title: "Будова і функції шкіри"

text:
Будова і функції шкіри.
Людина приходить у цей світ в «одязі", який набагато краще за все те, що можна купити в магазині.
Уявіть собі, що вчені розробили із спеціального матеріалу тканину- тонку, міцну, але при цьому еластичну, пористу, але в той же час водонепроникну. Уявіть також, що ця тканина може зігрівати, у разі потреби і охолоджувати. Вона розпізнає температуру і "відчуває" дотики, забезпечує ефективний захист у навколишньому середовищі, при цьому сама себе змащує і ремонтує! Таке винахід було б дивом технологій, чи не так?
 Все це і багато чого іншого може робити наша шкіра.
Багато схильні думати про неї як про просте покритті тіла. Але це не так. За влучним висловом одного з дослідників, шкіра людини являє собою шедевр інженерної думки.
Виявляється, що в 7 см.куб людської шкіри міститься 19 мільйонів клітин, 625 потових і 90 сальних залоз, 65 волосків, 6 метрів кровоносних судин і 19 тисяч сенсорних клітин.
Шкіра є одним з найбільших органів в організмі людини, її маса в дорослої людини сягає 5 кг, а площа — 1,5–2 м.куб.

Наша шкіра водонепроникна, антибактеріальна, протигрибкова, еластична, гнучка, чутлива, самовідновлююча, вона здатна всмоктувати одні необхідні хімічні елементи і не пропускати інші. Вона пориста, самозмащувальна, виробляє вітаміни,  пахучі речовини, може розпізнавати температуру, вібрацію й тиск. Без неї людина просто не вижила б. Як же шкіра "примудряється", будучи товщиною всього кілька міліметрів, виконувати таку кількість численних функцій?
 Вся справа в її  будові.
Будова шкіри:
1 — епідерміс;
 2 — дерма;
3 — підшкірна клітковина;
4 — волосина;
5 — волосяний фолікул;
6 — потова залоза;
7 — м’яз, що піднімає
волосину;
 8 — кровоносні
судини;
9 — нервові
закінчення;
 10 — сальна
залоза
Будова шкіри
Епідерміс
Є різновидом епітеліальної тканини. Зовнішній шар епідермісу — це мертві зроговілі клітини. Вони безперервно злущуються. Проте товщина епідермісу не зменшується.

Чому?
Верхній шар епідермісу постійно оновлюється за рахунок клітин нижнього шару, які мають кубічну форму й постійно діляться.  Частина клітин, залишається в нижньому шарі, а інші формують верхній шар. Ці клітини втрачають здатність ділитися, сплощуються, накопичують білок кератин, і, як наслідок, — роговіють, мертвіють і злущуються. У нижньому шарі епідермісу весь час продукуються нові клітини. Так за 10–30 днів відбувається повне його оновлення. Зазвичай товщина епідермісу складає 0,03–1,5 мм. Але на ділянках тіла, що зазнають сильного тертя (долоні, стопи), він у декілька разів товщий.

Айзек Азімов так пояснив цей процес у своїй книзі "Тіло людини":

«Клітини в основі епідермісу - живі, вони постійно ростуть і розмножуються, нова клітина виштовхує вгору стару. Без притоку крові ця клітка вмирає, і інтенсивність нашого життя постійно "стирає цей мертвий матеріал з поверхні нашого тіла, на зміну йому приходить новий знизу і, таким чином, наш епідерміс весь час оновлюється»
Кожен з нас щодня втрачає близько 10 мільярдів клітин шкіри, головним чином перебуваючи в ліжку, ванній і просто, будучи одягненим. Якщо б ви змогли подивитися через збільшувальний прилад на людину без одягу, то виявили б цілу хмару клітин, що оточує її як аура.
Шкіра лущиться і це є не чим іншим, як очисним механізмом, який несе із собою пил, речовини, що виділяються з залоз, мікроби. Епідерміс утримує левову частку всіх мікробів, що атакують людське тіло. Ми повністю оновлюємо наше "покриття".
100 тисяч бактерій знаходиться на поверхні шкіри людини.
1 мільйон шкірних клітин злущуються і відпадають кожні 40 хвилин.
У 25 разів знижується кількість бактерій на тілі людини після ретельного душа. Як тільки ми виходимо, кількість бактерій зростає з 150 000 до 6 000 035 на м3. Це максимально допустима кількість мікробів у повітрі в операційній - самому стерильному приміщенні.
Але ось що дивно: не дивлячись на постійне оновлення, наша зовнішність і забарвлення шкіри залишаються незмінними. Біла людина залишається білою, кирпатий ніс - кирпатим, а форма колін залишається такою ж, і не проявляється, наприклад, на ліктях. Справа в тому, що внутрішні клітини "спроектовані" для відтворення кожної пори, ямочки, веснянки, потемніння, зміни і т . д. Таким чином, навіть гуля на голові залишиться колишньою, а тонкі лінії на кінчиках пальців, тобто відбитки, незмінні і властиві тільки вам. Інших таких відбитків в світі немає. І цей генетичний план для шкіри виконується мільярди разів на день. Хіба не дивно?
Дерма.
Міжклітинна речовина сполучної тканини, яка утворює дерму, містить колагенові й еластичні волокна. Завдяки ним шкіра пружна і легко розтягується: відтягніть її на тильній стороні долоні і відпустіть — вона відразу повернеться в початковий стан.
Товщина дерми — 0,5–5 мм, найтовстішою вона є на спині, плечах, стегнах. Дерма впинається в епідерміс безліччю сосочків, які трохи піднімають епідерміс, утворюючи гребінці й борозенки. Їх малюнок у кожної людини різний. У дермі розташовані кровоносні і лімфатичні капіляри, м’язові та нервові волокна, нервові закінчення, пігментні клітини, потові та сальні залози, волосяні фолікули.

Шкірні залози
Це залози зовнішньої секреції, що виділяють секрети на поверхню шкіри. Потова залоза має вигляд трубочки діаметром 0,3–0,4 мм, закрученої
клубочком. Один її кінець сполучений з порою в епідермісі.

 У людини, на відміну від інших ссавців, потові залози розташовані на всій поверхні тіла, але найбільше їх на долонях, ступнях, у пахвах.
Секретом потових залоз є піт, який утворюється з міжклітинної рідини.Він на 98 % складається з води, решта — це розчинені в ній солі, сечовина й інші продукти метаболізму.
На відміну від потових, сальні залози розгалужені,а їх протоки відкриваються у волосяний фолікул.

Більшість сальних залоз розташовано на голові, обличчі, верхній частині спини.
Їх секрет містить жироподібні речовини. Вони потрапляють на волосся та поверхню шкіри й пом’якшують її. Водонепроникний шар,утворений цими речовинами, захищає шкіру від пилу та мікроорганізмів, а також перешкоджає її висиханню.За добу сальні залози виділяють близько 20 г секрету.
Підшкірна клітковина
Підшкірна клітковина — нижній шар шкіри,
утворений жировою тканиною товщиною 3–10 мм.

Підшкірна клітковина працює, як амортизатор, що гасить механічні дії на поверхні тіла. Недарма найтовщий шар цієї тканини міститься на сідницях і підошвах — вони весь час зазнають великого тиску.
Жирова тканина є гарним теплоізолятором, тому худенькі зазвичай мерзнуть більше, ніж товстунчики.
Захищаючи нас на різних фронтах
Тільки уявіть, на поверхні шкіри людини в 1 см.куб зазвичай буває від 115 тисяч до 32 мільйонів мікробів. Однак здорова шкіра непроникна для них. З мертвими клітинами видаляються бактерії і різні речовини. Крім того, кожне сало і піт створюють на поверхні людської шкіри кисле середовище, несприятливе для мікробів. Шкіра в значній мірі захищає організм від радіації. Інфрачервоні промені майже цілком затримуються епідермісом, ультрафіолетові частково. Шкіра містить також меланін, що захищає людину від надмірного ультрафіолетового випромінювання.

Крім того, шкіра служить захистом для внутрішніх органів тіла. У парку розваг є атракціон, в якому машинки при їзді вдаряються один про одного. Зіткнення безпечні, оскільки по всьому периметру вони мають гумові кільця. Наша шкіра дуже нагадує такі гумові кільця і працює як поглинач ударів. Якби в нас не було цього "амортизатора", ми навряд чи змогли б робити будь-які фізичні вправи, не пошкоджуючи внутрішні органи.
Унікальне регулювання температури
Виявляється, що шкіра допомагає тілу підтримувати постійну температуру. Це дуже важливе і складне завдання. Якщо наша температура досить довго буде підвищуватися на 2-3 ° С, то людина може померти. Головне джерело тепла в нашому тілі - робота внутрішніх органів. Тепло від них розноситься кров'ю і рівномірно розподіляється по всьому тілу, але це досить повільний шлях розсіювання. Яким же чином тоді наше тіло позбувається зайвого тепла? Це відбувається завдяки методу охолодження, який називається  потовиділення.

Маленькі потові залози, розподілені по всьому тілу. Їх загальна кількість більше 2 мільйонів. І вони виводять на поверхню нашого тіла воду, де вона випаровується, охолоджуючи організм. Потові залози складаються з маленьких трубочок, основна частина яких знаходиться глибоко в дермі. Ці трубочки йдуть вгору, досягаючи поверхні шкіри. Крихітні отвори на поверхні нашого тіла - це пори, які ледве помітні неозброєним оком.
1
2
Виділення поту з потових залоз: 1 — пора потової залози;2 — крапельки поту
У тепловізорі більш розігріті ділянки тіла
людини виглядають червоними, менш розігріті —зеленими
«Найгарячішими» серед внутрішніх органів є печінка й товста кишка. Постачальниками тепла є скелетні м’язи, але тільки під час інтенсивної роботи. Найменше тепла продукується в кистях рук і стопах ніг — недарма вони холодніші за інші частини тіла.
В процесі інтенсивного руху, вироблення організмом тепла збільшується, і тоді потові залози прискорюють виділення поту. Це відбувається також тоді, коли температура навколишнього середовища досить висока. Швидкість виділення поту може перевищити швидкість випаровування, і тоді піт буде накопичуватися на тілі у вигляді крапель. При підвищенні зовнішньої температури кров'яні судини розширюються, а кровоток підсилюється. При цьому підвищується потовиділення, і прискорюється процес позбавлення від зайвого тепла. У холодну ж погоду вени звужуються, циркуляція крові під шкірою скорочується, і зменшується виділення тепла. Мудра система підтримки постійної температури, чи не так?
Потові залози, які є унікальними для людей, так само як здатність прямо ходити і говорити. Мавпи взагалі не потіють.
Дотик завдяки величезному рецепторного полю
Одна з найважливіших завдань шкіри - забезпечувати людині відчуття дотику. Воно стає можливим завдяки особливим нервовим утворенням - рецепторів, які посилають в мозок нервові імпульси. Хоча людина доторкається до предметів поверхнею епідермісу, дотик фіксується рецепторами всередині шкіри і передається в мозок.
Шкіра володіє різною чутливістю: до доторку, болю, тиску, розтягування і температури. У середньому на 1 см.куб шкіри припадає до 5000 чутливих закінчень, 200 больових, 12 холодових рецепторів, 2 теплових і 25 рецепторів, що реагують на тиск.
 Нервові рецептори в шкірі розподілені нерівномірно. Найбільшою чутливістю до дотиків володіє шкіра на кінчиках пальців, потім йде кінчик носа і середина долоні.

