title: Санітарно-гігієнічна експертиза проектів. Гігієнічні вимоги до земельних ділянок під забудову ЛПЗ та їх територіальної системи забудов лікарень та їх гігієнічна оцінка. (3)

text:
Санітарно-гігієнічна експертиза проектів. Гігієнічні вимоги до земельних ділянок під забудову ЛПЗ та їх територіальної системи забудов лікарень  та їх гігієнічна оцінка.
    До закладів охорони здоров`я відносять такі об`єкти: - лікувально-профілактичні заклади, - санаторії,- профілакторії, - аптеки,- молочно-раздавальні пункти, - станції переливання крові.
 Лікарні  являються лікувально-профілактичними закладами, необхідними для надання населенню стаціонарної допомоги.           Лікарні можуть проектуватися у комплексі з поліклінікою або станцією швидкої і невідкладної медичної допомоги, пологовим будинком, перинатальним центром.
   Улаштування та організація діяльності ЛПЗ, згідно з гігієнічними вимогами, дають можливість створити:
- найкращі умови зовнішнього середовища для хворих;

- сприяють впровадженню лікувально-охоронного режиму;
- запобігають виникненню внутрішньолікарняних інфекцій;
- полегшують лікувальну роботу медичного персоналу;
- сприяють якнайшвидшому видужанню хворих та забезпеченню оптимальних умов для діяльності медичних працівників.
  Адже без відповідних гігієнічних умов терапевтичні дії є безсилими.

 В залежності від району обслуговування багатопрофільні лікарні поділяють на:● дільничні; ● районні; ● центральні районні; ● міські; ● обласні (краєві).
Самостійними типами лікарень є:   лікарні швидкої медичної допомоги,  лікарні відновного лікування,   дитячі.

Для надання стаціонарної допомоги певного профілю предназначені спеціалізовані лікарні –
 інфекційна,
 туберкульозна,
 психіатрична.

Спеціалізованими стаціонарними закладами являються і пологові будинки, які надають медичну допомогу вагітним, породілям, новонародженим, гінекологічним хворим.
    Будівництво и реконструкція лікарень в нашій країні ведеться у відповідності із  СНіП 2.08.02-89 «Громадські будівлі та споруди» з урахуванням санітарних правил облаштування, оснащення і експлуатації лікарень, пологових будинків та других лікувальних стаціонарів(СанПіН 5170-90).
Існують чотири основні системи забудови лікарняних комплексів:1. децентралізована;2. централізована;3. змішана;4. централізовано-блочна.

1.При децентралізованій, або павільйонній, системі забудови лікарняний заклад складається з ряду окремих, порівняно невеликих, малоповерхових корпусів (павільйонів), в яких розміщуються різні за профілем лікувальні відділення. Слід відзначити, що її перевагою є добра ізоляція відділень лікарні між собою, що, у свою чергу, полегшує запровадження лікувально-охоронного режиму і запобігає виникненню внутрішньолікарняних інфекцій.
2. Централізована система забудови характеризується тим, що лікувальний заклад міститься в одному багатоповерховому будинку, при цьому здешевлюється будівництво і полегшується експлуатація санітарно-технічних служб, скорочуються шляхи пересування хворих і медичного персоналу від окремих відділень до діагностичних і фізіотерапевтичних кабінетів.
3. Змішана система забудови передбачає об'єднання в одному головному корпусі лікарні загальносоматичних відділень, лікувально-діагностичних кабінетів, лабораторій, централізованого приймального покою тощо. Разом із тим, в окремих будинках розміщуються поліклініка, інфекційне та пологове відділення, секційна і господарські служби. Ця система поєднує позитивні властивості децентралізованої та централізованої систем.
  4. Зараз частіше застосовують централізовано-блочну систему, при якій лікарня складається з декількох корпусів (терапевтичного, хірургічного тощо), зблокованих в одне ціле. У цьому випадку краще використовуються позитивні сторони централізованої системи будівництва.

   За допомогою підземних, наземних або поверхових переходів на каталках перевозять хворих, пересувну лікувально-діагностичну апаратуру і різноманітні вантажі, що дозволяє більш ефективно застосовувати можливості лікувального закладу.

    Основним елементом архітектурної композиції при застосуванні централізовано-блочної системи є головний корпус - лікувально-діагностичний блок, до якого приєднуються стаціонар і поліклініка. Такий варіант, у свою чергу, забезпечує як централізацію медичних процесів, так і використання обладнання та реалізацію принципу ізоляції окремих лікувальних відділень.
  Централізовано-блочна система дозволяє об'єднати функціонально однорідні підрозділи і створити відповідні комплекси (операційний, стерилізаційний, рентгенодіагностичний, лабораторний тощо).

  У західних країнах через обмежену площу земельної ділянки часто будують централізовано-блочні лікарні у декілька наземних і 2-3 підземні поверхи, в яких розміщують операційний комплекс, стерилізаційний відділ, бомбогазосховище, господарські та допоміжні служби тощо.

  При цьому на сьогоднішній день технічні і інженерні можливості дозволяють повністю забезпечити кондиціонування повітря, раціональне опалення та освітлення і створити на всіх об'єктах нормальні й стабільні умови праці.

   В Україні однаковою мірою функціонують лікарні всіх систем. Оскільки наука і техніка, в тому числі й медицина, технологія лікарської справи, санітарна техніка, постійно зазнають вдосконалення, поглиблення і наукового розвитку, в нас постійно перебудовуються і добудовуються лікарняні будівелі.
Особливі вимоги пред'являють до лікарняної ділянки:
  1. При розміщенні лікарні на околиці населеного пункту легше вибрати ділянку, достатню за розмірами й озелененням.
  2.Тут менше шуму, пилу і гігієнічного комфорту значною мірою залежить від місце розташування та інших чистіше повітря.

3.Тому туберкульозні, психіатричні лікарні або реабілітаційні центри, непов'язані з амбулаторним прийомом хворих, часто будують навіть за межами населеного пункту.
  4. Амбулаторії, щоб наблизити медичну допомогу до населення, доцільно розміщувати у центрі району обслуговування.
  5. А лікарні загального типу, які мають стаціонар і поліклініку, нерідко розташовують у межах селітебної зони.

   Земельна ділянка повинна знаходитися з навітряного боку і на значній відстані від джерел шуму та об'єктів забруднення повітря. Необхідно, щоб рівень шуму на її території в денний час не перевищував 45 дБ, у нічний - 35 дБ.
   Земельна ділянка лікувально-профілактичного закладу повинна розташовуватись на добре інсольованій та провітрюваній території. Бажано, щоб вона знаходилась поблизу від водопровідної мережі, каналізаційних комунікацій, джерел водопостачання та якомога далі від місць спуску стічних вод, а також поза зоною впливу промислових підприємств та інших джерел забруднення навколишнього середовища.
   Площа земельної ділянки для лікарень загального типу, залежно від загальної кількості ліжок, повинна складати від 80 до 300 м2, для дитячих лікарень - від 135 до 250 м2 з розрахунку на 1 ліжко. Для лікарень, що розташовані у приміській зоні, площа земельної ділянки збільшується, порівняно з вказаними, на 15-20 %.

   Вибираючи земельну ділянку під забудову, необхідно мати відомості про те, що раніше було розташовано на цій території. Недопустимо використовувати ті ділянки, на яких були розміщені склади отрутохімікатів, радіоактивних речовин, сміттєзвалища тощо, а також якщо рівень залягання ґрунтових вод становить менше 1,5 м до підошви фундаменту.
 Спеціалізовані лікарні чи лікарняні комплекси (з кількістю лікарняних місць більше 1000), назначені для перебування хворих протягом довгого часу, їй необхідно розміщувати в приміській зоні чи окраїнах району, по можливості в зелених масивах, з дотриманням розривів від населеної території не менш, ніж 1000 м. Площа зелених посаждень та газонів повинна становити не менше 60 % загальної площі ділянки, а площа садово-паркової зони - 25 м2 на чоловіка.

Ділянка лікарні повинна мати по периметру полосу зелених насаджень шириною не менше 15 м з двухрядної посадки високостволових дерев та ряду чагарників. До території лікарень мають бути прилаштовані зручні підїздні шляхи з твердим покриттям. Аналогічні тверді покриття повинні мати внутрішні проїзди та пішохідні доріжки.

На земельній ділянці виділяють ряд функціональних зон:
- зону лікувальних корпусів для неінфекційних хворих,
- зону інфекційного та пологового відділень,
- зону поліклініки,
- зону радіологічного та патологоанатомічного корпусів,
- садово-паркову та господарську зони.
  Ділянка повинна мати окремі в'їзди до лікувальних корпусів і господарської зони та патологоанатомічного відділення.

На території лікарні мають бути такі зони:

-лікувальних комплексів         - садово-паркова;
для інфекційних                  - поліклініки;
и неінфекційних хворих;

 -патологоанатомічного корпусу, господарських та інженерних споруд.

До складу лікарні загального типу входять:
1) приймальне відділення;
2) стаціонар із терапевтичним і хірургічним, акушерсько-гінекологічним, дитячим, інфекційним, анестезіологічно-реанімаційним, радіологічним відділенням, відділенням переливання крові з банком крові та кровозамінників тощо;
3) поліклініка;

4) лікувально-діагностичні підрозділи з відділеннями функціональної діагностики, рентгенодіагностики, фізіотерапевтичним, реабілітації та лікувальної фізкультури;

5) патологоанатомічне відділення з моргом;

6) допоміжні служби - харчоблок, пральня з дезкамерою, центральний стерилізаційний відділ, майстерні з ремонту медичної техніки й апаратури, гараж, овочесховище тощо;

7) адміністративно-господарська частина - канцелярія, медичний архів, бібліотека тощо.

   Розміщення всіх вищезазначених підрозділів у лікарняних будівлях залежить від системи лікарняного будівництва. Будинок поліклініки розташовують ізольовано на відстані 30-50 м від лікувальних корпусів. Необхідно, щоб вхід у поліклініку був окремим.

   Площа забудови лікарні повинна становити 12-15 %, зона зелених насаджень — не менше 60 %, решта території - пішохідні й проїжджі дороги. Ширина захисної зеленої смуги за периметром ділянки - 15-30 м.
   Смуги зелених насаджень повинні бути розташовані між функціональними зонами лікарень шириною 15 м. Санітарний розрив між лікувальними корпусами та харчоблоком, патологоанатомічним корпусом і захисною смугою зелених насаджень - не менше ніж 30 м. Патологоанатомічний відділ з моргом розміщують в ізольованому місці, якого не видно з вікон лікарні.
    Приймальне відділення.
 Приймання хворих є дуже відповідальною ділянкою роботою лікарні. Тут складається перше враження хворого про заклад, покликаний вилікувати його. Даний момент має велике значення для психологічного настрою пацієнта та успіху лікування. Таким чином, можна сказати, що приймальне відділення є дзеркалом лікарні.

  Із підвітряного боку і нижче за рельєфом місцевості, на відстані 30-40 м від лікарняних будинків, розташовують господарське подвір'я з центральною котельнею, пральнею, дезінфекційною камерою, гаражами, складськими приміщеннями, овочесховищем. Господарське подвір'я ізолюють від інших зон смугою зелених насаджень завширшки 8-10 м.

