title: "Визначення статі різних організмів"

text:
Визначення статі  різних організмів

Як визначається стать тих чи інших організмів під час їхнього індивідуального розвитку — одна з найцікавіших проблем біології.
Статеві хромосоми
Ще наприкінці XIX століття вчені звернули увагу на те, що хромосомні набори самців і самок різняться за будовою хромосом однієї з пар. У диплоїдних соматичних (нестатевих) клітинах самок багатьох видів тварин хромосоми всіх пар подібні за будовою, тоді як у самців хромосоми однієї з пар різні. Такі хромосоми, як ви пам'ятаєте, називають статевими хромосомами.
Формування статті
Оскільки під час мейозу гомологічні хромосоми розходяться до різних гамет, то у особин однієї статі формується лише один тип гамет (гомогаметна стать), тоді як у особин протилежної — два (гетерогаметна стать). У багатьох групах організмів гомогаметною статтю є жіноча, а гетерогаметною — чоловіча (мухи, клопи, жуки, ссавці, більшість видів риб, деякі земноводні та дводомні рослини тощо), а в інших навпаки (метелики, плазуни, птахи, деякі риби і земноводні).
У деяких видів особини різних статей відрізняються за кількістю статевих хромосом. Так, у коників у диплоїдному наборі самки є обидві статеві хромосоми, а самця — лише одна.Отже, у більшості роздільностатевих організмів стать майбутньої особини визначається в момент запліднення і залежить від того, скільки і які зі статевих хромосом поєднуються в зиготі
Але крім хромосомного, існують й інші механізми визначення статі організмів. У деяких безхребетних тварин (наприклад, коловерток, багатощетинкового черв'яка динофілюса) стать майбутньої особини визначається ще до моменту запліднення. Ці тварини можуть утворювати яйцеклітини двох типів: великі, багаті на жовток, і дрібні, з невеликим запасом поживних речовин. З яйцеклітин першого типу розвиваються лише самки, а з другого — самці.

У певних організмів на формування статі майбутньої особини можуть впливати біологічно активні речовини. Наприклад, у морської червоподібної тварини бонелії, личинки, які прикріплюються до поверхні дна, розвиваються в великих (до 1 м завдовжки) самок. А ті з них, які потрапляють на хоботок самки, під впливом її гормонів перетворюються на карликових самців (1-3 мм завдовжки)

У таких суспільних комах, як медоносна бджола, джмелі, мурашки, самки утворюють яйця двох типів: запліднені та незапліднені (партеногенетичні). З яєць першого типу розвиваються самки, а з другого — самці.

Існують деякі ознаки, на характер успадкування яких впливає стать організму. Це пояснюється неоднаковим складом генів у X- та У-хромосом, про що ми згадували раніше. У Х-хромосомі є ділянки з генами, яких немає в Y-хромосомі через її менші розміри, хоча в ній можуть бути деякі гени, яких немає в Х-хромосомі (наприклад, ген, який зумовлює наявність або відсутність волосин по краю вушної раковини людини).
У кішок зчеплено зі статтю успадковуються певні види забарвлення шерсті. Відомо, що коти майже ніколи не мають черепахового забарвлення (руді та чорні плями на білому тлі) (мал. 52): вони бувають або з темними плямами, або рудими.

Це пояснюється тим, що алельні гени, які зумовлюють руде або чорне забарвлення шерсті, розташовані лише в Х-хромосомі. Жодна з алелей не домінує над іншою. Тому кішки, гетерозиготні за цим геном, мають черепахове забарвлення шерсті, на відміну від котів, у яких Y-хромосома його позбавлена.

У людини зчеплено зі статтю успадковується майже 150 ознак, зокрема деякі захворювання (дальтонізм, гемофілія тощо). Дальтонізм (нездатність розпізнавати деякі кольори) визначається рецесивною алеллю, розташованою в X- і відсутньою в Y-хромосомі. Тому чоловік, який має цю алель, хворіє на дальтонізм. У жінок це захворювання виявляється лише в особин, гомозиготних за рецесивною алеллю; гетерозиготні жінки фенотипно здорові, хоча і є носіями цієї алелі.

Так само успадковується і гемофілія (нездатність крові зсідатися, внаслідок чого людина може загинути навіть за незначних ушкоджень кровоносних судин). Як правило, рецесивна алель, яка зумовлює це захворювання, передається з покоління в покоління гетерозиготними жінками-носіями, оскільки гомозиготні за цією алеллю жінки хворіють на гемофілію і не доживають до репродуктивного віку.

Форми визначення статі
Існують три форми визначення статі:1. Прогамне, коли стать визначається ще до запліднення, тобто, коли характер жіночої статевої клітини визначає стать у потомства.2. Епігамне-стать визначається після запліднення під впливом зовнішніх умов.3. Сингамне-стать визначається в момент запліднення.


title: ВНЕСОК УКРАЇНСЬКИХ ВЧЕНИХ В РОЗВИТОК БІОЛОГІІ

text:
ВНЕСОК
УКРАЇНСЬКИХ ВЧЕНИХВ РОЗВИТОК
БІОЛОГІЇ
Історія науки про живе налічує майже 2500 років. Біологія як наука сучасного типу сформувалася протягом відносно короткого періоду (близько 300 років), коли в біологічні дослідження були впроваджені наукові поняття і методи фізики та хімії, внаслідок чого виникла експериментальна біологія.
Серед визначних учених того часу особливе місце посідають М.І Вавілов, В.І. Вернадський, І.І. Мєчніков, М.І. Тигров, О.О. Богомолець та багато інших вчених, які зробили неоціненний вклад у розвиток біології
Володимир Іванович Вернадський
Геніальний вчений-природознавець і мислитель, основоположник генетичної мінералогії, біогеохімії, радіогеології, вчення про наукознавство, біосферу і ноосферу.
Народився 12 березня 1863 р. у м. Петербурзі. Прадід– запорізький козак, воював проти Польщі на боці Богдана Хмельницького. Батько, Іван Васильович, був професором Київського університету. Мати, Ганна Петрівна, походила з відомого українського роду Константиновичів. На формування світогляду В.І. Вернадського значний вплив мали родинні зв’язки з Є.М. Короленком і М.І. Гулаком.
Початок наукової діяльності В. І. Вернадського пов’язаний з розробкою нових напрямів у кристалографії і мінералогії. Його докторська дисертація називалася «Явления скольжения кристаллического вещества» (1897).

У подальших етапах наукових пошуків Володимир Іванович віддавав перевагу розробці таких нових наукових напрямів геології як геохімія, біогеохімія, радіогеологія і біосфера. Головною рисою біосфери, як вважав вчений, є те, що у ній існує велика, можливо, космічна сила, планетарна дія якої не береться до уваги в уявленнях про космос, таких, що мають наукову основу. Ця сила є розум людини, спрямована й організована воля її як істоти суспільної.
В останній своїй опублікованій праці «Несколько слов о ноосфере» (1944) В.І. Вернадський визначив кілька умов, які необхідні для настання ноосфери. По-перше, людство має бути єдиним в інформаційному відношенні. По-друге, оскільки ноосфера – явище всепланетне, людство повинне прийти до повної рівності рас, народів, незалежно від кольору шкіри. По-третє, ноосфера не може бути збудована до припинення війн між народами світу.
Більше 30 років В.І. Вернадський займався вивченням радіоактивного розпаду елементів.

    Ще 1910 р. він виступив на академічному зібранні з доповіддю «Задачи дня в области радия» і наголосив, що «ні одна держава і суспільство не можуть відноситися байдуже до того, яким шляхом, як і коли будуть використані джерела променевої енергії, які знаходяться у їх володінні.
     У попередньому слові він писав: «Невдовзі, коли людина одержить в свої руки атомну енергію, таке джерело сили, яке дасть їй можливість будувати своє життя, як вона побажає… Чи зуміє людина скористуватися цією силою, спрямувати її на добро, а не на самознищення? Вчені не повинні закривати очі на можливі наслідки їхньої наукової праці, наукового прогресу. Вони повинні себе відчувати відповідальними за наслідки свого відкриття. Вони повинні пов’язувати свою працю з кращою організацією людства».
     Як показали історичні події, пророцтво великого вченого збулося. Розум дав нам ядерний реактор, а антирозум – Хіросіму, Нагасакі, Чорнобиль. До найважливіших його праць з цього циклу належать «Биосфера» (1926), «Очерки о геохимии» (1934), «Биохимические очерки» (1940), «La biogeochimie» (1945), «The biosphere and noosphere» (1945).
Богомолець Олександр Олександрович
  Богомолець Олександр Олександрович – патофізіолог, віце-президент Академії наук СРСР, Президент Академії наук Української РСР, директор Інституту експериментальної біології і патології Академії наук Української РСР
 Олександр Олександрович Богомолець народився 24 травня 1881 року в Києві,в Лук’яновської в’язниці. Там у той час знаходилися в ув’язненні його мати–політична ув’язнена Софія Богомолець, засуджена до 18 років каторги, і батько,Олександр Михайлович,земський лікар, засуджений за участь в революційному русі до вислання до Сибіру на 7 років.
 У травні 1909 року в Імператорській Військово-медичній академії з успіхом захистив дисертацію на тему:«До питання про мікроскопічну будову і фізіологічне значення надниркових залоз в здоровому і хворому організмі».Одним з опонентів був великий російський фізіолог академік І.П. Павлов, що дав високу оцінку роботі молодого ученого.