Таким чином, шкіра є величезне складне рецепторні поле, мільйони чутливих закінчень якого постійно "спілкуються" з мозком.
Важливість жиру
Навіщо людині потрібен підшкірний жир? Підшкірно-жировий шар це своєрідний "буфер". Він пом'якшує дію ударів, виконує роль термоизолятор і прикріплює шкіру до м'язів. Жир зігріває нас, як внутрішній тілесний костюм. Справа в тому, що підшкірний жировий шар погано проводить тепло, перешкоджаючи надмірному надходженню ззовні, як тепла, так і холоду, а також надмірної втрати тепла. Людина накопичує жир відмінно від тварин, які живуть на суші. При гарному харчуванні у мавп може з'явитися круглий животик, але в них ніколи не буде пухких щік, товстих сідниць і інших частин тіла. Товщина жиру в людини неоднакова, наприклад, в області чола і носа виражена слабко, на віках відсутня зовсім, а от на животі і сідницях досягає декількох сантиметрів.
Переробний хімічний завод для всього тіла
На цьому функції нашої шкіри не закінчуються. Виявляється, вона "працює" ще як величезний переробний хімічний завод, послугами якого користується весь організм. Шкіра запобігає порушення водного балансу тіла: її зовнішній шар є водонепроникними, завдяки чому концентрація води в тілі контролюється. Наше існування без шкіри було б просто не можливим, оскільки в організмі не змогла б утримуватися вода. У шкірі відбувається обмін вуглеводів, білків, жирів, вітамінів і солей. Це складний процес, завдяки якому організм отримує необхідні йому поживні речовини. За інтенсивністю обміну шкіра трохи поступається печінки, а підшкірний шар є потужним складом поживних речовин, які організм витрачає у разі потреби. Через шкіру здійснюється обмін газів між тілом і навколишнім середовищем - ця здатність не менш важлива, ніж дихання через легені. Шкіра поглинає сонячні промені, виробляючи вітамін Д, необхідний для кісток. Тільки уявіть, без діяльності шкіри та виробництва нею вітаміну Д наші кістки розкришилися б ще до того, як ми подорослішали б.
Багато інших унікальних властивостей
Наша шкіра може стиснутися, якщо людина схудла, і розтягнутися, "підстроївшись" під 200-кілограмового чоловіка. Вона може розтягуватися і стягуватися при русі кінцівок сотні разів на день протягом усього життя! Який матеріал, розроблений людиною, має такі ж властивості? Відомо більше 350 запахів, що виходять від шкіри, хоча їх кількість може перевищувати 1000. Деякі з них унікальні для кожної людини.
Колір і структура шкіри відображають внутрішнє здоров'я людини. Зниження кількості червоних кров'яних клітин в результаті кровотечі можна визначити по шкірі, вона стає блідою; жовтувата шкіра свідчить про хвороби печінки і т.д.
«Коли нам холодно, кровоносні судини в шкірі стискаються, утримуючи тепло. Ефект гусячої шкіри зменшує втрату тепла за допомогою підняття волосків на шкірі, створюючи ямки з більш теплим повітрям . Тремтіння збільшує виробництво теплоти, як ніби включаються мільярди крихітних теплових лампочок. Клітини шкіри "знають", як і коли стиснути місцеві судини після поранення для зменшення кровотечі ... Гладка, непокрита ворсом шкіра, підшкірний жир, еластичність і величезна кількість залоз - унікальні для людей і не характерні для тварини»
Айзек Азімов
Функції шкіри.
Захисна: вона є оболонкою, що відмежовує майже весь організм людини від зовнішнього середовища;   захищає внутрішні органи від механічних ушкоджень, від проникнення різних речовин і мікроорганізмів ,від шкідливої дії ультрафіолетового випромінювання.
Видільна:Із секретом потових залоз шкіри виділяється вода і певні продукти метаболізму.
Рецепторна :працює шкіра і як орган чуттів.
Терморегуляторна:через неї відбувається майже 82 % усієї тепловіддачі організму.
 Депонування:  сховище запасних речовин, в судинах шкіри  може знаходитись до 1л крові.
Роль шкіри в Обміні речовин є унікальною: тільки в її клітинах під дією ультрафіолетового випромінювання синтезується вітамін D.

Отже,
Похідні епідермісу,
що виконують додаткову захисну функцію, є волосся й нігті. Волосся вкриває  майже всю поверхню шкіри, за винятком долонь, підошов, бічних поверхонь пальців. На голові людини у середньому росте близько 100 тис. волосин, і хоча 75–100 з них людина щодня втрачає, їх кількість у нормі відновлюється.
У волосині розрізняють стрижень, який виступає над шкірою, і корінь, розміщений у дермі.Корінь розташовується у волосяному фолікулі й закінчується потовщенням — волосяною цибулиною.Основа фолікула з’єднана з гладеньким м’язом, під час скорочення якого волосина піднімається. Волосяна цибулина складається з епітеліальних клітин, які діляться, за рахунок чого волосина росте. Просуваючись до поверхні шкіри, ці клітини наповнюються кератином і роговіють. За місяць волосина виростає приблизнона 1 см. Клітини волосяної цибулини здатні до поділу протягом 2–4 років, потім ріст волосини припиняється і вона випадає. Через певний час волосяна цибулина може відновити свою активність.

Будова
волосини: 1 — корінь;
2 — волосяна цибулина;
3 — волосяний фолікул;
4 — сальна залоза;
5 — стрижень
Колір волосини зумовлений кількістю пігменту меланіну, що міститься в її зовнішньому шарі. З віком синтез меланіну знижується,й волосся сивіє.
Меланін(грец. мелас — чорний), незважаючи на походження його назви, буває різних кольорів: чорного, коричневого, жовтого. Він визначає колір не лише шкіри, але й волосся і райдужної оболонки очей.
Проте,
Альбінізм
Це цікаво
Волосся виростає на 12 мм в місяць .
 Окремі волосини живуть сім років.
 Якщо ніколи не стригти волосся, воно можуть вирости до 107 см .
 У жінок волосся довше, ніж у чоловіків.
 Волосся росте швидше влітку і під час сну .
 Волосся росте швидше у віці від 16 до 24 років .
 У жінок у віці від 40 до 50 років може випасти до 20% волосся .
 З віком волосся стає сухіше.
Ніготь — це щільна рогова пластинка, яка лежить на
нігтьовому ложі. Ложе з боків обмежене шкірними складками — нігтьовими валиками. Росте ніготь унаслідок поділу клітин кореня нігтя так само, як росте волосся. Швидкість росту нігтя складає близько 0,5 мм на місяць на руках і 0,15 мм на місяць на ногах.
Будова нігтя:
1 — рогова пластинка;
2 — нігтьове ложе;
3 — фаланга
пальця; 4 — корінь
нігтя; 5 — нігтьовий
валик
Хвороби шкіри
Опіки - якщо половина всієї поверхні тіла сильно обпечена, то людина може загинути.

Висип- може з'явитися на шкірі в результаті різних захворювань (алергія, вітряна віспа, кір та ін.)

 Запалення -іноді мікроби проникають в організм або подряпину на шкірі. У результаті з'являється прищик або гнійник.

 Сонячний опік-засмага - чудова річ, якщо знати міру і не намагатися засмагнути дочорна за один день.


title: "Блага та потреби людини"

text:
Блага та потреби людини
Презентація
Учениці 11-А класу
Родзінської Тетяни
Будь-яка істота, що живе на землі, будь то рослина        чи тварина, повноцінно живе чи існує тільки при  дотриманні нею чи                                                                                навколишнім світом визначених умов. Ці умови створюють консенсус, що відчувається як задоволення, тому має місце говорити про границю споживання, такому стані всіх людей, при якому їхні потреби в благах максимально насичені. І в сучасний час потреби в красивому одязі, вишуканій їжі, у погоні за модою і престижем актуальні, і від них залежать зайнятість на ринку праці, розвиток як великого,так і малого бізнесу.
Головною рушійною силою економічного розвитку і розвитку цивілізації взагалі є різноманітність потреб людини. Потреби — те, без чого людина не може обійтись у своєму житті, бажання володіти чим-небудь, що приносить їй задоволення.

Задоволення потреб – це ціль будь-якої діяльності людини. Вона працює, щоб  забезпечити собі харчування, одяг, відпочинок, розваги тобто ті блага, що потрібні в житті. І навіть діяння, що, здавалося б, не несе ніякої користі для людини, насправді має причину. Наприклад, милостиня, для того, хто її дає, є задоволенням його вищих потреб, зв'язаних з його психікою.
Людина без потреб – мертва людина.
Існує безліч класифікацій потреб. Розрізняють потреби:

за сферами діяльності:
       потреби праці
         пізнання
         спілкування
         відпочинку
по об'єкту потреб:
         матеріальні
         біологічні
         соціальні
         духовні
         етичні
         естетичні та ін
за значимістю:
         домінуючі / другорядні
         центральні / периферичні
з тимчасової стійкості:
         стійкі
         ситуативні
по функціональної ролі:
         природні
         зумовлені  культурою

по суб'єкту потреб:
         групові
         індивідуальні
         колективні
         громадські
Благо - все , що здатне задовольняти повсякденні життєві потреби людей , приносити людям користь , приносити задоволення . У економічно- соціальному відношенні під благом зрозуміло все, що , маючи цінність , може мати і ринкову ціну , отже , у великому сенсі маються на увазі всі майнові блага. На німецькій мові Gut і французькою bien мають і спеціальне значення нерухомого майна . Майнові блага створюються , купуються , змінюються , розподіляються на підставі внутрішніх , керуючих господарським життям економічних законів , що вивчаються політичною економією . Придбання цінностей або речей , як окремих , так і сукупності таких майнових благ , майна , впливає на суспільне становище кожної людини , породжує різні суспільні класи , що залежать від кількості майнових благ , яких досягає і якими користується кожен. Різниця таких класів , взаємне відношення їх і взаємний вплив , переходи людей з одного класу до іншого у зв'язку з створенням різного роду людських єднань , пересування майнових благ і рух самих класів , висхідний і спадний , відбувається на підставі внутрішніх , керуючих громадської життям соціальних , або громадських , законів , що вивчаються соціологією , або суспільствознавством .
Блага можна поділити на такі розділи:
 Довготривалі блага - володіють здатністю відновлюватися.
Недовгочасні блага - повністю споживані блага.
Взаємозамінні.
Взаємодоповнювані.
 Справжні - перебувають у безпосередньому розпорядженні економічного суб'єкта.
 Майбутні - створення яких очікується.
Прямі - безпосередньо задовольняють деяку потребу.
Непрямі або продуктивні - задовольняють яку або потреба як засіб (будови, виробничі споруди, обладнання і т. д.)


title: "Бронхіт "

text:
Бронхіт
Бронхіт — запальне ураження слизової оболонки бронхів.

Міжнародна класифікація хвороб включає дві форми бронхіту:

Гострий бронхіт - гостре дифузне запалення слизової оболонки
трахіобронхіального дерева, що характеризується збільшенням
обсягу бронхіальної секреції з кашлем і виділенням мокротиння.

Хронічний бронхіт - дифузне прогресуюче ураження бронхіального дерева з перебудовою
секреторного апарату слизової оболонки з розвитком запального процесу, що супроводжується
гіперсекрецією мокротиння, порушенням очисної і захисної функції бронхів.
Гострий і хронічний бронхіт значно відрізняються один від одного по етіології, патології і терапії.

Гострий бронхіт
Причини
У більшості випадків причиною гострого бронхіту є віруси (грипу, парагрипу, адено-, риновіруси тощо) і
бактерії (пневмококи, гемофільна паличка, стрептококи, та ін.). Рідше в якості причини бронхітів
виступають гриби, контакт з алергенами або вдихання токсичних речовин. Найбільш поширений шлях
зараження - повітряно-краплинний, тобто вдихання інфікованих крапельок слини при контакті з хворою
людиною (під час розмови, кашлю, чхання)

Симптоми
Хвороба проявляється кашлем, часто підвищеною температурою, відчуттям саднення за грудиною, погіршенням загального самопочуття. При прослуховуванні легень можуть визначатися сухі або вологі хрипи. Одночасно можливі загальні симптоми інфекційного захворювання. Хвороба протікає важче в людей похилого віку та в ослаблених осіб. Також недостаній кровообіг із застійними явищами в легеннях, кіфосколіоз, порушення дихання, тютюнопаління.

Лікування
При виражених ознаках гострого бронхіту, особливо з підвищеною температурою, необхідний постільний режим, призначення сульфаніламідів (сульфадиметоксин по 0,5 г 2 рази на день), гірчичників. При кашлі — гаряче молоко з содою, показане застосування кодеїну, лібексину.
Профілактика полягає у загартовуванні організму. При схильності до частих загострень хвороби — санація осередків інфекції. При лікуванні гострого (неускладеного) бронхіту, застосування антибіотиків не є доцільним!

Бронхіт хронічний
Симптоми
Найхарактерніший прояв хвороби — кашель іноді напади кашлю, особливо вранці з виділенням слизисто-гнійного мокротиння. При прогресуванні захворювання виникає задишка спочатку при фізичному навантаженні. Загострення хвороби протікає з посиленням кашлю та підвищенням температури. При вислуховуванні легень визначаються частіше сухі хрипи. При порушенні бронхіальної прохідності відмічаються астмоїдні явища (утруднений видих). На останній стадії розвитку з'являються симптоми емфіземи легень, хронічної інтерстиціальної пневмонії, пневмосклерозу.

Лікування
Лікування у період загострення хвороби полягає у призначенні проти інфекційних препаратів — сульфадиметоксина по 0,5 г 2 рази на день або антибіотиків — пеніциліна по 300 000 ОД 3-4 рази на день. При наявності астматичного компоненту показане введення бронхорозширюючих засобів (ефедрин, еуфілін, алупент). При порушенні відходження мокротиння показані відхаркуючі. Важливе значення має дихальна гімнастика, кліматолікування, наприклад на Південному березі Криму.


title: "Будова організму людини"

text:
Підготувала учениця 10-А класу Курись Тетяна
http://vk.com/id232460910
Будова організму людини
Гавна їй в лічку киньте
В організмі людини виділяють
Кісткова система
М`язова система
Нервова система
Серцево-судинна система
Дихальна система
Травна система
Видільна система
Репродуктивна система
Ендокринна система
Імунна система
Покривна система
Кісткова система людини або Скелет
Скелет людини — це тверда структура, утворена сукупністю кісток, яка служить опорою людського тіла. При народженні скелет людини містить близько 270 кісток; до досягнення дорослого віку кількість кісток зменшується приблизно до 206, за рахунок зрощення ряду дрібних кісток. Однак в цілому кількість кісток залежить від анатомічних особливостей; наприклад, в окремих людей наявна більша, ніж звичайно, кількість ребер чи хребців.
М'язова система людини
М'язи виконують рухову (моторну) функцію. Клітини м'язової тканини називаютьміоцитами. У цитоплазмі міоцитів розташовуються міофібрили, що складаються зі скоротливих білків. Завдяки міофібрилам м'язова клітина здатна скорочуватися під впливом нервових імпульсів.Згідно з класифікацією м'язові тканини за особливостями будови, функції та локалізації поділяють на дві групи:гладенька (непосмугована) та поперечносмугаста (посмугована), яка в свою чергу поділяється на скелетну та серцеву. Ще відокремлюють спеціалізовану м'язову тканину.