   До складу приймального відділення входять:
- вестибюль,
             - довідкова,
                        - роздягальня,
                                - ванни-душові,
                                            - убиральня.

   Слід відзначити, що перераховані частини розташовуються за потоковим принципом. Більшість хворих приймають у приймальному відділенні, яке міститься в головному корпусі. Окремими потоками йдуть інфекційні хворі, породіллі, хворі із шкірно-венеричною патологією та діти.

   Хворі, направлені лікарями поліклініки на стаціонарне лікування, звертаються у приймально-виписну канцелярію, де їх приймає черговий медперсонал. Там пацієнтів реєструють, якщо необхідно - обстежують, проводять санітарну обробку, видають лікарняний одяг, взуття, рушник, дають направлення, вказують номер палати і проводять у відповідне відділення. Породіллі, минаючи канцелярію, потрапляють в акушерсько-гінекологічне відділення, заразні хворі - в інфекційне відділення.
   Хворих, які потребують швидкої допомоги, направляються безпосередньо у лікувальне відділення приймального відділення. Це одна або дві великі палати на 10-12 ліжок, які розділено шторами з тканини або плівкового матеріалу, утворюючи начебто бокси. До кожного ліжка підведено трубопроводи для подачі кисню й інших медичних газів.
   Біля кожного ліжка є настінні електричні лампи, сигналізація, яка дозволяє викликати медперсонал. Палати обладнано тумбочками, шафами для медикаментів та особистих речей хворого. У приміщенні є діагностична і лікувальна пересувна апаратура, яка в лічені секунди може бути подана до будь-якого ліжка. У палаті є умивальник.

   Стаціонар складається із спеціалізованих відділень, призначених для пацієнтів із захворюваннями одного профілю. Спеціалізоване відділення є найважливішим функціональним елементом лікарні. Якщо в ньому міститься понад ЗО ліжок, його організовують із палатних секцій і розташованих між ними приміщень, які є спільними для всього відділення.
Згідно із сучасною світовою наукою і практикою, ліжковий фонд стаціонару поділяється на чотири класи:
1. Ліжка 1-го класу призначені для реанімації та інтенсивного лікування: їхня частка сягає 20 % щодо всіх ліжок. Це найбільш вартісні й оснащені ліжка і потребують відповідного штатного забезпечення.
2. Ліжка 2-го класу - для відновлювального лікування. Орієнтовно їхня частка становить 45 % усього ліжкового фонду.

3. Ліжка 3-го класу - для тривалого лікування хворих із хронічною патологією. Складають 20 % усього ліжкового фонду.
4. Ліжка 4-го класу - для медико-соціального призначення, їх найменше - 15 %. Ліжка 2-го і 3-го класів становлять дві третини всього ліжкового фонду (65 %). Вони можуть бути організовані у вигляді денних стаціонарів або стаціонарів удома.

Патологоанатомічний корпус має бути максимально ізольованим від палатних корпусів та не проглядуватися з вікон лікувальних та рододопоміжних приміщень. Відстань від патологоанатомічного корпусу до палатних корпусів, харчоблоків має бути не менше 30 м.
 На території инфекційної лікарні мають бути виділені «чиста» та «брудна» зони, ізольовані одна від одної лінією колючих земельних насаждень. На виїзді із «брудної» зони має бути передбачена покрита площа для дезінфекції транспорту.

Вимоги:   Відстань між корпусами з вікнами палат має бути 2,5 м висоти протилежностоячої будівлі, але не менше 25 м.    Віварій  повинен знаходитися на відстані не менш, ніж 50 м від палат та 100 м від жилих приміщень.

     Прибирання території повинно проводитися щоденно.    Для прибирання сміття та побутових відходівна території встановлюються сміттєві баки зі щільно прилягаючими кришками на спеціальних площадках з асфальтним чи бетоновим покриттям.

    Відстань площадки зі сміттєвими баками до палатних та лікувально-діагностичних відділень має бути не менше 25 м.       Сміттєві баки повинні систематично підлягати промиванню та дезінфекції.

    Вивіз сміття та харчових відходів має здійснюватися щоденно.

    Територія лікарні має бути віддалена від джерел шуму і забруднення повітря, грунту та води.

    Між  промисловими підприємствами та лікарняними ділянками встановлюються санитарно-захисні зони шириною залежно від шкідливості виробництва (СанПіН 22.1.1/2.11.1031-01).    Найбільш зручною для розміщення лікарняного комплексу є ділянка прямокутної форми зі співвідношенням сторін 1:2, 2:3.

     Лікарняна будівля повинна бути розміщена у напрямку зі сходу на захід, палати для інфекційних хворих краще розміщувати з оріентацією на південну сторону горизонту, операційні – на північну, для інших допустима вільна орієнтація.
 Административно-господарчі будівлі можна розміщувати на межу ділянки. Щільність забудови ділянки лікарні повинна знаходитись в межах 12-15%. Площа земельних насаджень та газонів займає не менше 60% территорії.
    В інфекційних лікарнях та відділеннях багатопрофільних лікарень  для прийому хворих передбачаються приймально-оглядові бокси, кількість яких визначається в залежності від кількості ліжок у відділенні:	до 60 ліжок - 2 бокси,	від 60 до 100 ліжок - 3 бокси,	від 100 ліжок — 3 4- 1 (додатковий бокс на кожні 50 ліжок у відділеннях).
 До  складу приміщень прийомно-оглядового боксу повинні входити:    вхідной тамбур (зовнішній);   оглядове приміщення;   прибиральна та пердбокс, який служить шлюзом для входу персоналу з коридору прийомного відділення.

 Площі приміщень прийомного відділення повинні становити:    оглядова (без гінекологічного крісла) — 18 м2;   санітарный пропусник: роздягальня - 6 м2, ванна з душем - 10 м2, процедурна - 12 м2, перев`язочна - 22 м2.

        Внутрішнє планування прийомного відділення має забезпечувати профілактику  профілактику внутрішньолікарняних інфекцій, які іноді приводять до status letalis, в іншому випадку час перебування паціентів у стаціонарі зростає.
    Серед факторів, сприятливих для зростання внутрішньолікарняних инфекцій, можна відмітити такі:  1)	поява нових діагностичних та лікувальних маніпуляцій;  2)	приймання лікарських засобів (іммунодепрессантів), подавляючих іммунітет.
  Серед госпіталізованих пацієнтів зросла кількість людей похилого віку, ослаблених дітей, пацієнтів з раніше невиліковними хворобами. Важливу роль в профілактиці внутрішньолікарняної інфекції відіграє сестринський персонал. Контроль за внутрішньолікарняними інфекціями здійснюють спеціалісти.
   До складу боксів повинні входити:- санвузол (туалет + ванна),- палата, - шлюз між палатою та коридором,      тамбур із виходом назовні.   Полубокс назначений для індивідуальної госпіталізації хворого,  але, на відміну від боксу, не має зовнішнього виходу.
Нормативи площі палати на ліжко:- інфекційне та туберкульозне відділення для дорослих - 7,5 м2 на ліжко, для дітей - 6,5 м2 на ліжко;- опікове- 10,0 м2 на ліжко;- інтенсивної терапії — 13,0 м2 на ліжко;- дитячі неінфекційні — 6,0 м2 на ліжко;- інші — 7,0 м2 на ліжко.
     Основою стаціонару є палатна секція, що складаеться з:1. палат,    2.поста чергової медичної сестри,      3.кабінету лікаря,        4.процедурної,          5.буфетної,              6.клізменної, туалету для хворих,          7.приміщення для миття суден,        8.приміщення для брудної білизни,      9.кладової чистої білизни,10.приміщення денного знаходження хворих.
При поєднанні палатних секцій в відділення передбачаються деякі приміщення: -кабінет завідуючого;-кімната старшої медичної сестри,-кімната сестри-господарки;-приіещення для збереження аппаратури;-приміщення для персоналу;-туалет для персоналу.

В палатній секції для дорослих допускається знаходження 30 ліжок; для дітей до 1 року -24 ліжка.
 Окрім палатних відділень до структури палатних відділень належать:- приймальне відділення;- приміщення виписки;- операційні блоки та операційний відділ;- відділ функціональної діагностики;- клініко-діагностичні лабораторії;- патологоанатомічне відділення;- аптека;- стерилізаційне відділення;- пральні;- харчоблок.
  Приміщення лікарень, пологових будинків, повинні мати природне освітлення.             Освітлення іншим світлом або лиш штучне освітлення допускається в кладових приміщеннях, санвузлах, ваннах, душових, гардеробних для персоналу.

 Операційні, що проектуються с природним освітленням, необхідно орієнтувати на північний-захід, північ, північний-схід.     Штучне освітлення повинне:   відповідати призначенню приміщення;   бути достатнім, регульваним  і достатнім;   не сліпити людину.


title: "Віддалена гібридизація рослин"

text:
Віддалена 		гібридизація 					рослин

Що таке гібридизація?
Гібридизація - процес одержання гібридів, який грунтується на об'єднанні генетичного матеріалу різних клітин або організмів. Гібриди утворюються в результаті статевого процесу або з'єднання нестатевих клітин, тобто вони з'являються на світ в результаті схрещування, а зовсім не в результаті генетичних експериментів.
Гібридизація можлива як у межах одного виду - внутрішньовидова так і між особинами різних видів - міжвидова або віддалена. Віддалена гібридизація - схрещування особин, які належать до різних видів і навіть родів з метою поєднання у гібридів цінних спадкових ознак представників різних видів.

Досліди Г.Д.Карпеченка
Методику подолання стерильності міжвидових гібридів у рослин розробив у 1924 році Д.Карпеченко на прикладі гібрида хрестоцвітих рослин капусти та редьки, які мають однакову кількість хромосом (2n=18). Створений міжвидовий гібрид виявився безплідним, оскільки під час мейозу "капустяні" та редькові" хромосоми між собою не кон’югували.