   Після Жовтневої революції професор Богомолець став старшим епідеміологом Саратовського губернського відділу охорони здоров’я. У роки громадянської війни – науковий консультант санітарного управління Південно-західного фронту Червоної армії і санітарного відділу Управління залізниць Поволжя.
   У 1923 році О.О. Богомолець організував першу в країні протималярійну лабораторію, яка ефективно працювала в Саратовському Заволжі.
 У 1921 році О.О. Богомолець підготував і видав в Саратові підручник «Короткий курс патологічної фізіології».
У Москві Богомолець знов заявив про себе як про найбільшого ученого. Там ним написані фундаментальні наукові праці «Криза ендокринології» (1927), «Загадка смерті» (1927), «Введення у вчення про конституції і діатез» (два видання, 1928), «Про вегетативні центри обміну» (1928), «Набряк. Нарис патогенезу» (1928), «Артеріальна гіпертонія. Нарис патогенезу» (1929), значно перероблений і розширений підручник «Патологічна фізіологія» (3-є видавництво, 1929).
Праці Богомольця в київський період життя присвячені найважливішим питанням патологічної фізіології, ендокринології, вегетативної нервової системи, вченням про конституції і діатез, онкології, фізіології і патології сполучної тканини і проблемам довголіття.
 Крупним і неоднозначним досягненням ученого став розроблений ним метод дії на сполучну тканину антиретикулярною цитотоксичною сироваткою (АЦС, або сироватка Богомольця). Цю сироватку Богомолець ретельно розробляв і прагнув знайти їй широке застосування в боротьбі із старінням, а також для лікування самих різних захворювань.
Олександр Олександрович Богомолець створив вчення про взаємодію пухлини і організму – це уявлення кардинально змінило уявлення, що існували у той час,про пухлинне зростання.
На посту президента Академії наук Української РСР  провів величезну роботу по розробці і виконанню планів наукових робіт для вирішення завдань індустріалізації країни. Крім того, він проявив себе і людиною великої цивільної мужності.
Микола Іванович Вавілов
Був директором Державного інституту досвідченої агрономії (1923–1929 р.), засновником і директором Інституту генетики Академії наук СРСР (1930–1940 р.), першим президентом Всесоюзної академії сільськогосподарських наук імені В. І. Леніна (1929–1935 р.), президентом Географічного суспільства СРСР. Він був членом багатьох закордонних академій.
Вавілов віддав усю свою енергію для підняття сільського господарства на новий рівень, одержавши від країни «по заслугах» – вмираючи в ГУЛАЗі від голоду, про все людство. Прагнучи довести необхідність генетики – науки, здатної створити нові сорти рослин, що врятують людство від голоду і задовольнять зростаючі потреби населення в продуктах харчування.
Забуття праць Вавілова відкинуло сільське господарство країни на кілька десятків років тому. Псевдовчення Лисенко завдало непоправної шкоди Російському сільському господарству. У сталінських катівнях Гулага гинули в саме потрібне і важке для
країни час учені зі світовими іменами – колір нашої нації. Серед них був і М.І. Вавілов.
   Праці по географії рослин, за дослідження походження культурних рослин і імунітету рослин, йому в числі перших вчених у 1926 році була присуджена Ленінська премія. За географічний подвиг його експедиції по Афганістану, він був нагороджений Географічним суспільством СРСР золотою медаллю імені М.М. Пржевальська.
Ім'я Вавілова поміщено на першій сторінці найбільшого міжнародного журналу «Heredity» («Спадковість») поряд з іменами Дарвіна, Линнея, Менделя.
Микола Федорович Гамалія
Велика заслуга в розвитку імунології, теорії інфекції належить М.Ф. Гамалії, відкрившому також явище бактеріофагії.
Микола Федорович Гамалія – видатний вчений, мікробіолог, епідеміолог, інфекціоніст. Народився 5 лютого 1859 року в Одесі. Закінчив Новоросійський університет в Одесі (1880 рік), а в 1883 році, по закінченню Воєнно-медичної академії в Петербурзі, займався питаннями бактеріології туберкульозу і сибірської язви.

   У 1886 році Гамалія працював у Парижі у видатного французького вченого Луї Пастера, вивчаючи щеплення проти сказу. В цьому ж році він разом з І.І.Мєчніковим заснував в Одесі першу в Росії бактеріологічну станцію і вперше в Росії впровадив вакцинацію людей проти сказу.
   Велика заслуга М. Гамалії належить не тільки у вивченні сказу, але і багатьох інших захворювань, зокрема – холери і чуми. В 1892 році він захистив докторську дисертацію на тему «Етіологія холери з точки зору експериментальної патології», яка була опублікована в 1893 році.
    В 1888 році Микола Федорович відкрив холероподібний пташиний вібріон. Запропонував вакцину проти холери людини; розробив комплекс санітарно-гігієнічних міроприємств по боротьбі з холерою.
    В 1892 році вчений відкрив явище спонтанного розчинення мікробів, яке зумовлене дією вірусів бактерій – фагів.
В 1908 році Гамалія перший доказав, що висипний тиф передається вошами. Багато працював по профілактиці висипного та поворотного тифів, холери, віспи та інших інфекційних захворювань.

В 1910 році він перший висловив значення дезінфекції (знищення комах) для ліквідації висипного і поворотного тифів. По ініціативі Гамалії і за допомогою розробленого ним методу приготування вакцини проти віспи в 1918 році в Петрограді було введене загальне віспощеплення, а потім прийняте по всій країні відповідно декрету від 10.04.1919 року.

М. Гамалія – автор більше 300 робіт, значна частина яких присвячена проблемам сказу та холери. Його дослідження присвячені також вивченню інфекції і імунітету, мінливості бактерій, профілактиці висипного тифу, віспи, чуми та інших захворювань.

В останні роки життя вчений розглядав питання загальної імунології, вірусології, вивчав віспу, грип, інтенсивно розглядав проблему специфічного лікування туберкульозу. В 1942 році ним було запропоновано метод профілактики грипу шляхом обробки слизової оболонки носа препаратами олеїнової кислоти.
Заболотний Данило Кирилович
У 1897 р. брав участь в експедиції з вивчення чуми в Індії, Аравії. В наступні роки керував експедиціями з вивчення спалахів чуми в Монголії, Китаї, на Забайкаллі, в Ірані, Аравії, Месопотамії, в Киргизьких степах, Поволжі, Туркестані, Шотландії, Маньчжурії та ін.
Д.К. Заболотний опублікував понад 200 праць, присвячених головним чином вивченню трьох інфекційних хвороб – чуми, холери й сифілісу. Його наукові висновки базувались на багатющому фактичному матеріалі, на подвижницькій практичній боротьбі з інфекційними захворюваннями.
Він проводив практичні заняття зі студентами і продовжував дослідження збудників черевного тифу, розпочаті ще на Поділлі, газової гангрени тощо. Праця в лабораторії та практична робота лікаря сприяли формуванню наукової концепції Д.К. Заболотного щодо вивчення і боротьби з епідеміями інфекційних хвороб.
Велике значення в його становленні як епідеміолога зі світовим ім’ям мала його активна участь у протиепідемічних експедиціях. Першою була експедиція в Індію, де у 1896 р. спалахнула епідемія чуми.
За три місяці роботи було одержано важливі результати з питань епідеміології чуми та засобівборотьби з нею.
Під час цієї експедиції Д.К. Заболотний розробив гіпотезу про існування у природі осередків чуми, де зберігаються мікроби в період затухання епідемії.
                                             -  Важливим результатом проведених експедицій стали                                                         фундаментальні наукові праці Д.К. Заболотного «Чума (Pestis                                              bubonica), епідеміологія, патогенез і профілактика» (1907),                                              «Дослідження чуми» (1899–1901), «Легенева чума в Маньчжурії                                               1910–1911 рр.» та ін.
                                              - Д.К. Заболотний ретельно вивчив збудника чуми, описавши форми                                               хвороби, опрацював питання про виготовлення протичумних вакцин                                               і сироваток, виявив природні вогнища чуми. Результати його                                               досліджень дали можливість впровадити раціональні запобіжні                                               заходи і створити мережу протичумних закладів. Довів ефективність                                               попередньої імунізації проти захворювання холерою.

- Опрацював також актуальні проблеми газової гангрени, дифтерії, черевного та висипного тифу, дизентерії, малярії, грипу тощо. Д.К. Заболотний слідом за Л. Пастером багато зробив у вивченні та трактуванні ролі мікробіологічного чинника, біологічних властивостей збудників різних захворювань у виникненні, розвитку та згасанні епідемій. Вчений органічно поєднував мікробіологію і епідеміологію. Він вважав, що мікробіологічний чинник зумовлює специфічні особливості епідемій на тлі різних умов середовища.
Прийняття цього постулату в епідеміології мало принципове значення. Д.К. Заболотний створив велику наукову школу, внесок якої у справу боротьби з епідеміями, в розробку наукових підвалин епідеміології дуже значний.

Навашин Сергій Гаврилович
 радянський ботанік, цитолог та ембріолог рослин. Відкрив подвійне запліднення (1898) у покритонасінних рослин. Заклав основи морфології хромосом і каріосистематики. Довгий час жив і працював у Києві, створив вітчизняну школу цитології та ембріології рослин.
Академік АН СРСР (1918; член-кореспондент 1901), академік АН УРСР (1924). Після закінчення Московського університету (1881) викладав у ньому, після того в Петровськой сільськогосподарській академії і Петербурзькому університеті.
Сергій Гаврилович Навашин працював здебільшого у галузі хімії, а також цитології, ембріології та морфології рослин.

     Сергій Гаврилович Навашин працював здебільшого у галузі хімії, а також цитології, ембріології та морфології рослин.
    Дослідив у берези механізм проникнення пилкової трубки в насінну бруньку через її підставу – дно п; проходження трубки у вільхи, в’яза, волоського горіха та згодом довів наявність халазогамії і у інших дно покривних рослин.
      Фундаментальне значення мало відкриття їм у покритонасінних рослин подвійного запліднення, що пояснило природу їх триплоїдного ендосперма, а також природу ксеній. Заклав основи вчення про морфологію хромосом та її таксономічне значення.

Пирогов Микола Іванович
Основи сучасної воєнно-польової хірургії заклав М.І. Пирогов. Свої спостереження і наукові дослідження з питань воєнно-польової хірургії він виклав у декількох роботах: «Початки загальної і воєнно-польової хірургії» (1864), «Звіт про відвідування військово-санітарних установ у Німеччині, Лотарингії й Ельзасу» (1871), «Лікарська справа і приватна допомога на театрі війни в Болгарії й у тилу діючої армії».
М.І. Пирогов у 1847 р. при облозі аулу Салти вперше застосував наркоз на війні у вигляді інгаляцій хлороформу і ректального введення ефіру. Ефірний наркоз ознаменував початок нової епохи в розвитку воєнно-польової хірургії, значно розширив хірургічні можливості.
      У 1854 р. він першим використовував гіпсову пов'язку на театрі воєнних дій у Севастополеві як засіб транспортної і лікувальної іммобілізації, що дало можливість ширше ставити показання до лікування поранених і, що зберігає кінцівки, істотно обмежити первинні ампутації, що вважалися основною операцією при вогнепальних переломах кісток і ушкодженнях суглобів.
      М.І. Пирогов дав класичний опис травматичного шоку, що і зараз цитується в підручниках як неперевершене по точності, образності і повноті відображення клінічної картини цього важкого ускладнення вогнепальних ран.
       Вперше в історії воєн він залучив для надання допомоги пораненим у бойових умовах сестер милосердя (медичних сестер), що потім брали участь практично у всіх великих війнах.
         Упровадив загальне знеболювання при операціях у воєнних умовах. Застосування гіпсової пов'язки сприяло впровадженню органозберігаючого принципу при лікуванні вогнепальних поранень. Все це дає можливість стверджувати, що М.І. Пирогов являється основоположником воєнно-польової хірургії.
ВИСНОВКИ
Таким чином, одна з центральних проблем, яка постає перед сучасною біологією – проблема взаємовідносин людини та навколишнього середовища. Вже у стародавні часи люди розуміли, що неможливо тривалий час нехтувати законами природи, які підтримують у рівновазі все величезне біологічне різноманіття нашої планети. У XVII столітті англійський філософ Френсіс Бекон писав: «Ми не можемо керувати природою інакше, ніж підкоряючись їй». На необхідність уникнення всеосяжної екологічної кризи наголошував видатний український учений Володимир Іванович Вернадський. Не буде перебільшенням сказати, що сучасна біологія (від грец. біос – життя, логос – наука) – одна з найважливіших для людства природничих наук. Це пов'язано з тим, що саме біологія є основою медицини – науки, одним із напрямків якої є обґрунтування методів запобігання хворобам людини та зміцнення її здоров'я; це наукова база для сільського господарства й виробництва продуктів харчування, дефіцит яких на земній кулі стає все відчутнішим. За допомогою сучасних біотехнологій вже найближчим часом можливий перехід на біопаливо, що, на думку вчених, при потребі допоможе подолати енергетичну кризу. І взагалі, саме біологія – ключ до гармонійного існування природи й людини, що є обов'язковою умовою не тільки сталого розвитку сучасної цивілізації, а й існування людства.


title: "Рекорди Гінеса рослин і тварин"

text:
Рекорди Гінеса рослин і тварин
Найбільший собака у світі
Німецький дог на прізвисько Зевс зі штату Мічиган потрапив до Книги рекордів Гіннесса як найбільша собака у світі. Трирічний пес досягає 1 метра 10 сантиметрів, а важить близько 70 кілограмів. Рекорд буде занесено в нове видання Книги рекордів, яке вийде в 2013 році. Щодня Зевс з’їдає 14-кілограмовий мішок сухого корму.
«Найчастіше в мене запитують – що це, собака або кінь?» – Каже господар пса Денис Дурлаг. За його словами, якщо собака наступає людям на ногу, це завдає їм сильний біль. Пес може самостійно дотягнутися до крана, щоб попити води.