Нервова система людини
Нервова система — цілісна морфологічна і функціональна сукупність різних взаємопов'язаних нервових структур, яка спільно з гуморальною системою забезпечує взаємопов'язану регуляцію діяльності усіх систем організму та реакцію на зміну умов внутрішнього та зовнішнього середовища. Нервова система діє як інтегративна, зв'язуючи в єдине ціле чутливість, рухову активність та роботу інших регуляторних систем.
Серцево-судинна система людини
Серцево-судинна система головним чином здійснює транспорт крові в замкненій трубчастій системі — кров'яній. До якої відноситься серце-артерії-капіляри-вени-серце. По ній циркулює рідка сполучна тканина — кров. В системі крові задіяні і інші органи, такі як печінка (деактивація токсичних речовин), легені (збагачення киснем крові за допомогою процесу, який називається — вентиляція), кровотворні органи (які постійно замінюють загинуваші елементи крові), ендокринні залози (виділяють в кров гормони). Кровоносна система забезпечує обмін речовин в організмі. Вона переносить кисень, який зв'язується з гемоглобіном в легенях, гормони, медіатори, виводить продукти обміну — вуглекислий газ, водні розчини азотистих шлаків через нирки.
Дихальна система людини
Ди́хальна систе́ма — відкрита система організму, яка забезпечує газообмін, формування гомеостазу в трахеобронхіальних шляхах, очищенняповітря, яке вдихається, від чужорідних часток і мікроорганізмів, а також аналіз пахучих речовин в атмосферному середовищі.
Для підтримання дихальної системи в нормальному стані має значення правильна організація побуту, загартовування, дотримання режиму праці і відпочинку, харчування. Сприятливо впливають на роботу дихальної системи фізична праця, заняття фізкультурою і спортом. Потрібно вчитися правильно дихати. Для цього треба застосовувати комплекси фізичних вправ, які розвивають дихання.

Травна система людини
Травна́ систе́ма, або травний тракт, або травна трубка — система органів призначена для переробки і видобування з їж і поживних речовин, всмоктування їх в кров і виділення з організму неперетравлених залишків (кінцевих продуктів життєдіяльності). Травна система складається з травної трубки і розміщених за її межами залоз, секрет яких надходить до травного каналу.
Видільна система людини
Видільна система — сукупність органів, які виводять з організму надлишок води, а також продуктами обміну речовин,солі, а також отруйні речовини, які потрапили в організм ззовні чи утворилися в ньому.Складається з нирок, сечового міхура і сечовода
Репродуктивна система людини
Репродуктивна система, або Статева система, — система статевих органів людини, яка відповідає за їх розмноження.
Ендокринна система людини
Ендокри́нна систе́ма — сукупність органів, частин органів та окремих клітин, які секретують у кров і лімфу гормони (речовини з високою біологічною активністю, що регулюють ріст і діяльність клітин різноманітних тканин). Ендокринна система разом з нервовою системою регулює і координує важливі функції організму людини: репродукцію, обмін речовин, ріст, процеси адаптації.
Головні залози внутрішньої секреції (зліва -чоловік, праворуч - жінка):1. Епіфіз 2.Гіпофіз 3.Щитоподібна залоза 4.Тимус5.Наднирники 6.Підшлункова залоза 7.Яєчник8.Яєчко
Імунна система людини
Іму́нна систе́ма — сукупність органів, тканин, клітин, які забезпечують захист організму від чужорідних агентів; система організму, яка контролює сталість клітинного і гуморального складу організму.Знищенню імунною системою підлягає генетично чужорідне: молекули інших організмів, мікробні клітини, молекули, до яких утворюються антитіла, а також, пошкоджені клітини власного організму; крім того, імунна система може реагувати на власні клітини та тканини, що мають пошкодження або злоякісно трансформовані.
Зображення скануючого електронного мікроскопа: нейтрофіл (жовтий) охопив бактеріїсибірської виразки (помаранчевий).
Покривна система людини
Покривна́ систе́ма  — система органів, що захищає тіло від пошкодження та складається з шкіри,залоз зовнішньої й інколи внутрішньої секреції та численних виростів, таких як волосся, нігті та інші. Численні функції системи включають відштовхнення води, зм'якшення ударів, захист глибших тканин, бар'єр для проникнення забруднення, патогенів й ультрафіолетового випромінювання, терморегуляція, місце розташування рецепторів дотику, тиску і болі, місце збереження жиру, інколи синтез деяких речовин, наприклад вітаміну D у людини. Ця система є найбільшою за розміром системою органів.
Дякую за увагу:)
Шлюха блятьбивша їбать її в рот


title: Біологічні основи психофізіологічної індивідуальності людини.

text:
1
4
2
3
3
3
4
5
5
5
6
5
7
5
8
5
9
5
10
5

+

+

+

+

+

+

+

+


title: Борсук

text:
Б о р с у к

   Борсукові - група ссавців, що містить шість видів у трьох родах, з яких найвідомішим є борсук звичайний.
Борсукові
Зовнішня будова борсука
   Представників борсукових вирізняє компактна, клиноподібна статура. 					Голова маленька і 					загострена, з 						невеликими очима 					і вухами.
    Лапи короткі і сильні, хвіст у всіх, крім харсуна, короткий.

   Шерсть у більшості борсукових сіра або чорна, у багатьох видів є характерні візерунки на морді.
   Довжина тіла варіює між 32 і 90 см, а вага нараховує від 1 до 16 кг.
Зовнішня будова борсука
   Зазвичай борсуки живуть сім'ями. Число особин у сімейній групі залежить від того, яка є кількість їжі на даній території.    Сімейство живе в одному підземному містечку. Главою сімейства є самець-ватажок, який відганяє чужих борсуків, коли ті підходять до нори занадто близько.
Спосіб життя борсука
   Члени сімейства відрізняють один одного по запаху, який виділяється пахучими залозами. У пошуках їжі борсуки заходять дуже далеко, при цьому вони завжди користуються одними й тими ж самими стежками.    Якщо на території є достатньо їжі, то радіус пошуку їжі борсуків становить близько 2 км.
Спосіб життя борсука
   Борсукові активні головним чином в нічний час, а день проводять у викопаних ними норах                          та інших притулках.                           Велику частину часу                                 вони проводять на                                   землі і лише зрідка                                     залазять на дерева.
  Добре копають.
Спосіб життя борсука
   Борсукові всеїдні і в їх їжу входять як невеликі хребетні (кролики, кроти, пацюки та їхні дитинчата), комахи, равлики, жаби.
   Різне коріння, рослини й фрукти теж є важливим доповненням його меню.
Живлення борсука
   Незважаючи на те, що борсук є досить сильною твариною, його улюблена їжа - це звичайні дощові черв'яки. Розшукуючи цих хробаків, у вологі осінні ночі він здійснює десятигодинні переходи.
   У нього не дуже добрий зір, тому під час пошуків їжі він покладається на свій чутливий нюх і чуткий слух.
Живлення борсука
   Розмноження засноване на тому, що сперма довгий час знаходиться в 					організмі самки, і 					між спарюванням 					та пологами 						можуть проходити 					місяці, хоча безпосередньо вагітність триває від шести до восьми тижнів.
Розмноження борсука
   Кількість народжених за один раз дитинчат становить від двох до чотирьох.
   				Тривалість життя 					представників 					борсукових може 					досягати 15 років.
Розмноження борсука
 підземне „борсукове містечко" складається із системи тунелів з 					декількома вхідними 				отворами й норами, що 				ведуть в просторі, 					вистелені підстилкою, гніздові камери.
Відомо, що …
- борсуки дуже охайні тварини, тому поблизу нори будують               наземні „вбиральні“;
 четверта частина                                         борсуків гине раніше,                                     ніж вперше покине                                нору, і тільки третина з тих, що залишилися, виживає в перші три роки життя.
Відомо, що …


title: Биосфера

text:
Біосфера.Основні положення вчень В.Вернадського про біосферу.Еволюція уявлень про місце і роль природи у житті людини.Ноосфера

Біосфера
Біосфера — сфера життя, оболонка Землі, населена живими організмами
Структура біосфери

- Верхні шари літосфери
- Нижній шар атмосфери (тропосфера)
- Вся гідросфера

Біосфера з одного боку є середовищем життя, а з іншого-результатом життєдіяльності організмів.
Специфіка біосфери полягає в тому, що в ній постійно підтримується пов’язаний з життєдіяльністю організмів кругообіг речовин і чітко направлені потоки енергії.
   Вперше термін “біосфера” використав австрійський вчений - геолог Е. Зюсс у 1875 р.
  Термін походить від двох слів: “біо” - життя і “сфера”. Таким чином, біосфера - сфера життя або область існування живих організмів на Землі.

  Основоположниками вчення про біосферу є В. І. Вернадський та Тейяр де Шарден.
  Вони обґрунтували високу хімічну та геологічну активність живої речовини біосфери, підкреслюючи, що розвиток життя на планеті забезпечується особливими фізичними властивостями біосфери
Вчення В.Вернадського про біосферу

   Уявлення про біосферу як глобальну єдину систему Землі, де увесь хід геохімічних та енергетичних перетворень визначається життям, у 20-х роках ХХ ст. розробив у своїх працях В.І. Вернадський. У наукових колах ця несподівана робота не викликала ні дискусій, ні навіть заціка-вленості. Лише через деякий час публікації, присвячені біосфері, набули наукового визнання, і тисячі спеціалістів, немовби разом усі прозріли і почали відроджувати, самі того не підозрюючи, давні ідеї В.І. Вернадського.
     За Володимиром Івановичем, біосфера – це оболонка Землі, склад, структура і енергетика якої значною мірою обумовлені життєдіяльністю живих організмів. Крім того, вчений трактував біосферу як ту частину нашої планети, в якій існує або колись існувало життя і яка постійно зазнає або зазнавала дії живих організмів. Ідеї Вернадського по-справжньому були оцінені лише у другій половині століття, зокрема після виникнення концепції про екосистеми.
Слід звернути увагу на ствердження В. І. Вернадського про те, що біосфера - планетарне явище космічного характеру. Виходячи з уявлення про біосферу, як про земний, але одночасно й космічний механізм, В. І. Вернадський пов'язував її утворення та еволюцію з організованістю Космосу. "Для нас є зрозумілим,- писав він,- що життя є явище космічне, а не суто земне".
"Початку життя в тому Космосі, який ми спостерігаємо, не було, оскільки не було початку цього Космосу. Життя вічне, оскільки вічний Космос".
      В. І. Вернадським було розроблено уявлення про біосферу як глобальну єдину систему Землі, де основний хід геохімічних перетворень визначається життям. Біосферою В. І. Вернадський назвав ту область нашої планети, в якій існує або будь-коли існувало життя і котра постійно піддається, або піддавалася впливу живих організмів. В. І. Вернадський довів, що живі організми грають дуже важливу роль у формуванні образу Землі. Хімічний склад атмосфери,гідросфери і літосфери зумовлений життєдіяльністю організмів
Якби на Землі було відсутнє життя,,обличчя її було б таким же незмінним і хімічно інертним, як нерухоме обличчя Місяця, як інертні уламки небесних світил.» (І.В.Вернадський)
В.І. Вернадський визначив біосферу як термодинамічну оболонку з температурами +50...-50°С і тиском приблизно 10 000 Па, що відповідає межам життя для більшості організмів.За В.І. Вернадським, верхня межа біосфери знаходиться на висоті 15-22 км, охоплюючи тропосферу і нижню частину стратосфери. Знизу біосфера обмежена відкладеннями на дні океанів (до глибини 11 км) і глибиною проникнення в надра Землі організмів і води в рідкому стані (2-3 км).Нижня межа біосфери в рамках літосфери обумовлена тепловим бар'єром і, як правило, не опускається нижче 5 км. Загальна протяжність біосфери - 40 км. Від усіх геосфер вона відрізняється енергійним перебігом хімічних перетворень.