Карпеченко Георгій Дмитрович
Вчений подвоїв хромосомний набір гібрида (4n=36). Унаслідок цього процес мейозу у такої поліплоїдної форми перебігав нормально: "капустяні" хромосоми кон’югували з "капустяними", а "редькові" - з "редьковими" і в кожну з гамет завжди потрапляло по одному гаплоїдному набору хромосом редьки та капусти.
Досліди Г.Д.Карпеченка
Завдяки незвичайній наполегливості                   та копіткій праці селекціонер Н. В. Цицин отримав пшенично-пирійні, житньо-пшеничні та інші міжродові гібриди зернових культур.   За новаторство та оригінальність цих робіт в 1936 р. М. В. Цицину присуджується вчений ступінь доктора сільськогосподарських наук.
Досліди Н.В.Цицина
Цицин Микола Васильвич
Гібриди пшениці та пирію
Пшенично-пирійні гібриди - рослини,                            отримані шляхом схрещування різних                                  видів пшениці з видами пирію. При                                 гібридизації пшениці з пирієм отримані однорічні форми зернокормової пшениці. Вони характеризу-ються імунітетом проти грибкових хвороб, морозостійкістю, відзначаються високою продуктивністю та стійкістю до полягання.
Гібриди пшениці та жита
Тритикале - гібрид жита і пшениці, що має підвищену морозостійкість, більше ніж у озимої пшениці, стійкість проти грибних і вірусних хвороб, знижену вимогливість до родючості грунту. Зерно тритикале не поступається зерну пшениці за вмістом макро-і мікроелементів.
Гібрид капусти й свиріпи - рапс.                                      Особливий інтерес для генетиків                                 представляє його походження.                                             Цікаво, що в дикому вигляді ця рослина не зустрічається. На сьогодні рапс - однорічна рослина довгого дня, холодостійка, вимоглива до вологи та родючості грунту, добре росте в помірній зоні. Дизельне біопаливо.
Гібриди капусти і свиріпи
Овоч, що виглядає як прибулець, є                              близьким родичем цвітної капусти                                      та брокколі. В широкому продажі вона з'явилася близько 10 років тому, а її популяризації послужили голландські селекціонери, які злегка поліпшили овоч, знайомий італійським домогосподаркам ще з XVI століття.
Капуста романеско
Кавуновий редис ніби вивернувся                          навиворіт - малиновий він не                                  зовні, а всередині. Зверху ж його                                          покриває біло-зелена шкірка, яка робить його схожим на кавун. За формою і розміром цей редис схожий на дрібну ріпку або редьку, а його діаметр становить 7-8 см. Зовні редис, як і годиться, гіркий, а ближче до серцевини стає солодкуватим.
Кавуновий редис
На вигляд це звичайний смугас-                                           тий кавун, тільки всередині він                                         яскраво-жовтий. Містить зовсім                                          небагато, порівняно із звичайним,                                         кісточок. Такий кавун з'явився на                                     світ в результаті схрещування дикого кавуна, який якраз жовтого кольору
Жовтий кавун
Щоб дати назву плоду кохання                                           смородини та агрусу - йошта,                                               з'єднали два німецькі слова johannisbeere (смородина) і stachelbeere (агрус). Ягоди йошта майже чорного кольору, розміром з вишню, мають кисло-солодкий смак, трохи в'яжуть і приємно віддають смородиною. Існує два сорти йошта: «Чорний» і «Червоний», коричнево-бордового і блякло-червоного кольорів.
Йошта
Віддалена гібридизація дозволяє поєднувати найцінніші властивості і ознаки, роз'єднані в ході багатовікової історії, і створює ні з яким іншим схрещуванням  нову  різноманітність нащадків. Гібридні організми, перевершують батьківські форми за багатьма господарськими корисними якостями.
Значення віддаленої гібридизації
Дякую за увагу!


Припущення про ускладнення вогнищевою пневмонією підтверджується появою прожилків крові в харкотинні або іржавого харкотиння. Ступінь задишки залежить від величини запального вогнища. Температура через кілька днів знижується, але продовжує лишатися підвищеною, проходячи за неправильним типом. Пульс прискорений, при сильній задишці нерідко відмічається ціаноз. У крові помірний лейкоцитоз (10—15 тис. лейкоцитів в 1 мм3), РОЕ прискорена. При перкусії грудної клітки визначається приглушення лише при зливній пневмонії. При вислухуванні — розсіяні сухі хрипи внаслідок супровідного бронхіту, над вогнищем ураження жорстке дихання з бронхіальним відтінком і обмежені невеликою ділянкою звучні дрібнопухирчасті хрипи, іноді шум тертя плеври. Тут же вислухується бронхофонія.
Тривалість хвороби від кількох днів до кількох тижнів і навіть місяців, залежно від тяжкості основного захворювання, віку хворого і ступеня його виснаження.
ВОГНИЩЕВА ПНЕВМОНІЯ (PNEUMONIA LOBU-LARIS)
Лікування. Постільний режим, високе положення верхньої половини тулуба. Досить тепле, добре провітрюване приміщення. Гігієна ротової порожнини (полоскання рота, чищення язика). Годування стравною, легкорозжовуваною, висококалорійною та багатою на вітаміни їжею. Дбання про правильне випорожнення (судно подавати на ліжко). Тяжким хворим під крижі підкладають гумовий круг, щоб уникнути пролежнів. Щодня на спину — сухі банки. При сильному болі в боці можна поставити гірчичники.
ВОГНИЩЕВА ПНЕВМОНІЯ (PNEUMONIA LOBU-LARIS)
Всередину— сульфідин або сульфазол за тією ж схемою, що й при крупозній пневмонії.
При сильному кашлі призначають кодеїн або діонін. При недостатньому відхаркуванні харкотиння призначають відхаркувальні засоби. Якщо біль у боці дуже непокоїть хворого, призначають аспірин, пірамідон, фенацитин. При слабості серця — підшкірне введення камфори, кофеїну. Якщо після зниження температури запальний процес довго не розв'язується (при вислухуванні лишаються хрипи, бронхофонія), застосовують опромінення хворої ділянки кварцовою лампою, рентгенівським промінням, солюксом.
ВОГНИЩЕВА ПНЕВМОНІЯ (PNEUMONIA LOBU-LARIS)
Профілактика. Старанне лікування основного захворювання, запобігання застоєві крові в легенях при тяжких інфекціях (зміна положення хворого в постелі, високе положення верхньої частини тулуба), своєчасне призначення відхаркувальних засобів при бронхітах.
ВОГНИЩЕВА ПНЕВМОНІЯ (PNEUMONIA LOBU-LARIS)
 АБСЦЕС ЛЕГЕНІ, ГАНГРЕНА ЛЕГЕНІ
Етіологія і патогенез. Гнійне розтоплення легеневої тканини може спричинятися різними бактеріями: стрептококом, стафілоко. ком та ін. Приєднання до абсцесу гангрени залежить від впливу гнильних бактерій. Абсцес легко може розвинутися як ускладнення пневмонії, найчастіше грипозної, при аспірації в дихальні шляхи сторонніх тіл (наприклад, під час блювання при операційному наркозі, при заклинанні водою під час купання), в результаті емболії гілки легеневої артерії у хворих з тромбофлебітом, сепсисом. Сприяючими моментами є алкоголізм, діабет, загальне виснаження організму.
Симптоми і перебіг. Висока температура, часто неправильного типу. Тупі болі в боці. Кашель з виділенням великої кількості харкотиння (до 200 - 300 см3 і більше за добу) з гангренозним запахом. У тих випадках, коли абсцес ще не гангренозувався, харкотиння позбавлене гангренозного запаху. При стоянні харкотиння поділяється на три шари. При прориванні абсцесу в бронх зразу виділяється величезна кількість гнійного харкотиння. При мікроскопічному дослідженні в харкотинні виявляються численні бактерії та еластичні волокна, як ознака розпаду легеневої тканини.
 АБСЦЕС ЛЕГЕНІ, ГАНГРЕНА ЛЕГЕНІ
 АБСЦЕС ЛЕГЕНІ, ГАНГРЕНА ЛЕГЕНІ
Лікування. Постільний режим, добре провітрювана кімната. Посилене харчування, різноманітне складом, висококалорійне, з великою кількістю вітамінів. Кількість рідини обмежується до 1 л на день, а кухонної солі — до 4 —5 г на день.
У свіжих випадках слід спробувати лікування иоварсенолом (внутрішньовенно) за такою схемою: перший раз — 0,3, через 3 дні — 0,3, через 4 дні—0,45, через 5 днів — 0,45, через 6 днів — 0,6 і ще через 6 днів — 0,6, всього на курс — 2,7 г. При схильності до кровохаркання новарсенол не застосовується, а з появою кровохаркання під час лікування слід припинити давання його. Можна також проводити лікування внутрішньовенними вливаннями 25% спирту (ректифікату) по 15— 25 см3 щодня протягом 12—15 днів. При цьому одночасно 2 рази на день вводиться під шкіру 5—10 одиниць інсуліну. Корисний ефект дає переливання однойменної крові по 200 — 300 см3 один раз на 5 днів. У деяких випадках добрий результат досягається від автогемотерапії (по 10 см3 крові через день), а також від рентгенотерапії та опромінення кварцовою лампою хворої половини грудної клітки.
Для зменшення неприємного запаху харкотиння призначають вдихання скипидару або сумішки його з евкаліптовим і м'ятним маслами, налитими в гарячу воду.
При абсцесах, що не піддаються консервативному лікуванню, застосовується операція.
 АБСЦЕС ЛЕГЕНІ, ГАНГРЕНА ЛЕГЕНІ
РАК ЛЕГЕНІ (CARCINOMA PULMONUM)
Етіологія і патогенез. У деяких випадках рак легені є метастатичним, розвиваючись через занесення ракових клітин по лімфатичних і кровоносних шляхах з інших уражених раком органів. Однак частіше буває первинний рак легені. Сприяючими моментами можуть бути вдихання хімічно подразних речовин, хронічні запальні процеси в легенях.
Симптоми і перебіг. Раннім симптомом є стійкий кашель з виділенням невеликої кількості склистого харкотиння, часто з домішкою крові, а також задишка. Іноді спостерігається сильне кровохаркання внаслідок роз'їдання стінки судини. При периферичному розміщенні опуху і втягненні в процес плеври — стійкі невпинні болі в грудях. При раку, який закупорює великий бронх, — сильна задишка й ателектаз частки легені, який обумовлює глухість при перкусії відповідної ділянки грудної клітки і різке ослаблення, а іноді й відсутність дихання в цій ділянці. При метастазах у залози середостіння — ознаки стиснення трахеї (ядуха), верхньої порожнистої вени (набряк лиця і шиї) і поворотного нерва (параліч голосових зв'язок і втрата голосу). При поширенні опуху на плевру — скупчення в плевральній порожнині екссудату, найчастіше геморагічного. При центральному розміщенні опуху діагноз ставиться на основі даних рентгенів-, ського дослідження.  Діагностичне  значення  має  постійна   відсутність  туберкульозних паличок у харкотинні при повторних його дослідженнях. Однак у рідких випадках можливе сполучення туберкульозу і раку легені.
РАК ЛЕГЕНІ (CARCINOMA PULMONUM)
РАК ЛЕГЕНІ (CARCINOMA PULMONUM)
У початкових стадіях хвороби загальний стан хворого може бути задовільний, але потім він поступово погіршується, хворий худне, втрачає апетит, і настає ракова кахексія. Тривалість хвороби до 2-х років. Кінець летальний.
РАК ЛЕГЕНІ (CARCINOMA PULMONUM)
Лікування симптоматичне (заспокоєння кашлю, болезаспокійливі засоби). У ранніх стадіях пробують рентгенотерапію великими дозами, а іноді оперативне втручання.
РАК ЛЕГЕНІ (CARCINOMA PULMONUM)
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Етіологія і патогенез. Захворювання на туберкульоз викликається туберкульозною бацилою — паличкою Коха, відкритою в 1882 р.
Відрізняють паличку туберкульозу людини і туберкульозу рогатої худоби. Людина заражається тією і іншою. Туберкульозна паличка відрізняється великою стійкістю, гине лише після добового впливу на неї 5°/о карболової кислоти; навіть міцний розчин формаліну вбиває бацилу Коха тільки черз 2 — 3 години. Однак під прямим діянням сонячного проміння паличка Коха порівняно швидко гине. Добрим дезинфекційиим розчином для туберкульозного харкотиння є 5% розчин хлораміну. Швидко гинуть палички Коха під впливом кип'ятіння.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Бацили Коха, попадаючи в організм людини, не завжди викликають захворювання. Як правило, рано чи пізно майже кожна людина заражається цією бацилою, але захворюють далеко не всі. Здебільшого ще в дитинстві проникає паличка Коха в організм людини, звичайно в легені або в кишки.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Симптоми і перебіг. Нерідко туберкульоз легень починається у вигляді інфільтрату. В тій або іншій частині легені, найчастіше під ключицею, іноді у здорової до того людини виникає виявлюване при рентгенівському дослідженні затемнення різного розміру, найчастіше 3 — 5 см у діаметрі. Цей інфільтрат може розсисатися, але досить часто він розпадається і на його місці утворюється каверна.
Утворення інфільтрату супроводиться ознаками захворювання, які нагадують грип. Нерідко інфільтрат і навіть утворення каверни не супроводиться ніякими клінічними явищами.
Іноді першою ознакою, яка визначає захворювання, є раптова легенева кровотеча або кровохаркання.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Лікування туберкульозного хворого. Туберкульозний хворий повинен насамперед широко користуватися свіжим повітрям. Квартиру хворого слід часто провітрювати. Ліжко треба ставити узголов'ям ближче до відчиненого вікна і краще на одному рівні з вікном. У зимовий час провітрювати слід спочатку суміжну кімнату або ту саму, укривши хворого з головою. Потім провітрювання провадять при опущеній завісці або ставлять ширму перед хворим, залишаючи голову хворого відкритою. Надалі обов'язково привчити хворого до відчиненої квартирки або вікна. Якщо дозволяє стан, хворий повинен робити щодня прогулянку.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Для лікування і запобігання загостренню туберкульозного процесу важливою умовою є правильне й достатнє харчування. їжа повинна бути свіжа, різноманітна і достатня.
Хворий повинен їсти фрукти, ягоди та овочі, залежно від сезону (краще в сирому вигляді). Цим він дістає і поживні речовини і необхідні для нього Йітайіни.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Захворілому на туберкульоз забороняється курити.
Серед сучасних способів лікування хворих на туберкульоз особливе місце займає штучний пневмоторакс. Принципи даного методу грунтуються на створенні спокою для хворої легені, внаслідок чого вона починає загоюватися, рубцева тканина розвивається значно швидше.
ТУБЕРКУЛЬОЗ ЛЕГЕНЬ (TUBERCULOSIS PULMONUM)
Кров і лімфа
ЗМІСТ
Внутрішнє рідке середовище організму людини.
Склад і функції крові.
Імунітет.
Зсідання крові
Внутрішнє рідке середовище організму людини