Попередній рекорд був також встановлений німецьким догом. Гігантський Джорж – так звуть колишнього рекордсмена – був «зростом» 1 метр 8 сантиметрів. Таким чином, він всього на дюйм менше Зевса.
Дивовижна Вікторія регія
Пам’ятаєш, як в одному мультфільмі Дюймовочка втікала від нареченого-жаби, пливучи на листочку латаття? Чи не хотів би і Ти разом з нею з вітерцем прокататися річковими хвилями? Якщо так, то радій — мріїздійснюються! У річках Південної Америки росте дивовижна рослина Вікторія регія — найбільше латаття у світі. Воно може стати прекрасним водним транспортом для Тебе і Твоїх друзів.

Таке незвичайне ім’я водна лілія отримала в 1837 році на честь молодої англійської королеви Вікторії, яка того ж року зійшла на трон.

Важко повірити, проте латаття здатне витримувати вагу до 50 кілограмів. Діаметр може досягати 2-х метрів. Саме тому місцеві жителі іноді використовують його замість одномісного човна, щоб перебратися на інший берег річки.
Латаття вражаючих розмірів уперше відкрив німецький натураліст Едуард Пеллінг у 1832 році. Це сталося неподалік від місця, де річка Тефе зливається з красунею-Амазонкою.

Квітка Вікторії амазонської (це її друга назва) розпускається раз на рік і лише вночі, а рано вранці її пелюстки закриваються, і вона ховається під воду. Цвіте латаття протягом трьох днів, поступово змінюючи колір цвіту від ніжно-білого до рожевого або фіолетового. Потім квітка ховається під воду і більше на поверхню не виходить.
Зустріти цю незвичайну рослину можна лише на річці Амазонка в Бразилії та Болівії, а також у річках Гаяни (Південна Америка). Ніде в світі Вікторія амазонська більше не росте.
Латаття має надійний захист від травоїдних риб — зовнішня сторона його листя покрита великими, гострими шипами. Вікторія амазонська може прожити цілих 5 років. Її листя із загнутими краями нагадує блюдце, зайва вода з якого витікає через невеличкі отвори по боках. Місцеві називають рослину «апоною», що в перекладі означає «сковорідка для птахів». І справді, вони дуже схожі, чи не так?
За свої колосальні розміри Вікторія регія навіть до Книги рекордів Гіннеса потрапила як «найбільша квіткова рослина на Землі».
Гігантський короткомордий ведмідь
На сьогоднішній день полярний ведмідь є найбільшим ведмедем на Землі, його зріст складає більше двох метрів. Але це все ж істотно менше самого великого ведмедя, яким, за припущенням, є Південно-американський гігантський короткомордий ведмідь.
Вважається, що цей ведмідь, відомий як Arctodus, досягав ваги 1136 кг і зросту 3,5 м, що навіть більше, ніж на зображенні. Експерти кажуть, що він мешкав у Південній Америці від 2 мільйонів до років 500 тисяч тому. Ґрунтуючись на дослідженні скелета, знайденого у 1935 році в Аргентині, National Geographic заявляє, що немає нічого, що хоча б трохи нагадувало цього потужного хижака.
Гігантський водний скорпіон
Боїтеся жуків? Тоді це створіння може стати вашим нічним кошмаром. Нещодавно виявлений гігантський водний скорпіон, відомий як Jaekelopterus rhenaniae, міг досягати двох метрів у довжину. Він жив близько 400 мільйонів років тому. Експерти вважають, що гігантський скорпіон міг розвинутися до такої довжини в “еволюційній гонці озброєнь” з панцирними рибами. Деякі фахівці кажуть, що це давно вимерле створіння було прабатьком нинішніх сухопутних скорпіонів.
Дякуємо за увагу!!
Керівник:
        Тетяна Віталіївна
Готували:
        Макаренко Галина
        Гнатюк Людмила


title: "Вітаміни. Фруктовий салат"

text:
Вітаміни
Вітаміни є незамінними елементами, необхідними для росту, розвитку й життєдіяльності людини. Більшість вітамінів в організмі не синтезується, джерелом їх звичайно є зовнішнє середовище
Вітаміни класифікуються як водорозчинні (легко розчиняються у воді) та жиророзчинні (розчиняються у жирах та засвоюються у кишечнику за допомогою ліпідів). Водорозчинні вітаміни як правило легко виділяються організмом. Кожний вітамін зазвичай бере участь у багатьох реакціях, тому може мати багато функцій.
Водорозчинні вітаміни
Жиророзчинні вітаміни
До жиророзчинних відносяться вітаміни А, Е, К, D, F.
Всі жиророзчинні вітаміни краще засвоюються з їжі, якщо є продукти, що їх містять, разом з жиром. Враховуйте цю особливість при прийомі їжі.
Вітаміни у великих дозах вкорочують життя. У дослідженні датських вчених з підтвердження цього факту взяло участь понад 250 000 добровольців. З'ясувалося, що біодобавки в невгамовних кількостях призводять до підвищення рівня вітамінів і антиоксидантів в крові. Гіпервітаміноз може привести до блювоти, зневоднення і навіть спеку і вимагає терапевтичного втручання.
Велика роль окремих овочів в забезпеченні організму людини вітамінами, оскільки вони беруть участь в самих різних процесах життєдіяльності. Вони прискорюють обмін білків, жирів, вуглеводів, мінеральних речовин, нормалізують водний обмін. При всілякому складі харчових продуктів, широкому включенні в живлення людини всіляких овочів, правильній кулінарній обробці можна повністю забезпечити фізіологічну потребу організму у вітамінах.
Цікаві факти про вітаміни:
1. Вітамін С не підходить для профілактики застуди і може бути небезпечний для здоров'я. Також він – не такий корисний, як вважали раніше. Тривалий прийом великої кількості аскорбінової кислоти і зовсім може привести до безсоння, пригнічення синтезу інсуліну, погіршення роботи нирок і підвищення тиску.
2. З початку 1970-х років двічі нобелівський лауреат Лайнус Полінг своєю активною пропагандистською діяльністю добився того, що в суспільстві зміцнилася думка, ніби регулярний прийом вітамінів може понизити ризик розвитку раку. Проте наукові дослідження це не підтверджують. Більше того, прийом вітамінних добавок в деяких випадках зв'язують з підвищеним ризиком появи цього захворювання.
3. Надлишок мінералів призводить до сечокам'яної хвороби та атеросклерозу. У зарубіжних препаратах часто додається зайва кількість мінералів, що в передозуванні призводить до сечокам'яної хвороби і навіть провокує атеросклероз


title: "Вирощування еліти зернових культур України"

text:
Вирощування еліти зернових культур України
1. Загальна характеристика зернового господарства України
Провідне місце в складі АПК України займає зерно-промисловий комплекс.
Він об'єднує галузі, що займаються виробництвом зернових, їх заготівлею, переробкою, обслуговуванням сільськогосподарського та переробного ланок. Сільськогосподарське ланка представлено вирощуванням зернових культур. Хлібоприймальні підприємства здійснюють заготівлю і зберігання зерна. До складу переробного ланки входять борошномельно-круп'яні, комбікормові і хлібопекарні виробництва.
Основу комплексу складає зернове господарство!
     Зерновим культурам належить важлива роль в усіх областях України, особливо в областях Степовій і Лісостеповій зон. Навіть в Закарпатській і Івано-Франківській областях, де частка зернових культур є найнижчою в Україні, вони займають близько 40% посівних площ.

Головна зернова культура в Україні –
озима пшениця.
 Найбільш сприятливі грунто-кліматичні умови для її вирощування склалися в областях Степовій і Лісостеповій зон, де ця культура займає половину-площ, відведених під зернові.
В областях Поліської зони питома вага посівів озимої пшениці значно нижче.
Важливою зерновою культурою є –
озиме жито.
Ця культура займає друге місце (після пшениці) за розмірами посівних площ під озимі.
 Основні райони вирощування озимого жита знаходяться на Поліссі та в західних областях Лісостепової зони.
Велике продовольче значення мають: гречка, просо і рис;
 хоча в структурі посівних площ зернових культур вони займають лише близько 5% ".
Гречка є однією з найцінніших круп'яних культур.
На її розміщення впливає підвищена потреба цієї рослини в волозі. Тому основні площі посівів гречки зосереджені на Поліссі та в Лісостепу і зовсім зникають у південному Степу.
Просо в Україні є однією з страхових культур завдяки пізнім рядкам сівби.
 Воно відноситься до посухостійких круп'яних і дає відносно високі врожаї, особливо в посушливі роки.
Основні посіви його розміщені в Лісостеповій, а також в північних і центральних областях Степовий зони.
Новою для України зерновою культурою є рис.
В Україні його вирощують тільки на поливних землях, де він дає високі та стабільні врожаї.
 Зрошувальна меліорація в південній частині України сприяла розширенню його посівів.
Зернове господарство має важливе значення і для розвитку тваринництва. Фуражне зерно складає більше 40% валового збору зернових культур. Основними зернофуражними культурами в Україні є ячмінь, овес, кукурудза і зернобобовий  горох, вика, люпин.
Такі культури, як ячмінь, кукурудза і горох, використовуються і для продовольчих цілей. Яровий ячмінь вирощують в усіх областях України. Зерно ячменю має високі кормові якості, використовується також як сировина в пивоварній промисловості, фармацевтичній, хлібопекарській, спиртовій і кондитерській галузях.
Кукурудзі належить важлива роль у забезпеченні тваринництва концентрованими кормами.
Найбільші посівні площі під цією культурою розміщені в областях Лісостепової і Степової зон.
Вирощують кукурудзу також на Закарпатті і Прикарпатті.

Промислове ланка зерно-промислового комплексу забезпечує зберігання і переробку зерна.
Основними галузями зернопереробної промисловості є: борошномельно-круп'яна, комбікормова і хлібопекарська.
Продукція зернового господарства транспортабельна. Тому підприємства, що виробляють хлібопродукти, розміщуються у місцях їх споживання.
Потужні підприємства по виробництву борошна і хліба розміщені в Києві, Одесі, Харкові, Дніпропетровську, Донецьку, Львові та інших великих містах.
 Хлібозаводи є в усіх середніх і малих містах селищах міського типу і великих селах. Розвиток борошномельної і хлібопекарської промисловості залежить від потреб в хлібопродуктах
2. Стратегія вирощування пшениці у ринкових умовах України

Україна має всі необхідні передумови для вирощування високих врожаїв зернових культур, валові збори високоякісного зерна яких в абсолютній більшості років можуть досягати 60 млн. тонн, з яких на частку пшениці повинно припадати 25-30 млн. тонн, по меншій мірі. Для цього є всі без винятку передумови. Перш за все, це наші чорноземи. У цілому, сприятливі погодно-кліматичні умови дозволяють культивувати більш урожайну, ніж яра, озиму пшеницю.