Біосфера на нашій планеті виконує ряд важливих функцій, які обумовлюють властивості й відносну стабільність природи Землі:

Закріплення рухомих елементів поверхні літосфери (пісок, глина, гравій, дрібна галька,      ліси, ґрунти різних типів);
Регуляція кругообігу води шляхом сповільнення поверхневого стоку і переведення його в підземний, зволоження повітря, зниження випаровуваності з поверхні внаслідок затемнення і зменшення швидкості вітру;
 Акумуляція і трансформація сонячної енергії, яка в трансформованому вигляді включається в кругообіг енергії Землі.
Виділення кисню в процесі фотосинтезу наземними і водними рослинами;Переведення в прості хімічні речовини величезної маси відмерлих організмів і їх виділень;
        Основними поняттями біосфери В.І. Вернадський вважає живу речовину (організми, біогенну речовину - створені живими організмами органо-мінеральні або органічні продукти і кам'яне вугілля, сапропель, торф, лісову підстилку, гумус ґрунту тощо), біокосну речовину, створену живими організмами за участі неживої природи (приземна атмосфера, осадові породи, глинисті мінерали, вода та інше) і косну речовину - гірські породи магматичного, неорганічного походження, воду, а також значно перероблені і видозмінені живими організмами речовини космічного походження (космічний пил, метеорити тощо). Крім того, до складу біосфери входять радіоактивні речовини, які виникають у результаті розпаду радіоактивних елементів, і розсіяні атоми, не зв'язані хімічними реакціями
       В.І. Вернадський називає живу речовину основною рухомою силою біосфери. Бути живим - значить бути організованим, зазначав Вернадський, і в цьому полягає суть поняття біосфери як організованої оболонки Землі. Протягом мільярдів років існування біосфери організованість створюється і зберігається діяльністю живої речовини - сукупності всіх живих організмів^ Живі організми, - писав В.І.     Вернадський, - є функцією біосфери і найтіснішим чином матеріально і енергетично з нею пов'язані, є величезною геологічною силою, що її визначає. Для того, щоб у цьому переконатися, ми повинні виразити живі організми як щось ціле і єдине. Виражені таким чином живі організми складають живу речовину, тобто сукупність усіх живих організмів, існуючих на даний момент, чисельно виражену в елементарному хімічному складі, у вазі, в енергії. Вона пов'язана з навколишнім середовищем біогенним потоком атомів: своїм диханням, живленням і розмноженням».
В.І. Вернадському належить відкриття й такого основного закону біосфери: «Кількість живої речовини є планетною константою з часів архейської ери, тобто за весь геологічний час». За цей час живий світ Землі морфологічно змінився невпізнанно, але ці зміни не впливали ні на загальну кількість живої речовини, ні на її валовий склад.
ЕВОЛЮЦІЯ СВІТОГЛЯДНИХ УЯВЛЕНЬ У ПРОЦЕСІ ВЗАЄМОДІЇ ЛЮДИНИ І ПРИРОДИ
У світовідчутті первісної людини особисте «Я» та навколишній світ були однією нерозчленованою спільністю. Первісна людина призвичаювалась до сил природи шляхом уособлення, тобто уподібнення
У часи Античності відбуваються кардинальні світоглядні зрушення, пов’язані з переходом від прямого ототожнення людини і природи, людини і суспільства, матеріального та ідеального доїх розмежування.
Світ природи з його масштабом, розмаїтістю та міццю постав як об’єкт дослідження допитливої людини, а першою проблемою античної філософії стала проблема пошуку вихідного початку буття («архе»). Через деяке першобуття мислителі намагалися збагнути природу та розумний, одухотворений, самодостатній космос в їх цілісності.
У ранньому Середньовіччі переважає аскетична лінія, людська тілесність і природа взагалі сприймаються як такі, що заявляючи про свої права, тільки перешкоджають спасінню душі й цілого світу.
Пізніше природу й природне починають розглядати як символічні вияви божественної премудрості, адресовані людині.
У філософії Нового часу спостерігається принциповий поворот у відносинах людини і природи. Якщо в Середні віки філософія виступала в союзі з богослов’ям, в епоху Відродження – з мистецтвом і гуманітарним знанням, то в Новий час вона опирається на науку.
НоосфераНоосфе́ра (від грец. νους в значенні «розум») — сучасна стадія розвитку біосфери, пов'язана з появою в ній людства
Ноосфера
    Основні ідеї Вернадського про ноосферу викладені в його визначній монографії «Наукова думка як планетне явище» та у статті «Декілька слів про ноосферу». В останній він пише: «Людство, взяте в цілому, стає могутньою геологічною силою. І перед ним, перед його думкою та працею, постає питання про перебудову біосфери в інтересах вільно думаючого людства як єдиного цілого. Цей новий стан біосфери, до якого ми, не помічаючи цього, наближаємось, і є «ноосфера»
    «Ноосфера, — розвиває вчений свою думку в іншій праці, — нове геологічне явище на нашій планеті. У ній вперше людство стає найбільшою геологічною силою. Вона може і повинна перебудувати своєю працею і думкою сферу свого життя, перебудувати докорінно порівняно з тим, що було раніше. Перед нею відкриваються дедалі ширші творчі можливості. Й, може бути, покоління моєї онуки вже наблизиться до їх розквіту. Ми входимо в ноосферу. Ми вступаємо в неї у новий стихійний геологічний процес… Але важливий для нас факт, що ідеали нашої демократії ідуть в унісон зі стихійним геологічним процесом, із законом природи, відповідають ноосфері. Можна дивитись тому на наше майбутнє впевнено. Воно в наших руках. Ми його не випустимо»


title: Царство Рослин

text:
Загальна характеристики Царства Рослини

Вступ
Які характерні ознаки рослин? Ви вже знаєте, що всі мешканці Землі належать до певного царства. Одним із таких царств є царство Рослини. Поміркуймо, чим саме рослини відрізняються від представників інших царств.
Хлорофіл
Насамперед ви відзначите, що рослини переважно зелені. Таке забарвлення рослин зумовлене особливим барвником - пігментом хлорофілом. Вам відомо, що саме хлорофіл забезпечує процес фотосинтезу, під час якого рослини вловлюють сонячні промені та засвоюють їхню енергію.
Хлорофіл
Тим самим рослини реалізують свою унікальну властивість: перетворюють сонячну енергію на хімічну енергію створених ними органічних речовин. Інші організми використовують готову органічну речовину, створену рослинами.
Автотрофи. Гетеротрофи
Тож серед мешканців нашої планети є організми, які самі створюють органічні речовини з неорганічних. Це - автотрофи. І саме автотрофами є більшість рослин. Є також організми, що не здатні створювати органічні речовини з неорганічних, тому вони споживають уже готові органічні сполуки - живі чи відмерлі частини інших істот.
Автотрофи. Гетеротрофи
У такий спосіб, раніше чи пізніше, вони отримують запасену рослинами сонячну енергію. Це - гетеротрофи. До них належать гриби, переважна більшість бактерій і тварин. Отже, запам'ятаймо: найхарактернішою рисою рослин є їхня здатність до фотосинтезу.
Рослини – джерело енергії
Рослини безпосередньо чи опосередковано є джерелом енергії для тварин
Значення фотосинтезу
Яке значення фотосинтезу для існування життя на Землі? Утворенням органічних речовин з неорганічних значення фотосинтезу для існування життя на нашій планеті не обмежується. Під час фотосинтезу рослини не тільки засвоюють вуглекислий газ, а й виділяють кисень, яким дихаємо ми, а також інші організми.
Значення фотосинтезу
До появи фотосинтезуючих організмів в атмосфері Землі кисню не було. Рослини підтримують необхідний для існування більшості організмів рівень кисню в атмосфері (21 %) та запобігають накопиченню в ній надлишку вуглекислого газу. Важлива роль рослин полягає також в очищенні повітря від забруднення шкідливими речовинами.
Схема фотосинтезу
Значення рослин
Важко переоцінити сприятливий вплив рослинного світу на клімат окремої місцевості або нашої планети в цілому. Рослини є тією ланкою, що зв'язує живу та неживу природу. Так, саме рослини вбирають із ґрунту певні неорганічні сполуки та використовують їх для створення органічних. Таким чином, завдяки фотосинтезу і безперервному колообігові хімічних елементів рослини забезпечують існування життя на нашій планеті.
Відмінність рослин
Від інших організмів рослини відрізняються також особливостями своєї будови. Серед рослин є як одноклітинні, так і багатоклітинні організми. У багатоклітинних рослин клітини можуть утворювати групи, кожна з яких виконує певні функції: одні з них укривають поверхню рослини і захищають її, інші забезпечують.
Орган
У багатьох рослин тканини утворюють органи. Орган - це частина організму, яка має певну будову та виконує певні функції. Докладніше з основними типами тканин та органів рослин ви ознайомитеся пізніше. Рослини, у яких сформовані органи й тканини, називають вищими.
Тканина
Тканина (1), що входить до складу листка (2)
Різноманітність
Якою є різноманітність рослин? Нині на нашій планеті відомо близько 400 тис. видів рослин. Перші рослинні організми з'явились у воді. Тривалий час вода залишалася для них єдиним середовищем життя. Згодом рослини опанували суходіл, хоча наявність води завжди була і залишається визначальним чинником для поширення рослин по планеті.
Одноклітинні. Багатоклітинні
Серед рослин є як одноклітинні, так і багатоклітинні організми. Одноклітинними рослинами є різноманітні водорості, хоча трапляються і багатоклітинні водорості, що сягають завдовжки десятків метрів. Попри це, багатоклітинні водорості переважно не мають тканин і органів.
Одноклітинні. Багатоклітинні
Цим вони відрізняються від вищих рослин. Назва «водорості» вказує на те, що ці рослини мешкають переважно у водоймах, проте частина їх оселяється на поверхні ґрунту чи у ґрунті, на стовбурах дерев, на камінні тощо.

Вищі рослини
До вищих рослин належать мохи, папороті, хвощі, плауни, голонасінні та квіткові (покритонасінні). Залежно від особливостей будови надземної частини серед вищих рослин виділяють певні життєві форми: дерева, кущі, трави тощо.
Вищі рослини
Життєві форми рослин
1 - дерева; 2 - кущі; 3 - трави
Квіткові рослини
Переважна більшість вищих рослин (близько 250 тис. видів) належить до відділу Квіткові рослини. Найхарактерніша їхня ознака, за якою вони відрізняються від решти, - це здатність утворювати квітки. Квіткові рослини до того ж мають і найскладнішу будову. Тому будову та процеси життєдіяльності рослин ми з вами розглянемо саме на прикладі цієї групи.
Квіткові рослини
 Квіткові рослини добре пристосовані до сучасних умов життя, тому вони найпоширеніші на земній кулі. Вони мешкають на суходолі - від полярних місцевостей до тропіків в умовах різних типів клімату, а також у водоймах (переважно прісних).
Одно-, дво-, багаторічні рослини
Рослини бувають однорічні, дворічні та багаторічні. Однорічні рослини розвиваються та живуть протягом одного року або навіть кількох місяців. Дворічні рослини в перший рік життя утворюють виключно вегетативні органи та накопичують у своїх підземних (морква, редька, буряк, жоржини) або надземних (капуста) частинах поживні речовини.
Одно-, дво-, багаторічні рослини
Наступного року вони цвітуть і утворюють плоди та насіння. Багаторічні рослини живуть три роки і більше. Серед них є дерева, кущі та трав'янисті рослини.

Висновок
Рослини - царство організмів, представники якого здатні до фотосинтезу. Використовуючи енергію світла, вони створюють органічні сполуки з неорганічних. Тому рослини - це автотрофні організми. Серед рослин є як одноклітинні, так і багатоклітинні види. У багатоклітинних рослин із клітин формуються тканини та органи. Такі рослини належать до вищих.
Джерела
http://school.xvatit.com
http://teachua.com


title: Будова ядра

text:
Будова ядра
Ядро (лат. nucleus) - це один із структурних
      компонентів еукаріотичної клітини, що містить
      генетичну інформацію (молекули ДНК), який здійснює
      основні функції: зберігання, передача та реалізація
      спадкової інформації з забезпеченням
      синтезу білка. Ядро складається з хроматину, ядерця,
      каріоплазми (або нуклеоплазми) і ядерної оболонки. У
      клітинному ядрі відбувається реплікація
      (або редуплікація) - подвоєння молекул ДНК, а                 Клітини HeLa, ДНК яких пофарбована
      також транскрипція - синтез молекул РНК на молекулі     блакитним барвником Хехст 33258.
      ДНК. Синтезовані в ядрі молекули РНК                              Центральна і права клітини знаходяться в
      модифікуються, після чого виходять в цитоплазму.           інтерфазі, тому пофарбовано всі ядро.
      Освіта обох субодиниць рибосом відбувається в              Клітка зліва знаходиться в стані мітозу,
      спеціальних утвореннях клітинного ядра - ядерцях.          (анафаза), тому її ядро не видно, а ДНК
      Таким чином, ядро клітини є не тільки вмістилищем         сконденсована так, що видно хромосоми
      генетичної інформації, але й місцем, де цей матеріал
      функціонує і відтворюється.
Тонка структура клітинного ядра