КРОВ
ЛІМФА
ТКАНИННА
РІДИНА
Тканинна рідина утворюється, коли деякі складові рідкої частини крові (плазма) потрапляють у міжклітинний простір крізь найбільші кровоносні судини (капіляри).

Тканинна рідина омиває кожну клітину та забезпечує обмін речовин між клітинами крові і лімфою.
Лімфа.Функції лімфи
Лімфа (від лат. lympha — чиста вода, волога) — прозора безколірна рідина, за своєю структурою схожа на плазму крові, проте не містить еритроцитів, і тромбоцитів, але містить багато лімфоцитів.

Функції лімфи- Повернення білків, води і солей із тканин у кров.
    - В організмі людини міститься 1-2 літрів лімфи.
    - Лімфатична система бере участь у створенні імунітету,в захисті від хвороботворних мікробів.
    - По лімфатичних судинах при зневодненні та загальному зниженні захисних сил імунітету можливе поширення паразитів: найпростіших, бактерій, вірусів, грибків та ін., що називають лімфогенним шляхом розповсюдження інфекції, інвазії або метастазування пухлин.

Склад і функції крові. Функції крові:
Транспортна

Поживна
Видільна
(Екскреторна)
Дихальна
Регуляторна

Терморегуляторна
Захисна
Гомеостатична
Трофічна
 Кров — рідка сполучна тканина організму, що циркулює в замкненій кровоносній системі тварин і людини; що виконує важливі функції в забезпеченні його життєдіяльності.

Склад крові
Плазма крові
(близько 60% об’єму)
Формені елементи
(близько 40% об’єму).

Еритроцити
Лейкоцити
Тромбоцити
1. Н2О – 91%.
2. Білки – 8%
3. Жири – 0,8%.
4. Глюкоза – 0,12%.
5. Сечовина та сечова кислота – 0,05%.
6. Мінеральні солі – 0,9%,
 Плазма крові – жовтувата рідина, яка вміщує:
Імунітет
Імуніте́т (з латин. вільний, захищений) — це сукупність захисних механізмів, які допомагають організму боротися з чужорідними чинниками: бактеріями, вірусами, сторонніми тілами тощо.
Імунітет — несприятливість організмів до інфекційних агентів, яким властива генетична гетерогенність.
Природний
Вроджений(спадковий)
 імунітет
Набутий імунітет

б) Вроджений(спадковий) імунітет передається спадково, як і інші генетичні ознаки.

а) Набутий імунітет (може бути активно або пасивно набутим)
     виникає внаслідок перенесеної хвороби або вакцинації
     і спадково не передається.
Штучний
Набутий

Пасивний
а) Набутий (активний) виникає коли організм у відповідь на введення
вакцини (щеплення) сам виробляє антитіла. Вакцини – вбиті або ослаблені
збудники інфекційних захворювань.Проти захворювань: коклюш, поліомієліт,
туляремія, дифтерія. Людина стає нечутливою на протязі тривалого часу до
захворювання проти якого зроблено щеплення. Щеплення викликає
Захворювання в дуже легкій формі.

б) Пасивний – створюється шляхом введення в організм лікувальних
сироваток, що містять готові антитіла проти збудників. Лікувальні сироватки
отримують з крові тварин (мавп, свиней, коней) яких заражують поступово
наростаючими дозами збудників. В крові тварин нагромаджуються антитіла.
Лікувальна сироватка– з плазми виділяють фібриноген + готові антитіла.
Розрізняють такі форми імунітету:
Антибактеріальний — у крові і лімфоїдно-макрофагоцитальній системі людини збудник захворювання (бактерія) зазнає дії клітинних і гуморальних факторів.
Противірусний — виробництво інтерферону, інгібіторів, підвищення температури, прискорення обміну речовин, фагоцитоз, напрацювання антитіл.
Антитоксичний — знешкодження екзотоксинів антитоксинами.
Протипухлинний — супроводжується накопиченням спеціальних клітин — фагоцитів, сенсибілізованих проти пухлинних клітин і здатних до їх руйнування.
Протипаразитарний — підвищення активності фагоцитів, які поглинають дрібних паразитів. Крупні паразити іммобілізуються в тканинах у спільній дії багатьох клітин.
Трансплантаційний — відторгнення трансплантатів. Під час пересадки якогось органа навколо нього виникає скупчення клітин-лімфоцитів і макрофагів, які атакують його. Тому донор і реципієнт повинні завжди бути імунологічно сумісні.
Механізм формування імунітету
Патогенні мікроби проходять через шкіру та слизові оболонки в лімфу, кров та інші тканини та органи.
Організм захищають від мікробів покривний епітелій, антитіла, фагоцитоз, різноманітні захисні рефлекси.
Шляхом видалення фібриногену перетворюють плазму у сироватку крові, яка більше не зсідається. Вона знаходить широке застосування в лікувальній практиці (лікувальні сироватки з антитілами
Імунна система
Іму́нна систе́ма — сукупність органів, тканин, клітин, які забезпечують захист організму; система організму, яка контролює сталість клітинного і гуморального складу організму.
До складу імунної системи входять:
Органи і тканини імунної системи:
центральні (кістковий мозок і тимус)
периферійні (селезінка, лімфатичні вузли та інші накопичення лімфоїдних тканин)
Клітини імунної системи:
лейкоцити (спеціальні клітини імунної системи):
лімфоцити (Т-лімфоцити, В-лімфоцити, Нормальні кіллери)
фагоцити (макрофаги, еозинофіли, нейтрофіли, базофіли, дендритні клітини, мікроглії, купферовські клітини)
допоміжні клітини (тучні клітини, тромбоцити)
Призначення імунної системи
Імунна система розпізнає чужорідні речовини, нейтралізує їх і «запам'ятовує» свою відповідь, щоб відтворити її при зіткненні з аналогічним антигеном. До компетенції імунної системи відносять і знищення клітин і білків власного організму, що виникають при нормальному, фізіологічному функціонуванні організму в екстремальних умовах — при травмах. В будь-якому стані організму імунна система постійно працює, хоч і з різним ступенем активності.
Групи крові та резус-фактор. Правила переливання крові.
В 1901 році австрійський вчений Ландштейнер, а після нього чеський медик Янський довели, що в людей існують 4 основні групи крові, які успадковуються від батьків за певними законами генетики. Їх позначають І (О), ІІ (А), ІІІ (В), ІV (АВ). В Європі найчастіше трапляються перша – 46%, друга – 42%, рідше третя – 9%, найрідше – четверта 3%.
Групова належність крові залежить від особливих склеювальних речовин (білків) – аглютиногенів (А і В), що містяться в еритроцитах, та аглютинінів (λ і β), що є у плазмі крові.
В крові одної особи ніколи немає збігу однойменного аглютиніну й аглютиногену (λ з А, β з В), помилкове змішування їх під час переливання крові приводить до склеювання або аглютинації еритроцитів і наступного гемолізу з утворенням токсичних речовин.
Серце і кров
Серце і кров
Людський організм – це дуже складна система, яка постійно працює. Щомиті в найменших клітинах відбуваються тисячі хімічних процесів. Під час цих процесів використовується велика кількість енергії. Серце та кровоносні судини(капіляри, вени, артерії) утворюють кровоносну систему. Кров забезпечує всі органи киснем, іншими поживними речовинами та забирає відпрацьовані продукти обміну речовин.
Який орган постійно рухається?
Ніколи не спиняється серце – головний орган системи кровообігу. Серце поділяється на дві половини – праву та ліву. Кожна половина ділиться на дві сполучені між собою камери. Таким чином, серце має ліве та праве передсердя, правий і лівий шлуночки. Кров із правої частини надходить до легенів, де збагачується киснем, а потім повертається до лівої частини. Звідси вона поширюється по всьому організму, збагачуючи його киснем, і знову повертається до правої частини. За хвилину кров здійснює повний обіг усього організму.
Серце та кровообіг
Серце має чотири частини: два шлуночки і два передсердя. Судини, по яких кров надходить до серця, називаються венами, а ті , якими рухається від серця – артеріями. Аорта – це найбільша артерія у кровоносній системі.
З якою швидкістю працює серце?
В середньому серце робить 60 – 75 ударів за хвилину. Однак внаслідок фізичного навантаження кількість ударів може збільшитись до 130 за хвилину. Потім серце заспокоюється і повертається до звичного ритму. Швидкість роботи серця залежить від потреб організму. З кожним ударом серця кров потрапляє у судини і рухається ними, створюючи тиск на їх стінки. Лікарі вимірюють кров'яний тиск, щоб визначити, чи здорова людина.
Кров'яний тиск
Кров'яний тиск – один із найважливіших параметрів, що характеризують роботу кровоносної системи. Тиск можна виміряти за допомогою спеціального пристрою – тонометра.
Система кровообігу
 Система кровообігу – це мережа кровоносних судин, якими кров проходить до кожної частини тіла.
Види кровоносних судин
Артерії – кровоносні судини, що розносять кров від серця до різних частин тіла. Вони мають товсті стінки, здатні витримати велику кількість крові, яку виштовхує серце.
Артеріоли – це відгалуження артерій завтовшки із людську волосину, які переходять в капіляри.
Капіляри – найменші, майже прозорі кровоносні судини, які є складовою частиною будь-яких тканин. Вони забезпечують тканини необхідними речовинами і забирають продукти їх життєдіяльності.
Венули – найменші складові венозної системи. Вони утворюються внаслідок з'єднання капілярів і зливаються у вени.
Вени – широкі судини з тонкими стінками, якими кров повертається назад до серця. 66% крові в людському організмі переносять вени, 29% - артерії і лише 5% - капіляри.
Кровоносні судини
У артерій стінки товстіші, ніж у вен
Скільки крові в тілі людини?
Кров становить близько 1/12 частини ваги людського тіла. У дорослих це 4-6 літрів. 55% крові – це прозора речовина, яка називається плазмою, вона несе в собі відпрацьовані речовини. Ще 45% - це кров'яні клітини, здебільшого еритроцити.
Складові крові
Червоних кров'яних тілець у крові найбільше. Вони схожі на маленькі диски з чашоподібними заглибленнями і переносять кисень. Білі тільця виробляють антитіла і ведуть боротьбу із хворобами. Тромбоцити – це кров'яні пластини, що відповідають за згортання крові.
Складові крові
Червоні клітини не можуть змінювати свою форму. Білі клітини навпаки, змінюють форму, щоб боротися з інфекціями та іншими чужорідними тілами.
Еритроцити – червоні кров'яні клітини
Моноцити – білі кров'яні клітини
Лейкоцити – білі кров'яні тільця
Лімфоцити – одна з форм лейкоцитів
Тромбоцити – кров'яні пластинки
Що таке тромб?
Тромб – це згусток крові, що закупорює кровоносні судини. Коли на тілі з'являється рана, з неї починає витікати кров. Але невдовзі кров густішає, а потім засихає. Цей процес називається згортанням крові. Білок-фібриноген, який міститься у плазмі крові, за допомогою еритроцитів перетворюється на фібрин. Волокна фібрину обвивають еритроцити, так утворюється тромб, який закупорює рану.
Яку функцію виконує кров?
Кров виконує чимало різних функцій. Найголовніші з них – дихальна, поживна, видільна, теплорегуляційна, захисна. Зокрема, кров переносить кисень від легень до тканин організму та вуглекислий газ від клітин до легень; розносить по тілу поживні речовини з кишечника та глюкозу з печінки; видаляє з клітин та тканин організму кінцеві продукти обміну речовин; забезпечує підтримання сталої температури тіла
Цікаві факти
В одній краплині крові міститься:
Близько 20 млн. червоних кров'яних тілець, які називаються еритроцитами. Червоного кольору їм надає гемоглобін – речовина, яка переносить кисень. Еритроцит живе в середньому 3 місяці
Понад 20 тис. білих  кров'яних тілець, які називають лейкоцитами. Є декілька видів таких клітин, більшість із них веде боротьбу із хворобами та вірусами. Деякі клітини живуть 1 добу, інші – багато років
Від одного до двох млн. кров'яних пластинок – тромбоцитів. Вони беруть участь у згортанні крові
Серцево-судинні захворювання
Порушення діяльності серцево-судинної системи
Серцево-судинні захворювання серед інших захворюваь є найбільш поширеними у світі. Серцево-судинні захворювання поділяються на хвороби серця і хвороби судин.
Хвороби серця
Найбільш поширеними є:

Інфарк міокарду
Аритмія
Інфаркт міокарду
Найнебезпечнішим і найчастішим захворюванням є інфаркт міокарду – це змертвіння (нейкроз) частини м`язових клітин серця. Виникає при припиненні або зменшенні постачання крові до цієї ділянки внаслідок поршуення кровообігу в судинах серця. Сприяють виникненню цієї хвороби куріння, психічні травми, часті нервування, вживання алкоголю, важкі фізичні навантаження тощо.
Інфаркт міокарду
Аритмія
Аритмія – порушення серцевого ритму – виникає внаслідок захворювання серцевого м`яза, під впливом отруйних речовин тощо.
Хвороби судин
Найбільш поширеними є:

Атеросклероз
Інсульт
Варикозне розширення вен
Атеросклероз
Ателосклероз – хронічне захворювання при яому виникають ущільнення стінок кровоносних судин артерій. При цьому звужеється просвіт судин, можеть утворюватись тромби, поршується кровопостачання органів, виникають у них патологічні зміни. Часто ця хвороба вражає аорту артерії нижніх кінцівок, артерії мозку, коронарні судини серця, судини нирок. Фактори, що викликають захворювання: цукровий діабет, гіпертонічна хвороба, нервові напруження, зловживання алкоголем тощо.
Атеросклероз
Інсульт
Інсульт  - поршуення кровообігу мозку. Воно призводить до пошкодження тканин мозку, розлади його функцій. Інсульт може супроводжуватись розривом судин та крововиливом у головний мозок. Причини, що призводять до інсульту – різке підвищення кров`яного тиску, зниження еластичності судин головного мозку. Фактори, що викликають захворювання: гіпертонічна хвороба, атеросклероз тощо.
Інсульт
Варикозне розширення вен
Варикозне розширення вен – це захворювання, що проявляється в нерівномірному розширенні вен. Виникає у людей зі слабкими венозними стінками, з порушенням роботи клапанів. Через це венозна кров не повністю повертається до серця, а частково залишається в нижніх кінцівках. Від цього стінки вен набувають вигляд вузлів. Може призводити до тромбофлебіту – запаленню стінки судини з утворенням тромбу. Виникає у людей, які працюють, перебуваючи постійно на ногах.
Варикозне розширення вен
Як запобігти серцево-судинним захворюванням?
Щоб запобігти серцево-судинним захворюванням,  необхідно вести здоровий спосіб життя, своєчасно їсти, запобігати палінню, вживанню алкоголю, жирної, солоної їжі, цукру. Ефективними засобами є фізична праця і спорт, загартування організму.
Серцево-судинні захворювання
Серцево-судинна система
Серцево-судинна система головним чином здійснює транспорт крові в замкненій трубчастій системі — кров'яній. До якої відноситься серце-артерії-капіляри-вени-серце. По ній циркулює рідка сполучна тканина — кров.
В системі крові задіяні і інші органи, такі як печінка(деактивація токсичних речовин), легені (збагачення киснем крові за допомогою процесу, який називається — вентиляція), кровотворні органи (які постійно замінюють загинуваші елементи крові), ендокринні залози (виділяють в кров гормони). Паралельно з кров'яною системою нерозривно пов'язана і функціонує лімфатична система (капіляри, судини, вузли, протоки і головний лімфатичний колектор — грудна протока, яка впадає в венозну систему) — в якій циркулює тканинна рідина — лімфа.

Кровоносна система забезпечує обмін речовин в організмі. Вона переносить кисень, який зв'язується з гемоглобіном в легенях, гормони. медіатори, виводить продукти обміну — вуглекиaслий газ, водні розчини азотистих шлаків через нирки.
В серцево-судинній системі виділяють центральний орган — серце, трубки які відводять кров від нього — артерії, трубки, по яких кров іде до серця — вени, і проміжну між ними частину — мікроциркуляторне русло (куди входять артеріоли, прекапіляри, капіляри, посткапіляри і венули).

Серцево-судинні захворювання
Серцеві хвороби  — це цілий ряд різних захворювань які вражають серце та серцево-судинну систему. Вивченням хвороб серця, їх профілактикою та лікуванням займається кардіологія. В 2007 році, це — провідна причина смерті в Сполучених Штатах, Англії, Канаді і Уельсі. Лише тільки у Сполучених Штатах вони вбивають одну особу кожні 34 секунди.

Щорічно вперше виявляється близько 2 млн. хворих з цією патологією, з них кожний другий — працездатного віку. Смертність від хвороб серця тасистеми кровообігу в Україні займає перше місце і у 2-4 рази вища, ніж у країнах ЄС та світу, причому в нашій країні вмирають від цих захворювань не тільки частіше, але й раніше.
Захворювання серця належать до найбільш складних і життєвозагрозливих в Україні. У 2004 році зареєстровано понад 10 млн хворих на гіпертонічну хворобу, 7,6 млн. хворих — на ішемічну хворобу серця і майже 3 млн. осіб — з цереброваскулярними захворюваннями.

           Чинники ризику виникнення    хвороб серця
        Виникнення і перебіг хвороб серця, серцево-судинних та судинно-мозкових захворювань тісно пов'язані з наявністю чинників ризику, основними серед яких є:
Підвищений артеріальний тиск;
Порушення ліпідного обміну;
Надлишкова маса тіла;
Нездоровий спосіб життя:
Тютюнопаління;
Нераціональне харчування;
Зловживання алкоголем;
Недостатня фізична активність.
Шкідливі фактори:
Психоемоційні перевантаження;
Шкідливе довкілля на виробництві та в побуті.

                  Зміст
Аритмія
Дистонія
Інфаркт
Інсульт
Атеросклероз
Кардіоміопатія
Артеріальна гіпертензія
Кардіосклероз

             Аритмія
Аритмі́ї се́рця  — група порушень діяльності серця, пов'язаних з розладом ритмічності, послідовності і сили скорочень серцевого м'яза.
Аритмії серця зумовлюються порушенням його властивостей (автоматизму скорочень, збудливості, провідності). Вони спостерігаються при багатьох захворюваннях, зокрема при хворобах серця (міокардит, міокардіосклероз та ін.), при порушеннях нервової регуляції серця, що не супроводиться хворобливими змінами серцевого м'яза, тощо.

Деякі види аритмії серця перебігають непомітно для хворого, інші — супроводяться неприємним відчуттям серцевих «перебоїв»,запамороченням. Виявляють аритмії серця вислуховуючи серце, досліджуючи пульс, електрокардіографією.
Лікування аритмії серця спрямоване на усунення основного захворювання; при аритміях серця з успіхом застосовується ряд медикаментів:наперсник, строфант, валеріана, хінін, хінідин, атропін та ін.

               Дистонія
Вегетативно-судинна дистонія може бути самостійною хворобою або синдромом іншого захворювання. Під цим поняттям розуміють функціональні розлади вегетативного відділу нервової системи, судин, серця,центральної нервової системи. Тобто це хвороба, яка має багато суб'єктивних масок-симптомів, але ніколи не призводить ані до інфаркту міокарда, ані до гіпертонічної хвороби, ані до інших органічних захворювань. Але за цих захворювань вона може спостерігатися дуже часто. І тому вегетативно-судинна дистонія потребує лікування.
Здебільшого це самостійне захворювання, але іноді є синдромом іншого захворювання, наприклад, туберкульозу, уражень, викликаних підвищеним рівнем радіації і т. ін. Нейроциркуляторною дистонією часто хворіють люди молодого віку, переважно жінки.