Ми маємо потужну промисловість для випуску мінеральних, в першу чергу, найбільш дефіцитних і енергетично дорогих азотних добрив. Незважаючи на значно гірше, в порівнянні з абсолютною більшістю зерно-випускаючих держав світу, матеріально-технічне забезпечення селекційних програм і теоретичних біологічних досліджень, вітчизняна селекція пшениці знаходиться на високому рівні, а ряд теоретичних напрямків досліджень (біохімічна генетика якості зерна, фізико-хімічна природа якості клейковини і тесту, генетика насіння) визнаються пріоритетними в світі.
У той же час, Україні не більше ніж на 25-40% використовує свої потенційні можливості щодо отримання прибутку від вирощування пшениці. Найбільші втрати у всьому ланцюжку суб'єктів зернового господарства при цьому несе селянин. Саме це обумовлює наступні загальнодержавні негативні наслідки і збитки або далеку від можливої прибуток у всіх причетних до внутрішнього і зовнішнього ринків зерна.
Селянин, отримуючи в середньому 20-25 ц / га зерна в 70-80% випадках шостого-четвертого класів з дуже високою його собівартістю, залишається практично без прибутку. Він не має можливості інтенсифікувати своє виробництво і практично останні 40 років тупцює на одному місці. За цей час всі наші західні сусіди збільшили врожайність пшениці та інших зернових культур у 2-3 рази.
Логічно у мене постає запитання:
"У чому причини такого стану речей і що потрібно зробити, щоб поліпшити ситуацію в нашому зерновому господарстві?".
На наше глибоке переконання, головною причиною низької ефективності зернового господарства взагалі і стану вирощування і використання пшениці, зокрема, на сучасному етапі розвитку ринкових відносин є екстенсивна технологія вирощування пшениці. Її збереження у ринкових умовах і консервація існуючих відносин між селянином і споживачем зерна будь-якого рівня загрожує катастрофою всьому сільському господарству. Єдиним виходом з цього стану є невідкладне впровадження інтенсивної, а насправді, нормальної за сучасних умов технології вирощування пшениці як найбільш вибагливої культури сівозміни.
Основні елементи стратегії вирощування пшениці в ринкових умовах
Стратегія вирощування пшениці у ринкових умовах повинна бути гнучкою і визначатися особливостями погодних умов року. Можна виділити два основних типи років - несприятливі і сприятливі. У сприятливі роки треба робити максимум можливого для отримання найбільшого врожаю найвищої якості, а у несприятливі - намагатися зменшити можливі втрати. Ми ж традиційно в таких ситуаціях все робимо навпаки.
Особливості вирощування пшениці в роки з несприятливими кліматичними умовами
Несприятливі роки, в свою чергу, чітко поділяються теж на два типи. До першого з них відносяться роки з надзвичайно посушливим кінцем літа і таким же першим місяцем осені, якщо навіть на найкращих попередниках не вистачає вологи в грунті для своєчасного отримання нормальних кущистих сходів.
До другого типу несприятливих для пшениці років ми відносимо ті з них, коли тепла і сприятлива для вегетації пшениці погода восени, як правило, дуже рано (жовтень - листопад) раптово змінюється дуже холодною погодою з температурою повітря -12-14 ° С.
У таких випадках у пшениці не відбувається так звана гарт рослин і всі посіви гинуть практично повністю.
Проблеми насінництва пшениці та інших зернових культур
Зернове господарство будь-якого великого зернового держави не можна уявити без високорозвинених селекції та насінництва. Вище підкреслювалося, що вітчизняна селекція пшениці розвивається успішно. Значно гірші справи з насінництвом. Контроль методами електрофорезу, а також грунтового контролю засвідчують, що засміченість значної кількості партій еліти перевищує допустимі норми в десятки разів. Викликано це тим, що дозвіл на вирощування еліти того чи іншого сорту отримують десятки господарств, а права контролю цих партій насіння інститути - оригінатора сортів не мають. Ми вважаємо, що цей недолік нашого законодавства необхідно усунути. Інститут-оригінатор повинен мати відповідні важелі для контролю елітного насіння своїх сортів у всій Україні і нести за це повну відповідальність.
Катастрофічний шкоди завдають насінництву року, коли посіви вимерзають. При цьому питома вага загибелі нових сортів значно більший. У поточному році загибель посівів настільки висока, що виникла загроза нестачі насіння для посіву восени навіть широко розповсюджених сортів пшениці.
 Величезні помилки ми щорічно робимо, коли не створюємо страхових фондів надлишків нереалізованих восени насіння пшениці, які повинні зберігатися, принаймні, до кінця березня, коли повністю зникне загроза загибелі посівів від морозу. Те ж саме стосується і насіння ярих зернових культур. Науково-дослідні господарства, як показала практика, зберігати таку велику кількість насіння не можуть внаслідок економічного характеру і переводять їх у товарне зерно. Викупити ці насіння держава не може.

Єдиним виходом із цього становища є викуп такого насіння комерційними структурами хоча б за ціною товарного зерна. Навесні ці насіння можуть бути реалізовані як товарне зерно, а при загрозливих ситуаціях вони повинні зберігатися як насіння для посіву восени і, зрозуміло, реалізовуватиметься за ціною насіння. За таких умов комерційним структурамекономічні втрати не загрожують. Те ж саме стосується і насіння ярих культур. Друге зауваження.Пропозиції щодо закупівлі насіння пшениці за кордоном неприйнятні - знайти за кордоном насіння пристосованих до умов України сортів пшениці неможливо.


title: "Вітаміни групи В"

text:
Підготувала
Учениця 11 класу
Білогур Ірина.
Вітаміни групи В.
Вітамін B відноситься до ряду водорозчинних вітамінів, і відіграє ключову роль у забезпеченні нормального функціонування мозку і нервової системи,також формування крові.Вітамін В бере участь у метаболізмі кожної клітини людського організму,особливо у синтезі та регулюванні ДНК,а також регулює виробництво енергії та синтез жирних кислот в організмі.Ця група вітамінів включає вітаміни В1, В2,В3,В5,В6,В9,В12.
Вітамін В1.
Вітамін В1,або тіамін відіграє  відіграє важливу роль у білковому і вуглеводному обміні, підтримує нормальне функціонування центральної і периферійної нервової системи, а також травної та ендокринної систем, бере участь у збільшенні кишкової абсорбції жиру.

Завдяки своїм властивостям вітамін В1 сприяє накопиченню глікогену в печінці. Він також підтримує здоров'я нервової системи в цілому, підвищує м'язовий тонус, допомагає захистити організм від інфекцій, корисний при нервових розладах.
Дефіцит вітаміну В1 проявляється в різних нервових розладах, зниженні загальної працездатності, виникненням серцевих захворювань, і шлунково-кишкових розладів. Важкі форми нестачі вітамінів (авітамінози) можуть призвести до початку хвороби «Бері-бері».

Добова норма вітаміну В1 складає 0,5 міліграма на кожну 1000 калорій.

Продукти з великою кількістю тіаміну:

Вітамін В2.
Вітамін В2 або рибофлавін ще називають «двигуном організму».
Вітамін В2 відноситься до водорозчинних і легко всмоктується в організмі.  Рибофлавін руйнується під дією світла, погано розчинимо у воді, руйнується під дією тепла.

Вітамін В2 грає важливу роль в роботі зору, дозволяє швидко адаптуватися в темноті, знижує втому очей, запобігає катаракті. Також вітамін B2еобходім для утворення еритроцитів, антитіл, для регуляції зростання і репродуктивних функцій організму.
Важливийздорової шкіри і слизистих оболонок, нігтів,зростання волосся і  в цілому для здоров'я всього організму, включаючи функцію щитоподібної залози.

Недостатня кількість вітаміну В2 призводить до зниження апетиту,схуднення,загальної слабкості,головного болю,зниження тактильної та больової чутливості,різі в очах, порушення сутінкового зору,болючості в куточках рота і на нижній губі,запаморочення, безсоння, уповільненої розумової реакції.

Добова норма вітаміну В2 складає від 1 до 1,8 мг на добу.

Продукти,які містять рибофлавін.
Вітамін В3.
Ніацин (вітамін В3, нікотинова кислота) - це єдиний вітамін, який традиційна медицина відносить до ліків, його часто називають «вітаміном спокою»
Ніацин відноситься до водорозчинних і легко всмоктується в організмі.

Ніацин ефективно знижує рівень холестерину, нормалізує концентрацію ліпопротеїнів крові і підвищує вміст ЛПВЩ, що мають антиатерогенну ефектом. Розширює дрібні судини (у тому числі головного мозку, покращує мікроциркуляцію крові, чинить слабку антикоагулянтну дію.Життєво важливий для підтримки здорової шкіри, зменшує біль і покращує рухливість суглобів при остеоартриті, надає м'яку седативну дію і корисний при лікуванні емоційних і психічних розладів, включаючи мігрень, тривогу, депресію, зниження уваги і шизофренію. А в деяких випадках навіть пригнічує рак.

Дефіцит вітаміну В3 призводить до швидкої стомлюваності,втрати апетиту,слабкості м’язів,нетравлення шлунка та безсоння.
Найнебезпечніша форма дефіциту вітаміну В3 - це пелагра.

Добова норма вітаміну В3 для людини складає приблизно 15мг-1 г.

Продукти,які містять добову норму нікотинової кислоти:

Вітамін В5.
Пантотенову кислоту (вітамін В5) ще називають «вітаміном краси» .Вітамін В5 бере участь у найважливіших процесах катаболізму і анаболізму в організмі.

 Вітамін В5 відіграє важливу роль у формуванні антитіл, сприяє засвоєнню інших вітамінів, а також стимулює в організмі виробництво гормонів надниркових залоз, що робить його потужним засобом для лікування артритів, колітів, алергій і хвороб серцево-судинної системи. Синтезує в організмі життєво важливі жирні кислоти, статеві гормони і гормони росту, холестерин, гістамін, ацетилхолін, гемоглобін.Єдиний з вітамінів добре всмоктується при нанесенні на шкіру, тому використовується в ліках від опіків, а також у косметичних засобах.
При пантотенневій недостатності знижується опірність організму до інфекції, часто виникають гострі респіраторні заболевания.При гіповітамінозу є головні болі,нудота,м'язові болі,оніміння пальців ніг,захворювання тонкого кишківника,виразки 12-палої кишки.

Добова норма вітаміну В5-від 0,4 до 0,8 г на добу.

Продукти з високим вмістом пантотеневої кислоти:

Вітамін В6.
Вітамін В6(піридоксин) іноді називають «вітаміном-антидепресантом», завдяки його участі у синтезі гормону серотонина. Вітамин В6 відноситься до водорозчинних, швидко виводиться з організму (приблизно протягом 8 годин після прийому), не накопичується в організмі і повинен постійно поповнюватися.