Xроматин
     Величезна довжина молекул ДНК
     еукаріот визначила появу спеціальних
     механізмів зберігання, реплікації
     і реалізації генетичного матеріалу.
     Хроматином називають молекули
     хромосомної ДНК у комплексі зі
     специфічними білками, необхідними
     для здійснення цих процесів. Основну
     масу складають «білки зберігання», так
     звані гістони. З цих білків побудовані
     нуклеосоми - структури, на які намотані нитки
     молекул ДНК. Нуклеосоми розташовуються досить
     регулярно, так що утворюється  структура нагадує       Схема будови клітинного ядра.
     намисто. Нуклеосома складається з білків чотирьох
     типів: H2A, H2B, H3 і H4. В одну нуклеосому входять по два білки кожного
     типу - всього вісім білків. Гистон H1, більш великий ніж інші гістони, зв'язується
     з ДНК у місці її входу на нуклеосому. Нуклеосома разом з H1 називається,
     хроматосомой.
Нитка ДНК з Нуклеосома утворює нерегулярну
       соленоїд-подібну структуру завтовшки
       близько 30 нанометрів, так звану 30 нм
       фибриллу. Подальша упаковка цій фібрили
       може мати різну щільність. Якщо хроматин
       упакований щільно, його називають
       конденсованим або гетерохроматином, він
       добре бачимо під мікроскопом. ДНК, що
       знаходиться в гетерохроматин, не транскрибується,
       зазвичай це стан характерний для незначущих або    Діаграма типовою клітини тварини. Зазначені
       молчащих ділянок. В інтерфазі гетерохроматин           органоїди (органели)
       звичайно розташовується по периферії ядра               (1) Ядерце; (2) Ядро; (3) рибосома (маленькі
       (пристінковий гетерохроматин). Повна конденсація    крапки); (4) Везикула; (5) шорсткий
       хромосом відбувається перед поділом клітини.           ендоплазматичний ретикулум (ER);
       Якщо хроматин упакований нещільно, його                  (6) Апарат Гольджі; (7) Цитоскелет;
       називають ЕУ-або інтерхроматіном. Цей вид               (8) Гладкий ендоплазматичний ретикулум;
       хроматину набагато менш щільний при                        (9) Мітохондрія; (10) вакуолі;
       спостереженні під мікроскопом і зазвичай                    (11) Цитоплазма; (12) Лізосома;
       характеризується наявністю транскрипционной          (13) центріолі і центросома
       активності. Щільність упаковки хроматину в чому
       визначається модифікаціями гистонов - ацетилюванням і фосфорилюванням.
Ядерна оболонка, ядерна Ламіна і ядерні пори (каріолемми)
Вважається, що в ядрі існують так звані функціональні
      домени хроматину (ДНК одного домену містить
      приблизно 30 тисяч пар основ), тобто кожна ділянка
      хромосоми має власну «територію». На жаль,
      питання просторового розподілу хроматину в ядрі
      вивчений поки недостатньо. Відомо, що теломерна
      (кінцеві) та центромерного (відповідають за зв'язування
      сестринських хроматид у мітозі) ділянки хромосом               Клітина з ядром під мікроскопом
      закріплені на білках ядерної ламіни.

    Від цитоплазми ядро відділене ядерною оболонкою, утвореної за рахунок
    розширення і злиття один з одним цистерн ендоплазматичної мережі таким чином,
    що у ядра утворилися подвійні стінки за рахунок оточуючих його вузьких
    компартментов. Порожнину ядерної оболонки називається люмен а
   перінуклеарним простором.
Ядерце
Внутрішня поверхня ядерної оболонки стелить ядерної ламін, жорсткої білковою структурою, утвореної білками-ламін, до якої прикріплені нитки хромосомної ДНК. Ламіни прикріплюються до внутрішньої мембрані ядерної оболонки за допомогою заякореного в ній трансмембранних білків - рецепторів ламін. У деяких місцях внутрішня і зовнішня мембрани ядерної оболонки зливаються і утворюють так звані ядерні пори, через які відбувається матеріальний обмін між ядром і цитоплазмою. Пора не є діркою в ядрі, а має складну структуру, організовану кількома десятками спеціалізованих білків - нуклеопорінов. Під електронним мікроскопом вона видна як вісім пов'язаних між собою білкових гранул з зовнішньої і стільки ж з внутрішньої сторони ядерної оболонки.

Ядерце знаходится усередіні ядра, І не
      має власної мембранної Оболонков, однак
      добре помітно Під світловім и електронной
      мікроскопом. Основною функцією ядерця є
      синтез рибосом. У геномі клітіні є
      спеціальні ділянкі, так звані ядерцеві
      організаторі, які містять гени рібосомної                    РНК Різні структури клітинного ядра видно через
      (рРНК), навколо якіх и формують ядерця. .               накопичення в них зеленого флуоресцентного білка

Ядерний матрикс
У полісом відбувається синтез рРНК РНК полімеразою I, її дозрівання, зборка рибосомного субчастиц. У полісом локалізуються Білки, Що беруть участь в процесах.
       Деякі з цих білків мають спеціальну послідовність - сигнал ядерцевих локалізації
       (NoLS,   від англ. Nucleolus Localization Signal). Слід зазначити, найвища концентрація
       білка в клітині спостерігається саме в полісом. У цих структурах було локалізовано
       близько 600 видів різних білків, причому вважається, що лише невелика їх частина
       дійсно необхідна для здійснення ядерцевих функцій, а інші потрапляють туди
       неспецифічно. Під електронним мікроскопом в полісом виділяють кілька
       субкомпартментов. Так звані Фібрилярні центри оточені ділянками щільного
       фібрилярного компонента, де і відбувається синтез рРНК. Зовні від щільного
       фібрилярного компонента розташований гранулярний компонент, що представляє
       собою скупчення дозріваючих рибосомних субчастиц.

         Ядерним матриксом деякі дослідники називають нерозчинний внутрішньоядерної каркас.
         Вважається, що матрикс побудований переважно з негістонових білків, що формують
         складну розгалужену мережу, що сполучається з ядерної ламін. Можливо, ядерний матрикс
         бере участь у формуванні функціональних доменів хроматину. У геномі клітини є спеціальні
         незначущі А-Т-багаті ділянки прикріплення до ядерного матриксу (англ. S / MAR - Matrix /
         Scaffold Attachment Regions), службовці, як передбачається, для заякоріванню петель
         хроматину на білках ядерного матриксу. Втім, не всі дослідники визнають існування ядерного
         матриксу
Еволюційне значення клітинного ядра
Основне функціональне відмінність клітин
       еукаріотів від клітин прокаріотів полягає в
       просторовому розмежуванні процесів
       транскрипції (синтезу матричної РНК) і
       трансляції (синтезу білка рибосомою), що дає в
       розпорядження еукаріотичної клітини нові
       інструменти регуляції біосинтезу і контролю
       якості мРНК. В той час, як у прокаріотів мРНК
       починає транслюватися ще до завершення її
       синтезу РНК-полімеразою, мРНК еукаріотів            Принципова схема реалізації генетичної
       зазнає значних модифікації (так званий                   інформації у про-і еукаріотів. Прокаріоти. У
           процесинг), після чого експортується через            прокаріотів синтез білка рибосомою
       ядерні пори в цитоплазму, і тільки після цього        (трансляція) просторово не відділений від
       може вступити в трансляцію. Процесинг мРНК       транскрипції і може відбуватися ще до
       включає декілька елементів.                                     завершення синтезу мРНК РНК-полімеразою.
                                                                                Прокариотические мРНК часто поліцістронной,
                                                                                тобто містять кілька незалежних генів.

З попередника мРНК (пре-мРНК) в ході процесу, званого
       сплайсингу вирізаються інтрони - незначущі ділянки, а
       значущі ділянки - екзонів з'єднуються один з одним.
       Причому екзонів однієї і тієї ж пре-мРНК можуть бути
       з'єднані декількома різними способами (альтернативний
       сплайсинг), так що один попередник може перетворюватися
       в зрілі мРНК декількох різних видів. Таким чином, один ген
       може кодувати відразу декілька білків. Крім того,
       інтрон-екзонів структура генома, практично неможлива у
       прокаріотів (так як рибосоми зможуть транслювати незрілі
       мРНК), дає еукаріотів певну еволюційну мобільність.
       Враховуючи протяжність інтрони ділянок, рекомбінація  між
       двома генами найчастіше зводиться до обміну екзонів.
       Завдяки тому, що екзонів часто відповідають                          Еукаріоти. мРНК еукаріотів синтезується
       функціональним доменам білка, ділянки получившегося       у вигляді попередника, пре-мРНК, що
       в результаті рекомбінації «гібрида», часто зберігають            зазнає потім складне стадійне
       свої функції. У той же час у прокаріотів рекомбінація             дозрівання - процесинг, що включає
       між генами неможлива без розриву в значущої частини,       приєднання кеп-структури до 5'-кінця
       що безумовно зменшує шанси на те, що отриманий              молекули, приєднання декількох десятків
       білок буде функціональний.                                                      залишків аденіну до її 3'-кінця
                                                                                (поліаденілірованіе) , вищепленіе
Походження ядра
Модифікаціям піддаються кінці молекули мРНК.          незначущих ділянок - інтронів та з'єднання один з
       До 5 '-кінця молекули прикріплюється                            одним значущих ділянок - екзонів (сплайсинг). При
       7-метілгуанін (так називаний кеп). До 3'-кінця                цьому з'єднання екзонів однієї і тієї ж пре-мРНК
       нематрічно приєднуються кілька десятків                      може проходити різними способами, приводячи до
       залишків аденіну (поліаденірованіе). Процесинг           утворення різних зрілих мРНК, і в кінцевому
       мРНК тісно пов'язаний з синтезом цих молекул і           підсумку різних варіантів білка (альтернативний
       необхідний для контролю якості.                                     сплайсинг). Тільки мРНК, яка успішно пройшла
       Непроцессірованная або не повністю                             процесинг, експортується з ядра в цитоплазму і
       процессірованная мРНК не зможе вийти з ядра в         втягується в трансляцію.
       цитоплазму або буде нестабільна і швидко
       деградує. У прокаріотів немає таких механізмів онтролю якості, і через це
      прокариотические мРНК мають менший термін життя - не можна допустити, щоб
      неправильно синтезована молекула мРНК, якщо така з'явиться, транслювалася протягом
      довгого часу.

Клітинне ядро є найважливішою рисою еукаріотичних організмів, що відрізняє їх від прокаріотів і архей. Незважаючи на значний прогрес у цитології та молекулярної біології, походження ядра не з'ясовано і є предметом наукових суперечок. Висунуто 4 основних гіпотези походження клітинного ядра, але жодна з них не отримала широкої підтримки.
Гіпотеза, відома як «сінтропная модель», припускає що ядро виникло в результаті симбіотичних взаємин між Архе і бактерією (ні археї, ні бактерії не мають оформлених клітинних ядер). За цією гіпотезою, симбіоз виник, коли стародавня архею (подібна з сучасними метаногенів археями), проникла в бактерію (схожу з сучасними Міксобактерії). Згодом архею редукувалася до клітинного ядра сучасних еукаріотів. Ця гіпотеза аналогічна практично доведеним теоріям походження мітохондрій і хлоропластів, які виникли в результаті ендосимбіоз прото-еукаріот і бактерій аеробів. Доказом гіпотези є наявність однакових генів у еукаріотів та архей, зокрема генів гістонів. Також Міксобактерії швидко пересуваються, можуть утворювати багатоклітинні структури і мають кінази і G-білки, близькі до еукаріотичних. Згідно з другою гіпотезою, прото-еукаріотичних клітина еволюціонувала з бактерії без стадії ендосимбіоз. Доказом моделі є існування сучасних бактерій із загону Planctomycetes, які мають ядерні структури з примітивними порами і інші клітинні компартменти, обмежені мембранами (нічого схожого в інших прокаріотів не виявлено). Згідно з гіпотезою вірусного еукаріогенеза, оточене мембраною ядро, як і інші еукаріотичні елементи, сталися внаслідок інфекції клітини прокаріотів вірусом. Це припущення грунтується на наявності загальних рис у еукаріотів та деяких вірусів, а саме геномі з лінійних ланцюгів ДНК, кепірованіі мРНК і тісному зв'язуванні генома з білками (гістони еукаріот приймаються аналогами вірусних ДНК-зв'язуючих білків). За однією версією, ядро виникло при фагоцітірованіі (поглинанні) клітиною великого ДНК-яке містить вірусу. За іншою версією, еукаріоти походять від стародавніх архей, інфікованих поксвирусов. Це гіпотеза заснована на схожості ДНК-полімерази сучасних поксвирусов і еукаріот. Також передбачається, що невирішене питання про походження статі і статевого розмноження може бути пов'язаний з вірусним еукаріогенезом. Найбільш нова гіпотеза, названа екзомембранной гіпотезою, стверджує, що ядро походить від одиночної клітини, яка в процесі еволюції виробила Другий зовнішній клітинну мембрану; первинна клітинна мембрана після цього перетворилася на ядерну мембрану, і в ній утворилася складна
система порових структур (ядерних пор) для транспорту клітинних компонентів, синтезованих всередині ядра.