              Інфаркт
Гострий інфаркт міокарда — крайня ступінь ішемічної хвороби серця, яка характеризується розвитком ішемічного некрозу ділянки міокарда, що виник внаслідок абсолютної або відносної недостатності кровопостачання у цій ділянці.
Щорічно в США реєструється 800 000 людей з гострим інфарктом міокарда, з яких 213 000 помирають. У більшості випадків причиною ранньої смертності при гострому інфаркті міокарда є шлуночкові аритмії.

           ІнфарктФактори ризику:
               Як правило, фактори ризику для атеросклерозу - це фактори ризику інфаркту міокарда.
Діабет (з або без резистентності до інсуліну) є найважливішим фактором ризику ішемічної хвороби серця (ІХС)
Куріння тютюну
Гіперхолестеринемія (точніше гіперліпопротеїнемія, особливо за рахунок високого рівня ліпопротеїнів низької щільності та низького - ліпопротеїнів високої щільності)
Високий вміст жирів

Високий кров'яний тиск
Наявність ішемічної хвороби серця у родичів
Ожиріння (визначається якщо індекс маси тіла більше 30 кг / м ², або ж по об'єму талії або стегон).

      ІнфарктФактори ризику:
Вік: для чоловіків він стає фактором ризику після 45 років, для жінок - після 55 років, крім того будь-який вік є фактором ризику, якщо родич першої лінії (брат, сестра, батько, мати) мав ІХС до або у 55 років - для чоловіків, або 65 - для жінок).
Гіпергомоцистеїнемія (високий рівень гомоцистеїну, токсичної амінокислоти, яка буває за недостатнього споживання вітамінів B2, B6, B12 і фолієвої кислоти)
Стрес (професії з високим індексом стресу, як відомо, сприйнятливі до атеросклерозу)

Алкоголь (дослідження показують, що тривалий вплив великих кількостей алкоголю може збільшити ризик серцевого нападу)
Чоловіки більше схильні до ризику, ніж жінки.

  Значну кількість цих факторів ризику можна урівноважити шляхом підтримання  здорового способу життя. Європейське товариство кардіологів та Європейська асоціація з кардиоваскулярної профілактики і реабілітації розробили інтерактивний інструмент для прогнозування та управління ризиком серцевого нападу та інсульту в Європі. HeartScore спрямована на підтримку лікарів в оптимізації системи зниження ризиків окремих серцево-судинних патологій. Програма HeartScore доступна 12-ма мовами і наявна у веб-або PC версії.
               Інфаркт

Схематичне зображення Інфаркту міокарда.Позначення: 1 - Місце стенозу Лівої передньої нисхідної артерії.2 - Зона ішемії, яка виникла внаслідок недостатнього кровопостачання.RCA (англ. Right coronary artery) - Права коронарна артерія.LCA (англ. Left coronary artery) — Ліва коронарна артерія.
 Серцевий м'яз уражений
 інфарктом
              Інсульт
Інсу́льт (від лат. insulto «скачу, стрибаю»), також Удар — гостре порушення мозкового кровообігу, що спричинює ушкодження тканин мозку і розлади його функцій. До інсультів відносять інфаркт мозку, крововилив у мозок і субарахноїдальний крововилив, що мають етіопатогенетичні та клінічні відмінності. Інсульт — друга за частотою причина смерті людей в усьому світі і основна причина довготривалої непрацездатності.
КТ-сканування головного мозку показуєішемічний інсульт
у правій півкулі (на зображенні ліворуч).
                  Інсульт
      Причини виникнення
Найчастіше інсульт виникає при гіпертонічній хворобі, атеросклерозі, аневризмах, васкулітах, захворюваннях серця тощо. Спричинюються інсульти порушеннямикровообігу, коагуляційних властивостей крові, зміною реактивності судин, спазмом, дистонією судин, коливаннями артеріального тиску, психотравмою, фізичним навантаженням тощо.

Фактори ризику
Фактори ризику — різні клінічні, біохімічні, поведінкові й інші характеристики, що вказують на підвищену імовірність розвитку певного захворювання. Всі напрямки профілактичної роботи орієнтовані на контроль факторів ризику, їх корекцію як у конкретних людей, так і в популяції в цілому. До факторів ризику інсульту слід віднести такі:
похилий вік;
артеріальна гіпертонія;
захворювання серця;
транзиторні ішемічні атаки, істотні предиктори розвитку як інфаркту мозку, так і інфаркту міокарда;
цукровий діабет;
куріння;
асимптомний стеноз сонних артерій.
Багато людей в популяції мають одночасно декілька факторів ризику, кожен з яких може виражатися помірно. Існують такі шкали, які дозволяють оцінити індивідуальний ризик розвитку інсульту (у відсотках) на найближчі 10 років і порівняти його з середньопопуляційним ризиком на той самий період, найвідоміша з них Фрамінгемська шкала.

         Види інсультів
Ішемічний інсульт
Етіопатогенез
Геморагічний інсульт
Внутрішньомозковий крововилив
Субарахноїдальний крововилив

Зріз людського мозку людини, що загинула внаслідок ішемічного інсульту.
   Внутрішньомозковий крововилив  в задній черепній ямці
Субарахноїдальний крововилив — центральна біла область на знімку
          Атеросклероз
Атеросклероз (грец. αθηρα — кашка та σκληρωσις — затвердіння) — хронічне захворювання, що уражає переважно великі артеріальні судини; здебільшого спостерігається у людей похилого віку.
Атеросклероз характеризується ущільненням артеріальної стінки за рахунок розростання сполучної тканини через відкладення жовтої жирової речовини на поверхні стінок артерій, утворенням «атеросклеротичних бляшок». Потік крові зменшується і збільшується кров'яний тиск, що може привести доінфаркту, інсульту та деяких інших захворювань у середньому і літньому віці.

Атеросклеротичне ураження аорти
         Атеросклероз
           Етіологія та патогенез
Виникненню А. сприяє багато факторів, серед яких — підвищення кров'яного (артеріального) тиску, ангіоспазм, спричинюваний розладами нервової регуляції судин, нервово-психічні фактори (хронічна перевтома, перенапруження, хвилювання), порушення діяльності ендокринних залоз, тощо.
Розвиток А. пов'язаний з загальними порушеннями обміну ліпоїдів; при цьому в крові протягом тривалого часу (або періодично) збільшується вміст ліпоїду холестерину. Це спричинює відкладання холестерину та інших ліпоїдів у внутрішню оболонку стінок артерій з подальшою глибокою зміною їхньої будови.
Внаслідок відкладання холестерину у внутрішній шар артеріальної стінки на поверхні цього шару спочатку виникають поодинокі жовтуваті плями — т. з.атеросклеротичні бляшки. Кількість і розміри їх поступово збільшуються, одночасно в них відбувається розростання сполучної тканини, що призводить до ущільнення бляшок. Іноді в бляшки відкладається вапно. При дуже розвиненому А. бляшки зливаються; згодом вони розпадаються з утворенням кашкоподібної маси, яка надходить до просвіту артерії. На місці бляшок, що розпалися, виникають атероматозні виразки; на поверхні виразок нерідко утворюються тромби — згустки крові.

Властиві А. зміни стінок артерій нерідко призводять до звуження їхнього просвіту, а іноді до повної закупорки. Це відповідно позначається на кровообігу і викликає ознаки недостатнього кровопостачання (аж до змертвіння певної ділянки тіла).
В деяких випадках може статися розрив хворобливо зміненої судинної стінки. До найтяжчих наслідків призводить А. артерій головного мозку (може спричинитися до апоплексії тобто крововиливу в мозок, або до розм'якшення певної ділянки мозку), А. вінцевих артерій серця, що нерідко спричиняється до інфаркту міокарда, та А. артерій нижніх кінцівок (в деяких випадках зумовлює змертвіння кінцівки — т. з. старечу гангрену).
Здебільшого при А. спостерігається одночасне ураження артеріальної системи одного або кількох органів (найчастіше — артерій головного мозку, серця, нирок, нижніх кінцівок).
Загальний А. спостерігається рідко. Атеросклероз є самостійним захворюванням, яке не можна ототожнювати з артеріосклерозом, що являє собою сукупність різноманітних хворобливих станів, пов'язаних з ущільненням судинних стінок.
У вивченні проблеми А. велика роль належить радянським ученим (М. М. Анічкову та ін.).

      Кардіоміопатія
Кардіоміопатія (міокардіопатія) — ураження серцевого м'язу нез'ясованої етіології. Нерідко кардіоміопатію доводиться диференціювати від ідіопатичного міокардиту Фідлера, який супроводжується виразнішими загальними запальними проявами. При ретельнішому опитуванні вдається виявити раль деяких факторів розвитку кардіоміопатії (наприклад, тривале зловживання алкоголем).
Уражається міокард або із дилатацією камер серця та серцевою недостатністю або з переважною гіпертрофією міокарда. Виділяють застійну (конгестивну, дилатаційну) міокардіопатію, гіпертрофічну (включно з асиметричною гіпертрофією обструктивного типу з м'язовим субаортальним стенозом) та рестриктивну (констриктивну, облітеруючу) форми.

Ідіопатична кардіоміопатія
    Кардіоміопатія
          Симптоми
Кардіоміопатія розвивається зазвичай поступово, непомітно. В деяких хворих на початку захворювання ураження міокарду характеризується переважно гіпертрофією м'язових волокон. Поступово зростаюча гіпертрофія тривалий час може не проявлюватися клінічно. Вона може охопити рівномірно усі камери серця або бути асиметричною з ураженням частини стінки лівого шлуночка або міжшлуночкової перетинки. Гіпертрофія міжшлуночкової перетинки може призводити до виникнення м'язового субаортального стенозу. Гіпертрофічна кардіоміопатія на більш ранніх стадіях розвитку може бути виявлена лише при спеціальному обстеженні: реєстрація ехокардіограми, рідше за ЕКГ, у деяких відведеннях якої реєструється знижений або від'ємний зубець Т при відсутності ознак ішемічної хвороби серця. У пізній стадії гіпертрофічної кардіоміопатії виникають клінічні прояви тяжкого ураження міокарду: прогресуюча серцева недостатність з вираженим застоєм у малому та великому колі кровообігу, значне збільшення розмірів серця за рахунок розширення всіх камер, різні види аритмії та порушень внутрішньосерцевої проводимості. В деяких хворих аритмія є провідним синдромом хвороби на більш ранній стадії розвитку до появи серцевої недостатності. Серйозне ускладнення кардіоміопатій на пізній стадії — тромбоемболії у судини мозку, нирок, селезінки, а також периферійні артерії.