Як і інші вітаміни групи В відіграє важливу роль в обміні речовин, бере участь у синтезі білка, ферментів, гемоглобіну, гістаміну, глютамінової кислоти, ГАМК, знижує рівень холестерину і ліпідів у крові,покращує скоротливість м'язів сердца.Вітамін В6 відповідає за утворення антитіл, бере участь у синтезі нейромедіаторів,необхідний для нормального функціонування нервової системы.
 Також перешкоджає процесам старіння, завдяки правильному синтезу нуклеїнових кислот, зменшує спазми і судоми м'язів, оніміння кінцівок, діє як натуральне сечогінний засіб, допомагає запобігати різні шкірні розлади.
Недолік піридоксину веде до зниження такого показника функціонування імунної системи, як кількість Т-лімфоцитів.
Дефицит вітаміну В6 призводить до дратівливості ,появи себорейного дерматиту,метеоризму,появі каменів у нирках і периферичного невриту.
Характерними симптомами є запалений червоний язик, тріщини в кутах рота і відчуття оніміння і поколювання в кистях і стопах.

Добова норма складає віж 1,5 до 2,5 мг.

Продукти,що містять піридоксин:
Вітамін В9.
Вітамін В9 відноситься до групи водорозчинних вітамінів. Вітамін В9 позначає насправді групу споріднених сполук: фолієва кислота , фолацин , фолати .

У високих дозах фолієва кислота має естрогеноподібним дією , сповільнюючи настання менопаузи і послаблюючи її симптоми , дозволяючи коригувати у дівчат -підлітків статевий розвиток .
А регулярне вживання з їжею рекомендованої дози вітаміну В9 зменшує ризик інсульту і серцево -судинних розладів , нормалізує кров'яний тиск і знижує рівень холестерину в крові.
При нестачі фолієвої кислоти людини може переслідувати відчуття пригніченості, а також він має труднощі з вирішенням будь-яких сформованих проблем. У таких ситуаціях в кров викидається значно більшу кількість адреналіну, ніж зазвичай - отже, знижується активність і енергійність людини, і він стає дратівливим і агресивним. Іноді брак вітаміну В9 може навіть призвести до серйозних психічних захворювань.

Для того, щоб здоров'я було в повному порядку, достатньо вживати фолієву кислоту в мінімальних дозах. Для дорослих людей оптимальна добова норма цього вітаміну складе 200 мг на добу, проте приймати його необхідно регулярно. Під час вагітності може знадобитися збільшення дозування в два або три рази.

Продукти з високим вмістом фолієвої кислоти:
Вітамін В12.
Вітамин В12(ціанокобаламін) ще називають «червоним вітамином» .
Вітамін В12 - єдиний водорозчинний вітамін , здатний акумулюватися в організмі , накопичуючись в печінці , нирках, легенях і селезінці.
Вітамін В12 запобігає появі анемії , важливий для нормального зростання і поліпшення апетиту , підсилює імунітет , відіграє важливу роль у регуляції функції кровотворних органів , збільшує енергію , підтримує нервову систему в здоровому стані , покращує концентрацію , пам'ять і рівновагу , знижує дратівливість.

Ціанокобаламін є одним з речовин , необхідних для здоров'я репродуктивних органів чоловіків і жінок.
Соддержаніе оптимального рівня цього вітаміну сприяє нормалізації кров'яного тиску , стабілізації роботи мозку і нервової системи , подолання безсоння , запобігання депресії і старечого недоумства , і навіть допомагає стримувати розвиток захворювання у людей хворих на СНІД.

Симптомами гіповітамінозу є: погана засвоюваність їжі , розширення печінки , хронічна втома , дратівливість , депресія , запаморочення , дзвін у вухах , сонливість , головні болі , утруднене дихання , розлади зору , галюцинації , втрата пам'яті.
Також пернициозная анемія , неврологічні розлади , імунодефіцити , гастродуоденіти , виразкова хвороба шлунка та дванадцятипалої кишки.
Навіть невелике зниження вмісту цианокобаламіна в крові в порівнянні з нормою може завдати значної шкоди мозку і нервовій системі .

Рекомендована доза для дорослих - 3 мкг.

Продукти з вмістом вітаміну В12:

Вітаміни групи В,як ми вже з’ясували,дуже корисні для здоров’я людини. Зараз існує багато комплексів таких вітамінів,і хоч вони поступаються своїми якостями природнім,є незамінними при гіповітамінозі.
Щоб поповнинти їх запас в організми,їх приймають курсами,дози призначає лікар.


title: "Рухова активність і здоров’я"

text:
Рухова активність і здоров’я
Кирлейза Софія 11-А
Як ви думаєте, якщо порівняти активних і неактивних людей, хто з них швидше стомлюється? Саме ледачі стомлюються раніше усіх. Отже, якщо ви почуваєте млявість, слабість, швидко стомлюєтеся - вам треба стати більш активним і рухливим. Рух - це здоров’я!
Актуальність теми полягає у тому, що поряд з нераціональною організацією режиму харчування однією з важливих причин передчасного старіння і порушення нормальної функціонування організму є недостатня рухова активність. Малорухливий спосіб життя призводить до зміни стану серцево-судинної системи, яка є одніею з найбільш слабких ланок організму. Недостатня рухова активність у певній степені обумовлена сучасним способом життя, автоматизацією виробництва. Через це і виникає необхідність у вишукуванні найбільш раціональних фізіологічних методах боротьби з нестачею рухової активності. Вона стимулює ріст і розвиток усіх систем органів організму. Зазначене вище дозволяє дійти висновку про теоретичне і практичне значення даної проблеми.
Японські дослідники розрахували, що для нормального активного стану організму і підтримки здоров'я, людина повинна робити щодоби до 10000 кроків, тобто при середній ширині кроку 70-80 см проходити за день 7-8 км. Тисячоліттями життя людей було пов'язане переважно з фізичною працею, на яку припадало до 90% зусиль. За роки останнього століття склалися інші співвідношення, виник дефіцит рухової активності.
Мета дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні та практичній перевірці впливу занять оздоровчою фізичною культурою на організм людини.
На початку роботи було висунуто гіпотезу - заняття оздоровчою фізичною культурою, спортом; ведення здорового способу життя сприятиме підвищенню працездатності, уповільненню процесів старіння, позбавлення вікових фізіологічних недуг.
Фізкультура в дитячому садку передбачає спеціально організовані заняття. Зазвичай, їх проводять кілька разів на тиждень, тривалістю не більше 20 хвилин, у першій половині дня. Необхідно відзначити, що фізкультура в дитячому садку сприяє всебічному розвитку дитини, розвиваючи у нього не тільки фізичні, але і такі розумові здібності, як увага, мислення, сприйняття. Крім цього, дана діяльність вчить працювати в команді, часто сприяє згуртуванню колективу.

Висновок
На основі проведених досліджень ми підтвердила гіпотезу. Заняття оздоровчою фізичною культурою  справді сприяють підвищенню працездатності, уповільненню процесів старіння, позбавлення вікових фізіологічних недуг. Фізична активність, заняття фізкультурою і спортом позитивно впливають на організм як в цілому, так і на окремі його системи. Дають можливість добре себе почувати, позбутися деяких недуг, молодше виглядати, підвищити власну працездатність “відтягнути” старість і безпомічність. І як показали досліди у дітей, які займають інтенсивною фізичною працею завжди гарний настрій, вони більш активні і працездатні.

Тож, що ви оберете?
Дякую за увагу!


title: Віруси

text:
Віруси

Гипотез похождення вірусів
Були висунуті три основні гіпотези.
 Згідно першої з них, віруси є нащадками бактерій або інших одноклітинних організмів, що зазнали дегенеративну еволюцію. Згідно другої, віруси є нащадками древніх, доклітинних, форм життя, що перейшли до паразитичного способу існування. Згідно третьої, віруси є дериватами клітинних генетичних структур, що стали відносно автономними, але що зберіг залежність від кліток.
 Все ж світ вірусів дуже всілякий, аби визнати можливість настільки глибокої дегенеративної еволюції для більшості його представників, від вірусів віспи, герпесу і иридовирусов до аденосателлитов, від реовирусов до сателітів вірусу некрозу тютюну або дельта-вірусу, що РНК-містить, - сателіта вірусу гепатиту В, не кажучи вже про такі автономні генетичні структури, як плазмиды або вироиды. Різноманітність генетичного матеріалу у вірусів є одним з аргументів на користь походження вірусів від доклітинних форм. Дійсно, генетичний матеріал вірусів «вичерпує» всі його можливі форми: одно- і двониткові РНК і ДНК, їх лінійні, циркулярні і фрагментарні види. Та все ж різноманітність генетичного матеріалу у вірусів швидше свідчить про полифилетическом походження вірусів, ніж про збереження предковых доклітинних форм, геном яких еволюціонував по маловірогідній дорозі від РНК до ДНК, від однонитевых форм до двониткових і тому подібне
 Третя гіпотеза 20-30 років здавалася маловірогідною і навіть отримала іронічну назву гіпотези генів, що збісилися. Проте накопичені факти дають все нові і нові аргументи на користь цієї гіпотези. Ряд цих фактів буде обговорений в спеціальній частині книги. Тут же відзначимо, що саме ця гіпотеза легко пояснює не лише сповна очевидне полифилетическое походження вірусів, але і спільність настільки всіляких структур, якими є повноцінні і дефектні віруси, сателіти і плазмиды . З цієї концепції також витікає, що утворення вірусів не з'явилося одноразовою подією, а відбувалося багато разів і продовжує відбуватися в даний час. Вже в далекі часи, коли почали формуватися клітинні форми, наряду і разом з ними збереглися і розвивалися неклітинні форми, представлені вірусами - автономними, але клітинно-залежними генетичними структурами. Нині існуючі віруси є продуктами еволюції, як прадавніх їх предків, так і недавно виниклих автономних генетичних структур.

У 80-і роки CIC століття на півдні Росії тютюнові плантації піддалися грізній навалі. Відмирали верхівки рослин, на листі з'являлися світлі плями, рік від року число уражених полів збільшувалося, а причина захворювань невідома.
 Професори Петербурзького університету, всесвітньо відомі А. Н. Бекетов і А. С. Фелінцин послали невелику експедицію в Бесарабію і на Україну в надії розібратися в причинах хвороби. У експедицію входили Д. І. Івановський и В. Ст Половців.
 На пошуки збудників хвороби Івановський витратив декілька років. Він збирав факти, робив спостереження, розпитував селян про симптоми хвороби. І експериментував. Він зібрав листя з декількох хворих рослин. Через 15 днів на цьому листі з'явилися білясті плями. Значить, хвороба дійсно заразлива, і може передаватися від рослини до рослини. Івановський послідовно усував можливих переносників хвороби - кореневу систему рослин, насіння, квітки, пилок. Досліди показали, що справа не в них: хвороботворний початок приголомшує рослини іншим дорогою.
 Тоді молодий учений ставить простий досвід. Він збирає хворе листя, подрібнює їх і закопує на ділянках із здоровими рослинами. Через деякий час рослини захворюють. Отже, перший успіх - дорога від хворої рослини до здорового знайдена. Збудник передається листям, що попало в грунт, зимує і навесні приголомшує посіви.
 Але про самого збудника він так нічого і не взнав. Його досліди показали лише одне, - щось заразливе міститься в соку. У ці роки ще декілька учених в світі билися над пізнанням цього «щось». А. Майер в Голландії запропонував, що заразливий початок - бактерії.
  Проте Івановський довів, що Майєр помилився, порахувавши носіями хвороби бактерії.