                                                                                Каховська ЗОШ № 1


Біотехнології


title: Біологічні адаптивні ритми організмів

text:
Біологічні адаптивні ритми організмів

Що таке адаптивні біологічні ритми? Одне з найзагальніших явищ, які спостерігаються у природі — це сезонна періодичність. Чіткіше вона виражена в помірних і північних широтах, де зумовлює певну ритмічність життя організмів. У мешканців тропіків сезонні зміни виявляються не так чітко, хоча вони можуть бути зумовлені чергуванням періодів дощів і посушливих періодів. Як вам відомо, обертання Землі навколо Сонця і навколо своєї осі, а також Місяця навколо Землі, зумовлюють періодичні зміни світлового режиму, температури, вологості повітря, морські припливи і відпливи.

Періодичні зміни інтенсивності екологічних факторів впливають на формування у живих істот адаптивних біологічних ритмів: добових, припливно-відпливних, сезонних, річних .

Добові ритми

Що таке добові ритми? Унаслідок обертання Землі навколо своєї осі двічі на добу змінюється освітленість, що зумовлює коливання температури, вологості та інших абіотичних факторів, які впливають на активність організмів. Зокрема, сонячне світло визначає періодичність фотосинтезу, випаровування води рослинами, час відкривання й закривання квіток тощо. Ви вже знаєте, що зміна дня і ночі впливає на процеси життєдіяльності тварин : рухову активність, обмін речовин та ін. У людини виявлено понад 100 життєвих функцій, інтенсивність яких залежить від часу доби.
Сезонні ритми

Що таке сезонні ритми? Сезонні ритми пов'язані з обертанням Землі навколо Сонця, що зумовлює річні цикли змін кліматичних умов. З певною порою року в організмів пов'язані періоди розмноження, розвитку, стан зимового спокою, у тварин, зокрема, линяння, міграції, сплячка, а у листопадних рослин - щорічна зміна листя. Сезонні ритми впливають не лише на процеси життєдіяльності організмів, а й на їхню будову. Наприклад, у дафній і попелиць протягом року в особин різних поколінь закономірно змінюються розміри тіла і особливості будови певних його частин (мал. 125).
Сезонні зміни у рослин

Здатність організмів реагувати на зміни тривалості світлового періоду доби дає можливість заздалегідь пристосовуватись до сезонних змін умов довкілля. Явище фотоперіодизму властиве різним групам організмів, але найчіткіше виражене у видів, які мешкають в умовах різких сезонних змін (мал. 126).
Припливно-відпливні ритми
Вплив Місяця насамперед I позначається на житті водних організмів морів і океанів на-1 ший планети, пов'язане з припливами, які зобов'язані своїм існуванням спільного тяжінню Місяця і Сонця. Рух Місяця навколо Землі призводить до того, що існує не тільки добова ритміка припливів, а й місячна. Максимальної висоти припливи досягають приблизно раз на 14 днів, коли Сонце і Місяць знаходяться на одній прямій із Землею і надають максимальний вплив на води океанів. Найсильніше ритміка припливів позначається на організмах, що мешкають в прибережних водах. Чергування припливів і відливів для живих організмів тут важливіше, ніж зміна дня і ночі, обумовлена обертанням Землі і похилим становищем земної осі. Цій складній ритміці припливів і відливів підпорядкована життя організмів, що мешкають в першу чергу в прибережній зоні. Так, фізіологія рибки-Груніна, що мешкає біля узбережжя Каліфорнії, така, що в найвищі нічні припливи вони викидаються на берег. Самки, заривши хвіст в пісок, відкладають ікру, потім самці запліднюють її, після чого риби повертаються в море. З відступом води запліднена ікра проходить всі стадії розвитку. Вихід мальків відбувається через півмісяця і приурочений до наступного високому припливу.

Отже,все живе на нашій планеті несе відбиток ритмічного малюнка подій, характерного для нашої Землі. У складній системі біоритмів, від найкоротших - на молекулярному рівні - з періодом в декілька секунд, до глобальних, пов'язаних з річними змінами сонячної активності живе і людина. Біологічні ритми представляють собою один з найважливіших інструментів дослідження чинника часу в діяльності живих систем і їх часової організації.


title: Брусника

text:
БРУСНИЦЯ - БРУСНІКА

 Я – Брусніка Олег – учень спеціалізованої школи № 273 з поглибленим вивченням української мови та літератури м.Києва.  Моє прізвище пов’язане із досить цікавою плодовою рослиною – бруснікою.  Вивчаючи покритонасінні рослини, мені захотілося повідати своїм однокласникам, які особливості вона має.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Брусниця відома з давніх-давен. Той, хто піднімався в безхмарну височінь карпатських вершин або побував на Поліссі чи в південних районах Лісостепу, не один раз милувався в хвойних і листяних лісах цією рослиною.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 БРУСНІКА - вид вічнозелених чагарників, що належить до класу Дводольні, родини вересових. Невисокий кущик 10-28 см заввишки з повзучим довгим кореневищем.
 Росте у сухих і сирих хвойних та листяних лісах, іноді на торф'яних болотах.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Брусниця - світлолюбна рослина. Може утворювати суцільні зарості на площі у кілька гектарів. Заготівля можлива у Волинській, Рівненській, Житомирській, Тернопільській, Львівській, Івано-Франківській, Чернівецькій і Закарпатській областях, на півночі Київської та Сумської областей.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Кущики брусніки, пагони якої іноді повинні прокладати собі дорогу в гнилому пні між корою і деревиною, можуть досягати в довжину 1 м, а ті, які ростуть поруч на землі, мають зазвичай висоту від 8 до 15 см.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
Стебло прямостояче з округлими короткоопушеними гілочками. Пагони зеленувато-бурі, вкриті короткими гачкоподібними волосками. Листки на стеблі розміщені почергово. Тримаються на рослині протягом двох-трьох років.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
  Листки оберненояйцеподібні чергові або еліптичні, шкірясті, тупі, цілокраї або нечітко зубчасті із загнутими вниз краями. Зверху темно-зелені, блискучі, зісподу мають маленькі точкові ямочки і темні залозки.
На стеблі розміщені почергово. Тримаються на рослині протягом двох-трьох років.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
Квітки знаходяться у верхівкових 2-16 квіткових китицях. Квітконіжки короткі, червонуваті, опушені. Чашечка чотиризубчаста, з короткими округлими червонуватими або зеленуватими зубцями. Віночок дзвоникуватий, зубчастий, біло-рожевий або рожевий. Тичинок 8 (10) з короткими нитками. Маточка одна.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Плід - округла ягода 7-12 мм у діаметрі, спочатку зеленувато-6іла, а стигла - яскраво-червона. Насіння численне, червонувато-буре, з сітчастою шкірочкою, у формі півмісяця. Цвіте у другій половині травня і в червні, ягоди достигають у серпні - вересні. Плоди можуть триматися під снігом до весни.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Брусніка – комахозапильна рослина, але досить часто  самозапилюється.      Розмножується насінням та кореневищними живцями.
Листя містить різні органічні сполуки, головним чином глікозиди, кислоти і дубильні речовини. Ягоди багаті цукром та вітамінами: каротин (провітамін А), віт.С, а також мікро- та макроелементи.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Ягоди вживають свіжими і переробленими. З них готують варення, компоти, джем, начинку для цукерок, пастилу, сік, маринади, екстракти, напої. Квашена брусниця має приємний смак і може довго зберігатись. Ії застосовують як гарнір до м'ясних і рибних страв, добавляють у салати.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
Також застосовують:
1)Відвар з листя - при захворюваннях нирок.
2)Ягоди - при туберкульозі легенів, катарі шлунка з недостатньою кислотністю, нирково-кам'яній хворобі, ревматизмі, як вітамінний і протигнильний засіб.
3)Відвар з ягід добре втамовує спрагу при гарячці.
4)Сік п'ють при підвищеному артеріальному тиску, при неврозах і анемії у вагітних.
5)Брусничний сироп загострює зір.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА
 Як медоносна рослина дає медопродуктивність  до 50 кг з 1 га.
 Як декоративна рослина рекомендується для декорування кам'яних гірок у лісопарках.
БРУСНИЦЯ
БРУСНІКА


title: Богомолець О О

text:
Богомолець Олександр Олександрович
Народився у Лук'янівській в'язниці м. Києва, де перебувала його мати Софія Миколаївна Богомолець, засуджена на 10 років каторжних робіт у справі Південноросійсько-го робітничого союзу.
Батько - О.М.Богомолець, земський лікар, також брав участь у революційному русі.
батьки. місце народження
У 1900 р. закінчив Першу Київську гімназію із золотою медаллю і вступив на юридичний ф-т Університету Святого Володимира у Києві, але того ж року перевівся на медичний факультет. За станом здоров'я в січні 1901 р. переїхав до Одеси, де продовжив навчання на медичному факультеті Новоросійського університету.
Під час навчання на 2-му                                                курсі університету (1902 р.)                                               опублікував першу наукову                                                 роботу «До питання про                                              будову і мікрофізіологію                                         бруннерових залоз».
навчання
У 1909 р. в Петербурзькій Імператорській військово-медичній академії захистив докторську дисертацію  «До питання про мікроскопічну будову і фізіологічне значення надниркових залоз у здоровому і хворому організмі». Одним з опонентів при захисті був відомий російський фізіолог академік І.П.Павлов, що дав                                           високу оцінку роботі молодого                                                     ученого.
У 1911 р. відбув однорічне                                           відрядження за кордон для                                       підготовки до професорського                                       звання, під час якого працював у найкращих клініках і університетах Франції та Німеччини.
навчання
У 1923 р. організував у Саратові першу в СРСР протималярійну лабораторію.
У кінці 30-років ХХ ст. написав праці:
«Вступ до вчення про конституції та діатези»;
«Криза ендокринології»;
«Загадка смерті»;
«Про вегетативні центри обміну»;
 «Набряк. Нарис патогенезу»;
 «Артеріальна гіпертонія. Нарис патогенезу»;
переробив і розширив підручник «Патологічна фізіологія».
Основні праці
У 1930 р., переїхавши з групою учнів до Києва, створив Інститут експериментальної біології та патології Наркомату охорони здоров'я УРСР і Інститут клінічної фізіології УАН. Під будівництво останнього О.Богомольцю виділили 2,7 га землі в центрі Києва. Після смерті вченого обидва інститути були об'єднані в Інститут фізіології АН УРСР (1953).
навчання
У Києві найяскравіше виявився талант Богомольця як організатора науки, багатогранність його наукових інтересів, здатність згуртовувати видатних вчених і готувати молоді наукові кадри, уміння поєднувати наукову працю з державною і громадською діяльністю.
О.Богомолець перетворив Київ на один із найпрестижніших наукових центрів СРСР.
Творчий шлях
З групою учнів написав багатотомну працю «Основи патологічної фізіології», за яку було присуджено Сталінську премію (1941).
Був засновником «Фізіологічного журналу» АН УРСР, організатором щорічних широких наукових конференцій, присвячених найактуальнішим проблемам медицини, редактором багатьох наукових збірників.
Помер від туберкульозу, на який хворів ще в юності. Похований у парку на території колишнього Інституту клінічної фізіології (нині — Інститут фізіології НАН України ім. О.Богомольця) в Києві.
Останні роки
Син - Богомолець Олег Олександрович, патофізіолог, член-кореспондент НАНУ.
Його дочка Олександра Олегівна завідує меморіальним кабінетом Олександра Богомольця.
Інша онука Олександра Богомольця, Катерина, та її дочка Ольга - також стали медиками.
Двоюрідний брат - Богомолець Вадим Михайлович, військовий діяч УНР, військово-морський дипломат
Рідня
Праці Богомольця сприяли розвиткові майже всіх галузей патологічної фізіології. Вони стосувалися питань ендокринології, порушення обміну речовин, імунітету й алергії, раку, патології кровообігу (зокрема гіпертонії), патогенезу шоку, механізму дії переливання крові, старіння організму тощо.
Основною ідеєю багатьох праць Богомольця є висунуте ним положення про те, що виникнення, перебіг і кінець захворювання залежать не тільки від причини, яка викликала хворобу, а й від здатності організму до опору, тобто від його реактивності. Остання, на думку Богомольця, зумовлюється станом нервової системи і сполучної тканини.
Наука
Створив учення про фізіологічну систему сполучної тканини, до якої включав різноманітні сполучнотканинні клітини та міжклітинні утворення. Богомолець вважав, що така система виконує в організмі кілька функцій: захисну (фагоцитоз і утворення антитіл), пластичну (загоювання ран, виразок, зростання переломів кісток та ін.) і трофічну (участь в обміні речовин).
Наука
З метою підвищення функцій сполучної тканини при ряді захворювань запропонував спеціальну антиретокулярну цитоксичну сироватку (АЦС). Цю сироватку широко застосовували в СРСР (зокрема, під час Другої світової війни) та інших країнах.
Велике значення мають праці О.Богомольця, присвячені переливанню крові. В них доведено, що переливати кров доцільно не лише за її нестачі, а й з метою підвищення реактивності організму.
Наука
В останні роки життя багато уваги приділяв питанням старіння організму.
Як і Ілля Мечников, вважав, що людина за своєю природою може жити 125-150 років; старіння, що наступає у 60-70 років, передчасне і зумовлене несприятливими умовами життя та захворюваннями.
Останні роки
Лауреат Сталінської премії (1941)
Заслужений діяч науки УРСР (1943)
Герой Соціалістичної Праці (1944)
Нагороджений двома орденами Леніна, іншими орденами та медалями.
Нагороди
У 1953 р. Академія наук УРСР заснувала Премію імені О. О. Богомольця, яку вручає Відділення біохімії, фізіології і молекулярної біології НАН України за видатні досягнення в галузі технічної фізіології та патофізіології.
Вшанування пам’яті


title: "Бережіть свої зуби"

text:
Бережіть свої зуби
Підготувалиучениці 11-Б класуХалімон Заріна та Миронович Ярослава
Зуби

Зу́би — кісткові утворення в ротовій порожнині хребетних тварин, використовуються для розкушування і пережовування їжі, а також з метою нападу і захисту
Зуби людини допомагають їй розкушувати, пережовувати їжу, також беруть участь в утворенні звуків, і є важливою частиною усмішки.
У нормі у людини є 32 постійних зуба.