 Артеріальна гіпертензія
Артеріа́льна гіпертензі́я, гіпертонія (лат. hypertonia arterialis) — синдром підвищення артеріального тиску.
90—95 % випадків артеріальної гіпертензії складають есенціальна артеріальна гіпертензія, у решті випадків діагностують вторинні, симптоматичні артеріальні гіпертензії:
ниркові (нефрогенні, ренальні) — 3—4 %,
ендокринні — 0,1—0,3 %,
гемодинамічні
неврологічні
стресові
зумовлені прийомом деяких речовин
артеріальна гіпертензія вагітних.
Оптимальний артеріальний тиск < 120/80 мм рт. ст.Нормальний артеріальний тиск < 130/85 мм рт. ст.Підвищений нормальний артеріальний тиск 130—139/85—89 мм рт. ст.
При артеріальній гіпертензії відбуваються такі зміни в організмі:
звуження і втрата еластичності судин
збільшення м'язової маси лівого шлуночка серця, що називається гіпертрофією
прогресування атеросклерозу
збільшення навантаження на нирки
Причинами гіпертонії можуть бути також розумові перевантаження, шкідливі звички (паління, алкоголь, наркотики), атеросклероз, перевантаження негативними емоціями, спадкова схильність. Найважливішими ускладненнями гіпертонічної хвороби є інфаркт міокарда, серцева недостатність, інсульт, недостатність функції нирок.

        Кардіосклероз
Кардіосклероз - ураження м'язу (міокардіосклероз) та клапанів серця внаслідок розвитку в них рубцевої тканини у вигляді гнізд різного розміру (від мікроскопічних до великих рубцевих вогнищ) та поширеності, заміщуючих міокард та (або) деформуючих клапани.
            Етіологія
Може бути виходом ревматизму (ревматичного ендоміокардиту) та міокардитів іншої етіології (міокардитичний кардіосклероз), або атеросклерозу вінцевих артерій серця (коронарогенний атеросклеротичний кардіосклероз), що розвивається внаслідок прогресування хронічної ішемічної хвороби серця з можливим переходом у інфаркт міокарда (постінфарктний міокардіосклероз).
              Перебіг
Проявляється стабільними аритміями, порушеннями внутрішньосерцевої проводимості, хронічною серцевою недостатністю. Можуть виникати також клапанні вади серця майже виключно у вигляді недостатності мітральних (папілярна вада) або аортальних клапанів, а також напади стенокардії, аневризми серця (в хворих, які перенесли інфаркт міокарда, іноді як наслідок ревматизму, сифілісу).

Віковий розвиток людини

Онтогенез
Онтогенез - це індивідуальний розвиток організму з моменту його зародження до природної смерті.
Виділяють два періоди онтогенезу:

ембріональний (зародковий)
постембріональний (післязародковий).
Ембріональний онтогенез
Ембріональний охоплює перетворення зиготи на зародок і розвиток зародка та плоду до моменту народження дитини.

Постембріональний онтогенез
Постембріональний починається після його народження.


title: Розмаїтість птахів родина Лелекоподібні

text:
Вчитель Світова Т.О.
Розмаїтість птахівродина Лелекоподібні         або Голінасті
Коротка характеристика
Живуть на мілководді та болотах.
Мають довгі ноги з широко розставленими пальцями.
Живляться рибою, пуголовками, гризунами, комахами
Пташенята з'являються голими і безпорадними
Представники  -  чаплі і лелеки:
Чапля сіра,  чапля велика біла, водяний бугай та бугайчик, лелека білий
Занесені до Червоної книги України:
чапля жовта, ковпик, коровайка, лелека чорний
Лелека білий, чорногуз, бусол, бузько, боцюн, гайстер (Ciconia ciconia)
Чорногуз — птах розміром від 80 до 100 см довжиною, розмахом крил 200—220 см та вагою від 2,5 до 4,5 кілограм. Забарвлення пір'я біле, за виключенням махових пір'їн на крилах, які мають чорне забарвлення. Коли крила птаха складені, то махові пір'їни покривають задню частину тіла, звідки і походить назва — чорногуз. Дзьоб та ноги чорногуза червонясті і довгі.

В Україні лелеки найчастіше гніздяться на стовпах електропередач
Голос чорногуза слабкий. Птахи спілкуються клацанням дзьоба. Клацаннями птахи вітають один одного, також цими звуками захищають гніздо від конкурентів. Поведінці чорногуза властивий і шлюбний ритуал, який супроводжується спільним клацанням дзьобами.

Самітник…Таким словом можна найяскравіше охарактеризувати цього птаха. На відміну від лелеки білого, який охоче селиться поруч з людиною, він уникає суспільства не тільки людей, але і інших лелек, ховаючись подалі, у найбільш глухих та віддалених куточках плавневих лісів. З кожним роком таких місць стає все менше і менше, тому й лелека чорний стрімко зникає. Навіть Червоні книги та всілякі конвенції і списки поки що не можуть зупинити цей процес.

Розміром лелека чорний трохи менший від білого лелеки. Забарвлення його майже повністю чорне, лише груди, черево, низ хвоста та пахові пера (останні видно в польоті) білі. Як і подобає бути справжньому самітнику, лелека чорний – дуже обережний птах. Лише іноді він видає звуки, схожі на «че-лі» або «чи-лін». Дорослі птахи зрідка неголосно тріщать, а молоді – пищать.

Після зимівлі у теплих краях лелеки чорні повертаються в рідні місця у середині квітня. Для поселення вони найчастіше обирають місцевість, розташовану неподалік від озера, річки або болота. Гніздо лелека чорний мостить високо на дереві. Кладка з 3-5 білих яєць, з зеленкувато-бурим відтінком, у травні. Через 1 місяць з них вилуплюються пташенята, які вже через 2 місяці залишають гніздо. Живляться ці птахи різноманітними комахами, жабами, вужами, іноді полюють на дрібних ссавців. На зимівлю вони відлітають досить рано – ще в середині вересня.
Лелека чорний
Чорний лелека - самітник

Сіра чапля
Довжина чаплі - 90-98 см, важить 1,2-1,5 кг, розмах крил 175-195 см. Літає S-подібно вигнувши шию. Мігрує невеликими зграями, іноді, спільно з іншими видами чапель.
Гніздиться колоніями і також часто з іншими видами чапель на високих деревах, зокрема, на соснах та чагарниках поблизу води. На одному дереві може бути кілька гнізд (в середньому - три, але бували випадки і до 20 гнізд).

В Україні гніздовий, перелітний і зимуючий вид. Мігрує скрізь, а зимує на Закарпатській рівнині, в Придунайському регіоні та на півдні Криму. Інколи трапляється і на інших ділянках морського узбережжя та на водоймах в глибині суходолу.

Морфологічні о знаки. Невелика за розміром чапля, з сіру ворону. Маса − 230–370 г, довжина тіла − 44–47 см, розмах крил − 80–92 см. Як і інші види чапель, у польоті S-подібно вигинає шию. Статевий диморфізм не виражений. У дорослого птаха у шлюбному вбранні на голові пера світло-жовті, з чорною облямівкою, на потилиці значно видовжені; вуздечка синьо-зелена; низ голови, шия, спина, плечові пера і воло жовті, з винно-рожевим відтінком; решта оперення біла; дзьоб синьо-зелений, на кінці чорний; ноги червонуваті; райдужна оболонка ока жовта. У позашлюбному вбранні птах тьмяніший, буруватий; пір'я на потилиці коротке; ззаду та на боках шиї темно-сірі смуги; дзьоб зеленкувато-жовтий, на кінці чорний; вуздечка і ноги зеленкувато-жовті. Молодий птах подібний до дорослого у позашлюбному вбранні, але зверху на крилі бурувата смуга; дзьоб жовтуватий, на кінці темний.

Голос. Звуки жовтої чаплі подібні до голосу сірої ворони – «карр».
Жовта чапля
Перелітний птах. Прилітає у квітні — травні. Заселяє зарості очерету на берегах прісних і солонуватих водойм, плавні річок з очеретяними заростями, кущами та деревами. Птах веде поодинокий спосіб життя, або утворює невеликі колонії. Нерідко гніздиться спільно з іншими видами чапель, коровайками, малими бакланами. Моногам. Гнізда влаштовує в колоніях інших птахів на деревах, кущах та в очереті. У кладці 2–6 (здебільшого 4–5) яєць; насиджують самка і самець, 24 доби. Пташенята стають на крила у середині серпня, тримаються разом з дорослими на місцях гніздування до відльоту у серпні – вересні. Активна переважно у сутінках. Живиться безхребетними (жуки, бабки, павуки, ракоподібні), земноводними та дрібною рибою.
Селиться у водоймищах лісостепу й степу
Руда чапля
Біла  чапля
Досить великий птах 94-104 см заввишки і розмахом крил 131—145 см.  Вага дорослих птахів близько 912—1140 г.  Як правило, самці дещо більші за самок. Оперення повністю біле. Дзьоб довгий, прямий, жовтого кольору. Лапи і пальці довгі, темно-сірі. Шия довга, S-подібна. Шостий шийний хребець дещо витягнутий і побудований таким чином, що птах здатний швидко витягнути шию або навпаки втягнути її у себе.  Хвіст короткий, клиноподібний. Після осіннього линяння у самців і самок у верхній частині тіла від плечей виростає довге біле пір'я, що стирчать з боків і позаду хвоста. Під час періоду розмноження це пір'я стискається і стає плоскими, показуючи голчасті продовження за хвостом. Дзьоб в цей час набуває помаранчево-жовтого відтінку з темним закінченням, а вуздечка забарвлюється в зелений колір. Чубчик на голові, що зустрічається у інших видів чапель, у великої білої чаплі відсутній. Статевий диморфізм не виражений.
Пересувається повільно і велично, витягуючи шию і вдивляючись поперед себе в пошуках їжі. Полюють чаплі поодинці або групами в денний і присмерковий час, з настанням темряви збиваються в групи разом з іншими чаплями і шукають притулку. Часто віднімає їжу у інших, менших за розміром чапель, а також вступає в бійку за їжу з іншими птахами свого виду. Іноді буває агресивна, навіть якщо їжі достатньо. Політ плавний, його швидкість варіює в межах 28-51 км/год.
Велика біла чапля поширена в теплих помірних і тропічних широтах Європи, Азії, Північної та Південної Америки, Африки , Австралії та Нової Зеландії
Химедзі, Япония
Замок  Білої Чаплі
Бажаємо успіху    у вивченні    нових тем!


title: "Видатні вчені-біологи України"

text:
http://uk.wikipedia.org/
http://images.yandex.ua/
http://biology.ru


Сприйняття кольору


title: Рослини та тварини Червоної Книги Сумщини

text:
Рослини та тварини Червної  Книги Сумщини
Підготувала:
 учениця
11-Б класу
Сайдан Владислава
	Домен:Ядерні
Царство:ТвариниТип:ХордовіКлас:Ссавці Ряд:Хижі Родина:КуницевіПідродина:Мустелові Рід:Мустела Вид:Горностай
Горноста́й (Mustela erminea L.) — вид роду Mustela, невелика хутрова тварина родини мустелових (Mustelidae). Це маленький ссавець завдовжки 30 см, поширений у Північній Америці, Азії та Європі. Під час полювання пересувається надзвичайно швидко.
В Україні вид знаходиться під охороною держави. Горностая включено до Червоної книги України, і полювання на нього або здобування з будь-якою метою (науковою, для переселення, винищення) заборонені.

Лі́лія лісова́ (Lilium martagon) — багаторічна цибулинна рослина, один з видів роду Лілія(Lilium) родини лілійних.