Історія відкриття вірусів
Складові частини вірусу
У 1932 році молодому американському біохімікові Венділлу Стенлі тодішній директор  Рокфеллеровського інституту в Нью-Йорку Симон Флекенер запропонував зайнятися вірусами. Стенлі почав з того, що зібрав тонну листя тютюну, ураженого вірусом тютюнової мозаїки, і вирішив отримати сік зі всієї цієї гори. Він віджав бутель соку і почав досліджувати сік доступними йому хімічними методами. Різні фракції соку він піддавав дії всіляких реактивів, сподіваючись отримати чистий вірусний білок (Стенлі був переконаний, що вірус це білок). Йому довгий час не удавалося позбавитися від білків рослинних кліток. Одного дня, перепробувавши різні методи підкислення і висолювання, Стенлі отримав майже чисту фракцію білка, що відрізнявся по своєму складу від білків рослинних кліток. Учений зрозумів, що перед ним те, чого він так наполегливо добивався. Стенлі виділив незвичайний білок, розчинив його у воді і поставив розчин в холодильник. На ранок в колбі замість прозорої рідини лежали красиві шовковисті голчані кристали. З тонни листя Стенлі добув столову ложку таких кристалів. Потім Стенлі відсипав трохи кристалів, розчинив їх у воді, змочив цією водою марлю і нею натер листя здорових рослин. Сік рослин піддався цілому комплексу хімічних дій. Після такої «масованої обробки» віруси, швидше за все, повинні були загинути.
 Натерте листя захворіло, а через пару тижнів характерна мозаїка білих плям покрила всі рослини, потім повторив цю операцію знову, а після четвертого або п'ятого «переливання» вірусу віджав сік з листя, піддав його тієї ж хімічної обробки і знову отримав такі самі кристали. Дивні властивості вірусу поповнилися ще одним - здатністю кристалізуватися.
 Ефект кристалізації був настільки приголомшуючим, що Стенлі надовго відмовився від думки, що вірус -  це істота. Оскільки всі ферменти (каталізатори реакції в живих організмах) - білки, і кількість багатьох ферментів також збільшується у міру розвитку організму, і вони можуть кристалізуватися, Стенлі уклав, що віруси - чисті білки, швидше ферменти.
 Незабаром вчені переконалися, що кристалізувати можна не лише вірус тютюнової мозаїки, але і ряд інших вірусів.
 Вендел Стенлі в 1946 році був удостоєний Нобелівської премії.

Лізогенія
Коли вірусологи ближче познайомилися з життям вірусів, вони виявили у них ще одну несподівану властивість. Раніше вважали, що будь-яка частка вірусу, попавши в клітку, починає там розмножуватися і, врешті-решт, клітка гине. Але в 1921 році, а потім в середині 30 - х. років в інституті Пастера в Парижі була описана дивна картина. До бактерій додавали бактеріофаги. Через якийсь проміжок часу клітки повинні були загинути, але, дивно, частина їх залишилася жити, і продовжувала розмножуватися, не дивлячись на те, що аж кишіли фаги. Яким - те образом ці клітки отримали імунітет до фагам. Учені виділили такі клітки, очистили їх від фагов, потім стали регулярно висівати  їх і одного дня виявили, що у вільній від фагов культурі бактерій, звідки не візьмися, знову з'являються фаговые частки.
 Зникнувши на якийсь час, неначе сховавшись всередину клітки, фаги знову заявили про своє існування. Ці ж фаги випробували на свіжих ще не заражених культурах бактерій. Фаги як і раніше поводилися незвично. Частина з них, як і вважалося, викликало загибель кліток, але багато хто зникав усередині кліток, а як лише це відбувалося, клітки отримували здатність протистояти зараженню іншими такими ж вірусами.
 Процес зникнення вірусів назвали лізогенізацією, а клітки, заражені такими вірусами, стали іменувати лізогенними. Всякі спроби виявити всякі фаги усередині лізогенних бактерій закінчилися невдало. Вірус прикріплявся до якоїсь структури клітки і без неї не розмножувався.
 Учені визначили, що лізогенні клітки, хоча і несуть в собі вірус або його частину, але до певного часу цей вірус не инфекционен. Такий усередині клітинний вірус вони назвали провірусом, або, якщо йшлося про бактеріофаги, профагом.
 Потім вони довели, що провірус, попавши в бактерію, не зникає. Через 18 поколінь його удалося виявити. Залишалося передбачити, що весь цей час профаг розмножувався разом з бактерією.
 Згодом було доведено, що зазвичай профаги не можуть розмножуватися самі по собі, як це роблять всі останні віруси, а розмножуються лише тоді, коли розмножується сама бактерія.
 І, нарешті, третя честь цього відкриття належить Львову, Симіновічу і Килдгарду - спосіб виділення із стану рівноваги провіруса. Впливаючи невеликими дозами ультрафіолетових променів на лізогенні клітки, удавалося повернути їх профагам здатність розмножуватися незалежно від кліток. Такі звільнені фаги поводилися точно так, як поводилися їх предки: розмножувалися і руйнували клітки. Львів зробив з цього вірний, єдиний вивід - ультрафіолет порушує зв'язок профагу з якоюсь з усередині клітинних структур, після чого і настає звичайне прискорення розмноження фагов.

Відкриття Херші і Чейза
У 1952 з'явилася сенсаційна робота двох американських дослідників - Альфреда Херши і Марти Чейз.
 Херши і Чейз вирішили перевірити, наскільки вірна картина намальована колишніми дослідниками. На поверхні клітки в електронний мікроскоп фаги були видні. Але розгледіти їх усередині кліток в ті роки нікому не удавалося. Тим більше не можна було побачити процес проникнення фага в клітку. Варто було лише підставити клітку з налиплими фагами під пучок електронів, як електрони вбивали все живе, і те, що відбивалося на екрані мікроскопа, було лише посмертною маскою колись живих істот.
 Ученим допомогли методи радіаційної хімії. Пробірки з суспензією вони давали потрібну порцію мічених радіоактивним фосфором і сіркою фагов. Через кожних 60 секунд відбиралися проби, і в них визначався вміст окремо фосфору і від до ладу сірки, як в клітках, так і поза ними.
 Опісля дві з половиною хвилини, було відмічено, що кількість «гарячого» фосфору на поверхні кліток виявилася рівною 24%, а сірки зовні було в три рази більше - 76%.  Ще через дві хвилини стало ясно, що жодної рівноваги між фосфором і сіркою не настає і згодом сірка наполегливо не бажала лізти всередину кліток, а залишалася зовні. Через 10 хвилин - час достатній, аби не міні 99% фагов прикріплялося і проникло всередину бактерії, - клітки піддали інтенсивному струшуванню: відірвали все, що прилипнуло до них зовні, а потім відокремили центрифугуванням бактерійні клітки від фаговых часток. При цьому важчі клітки бактерії осіли на дно пробірок, а легені фаговые частки залишилися в рідкому стані. Так званому надосаке.
  Далі треба було виміряти окремо радіоактивність осаду і надосадка. Відрізнити випромінювання сірки від фосфору учені змогли, а по величині радіоактивності їм не важко було вирахувати, скільки фагов попало всередину кліток і скільки залишилося зовні. Для контролю вони тут же провели біологічне визначення числа фагов в надосадке. Біологічне визначення дає цифру 10%.
 Результати дослідів Херши і Чейза виключно важливі для подальшого розвитку генетики. Вони довели роль ДНК в спадковості.

Як влаштовані віруси?
Порівнюючи живе і неживе, необхідно особливо зупинитися на вірусах, оскільки вони володіють властивостями і того і іншого.  Що ж таке віруси?
 Віруси настільки малі, що вони не видно навіть в найсильніший світловий мікроскоп. Їх удалося розглянути лише після створення електронного мікроскопа, що вирішує здатність якого в 100 разів більш ніж в світлового.
 Зараз нам відомо, що вірусні частки не є клітками; вони є скупченням нуклеїнових кислот (які складають одиниці спадковості, або гени), ув'язнені в білкову оболонку.
 Розміри вірусів вагаються від 20 до 300 нм. В середньому вони в 50 разів менше бактерій. Їх не можна побачити в світловий мікроскоп, оскільки їх довжини менше довжини світлової хвилі.
 На відміну від звичайних живих клітин віруси не вживають їжі і не виробляють енергії. Вони не здатні розмножуються без участі живої клітини. Вірус починає розмножуватися лише після того, як він проникне в клітку певного типа. Вірус поліомієліту, наприклад, може жити лише в нервових клітинах людини або таких високоорганізованих тварин, як мавпи.

Схематичний розріз
Віруси складаються з різних компонентів:
 а) серцевина - генетичний матеріал (ДНК або РНК). Генетичний апарат вірусу несе інформацію про декілька типів білків, які необхідні для утворення нового вірусу: ген, що кодує зворотну транскриптазу та інші.
 б) білкова оболонка, яку називають капсидом.
    Оболонка часто побудована з индентичных субодиниць, що повторюються, - капсомерів. Капсомери утворюють структури з високою мірою симетрії.
 в) додаткова липопротеидная оболонка.
    Вона утворена з плазматичної мембрани клітки-господаря. Вона зустрічається лише в порівняно великих вірусів (грип, герпес).

Хімічний склад вірусів
Просто організовані віруси є нуклеопротеїнами, тобто  складаються з нуклеїнової кислоти (ДНК або РНК) і декілька білків, створюючих оболонку довкола нуклеїнової кислоти. Білкова оболонка називається капсидом. Прикладом таких вірусів є вірус тютюнової мозаїки. Його капсид містить всього один білок з невеликою молярною масою. Складно організовані віруси мають додаткову оболонку, білкову або ліпопротеїнову. Інколи в зовнішніх оболонка складних вірусів окрім білків містяться вуглеводи, наприклад у збудників грипу і герпесу. І їх зовнішня оболонка є фрагментом ядерної або цитоплазматичної мембрани клітки-господаря, з якої вірус виходить в позаклітинне середовище. Геном вірусів можуть  бути представлені, як однонитковою, так і двунитчатыми ДНК і РНК. Двунітчатая ДНК зустрічається у вірусів віспи людини, віспи овець, свиней, аденовірусів людини, двунитчатая РНК служить генетичною матрицею в деяких вірусів комах і інших тварин. Широко поширені віруси, що містять одиннитчасту РНК.

