, яку вони відігравали, зростала потреба в нових формах організації праці. Ремісники у містах об‘єднувалися в союзи та цехи. Зміцнення міських ремесел сприяло формуванню міської культури.

Передумови
Характерні риси
Для готичного стилю характерні гострі споруди зі стрілчастими склепіннями, великою кількістю кам'яного різьблення і скульптурних прикрас.
Собор в Шартрі, Франція
Реймський собор
   Отвір для ключа та ручка. Місто Монс, Бельгія.
Костел Св. Анни
(Вільнюс)
Готика Англії виникла дуже рано (наприкінці ХІІ ст.) й існувала до XVI ст. Млявий розвиток міст призвів до того, що готичний собор став не міським, а монастирським, оточеним полями і луками. Звідси, очевидно, його «розпластаність» по горизонталі, розтягнутість у ширину, наявність безлічі прибудов. Домінанта собору — величезна вежа на середхресті.
Сомерсет, Кафедральний собор, Британія.
Англія
Місто Йорк, собор, південно-західний фасад.
Собор у Йорку, зірчасте склепіння
   Південна Франція раніше за інші регіони відновила економіку після занепаду 4 століття. Саме в південній Франції збереглося багато будівель Стародавнього Риму, технічні засоби архітектури якого наслідувались і використовувались. І саме тут ченці були носіями математичних і будівельних знань.
Старе і нове в 17 ст. Реймс.
Франція

Собор Паризької Богоматері

Кафедральний собор Івана Хрестителя в Ліоні, фасад
На землях, що увійшли до складу Російської централізованої держави, власне  готичний стиль практично не був відомий. Російська шатрова архітектура, — особливий стиль, поширений у XVI–XVII ст. як у церковному, так і громадянському будівництві, в значній мірі мав західноєвропейське коріння. Перші памятки цього стилю (Покровська церква Александрова, 1508–1513 та Вознесенська церква у Коломенському, 1528–1532) були збудовані іноземцями і мають яскраво виражені риси типово готичної архітектури.
Російська імперія
 Церква Покрови в Медвєдкові (1635 -1640)
Неоготичний верх Спаської вежі Московського Кремля
Німецька готика складалася під впливом готики Франції, але мала регіональні особливості. Недобудовані романські споруди добудовують в новому стилі або додають до них лише готичні деталі та елементи. Виникає ціла низка споруд романсько-готичних, перехідного стилю, не позбавлених виразності, монументальності.
Ульмський собор
Німеччина
Санкт-Андреаскірхе, Гільдесгайм
Михаельскірхе, Бамберг
У XIII — першій половині XV ст. в Іспанії, як і у всій Західній Європі, формується готичний стиль.
Кафедральний собор, Сантьяґо-де-Компостела
Іспанія
Італія
Сієнський собор. Західний фасад.
Міланський собор
Один з найцікавіших періодів історії архітектури України — кінець XIV — перша половина XV століття. На західних землях, які менше за інші потерпіли від монголо-татарської навали, тоді зростають міста, розвиваються ремесла й торгівля.
Церква Святої Єлизавети в Хусті на Закарпатті , нині Хустська Реформатська церква.
Україна
Миколаївський костел у Вижнянах (1400—1651)
Серед культових споруд переважали католицькі костели. Вирішальну роль у формуванні нового стилю відіграв Львівський кафедральний костел. Його заклали на початку 60-х років XIV століття, а завершили в основному в 80-х роках наступного. У подальших століттях костел зазнав численних перебудов, втратив одну з двох веж і отримав цілком новий вигляд, однак планувальна структура залишилась первісною.
Культура середньовіччя, яка існувала тисячоліття, висунула нове коло ідей та образів, нові естетичні ідеали, нові художні прийоми. Надихаючись духом християнства, мистецтво цього часу глибоко проникло у внутрішній світ людини. Інтерес мистецтва середньовіччя до духовності був величезним. Мислителі й художники цієї пори так само, як і в античності, прагнули гармонії, міркували про розумне влаштування світу. Але виражали це специфічно, абстрактнішою мовою.
Висновок