Домен:Еукаріоти
Царство:Зелені рослини
Відділ:Streptophyta
Надклас:Покритонасінні Клас:Однодольні
Порядок:Лілієцвіті
Родина:Лілійні
Рід:Лілія
Вид:Лілія лісова
Лілія лісова — єдиний вид лілій, який росте в Україні в дикорослому стані.
Українська народна назва — сара́нка.

Зростає і в лісах України — на Закарпатті, Буковині, Прикарпатті (зокрема, у Прут-Дністровського межиріччі та на Опіллі), на Поліссі і в Лісостепу.
Дякую за увагу!


title: Видатні вчені-біологи України

text:
Видатні вчені-біологи України

Богомолець Олександр Олександрович
(1881-1946)
Він був:
Патофізіолог
віце-президент Академії наук СРСР
 Президент Академії наук Української РСР
 директор Інституту експериментальної біології і патології Академії наук Української РСР
директор Інституту клінічної фізіології Академії наук Української РСР
 академік Академії медичних наук СРСР
 академік Академій наук СРСР
Української РСР і Білоруської РСР.
Олександр Олександрович Богомолець народився 24 травня 1881 року в Києві, в Лук’яновської в’язниці. Там у той час знаходилися в ув’язненні його мати – політична ув’язнена Софія Богомолець, засуджена до 18 років каторги, і батько, Олександр Михайлович, земський лікар, засуджений за участь в революційному русі до вислання до Сибіру на 7 років. Хлопчик виховувався в родовому маєтку діда до повернення з заслання батька.
У 1900 році Олександр Богомолець закінчив із золотою медаллю 1-у Київську гімназію і вступив на юридичний факультет Університету Святого Володимира (Київський університет), але в тому ж році перевівся на медичний факультет. За станом здоров’я в січні 1901 року переїхав до Одеси, де продовжив навчання на медичному факультеті Новоросійського університету. Під час навчання на другому курсі університету Богомолець опублікував першу наукову роботу «До питання про будову і мікрофізіологію бруннерових залоз» (1902).
У лютому 1906 року закінчив університет відмінно і був удостоєний звання лікаря, в січні 1907 року призначений понадштатним лаборантом при кафедрі загальної патології Новоросійського університету, з 1910 року – приват-доцент цієї кафедри.

новоросійський університет
У січні 1911 року Богомолець відряджається за кордон на один рік для підготовки до професорського звання, працював в кращих клініках і університетах Франції і Німеччини. Після повернення в тому ж році призначений екстраординарним професором кафедри загальної патології і бактеріології медичного факультету Імператорського Миколаївського університету (нині Саратовський університет). Посідав цю посаду до 1925 року. Саме у роки роботи в Саратові Богомолець став видатним ученим. Тоді він вніс найбільший внесок до науки, оскільки потім в його роботі все більше часу почала займати суспільна діяльність.
У 1921 році О.О. Богомолець підготував і видав в Саратові підручник «Короткий курс патологічної фізіології».
У березні 1925 р. Олександр Богомолець переїхав до Москви, оскільки був вибраний професором по кафедрі патологічної фізіології медичного факультету 2-го Московського державного університету.
У Москві Богомолець знов заявив про себе як про найбільшого ученого. Там ним написані фундаментальні наукові праці
 «Криза ендокринології» (1927),
«Загадка смерті» (1927),
«Введення у вчення про конституції і діатез» (два видання, 1928),
«Про вегетативні центри обміну» (1928),
«Набряк. Нарис патогенезу» (1928),
 «Артеріальна гіпертонія. Нарис патогенезу» (1929),
значно перероблений і розширений підручник «Патологічна фізіологія» (3-є видавництво, 1929).
У 1930 році Богомолець в черговий раз круто змінив своє життя і переїхав до Києва. Він був вибраний президентом Академії наук Української РСР. Одночасно з 1930 року директор Інституту експериментальної біології і патології і Інституту клінічної фізіології Академії наук Української РСР (нині обидва інститути носять ім’я академіка Богомольця). Праці Богомольця в київський період життя присвячені найважливішим питанням патологічної фізіології, ендокринології, вегетативної нервової системи, вченням про конституції і діатез, онкології, фізіології і патології сполучної тканини і проблемам довголіття.
Помер 19 липня 1946 року від туберкульозу, на який хворів в юності. Похований в центрі Києва, в парку у будівлі Інституту клінічної фізіології.
Видатному ученому встановлений пам’ятник в Києві, відкрита меморіальна дошка. Ім’ям Героя названі вулиці в Києві і Волгограді.


Скелет і м’язи


title: Відділи головного мозку

text:
Презентація
Ремської Вікторії
  Особливості відділів
 головного мозку людини
Спеціалізована школа № 273 з поглибленим вивченням
української мови та літератури м. Києва
	 Головний мозок людини - орган                                           центральної нервової системи,                               що складається з маси взаємо-                   залежних нервових клітин і                                               займає всю порожнину черепа,                                      кістки якого захищають його від                                        зовнішніх механічних ушкоджень.
	 Середня маса мозку у чоловіків - 1375 г і становить 2% загальної маси тіла, а у жінок - 1275 г і 2,5 %.  Покритий трьома оболонками: м'якою, павутинною  і твердою.

	 Складається головний мозок з                                         трьох відділів: мозкового стовбура,                                       підкоркового відділу та кори                                            великого мозку:
стовбур утворений довгастим                                       мозком, мостом, мозочком, ніжками мозку й чотиригорбковим тілом;
підкірковий відділ — це проміжний мозок і підкіркові ядра великих півкуль.
кора великого мозку покриває дві півкулі: праву та ліву.

	 			 М'яка або судинна, оболонка 			головного мозку  безпосередньо 			прилягає до речовини мозку, 			заходить у всі борозни, покриває 			всі звивини. Складається вона з пухкої сполучної тканини, в якій розгалужуються численні судини, що живлять мозок. Від судинної оболонки відходять тоненькі відростки сполучної тканини, які заглиблюються в масу мозку.

	 Павутинна оболонка головного                                            мозку  - тоненька, напівпрозора,                                         не має судин. Вона щільно                                           прилягає до звивин мозку, але                                           не заходить у борозни, внаслідок чого між судинною й павутинною оболонками утворюються підпавутинні цистерни, заповнені спинномозковою рідиною, за рахунок якої й відбувається живлення павутинної оболонки.

	 Тверда оболонка головного                                                        мозку - окістя для внутрішньої                                              мозкової поверхні кісток                                                           черепа. В цій оболонці                                                     спостерігається найвища                                            концентрація больових                                                          рецепторів в організмі людини, в той час як в самому мозку больові рецептори відсутні.

	 Довгастий мозок є продовженням спинного мозку. На передній його поверхні міститься передня серединна щілина, з обох боків якої лежать потовщені білі тяжі, що називаються пірамідами. Піраміди донизу звужуються у зв'язку з тим, що частина їхніх волокон переходить на протилежний бік,                          утворюючи перехрестя пірамід, котрі              утворюють бічний пірамідний шлях.                            Частина білих волокон, що не перехрещуються, утворюють прямий пірамідний шлях.
	 Міст лежить вище довгастого мозку. Це потовщений валик із поперечно розміщеними волокнами. Центром його проходить основна борозна, в якій лежить основна артерія головного мозку. По обидва боки борозни є значні підвищення, утворені пірамідними шляхами.
	 			Міст складається з великої кількості 			поперечних волокон, які утворюють 			його білу речовину - нервові волокна. 			Між волокнами чимало скупчень сірої 			речовини, яка утворює ядра мосту. Продовжуючись до мозочку, нервові волокна утворюють його середні ніжки.
	 Мозочок розташований під потиличною часткою великого мозку в задній черепній ямці. Складається із 			сірої та білої речовин, правої та лівої 			півкуль, та закладеного між ними 			черв'яка.  Зв'язаний з розташованими 			вище та нижче нього частинами 				центральної нервової системи за 				допомогою трьох пар ніжок.
      Нижні та верхні ніжки мозочка зв'язують його з середнім мозком і мають вигляд правого та лівого тяжів, які йдуть, розходячись від мозочка до середнього мозку. Середні ніжки мозочка  - масивні тяжі, які несуть у своєму складі численні волокна, що йдуть від ядер моста до кори мозочка.
	 Покрив середнього мозку  лежить над його дахом. На ньому міститься пластинка - чотиригорбкове тіло. Два верхні горбки пов'язані з функцією зорового аналізатора, виступають центрами орієнтовних рефлексів на зорові 			подразники, а тому називаються 				зоровими. Два нижні горбки - слухові, 			пов'язані з орієнтовними рефлексами 			на звукові подразники. Верхні горбки 			пов'язані з латеральними колінчастими 			тілами проміжного мозку за допомогою верхніх ручок, нижні горбки — нижніми ручками з медіальними колінчастими тілами.
	 Передній відділ - дві великі півкулі мозку                              розділені поздовжньою щілиною, в загли-                                     бині якої міститься мозолисте тіло, що їх                                           з'єднує. На кожній півкулі розрізняють такі                                поверхні:
        1) верхньобічну, опуклу, обернену до  внутрішньої поверхні склепіння черепа;
        2) нижню, розміщену на внутрішній поверхні основи черепа;
        3) медіальну, якою півкулі з'єднуються між собою.
	 Серед численних структур мозку особливе положення займає ретикулярна формація. Її називають також сіткоподібним утворенням, оскільки її нервові волокна під мікроскопом мають вигляд сіточки. Ретикулярна формація розташована в трьох відділах центральної нервової системи: в довгастому мозку, у                                       варолієвому мосту і в середньому мозку.                                             Її нервові клітини неоднорідні: їх тіла і                                     відростки мають різну довжину, товщину.
	 Морфологічна структура ретикулярної                                  формації пристосована як до швидкого,                                     так і до повільного проведення різних                                          імпульсів.
Головний мозок – головний орган життєдіяльності людини!


title: Тварини-рекордсмени

text:
Тварини – рекордсмени
Найбільша  тварина
Синій  кит:
маса 150-180 т, завдовжки до 33м
Найменша  тваринка
  Землерийка.
  Її  малятко важить  не більше 2 г.
Найбільший  птах
Страус:
заввишки 2 м 70см,
маса тіла 90 кг.

Найменша  з  пташок  у  світі
   Колібрі: довжина - 60мм,
    маса – 1,5 г.
Найвища  тварина
     Жирафа.
Її  зріст  майже  5м.
Тварини – рекордсмени  в Україні
Найбільший звір - зубр:
висота 2 - 3 м,
маса тіла  до 1 т,
тривалість  життя
до 27 років.
Найбільший  морський  ссавець
Дельфін
чорноморська
афаліна:
довжина-3 м,
маса-до 150 кг.
      Найменший звір
Бурозубка мала:
маса тіла-5 г.
Найшвидший   птах
Сапсан  мчить
за  здобиччю  зі
швидкістю 300км/год

Найбільший  жук
Жук – олень:
довжина  тіла  без
рогів 5,5 см, а  з
рогами - 8 см.
Найотруйніший  павук
Каракурт
завдовжки до 2 см.
Яд каракурта сильніше,
ніж у гремучої змії.

    Підготувала учиниця 7-В класу
    Горошко Софія
    Школа №15


title: Відділ Мохоподібні. Зелені мохи. Лабораторна робота № 12. Будова й розмаїтість мохоподібних

text:
1.
2.
3.
4.