Хто їх батьки?
Число видів вірусів наближається до тисячі. Схожі по будові віруси одних груп - паразити обмеженого круга господарів, інші - приголомшують види, филогенетически далекі один від одного.
 Обмежений круг господарів мають, Т-парні фаги із складною будовою. Всі вони паразитують на бактеріях кишкової групи і можуть бути признанны вузькоспеціалізованими формами. До ще більш спеціалізованих форм відносяться дрібні віруси, що РНК-містять, що приголомшують ширший круг господарів - плазунів, птиць і ссавців, проте, вузька спеціалізація так само очевидна у зв'язку з вертикальною передачею і  здатністю з'єднуватися з клітинним геномом.
 В деяких вірусів однієї і тієї ж  групи спостерігається протилежне явище - їх господарі відносяться до віддалених один від одного філогенетичних груп.  Прикладом можуть служити віруси двоспіральної РНК, морфологічно схожі між собою, поражающи людини (реовирусы) і рослини (віруси раневих пухлин). Віруси групи віспи виявлені у людини, ссавців, птиць, риб і комах. Ще виразніший приклад вірусів, що РНК-містять, мають пулеобразное будову: вони приголомшують людину і тварин (сказ, стоматит везикули), комах (вірус дрозофилы) і багато видів рослин (мозаїчні хвороби картоплі і злакових).

Взаємодія вірусу з клітиною
Віруси - найменші з організмів, що живуть на землі. Довгі роки учені сперечалися, чи є вони взагалі організмами. Багато хто вважав, що це хімічні сполуки, великі молекули,  подібні до ферментів. Віруси складаються всього з двох частин: білковій оболонці і захованою усередині нуклеїнової кислоти, що несе спадковий запис про властивості вірусної частки. Вірус може прикріплятися до оболонки клітки, «просвердлити» там крихітний отвір і в нього упорснути свою нуклеїнову кислоту.
 При утворенні пиноцитозных вакуолей разом з крапельками рідини міжклітинного середовища випадково всередину клітки можуть потрапляти і віруси, циркулюючі в рідинах організму. Проте, як правило, проникненню вірусу в цитоплазму клітки передує пов'язання його з особливим білком-рецептором, що знаходиться на клітинній поверхні. Пов'язання з рецептором здійснюється завдяки наявності спеціальних білків на поверхні вірусної частки, які «взнають» відповідний рецептор на поверхні чутливої клітки. Ділянка поверхні клітки, до якого приєднався вірус, занурюється в цитоплазму і перетворюється на вакуоль. Вакуоль, стінка якої складається з цитоплазматичної мембрани, може зливатися з іншими вакуолями або з ядром. Так вірус доставляється в будь-яку ділянку клітки.
 Опинившись усередині бактерії, вона приступає до підривної діяльності. В короткий час нуклеїнова кислота вірусу за допомогою клітки, що прихистила її, синтезує сотні своїх копій. З цих копій виготовляється потрібне число білкових оболонок. І деколи виходить декілька тисяч новеньких вірусних часток.
 Рецепторний механізм проникнення вірусу в клітку забезпечує специфічність інфекційного процесу. Так, вірус гепатиту. А. або Ст проникає і розмножується лише в клітках печінки, аденовіруси і вірус грипу - в клітках епітелію слизистої оболонки верхніх дихальних доріг, вірус, що викликає запалення головного мозку, - в нервових клітинах, вірус епідемічного паротиту (свинка) - в клітках привушних слинних залоз і так далі

Будова бактерійних вірусів


title: Плазма крові

text:
Плазма крові
Плазма крові — рідка частина крові, що містить розчинені у воді іони, неорганічні й органічні речовини, зокрема білки, вуглеводи, солі, біологічно активні речовини
Плазма становить 5% маси тіла людини. При збиранні крові в лабораторії і відділенні формових елементів крові й згустку, що утворюється при зсіданні крові, залишається рідина — сироватка. Вона відрізняється від плазми за відсутністю фібриногену, факторів зсідання II, V, VIII і має більше серотоніну за рахунок розпаду тромбоцитів.
Схема зсіданняплазми крові
Згортання крові:
У плазмі у розчинному вигляді знаходяться фактори згортання крові. При пошкодженні судин відбувається каскад реакцій, у результаті яких утворюється кров'яний згусток. Задача цього згустку — запобігти крововтраті і забезпечити збереження рідкої плазми у судині. У кровоносних судинах весь час підтримується певний баланс між згортанням та антикоагуляцією

Склад плазми:
Вода - 90%
Білки - 7,8%
Жири - 0,8-1%.
Глюкоза - 0,12%.
Сечовина та сечова кислота - 0,05%.
Мінеральні солі - 0,9%
Підготувала
Учениця 9-А класу
Потапова Олександра


Віруси – неклітинні форми життя.


Властивості організмів. Їхній ріст та розвиток.
Ознаки, які характеризують життя організмів
Ознаки життя - ознаки, які властиві живим організмам, за якими живі організми відрізняються від не живих.
 Ознаки, за якими організми відрізняються між собою називають властивостями.
Інфузорія туфелька
Євглена Зелена
Властивості живих організмів
Необхідність у їжі
Всім живим організмам потрібна їжа. Вона є джерелом поживних речовин, які необхідні для їх розвитку, росту та життєдіяльності.
Необхідність у енергії та диханні
У процесі дихання за участю кисню поживні речовини розкладаються з виділенням енергії та вуглекислого газу. Енергія йде на потреби організму, а вуглекислий газ виділяється у навколишнє середовище.
Необхідність у відтворенні собі подібного
Живі організми здатні до розмноження. Розмноження – відтворення собі подібних, при цьому у нащадків зберігаються ознаки батьків. Саме розмноження забезпечує неперервність життя.

Необхідність у захисті від навколишніх подразників
Важливою властивістю живих організмів є подразливість. Подразливість – здатність організмів реагувати впливи довкілля.
Наприклад рослини на подразник, реагують так:
• Якщо доторкнутися до мімози, вона опускає листки;
• Рослина, що росте на підвіконні повертає свої листки до сонця;
• Китайська троянда може скинути свої квіти, якщо до них торкатися руками;
• Квіти тюльпану розпускаються, якщо їх внести у    теплу кімнату.

Китайська троянда
Мімоза сором'язлива
Будова живих організмів
Спільним для більшості живих організмів є їх будова. Всі живі організми, крім вірусів мають клітинну будову. Одні організми є багатоклітинними: людина, тварина, рослина, гриби. Одноклітинні: бактерії, водорості, найпростіші тварини.
Дякую за увагу!


Статеве дозрівання у чоловіків та жінок


TIMSS 2011. Рекомендації до підготовки з дисципліни "Біологія"


title: Внутрішнє середовище людини та здоров я

text: L/O/G/O


title: Травлення в ротовій порожнині

text:
ЗУБИ
Презентація
Брайчука
Віталія
учня 9-Б кл.
СШ №273
             Зуби –
кісткові утворення в
ротовій порожнині,
які використовуються
для розкушування і
пережовування їжі.
ЗУБИ
У  дорослої людини 32 зуби: два різці, одне ікло, два премоляри і три моляри з кожної сторони кожної щелепи. Всього:
8 різців;
4 ікла;
8 малих корінних;
12 великих корінних.
ЗУБИ
Зуби ссавців мають корені, укріплені в
кістці щелепи.  Шийка
зуба знаходиться в ясні,
а покрита емаллю
верхня частина
знаходиться над ним.
ЗУБИ
Зуб складається з емалевого покриття (затверділих відкладень кальцію), дентину (товстого                       кісткоподібного шару) і                                      внутрішньої порожнини,                                  яка містить пульпу, де                                     знаходяться нерви і                            кровоносні                                        судини.
ЗУБИ
Будова зуба
Різці - передні зуби, які прорізуються у дітей першими і слугують для захоплення і розрізання їжі.
Ікла - конусоподібні зуби, які слугують для розривання і утримання їжі.
Премоляри (передкорінні або малі корінні) та
моляри (великі корінні) - зуби, які слугують для перетирання їжі та мають по три корені на верхній щелепі і два корені на нижній.
функції зубів
Гігієна порожними рота є засобом попе-
редження карієсу зубів, пародонтозу,
неприємного запаху з рота та інших
стоматологічних
захворювань. Вона
включає в себе як
щоденне чищення так і
професійну профілактику.
Гігієна порожнини рота
Не забувайте чистити зуби!
Красивих і щасливих усмішок вам!!


title: В мире рыб

text:
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12


title: Смак

text:
Haga clic para modificar el estilo de título del patrón
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel
1
1
3
2
5
4
8
6
9
7
10
11
14
12
15
13
15
§75


Віруси - неклітинні форми життя


Плод


title: Принципи роботи ендокринної системи

text:
Принципи роботи ендокринної системи
План уроку:1. Залози, їхня класифікація2. Гормони, їхнє значення3. Принципи роботи ендокринної системи
Чому одні люди виростають дуже високими а інші зупиняються в рості ще в дитинстві?
Чому звичайна людина в екстренних випадках може проявити надздібності?
Чому одні люди повні а інші худі,розумні і не дуже, швидкі і неповороткі?
Чи чули ви про цукровий діабет?
Чому лише досягаючи певного віку ви починаєте цікавитись протилежною статтю?
Яким чином наш організм пристосовується до сильних коливань температур , надлишку чи нестачі їжі?

Поняття про ендокринну секрецію вперше було введено К. Бернаром, який встановив здатність клітин печінки виділяти глюкозу в кров.
Залоза — це орган, або група клітин, функцією яких є вироблення біологічно активних речовин (секретів).

Залози
Сальні залози
Слинні залози
Потові залози
Молочні залози
Слізні залози
Печінка
Залози шлунково-кишкового тракту
Гіпофіз
 Епіфіз,
 Щитовидна залоза
 Паращитовидні залози
 Вилочкова залоза
 Наднирники
Підшлункова залоза
Статеві залози

Залози внутрішньої секреції ЕНДОКРИННІ
Залози  змішаної секреції
Залози  зовнішньої секреції ЕКЗОКРИННІ
Не мають вивідних протоків і їх «секрет» - гормон  виділяється прямо в кров
Виділяють через вивідні протоки речовини- «секрет», на поверхню тіла або слизових оболонок, у ті чи інші порожнини.
Механізм дії гормонів
Клітини-мішені.
2. Способ дії на клітини:
а) вплив на прониклість мембран для різних речовин
б) вплив на швидкість реакції в клітиніість
в)регулюють активність спадкового апарату клітини.
3. Гормони діють як в одному напрямі
так і в протилежних.

Клітина-мішень

Ядро
Плазматична мембрана
Цитоплазма
Рецептор
Рецептор
Гормони
Судина

іРНК(або м РНК)
Молекула білкового
 походження
Ендокринні
залози


title: Віруси грипу

text:
Віруси грипу

Епідемії грипу трапляються щорік, зазвичай в холодну пору року і приголомшують до 15% населення земної кулі. Грип і ОРВІ складають 95% всіх інфекційних захворювань в світі. Щорік в світі захворюють до 500 млн. чоловік, 2 мільйони з яких вмирають. У Росії щорік реєструють від 27,3 до 41,2 млн. хворих грипом і іншими ОРВІ (дані ВІЗ).

Грип (лат. Influentia): гостре інфекційне захворювання дихальних доріг, що викликається вірусом грипу.
 Входить до групи гострих респіраторних вірусних інфекцій (ОРВІ).
 Періодично поширюється у вигляді епідемій і пандемій.

Назва хвороби походить від російського слова «хрипу» - звуки, що видаються хворими. Під час Семирічної війни (1756-1763) ця назва поширилася в європейські мови, позначаючи вже саму хворобу, а не окремий симптом. Потім сталося вторинне запозичення в російську мову від французького «grippe».