За основною функцією зуби діляться на типи:
 Різці
 Ікла
 Премоляри
 Моляри
 Різці
 Ікла
 Премоляри
 Моляри
Передні зуби, які прорізаються першими у дітей, служать для захоплення і розрізання їжі
Конусоподібні зуби, які служать для розривання і утримання їжі
Призначені для роздавлювання, перетирання їжі, також вони можуть використовуватися і для розривання їжі
Задні зуби, які служать для перетирання їжі, мають частіше три кореня на верхній щелепі і два — на нижній
Структура зубів
У кожному зубі розрізняють коронку, шийку і корінь
Карієс – найпоширеніше захворювання зубів
Карієс (лат. Caries dentium) — патологічний процес, який починається після прорізування зубів та супроводжується демінералізацією та протеолізом, з утворенням порожнини під дією ендо- і екзогенних факторів.

Карієс — дуже поширене захворювання. У дитячому віці воно посідає перше місце серед хронічних захворювань.
Як часто ви чистите зуби?
Обстеження порожнини рота та діагностика карієсу.
Проходити огляд у професійного стоматолога необхідно 1 раз кожні пів року.
Огляд хворого проводять в стоматологічному кріслі.
По ходу обстеження користуються стоматологічним дзеркалом зубним зондом.

 Професійна гігієнічна чистка зубів складається з кількох етапів:
   - анестезія (за бажанням пацієнта);
 - використання спеціального захисного ретрактора для губ -  (гумова накладка на губи, яка захищає їх від дії соди);
 - зняття зубного каменю ультразвуком;
 - полірування поверхні зубів;
 - урок гігієни, підбір засобів гігієни.

Дізнайтеся більше про пломби

Дізнайтеся про режим роботи стоматолога
Як часто ви відвідуєте стоматолога ?
Зверніться до MS Excel
Сучасні методики гігієни порожнини рота
Чищення зубів — гігієнічна процедура для очищення поверхні зубів від залишків їжі і м'якого зубного нальоту. Зазвичай виконується з допомогою зубної щітки або  і зубної нитки.

Зубна щітка – пристосування для чищення зубів і масажу ясен.
Чищення зубів
Більшість зубних лікарів рекомендують чистити зуби двічі на день, після прийому їжі.
Дізнайтеся більше з буклету
Як часто ви міняєте зубну щітку?
Зубний порошок – засіб для гігієни порожнини рота, призначений для очщення зубів від залишків їжі.
У виборі зубного порошку всі обрали порошок марки “Like Baby”
Зубна паста – желеподібна маса (паста або гель)  для чищення зубів.
Зубні пасти
Чи діагностували вам карієс?
Жувальна гумка - вид цукерки для жування, призначена для очищення зубів та ротової порожнини, маскування неприємних запахів.
Зубні нитки призначені для ретельного видалення зубного нальоту і залишків їжі з проміжків між зубами.
Еліксири покращують очищення поверхонь зубів, попереджають утворення зубного нальоту, дезодорують порожнину рота.
Зубочи́стка — загострена паличка, призначена для видалення рештків їжі, що застрягли між зубами.
Чи користуєтесь ви зубними нитками, ополіскувачами, зубочистками?
Якого кольору ваша зубна емаль?
Посміхайтесь на здоров'я!


title: Чому скисає молоко

text: Молоко часто називають першим дієтологічних продуктом,                                                  підкреслюючи його важливість в лікувальному харчуванні. Протягом усієї історії людства молоко використовувалося в їжу і для лікування всіляких захворювань, адже в його складі міститься більше ста компонентів. Не випадково з'явився на світ людина саме з молоком зустрічається в першу чергу.Молоко - дивовижна їжа, якою тварини годують своїх дитинчат. Молоко містить безліч поживних речовин, з яких йде побудова шкіри, м'язів, кісток, вовни, кігтів і зубів. Молоко містить все необхідне дитинчаті - жир, воду, цукор, білки, вітаміни і солі. Але постоявши день або два молоко скисає. Чому ж це відбувається? Процес скисання молока - досить складний мікробіологічний процес. У будь-якому молоці обов'язково присутні у величезній кількості молочнокислі бактерії. Молоко є ідеальним живильним середовищем для них, і якщо воно зберігається при кімнатній температурі, то бактерії посилено розмножуються. Для цього вони активно використовують основні складові частини молока: білки, жир і цукор. Саме тому молоко скисає. Молочнокислі бактерії бувають різні, наприклад ацидофільні, мезофільні, теромфільние, біфідобактерії. Вони всі харчуються лактозою і виробляють молочну кислоту. Різні бактерії виробляють і різні молочнокічлие продукти. Наприклад, кефір є продуктом діяльності гриба-симбіозу і молочнокислих бактерій.


title: Біологія і медицина

text:
3-md-1
2012


Будова і життєдіяльність рослин


Царство тварин


title: "Будова та функції скелету людини"

text:
Будова та функції скелету людини.
Виконала:
Загальні поняття про скелет людини. Будова кістки.
Скелет (кістяк) людини - це комплекс кісток, які виконують опорну, захисну, локомоторну, кровотвірну та депонуючу функції. До скелету входить близько 200 кісток. В скелеті виділяють осьовий (хребет, череп, грудна клітка) та додатковий відділи (пояси кінцівок та вільні кінцівки). Кістки скелету є своєрідними важелями, які рухаються м'язами, в результаті чого частини тіла змінюють положення в просторі. До кісток прикріплюються зв'язки, сухожилля, фасції. Скелет утворює простори для розташування головного мозку, спинного мозку, легень тощо. Кістки беруть участь у мінеральному обміні, вони є осередком кальцію, фосфору тощо. Жива кістка містить в собі вітаміни А, Д, С та інші.
Кістки побудовані з кісткової тканини, які є різновидністю сполучної тканини, складаються із клітин (остеоцити) та міжклітинної речовини, яка містить багато колагену, глікопротеїдів тощо, і мінеральних компонентів (в основному кристали гідрооксиапатиту). Завдяки цьому кістка має і гнучкість, і міцність. Кількість (а точніше співвідношення) органічних і мінеральних речовин в кістці змінюється з віком. У дітей значно переважають органічні речовини, у дорослих - мінеральні.
Опір свіжої кістки на розрив такий же, як у міді, і в 9 разів більший, ніж у свинцю. Кістка витримує стискування 10 кг/мм2 (подібно до чавуну). Щоб переламати ребро необхідна сила в 110 кг/см2.
У кістці розрізняють такі клітини: остеобласти - багатокутні, кубічної форми молоді клітини кістки, багаті елементами зернистої ендоплазматичної сітки, рибосомами, комплексом Гольджі. Здатні до розмноження. Поступово остеобласти диференціюються у остеоцити, при цьому кількість органел у клітині зменшується. Міжклітинна речовина, яка утворюється остеобластами, замуровує клітину з усіх боків і просочується солями кальцію.
Остеоцити - зрілі багатовідросткові клітини, які лежать у кісткових лакунах. Їх відростки контактують між собою, а канальці, у яких проходять відростки, пронизують речовину кістки. Остеоцити не діляться, органели у них розвинені слабко.
Остеокласти - великі багатоядерні клітини, які руйнують кістку і хрящ. Остекласти мають багато протеолітичних ферментів, мітохондрій, лізосом і вакуоль. У них добре виражений комплекс Гольджі. Остеокласти відносять до макрофагів.

Клітини кісток.
Кістка (os) як орган ззовні (крім поверхонь зчленування) вкрита окістям, яке є сполучнотканинною пластинкою збагаченою кровеносними і лімфатичними судинами, нервами. Оксітя міцно зрощене з кісткою за рахунок волокон, що входять у тканину кістки. Зовнішній шар окістя волокнистий, внутрішній - остеогенний кісткоутворюючий) прилягає до кістки. В ньому розташовані остеогенні клітини в стані спокою, за рахунок яких відбувається розвиток, ріст в товщину та регенерація кістки після пошкодження.
Розрізняють два основних типи кісткової тканини - ретикулофіброзну (грубоволокнисту) і пластинчасту. Перша розвивається із мезенхіми, що властиво для покривних кісток черепа. Одночасно з диференціюванням клітин в остеоцити утворюється міжклітинна речовина і колагенові волокна. Розташована між клітинами і волокнами основна речовина ущільнюється, формуються кісткові балки (перекладини). Клітини поверхні утворюваної кістки перетворюються в остеобласти.

 Зовні кістка одягнена окістям, або періостом (periosteum), яку пронизують кровоносні судини, що живлять кістку. В окісті є багато чутливих нервових закінчень, сама ж кістка нечутлива.
  Порожнина трубчастих кісток заповнена червоним кістковим мозком, який протягом життя замінюється жовтим (жировою тканиною).
  Кістки відрізняються одна від одної формою і будовою. Виді¬ляють кістки трубчасті, плоскі, змішані і повітроносні. Серед трубчастих розрізняють довгі (плечова, стегнова, кістки перед¬пліччя, гомілки) і короткі (кістки п'ясти, плюсни, фаланги паль¬ців). Губчасті кістки складаються з губчастої речовини, покритої тонким шаром компактної речовини. Вони мають форму  неправильного куба або многогранника і розташовуються в місцях, де ве¬лике навантаження поєднується з рухливістю (наприклад, надколінник).

                                                        Рис. 82.
Будова кістки. А — поздовжній розпил через верхній кінець стегнової кістки; б — схема головних напрямків, по яких розташовуються перекладки у верхньому кінці стегнової кістки: 1 — компактна речовина; 2 — губчаста речовина; З — порожнина кістки; 4 — лінії стискання; 5 — лінії розтягування.
 Плоскі кістки беруть участь в утворенні полостей, поясів кі¬нцівок і виконують функцію захисту (кістки кришки черепа, гру¬дина).
  Змішані кістки мають складну форму і складаються з декі¬лькох частин, різних за походженням. До змішаних кісток відно¬сяться хребці, кістки основи черепа.

                З`єднання кісток.
Існують три групи з'єднання кісток: безперервні, напівсуглоби і переривчасті з'єднання — суглоби. Такий розподіл відображає філогенез хребетних тварин. У низьких (первинно-водних) хребетних тварин кістки сполучені в основному безперервно. З виходом хребетних на сушу для нових умов пересування був потрібний розвиток кінцівок як системи важелів і рухливе з'єднання кісток, що їх складали.
  Безперервними називаються з'єднання кісток за допомогою різних видів сполучної тканини. Такими є шви — з'єднання країн кісток даху черепа між собою тонкими прошарками сполучної тканини. Кістки можуть з'єднуватися і за допомогою хряща, на приклад, рукоятка грудини з її тілом.
 Напівсуглоби також є хрящовими з'єднаннями, але в товщі хряща є невелика порожнина. До них відносяться з'єднання хребців, лобкових кісток.
  Суглоби (articulatio) — це переривчасті з'єднання кісток, які обов'язково містять наступні елементи: суглобові поверхні кісток, покриті хрящем; суглобову капсулу, або сумку; суглобову порожнину; порожнинну рідину. Суглоб звичайно прикріплений зв'язками. Суглобова рідина продукується клітинами, які вистилають внутрішню поверхню суглобової сумки. Рідина поле¬гшує ковзання суглобових поверхонь кісток і служить поживним середовищем для суглобового хряща. Кількість порожнинної рідини, яка заповнює вузьку щілину між суглобовими поверхнями, дуже невелика.

Схема будови суглоба: 1 — суглобові поверхні
 кісток; 2— суглобовий хрящ; 3— суглобова сумка;
 4— суглобова порожнина.
 Суглоби розрізняють за числом і формою суглобових
 поверхонь кісток і за можливим об'ємом рухів, тобто
 за числом осей, навкруги яких може скоюватися рух.
Так, за числом поверхонь суглоби підрозділяють на
 прості (дві суглобові поверхні) і складні (більше двох),
 формою — на плоскі (міжзап'ясткові, зап'ястково-
п'ясткові, передплесно-плеснові суглоби), кулясті
                                                                                Рис. 83.
 (плечовий, тазостегновий), елліпсоподібні (між потиличною кісткою і першим шийним хребцем) тощо.
 За характером рухливості розрізняють одновісні, тобто з однією віссю обертання (блоковидні, наприклад, міжфалангові суглоби пальців), двовісні, тобто з двома осями (еліпсоподібні) і тривісні (кулясті) суглоби. До цих останніх, як указувалося, відносяться плечовий і тазостегновий суглоби.

Скелет голови.
 Скелет голови, або череп (cranium), умовно підрозділяють на мозковий і лицьовий. Мозковий відділ (черепна коробка) служить вмістищем для мозку і захищає його від пошкоджень. Лицьовий відділ є кістковою основою обличчя, включає початкові відділи травного тракту і дихальних шляхів і утворює вмістище для органів чуття.
Череп людини. А — вигляд
спереду, Б — вигляд збоку:
 1 — лобова кістка; 2 — тім'яна
 кістка; З — скронева кістка;
 4 — потилична кістка; 5 —
вилична кістка; 6 — верхня
щелепа; 7 — нижня щелепа.
                                                                                Рис. 84
 Черепна коробка утворена нерухомо сполученими плоскими кістками. Спереду розташовується велика непарна лобова кістка, зверху — дві тім'яні, з бічних сторін — скроневі, а ззаду — непарна потилична кістка, в якій є так званий великий потиличний отвір. Через цей отвір з'єднуються головний і спинний мозок. На внутрішній поверхні кісток черепної коробки знаходяться ямки і горбочки. Ямки відповідають мозковій звивині, а горбочки між ними — борознам кори головного мозку.
  Лицьовий відділ черепа складається з верхньої і нижньої щелеп, піднебінних, носових, скуластих та інших кісток. Усі ці кістки, виключаючи нижньощелепну, нерухомо сполучені одна з одною. На нижній щелепі є виступ підборіддя — важлива відмінна риса щелепи людини.
Скелет тулуба.
Скелет тулуба включає хребет і грудну клітку. Хребет, або хребетний стовп (columna vertebralis), утворений 33-34 хребцями і має п'ять відділів: шийний — 7 хребців, грудний — 12, поперековий — 5, крижовий — 5 і копчиковий — 4—5 хребців. Хребці (vertebrae) складаються з тіла і дуги, від якої відходять сім відростків: один остистий, два поперечні, дві пари суглобових. Між тілом хребця і дугою знаходиться хребетний отвір. В сукупності ці отвори утворюють хребетний канал, в якому розташовується спинний мозок. Розміри тіл хребців збільшуються від шийного відділу до поперекового у зв'язку із зростанням навантаження на нижче розташовані хребці. Між тілами хребців знаходяться прошарки хрящової тканини. Крижові і копчикові хребці зростаються і утворюють крижову і копчикову кістки.
Рис. 85. Скелет людини: А — вигляд
спереду: 1 — череп; 2,7 — хребет; 3 —
ключиця; 4 — грудна клітка; 5 — грудина;
 6 — плечова кістка; 8 — променева кістка;
 9 — ліктьова кістка; 10 — п'ясток; 11 —
 фаланги пальців руки; 12 — зап'ясток;
13 — фаланги пальців ноги; 14 — плесно;
 15—передплесно; 16 — велика гомілкова
 кістка; 17— мала гомілкова кістка; 18 —
 колінна чашечка; 19 — стегнова кістка;
 20 — лобкова кістка; 21 — клубова кістка;
 Б — вигляд збоку: 1 — лобна кістка; 2 — хребет; 3 — ребра; 4 — грудина;
 5 — нижня щелепа; 6 — плечова кістка;
 7 — променева кістка; 8 — ліктьова
кістка; 9 — зап'ясток; 10 — п'ясток;
11 — фаланги пальців руки; 12 — фаланги пальців ноги; 13 — плесно; 14 — передплесно; 15 — велика гомілкова кістка; 16 — мала гомілкова кістка; 17 — колінна чашечка; 18 — стегнова кістка; 19 — клубова кістка; 20 — крижі; 21 — лопатка.
Будова хребта.
У зв'язку з прямоходінням хребет у людини утворює чотири вигини. У шийному та поперековому відділах вигини повернені опуклістю вперед, у грудному та крижовому — назад. Вони мають важливе значення, оскільки пом'якшують поштовхи при ходьбі, стрибках і бігу, полегшують збереження тілом рівноваги і  збільшують розміри грудної клітки і тазу. У дітей часто з'являються патологічні вигини хребта. При тривалому зігнутому положенні хребта і слабкості спинних м'язів збільшується вигин у грудному відділі хребта. У результаті тривалого нерухомого сидіння за партою і неправильної косої посадки з'являється викривлення хребта убік.

Рис. 86. Хребетний стовп. Вигляд спереду (А), ззаду (Б) і збоку (В): Відділи: І — шийний; II — грудний; III — поперековий; IV— крижовий; V— куприковий. 1,3 — шийний і поперековий лордози; 2, 4 — грудний і крижовий кіфози; 5 — мис.
Будова грудної клітки.
Грудна клітка (thorax) утворена грудиною (sternum), 12 па¬рами ребер (costae) і грудними хребцями. Сім пар ребер безпосередньо сполучено з грудиною; 8—10-а пари з'єднуються разом хрящами і переднім кінцем прикріпляються до грудини, а 11-а і 12-а пари лежать вільно, закінчуючись в м'яких тканинах. Грудна клітка вміщає важливі внутрішні органи: серце, крупні судини, легені, трахею, стравохід. Вона бере участь у дихальних рухах за рахунок ритмічного підняття і опускання ребер. Грудна клітка у людини у зв'язку з прямоходінням плоска і широка. Форма і величина її залежать від віку і статі, виду трудової діяльності і способу життя. Під впливом фізичних вправ збільшуються її розміри. У дітей при неправильній посадці і опорі на парту грудь¬ми може виникнути деформація грудної клітки, що порушує роз¬виток і функціонування серця, легень і кровоносних судин.
Рис. 87. Грудна клітка. Вигляд спереду: 1 —- тіло грудини; 2 — рукоятка грудини; 3 — верхня апертура грудної клітки; 4 — ключиця; 5 — лопатка; 6 — ребра; 7 — мечоподібний відросток грудини; 8 — реберна дуга.
Скелет кінцівок.
 Скелет кінцівок складається з скелета пояса, який прикріплює кінцівки до осьового скелета, і скелета вільної кінцівки.
  Скелет пояса верхньої кінцівки складається з пари лопаток і пари ключиць. Лопатка (scapula) — парна плоска кістка трикутної форми, яка прилягає до задньої поверхні грудної клітки. Разом із плечовою кісткою лопатка утворює плечовий суглоб. Ключиця (clauicula) — парна покривна кістка, одним кінцем сполучена з верхнім кінцем грудини, іншим — з лопатками. Скелет руки складається з плечової кістки, двох кісток передпліччя (ліктьова і променева) і кісток кисті (кістки зап'ястка, п'ястя і фаланг пальців).
  Скелет пояса нижньої кінцівки представлений тазовим поясом, утворений двома масивними тазовими кістками, кожна з яких, у свою чергу, складається з трьох зрощених кісток — клубкової,  сідничної, лобкової. Тазовий пояс разом з крижами утворює таз, який захищає органи черевної порожнини. У жінок розміри тазу більше, ніж у чоловіків, більше і величина нижнього отвору, що пов'язано з дітородінням. На бічних поверхнях тазових кісток знаходяться за-падини, в які занурюється головка стегнової кістки, утворюючи та-зостегновий суглоб. Скелет нижньої кінцівки включає стегнову кістку, дві кістки гомілки (велику і малу гомілкові) і стопу, що склада¬ється з 26 дрібних кісток. У зв'язку з прямоходінням стопа людини набула склепінчастої форми, яка забезпечує пружну ходьбу.
10 фактів про скелет людини.
1) У скелета немовлят зоо кісток.
2) З віком кількість кісток зменшується до 206.
Причина-у зрощенні ряду дрібних кісток.
3) Цікавім є те, що окремі частини скелета можна розрізнити вже у 5-тижневого зародка (розміром з горошину), у якого найбільш помітною частиною є хребет, який утворює виразну дугу.
4) Людський скелет повністю оновлюється кожні три місяці.

5) Після 40 років людина починає "рости вниз”. Кожні 10 років зростання зменшується на 1 см. Причина цього – висихання хрящів в суглобах і хребті.
6)У людини ранкове зростання перевищує вечірній на 1-2 см.

7) Майже половина всіх кісток людини знаходяться в зап’ястях і ступнях.
8) Стегнова кістка– найдовша з кісток скелета, вона складає 1 / 4 частину довжини тіла дорослого, витримує навантаження на тиск 1500 кг.
9) Кістки за міцністю перевершують граніт в 2,5 рази, а пружність кісток вища за пружність дуба.
10) Скелет новонародженої дитини складається з більш ніж трьохсот кісточок, але в результаті того що багато з них зростаються в процесі дорослішання, у скелеті дорослої їх залишається лише 206.

Дякую за увагу!


черві


title: Богомоли

text:
Богомоли

Довжина тіла богомолів у залежності від виду від 1 до16 см.
Ротовий апарат гризучого типу.
Наявні дві пари крил, хоча деякі безкрилі.
Будова
Богомоли
Відомо близько 2 тисяч видів, які живуть в усьому світі:
у тропіках;
у субтропіках;
у помірному поясі.
Вони постійно сидять у молитовній позі (звідси і назва) та чекають на поживу.
Поширення
Богомоли
Богомоли зазвичай одинаки. Характерною особливістю є те, що вони постійно їдять.
Все їхнє життя проходить в очікуванні чергової жертви. Нею є інші комахи та павуки; великі види їдять навіть жаб, дрібних ящірок і птахів.
Спосіб життя
Богомоли
 Богомол - типовий „засадник". Він нерухомо сидить у засідці, у гущавині трави, піднявши догори передньоспинку та передні ноги, гомілки яких вкладені в стегна, як лезо ножа. Комаха застигає наче в „молитовному екстазі". При цьому рухається тільки його голова.
Богомоли
Маскування
 У богомолів багато ворогів, але найголовніши-ми їхніми ворогами є птахи. Деякі з великих видів захищаються передніми кінцівками, що мають гострі маленькі гачки, які можуть подряпати й шкіру людини.
Богомоли
Захист
 Богомоли менших розмірів, які не можуть силою протистояти ворогу, намагаються його налякати. Для цього вони зненацька розправляють крила, частіше всього яскраво забарвлені та вкриті плямами, що схожі на очі, намагаючись викликати в нападаючого страх.
Богомоли
Захист
 У богомолів найкращий захист - це добре маскування. У Африці та Південно-Західній Азії є богомоли дуже яскравого забарвлення. На вигляд вони схожі на квітки або листя.
Богомоли, які живуть у Європі, також добре маскуються в листі, завдяки формі тіла (палицеподібній, у вигляді лишайника й т.д.) і забарвленню (зеленому на молодих рослинах, бурому - на тих, що в'януть).
Богомоли
Маскування
 Богомол непомітний завдяки формі тіла та забарвленню. Обережно підкрадається до жертви та захоплює неї, затискаючи між стегном і гомілкою. Через те, що кінцівки богомола із внутрішньої сторони мають маленькі гачечки, вони з легкістю можуть утримувати здобич.
Богомоли
Маскування
Богомоли
 Спарювання богомолів нічим не відрізняється від інших комах, крім того, що самка під час цього процесу, або відразу ж після нього пожирає самця. Це відкриття було зроблено в процесі спостереження за богомолами, що проживають в неволі. Довгий час такий канібальський звичай вважали нормальним при розмноженні цих комах. Однак нові дослідження показали, що в богомолів, які мешкають на волі, канібалізм спостерігається набагато рідше, ніж у вирощених в лабораторіях.
Спарювання
 Після спарювання самка відкладає кілька яйцекладів, у кожному з яких є по 100-200 яєць. Яйця відкладаються у пінну масу, що, застигаючи, формує характерну захисну капсулу. Такі капсули можна побачити на загорожах, на телеграфних стовпах, на гілках дерев або на траві, деякі види закопують їх у пісок. Забарвлення капсул варіює від ясно-жовтого до коричневого або сірого кольорів в залежності від місця перебування комах. На верхньому кінці капсули розташований вихід з неї.
Богомоли
Яйця
Богомоли
Більшість видів богомолів проводять зиму в стадії яйця. Навесні з яєць вилуплюються личинки, які спочатку схожі на мурах, вид дорослої особини вони приймають тільки після численних перетворень (усього личинки линяють чотири рази).
Личинки
Богомоли цікаві комахи. Непомітні на фоні зелені і корисні, бо нищать комах-шкідників. Але необережно його брати до своїх рук не рекомендую. Рани нанесені ним гояться довго.
Богомоли
Обережно!
Різні види
Богомоли
Богомоли
Вони ще й танцюють?
Богомоли
Дякую за увагу!