Перші згадки про грип були відмічені багато століть назад - ще в 412 році до н.е. опис гриппо-подобного захворювання був зроблений Гіппократом. Також гриппо-подобные спалахи були відмічені в 1173 році. Перша задокументована пандемія грипу, що понесла багато життів, сталася в 1580 році. Про епідемію говорять тоді, коли одночасно захворює грипом велика кількість людей в одній країні.

Тривалість епідемії грипу зазвичай складає 3-6 тижнів. В разі пандемії грип приголомшує одночасно велику кількість людей в різних країнах. В цьому випадку захворювання викликається новими серотипами вірусу грипу, до яких сприйнятлива переважна частина населення. Тому вірус поширюється з дуже високою швидкістю і викликає захворювання в дуже важкій формі.

Передача інфекції здійснюється повітряно-краплинним дорогою. Вірус із слизистих дихальних доріг при диханні, чханні, кашлі, розмові виділяється у величезній концентрації і може знаходитися в зваженому стані декілька хвилин. Також існує вірогідність передачі інфекції через предмети ужитку, соски, іграшки, білизну, посуд.

«Заразливий» період досягає свого максимуму через 1-2 дні після початку захворювання. Після 5-7-го дня хвороби концентрація вірусу в повітрі, що видихається, різко знижується, і хворий стає практично безпечним для тих, що оточують (Покровський в.і., «Епідеміологія і інфекційні хвороби»).

У 1918-1920 рр. сумнозвісна «Іспанка» (вірус грипу H1N1) понесла за найскромнішими підрахунками більш ніж 20 млн. життів.
 У 1957 - 1958 рр. від пандемії під назвою «Азіатський грип» (вірус грипу H2N2) лише в США загинуло більше 70 тисяч чоловік.

У 1968-1969 рр. стався середній по тягарю «Гонконзький грип» (вірус грипу H3N2), від якого загинули більше 34 тисяч чоловік старше 65 літнього віку.
 Виникла пандемія «пташиного грипу» за даними різних джерел понесла життя близько 40 млн. чоловік. Більшість померлих - здорові молоді люди у віці від 25 до 45 років, що є надзвичайно тривожною ознакою.

У квітні цього року всі інформагентства облетіла новина про епідемію нового смертельного вигляду H1N1. Вірус, що приголомшує свиней, схожий на людський, і його мутація може статися досить швидкий. Більш того, свині незрідка заражаються різними вірусами грипу, після чого стають своєрідними «лабораторіями» по схрещуванню несхожих один на одного штамів.

Дякую за увагу!


Плоди та насіння


title: Народжені літати

text:
 гра - Модель оон
Проєкт учнів 9 класу
Головні визначення для розуміння теми
ООН — глобальна міжнародна організація, заснована 24 жовтня 1945 р. Метою діяльності якої є підтримання та зміцнення миру й міжнародної безпеки, розвиток співробітництва між державами світу.

Модель ООН –  гра, що імітує засідання справжніх комітетів протягом засідання членів Організації Об'єднаних Націй.

Назва комітету: “Здоров’я”

Тема: Здоровий спосіб життя для сталого розвитку.
Проблемне питання нашого комітету : Необхідність забезпечення здорового способу життя та сприяння благополуччю
Тема комiтету пiдкрiплена цiллю ООН «Хороше здоров’я i благополуччя»
Одне із завдань це до 2030 року покласти край епідеміям СПIДу , туберкульозу, малярії і тропічних хвороб, яким не приділяється належної уваги, і забезпечити боротьбу з гепатитом, захворюваннями, що передаються через воду, і іншими інфекційними захворюваннями і ми будемо обговорювати та вирішувати цю проблему в  комітеті
Також ми зконцентруємось над проблемою захворювання COVID – 19  та будемо намагатись знайти способи вирішення цієї проблеми

Назва комітету : “освіта”
Тема: Якісна освіта – перший крок для сталого розвитку.
Проблемне питання нашого комітету: Необхідність забезпечення якісної освіти у світі для подолання нерівності
Тема комiтету пiдкрiплена цiллю ООН «Якісна освіта» «Скорочення нерівності»
“В нашому комітеті ми будемо говорити в яких країнах є проблеми з якісною освітою та чому ?” Будемо намагатись зрозуміти та вирішити дану проблему.
Ще ви маєте зрозуміти, що ця проблема є справді кричущою та необхідною для вирішення тому, що в світі справді дуже багато неграмотних людей.

Комітет: “Екологія”
Тема: Атомна енергетика шкодить навколишньому світу.
Проблемне питання нашого комітету: Необхідність переходу з атомної до відновлювальної енергії
Тема комiтету пiдкрiплена цiллю ООН «Доступна та чиста енергія»
В нашому комітеті ми будемо говорити проте ‘’Як атомна енергетика шкодить навколишньому середовищу ?” та “Які вже існують альтернативи атомної енергетики ?”
Ми обговоримо “Як атомна енергетика впливає на здоров’я кожного з нас ?” та “ Чому так важливо перейти на відновлювальну енергію ?”

 Комітет: “необхідність вирішення питань  правосуддя та внутрішніх  справ”

Тема комітету пiдкрiплена цiллю сталого розвитку  “Правосуддя та мир”
Одне із завдань нашого комітету - це встановлення справедливого правосуддя  на теренах нашої країни
Запрошуємо вас до прийняття важливого рішення !
1 комітет - «Здоров’я»
 Голова комітету - Бірюк Лєна  Андріївна
2 комітет - “Освіта”
Голова комітету – Геращенко Рената Дмитріївна
3 комітет - “Екологія”
Голова комітету – Щербина Данило Олександрович
4 комітет – “Права”
Голова комітету – Голишенко Тимур Валентинович
Дякуємо всім за увагу та бажаємо вам цікавої та продуктивної роботи у ваших комітетах !


title: Травлення людини

text:
Презентація на тему
“ Травлення людини”

Травлення
	Травлення — процес хімічної і механічної                                обробки речовин з метою засвоєння їх                                      організмом.  У людини травлення                            відбувається в кілька етапів:
починається після потрапляння продукту                                   до рота, в якому їжа подрібнюється та                                             попередньо обробляється слиною, яка                               містить травні ферменти, що розчиняють,                                 наприклад, крохмаль;
після цього травлення продовжується в                                  шлунку;
потім їжа потрапляє до кишечника, де                                           травлення продовжується, і продукти                                            активно всмоктуються в кров;
закінчується процес травлення евакуацією шлаків.
Органи травлення
Ротова порожнина
   Це початок травного каналу, де здійснюється механічна обробка їжі за допомогою зубів, язика, піднебіння та  хімічна обробка з допомогою слини.  В ротову порожнину відкриваються протоки трьох пар слинних залоз: привушних, підщелепних та під’язикових.
Глотка, стравохід
Глотка – лійкоподібний  мускульно-хрящовий орган для процесу ковтання.
Стравохід необхідний для транспортування проковтнутої їжі. Він  має вигляд трубки, яка сполучає глотку із шлунком.
Шлунок
	   Шлунок - це порожнистий м'язовий орган, що перебуває між стравоходом і дванадцятипалою кишкою. У шлунку їжа скупчується, частково переварюється, завдяки шлунковому соку, що містить певні ферменти і соляну кислоту. Крім цього, шлунок механічно подрібнює їжу. Обсяг шлунку - близько 1,5  літра. У міру прийняття їжі шлунок розтягується, як правило до двох літрів, але здатний збільшитися й до чотирьох.
Печінка
	Печінка - орган непарний, що:
бере участь у процесі травлення;
знешкоджує чужорідні речовини, що потрапляють в організм;
забезпечує організм глюкозою;
утворює і зберігає необхідні для організму запаси деяких вітамінів;
синтезує холестерин і жовчні кислоти;
бере участь у кровотворенні...

Жовчний міхур
Жовчний міхур – орган, у якому накопичується жовч, що потім виділяється у дванадцятипалу кишку, де й починається процес                             кишкового травлення. У людини                                    жовчний міхур має грушоподібну                                   форму, а розміром він 10- 14 см,                                           і вміщає 40-70 мл жовчі. Вихід                                              жовчі  заблокований завдяки                         скороченню м’яза-замикача жовчної протоки.
Підшлункова залоза
	Підшлункова залоза - досить велика залоза, що розміщена в черевній порожнині, під шлунком. Вона примикає до дванадцятипалої кишки.  Бере участь у травленні, виділяючи ферменти, які допомагають цьому процесу й продукує  гормони, що сприяють обміну вуглеводів.
Кишечник
	Кишечник - це частина шлунково - кишкового тракту, досить важливий орган травлення й виділення кінцевих продуктів метаболізму. Поділяється на тонкий і товстий.
Пряма кишка
Пряма кишка – крайня частина шлунково-кишкового тракту. Це сегмент товстої кишки донизу від сигмовидної кишки і до анального отвору.
Названа так за те, що йде                         прямо і не має вигинів.
Вживайте
корисні страви !!

Будьте здорові !!


title: Плечовий суглоб

text:
Плечовий суглоб. Вивих в плечовому суглобі
	Плечовий суглоб — найбільш рухливий суглоб людського організму. Він дозволяє підняти руку , завести її за спину , дотягнутися до власного потилиці . Вважається , що саме завдяки праці та своїх рук людина стала людиною , але не буде перебільшенням сказати , що все різноманіття функції людської руки засноване саме на приголомшливою рухливості плечового суглоба. Рухи в плечовому суглобі здійснюються в усіх трьох площинах , але за збільшення обсягу рухів у суглобі нам доводиться розплачуватися зменшенням його стабільності. Площа зіткнення головки плечової кістки і суглобової западини лопатки відносно невелика, навіть з урахуванням хрящової губи , яка оточує її і збільшує площу контакту суглобових поверхонь і стабільність суглоба. Плечовий суглоб утворений трьома кістками: головкою плечової кістки, суглобової западиною лопатки і ключицею, не пов'язаної з суглобом анатомічно, але значно впливає на його функцію.Головка плечової кістки відповідає за формою суглобової западині лопатки, званої також гленоідальной западиною (від латинського терміну cavitas glenoidalis - суглобова западина). По краю суглобової западини лопатки є суглобова губа - хрящової валик, який утримує головку плечової кістки в суглобі.

Що таке вивих в плечовому суглобі ?
	Головка плечової кістки лежить в суглобової западині лопатки подібно баскетбольному м'ячу на тарілці. Отримавши великий обсяг рухів , плечовий суглоб пожертвував стабільністю. Для нього характерні підвивихи , вивихи , розриви суглобової капсули. Під стабільністю суглоба розуміють здатність голівки плечової кістки залишатися в правильному місці і не вивіхівается , тобто не зміщуватися щодо суглобової западини лопатки під дією зовнішньої сили . Відповідно, під нестабільністю плечового суглоба розуміють стан , при якому головка плечової кістки може виходити з суглобової западини лопатки при додатку зовнішнього зусилля або при будь-яких рухах.Вивихи в плечовому суглобі (правильніше їх називати вивихами плечової кістки в плечовому суглобі , або вивихами головки плечової кістки ) бувають передніми , задніми і нижніми , залежно від того , куди змістилася головка плечової кістки.
Передній вивих . Зустрічається найчастіше ( понад 98 % випадків). Вивих може відбутися при травмі , а може і спонтанно , при якому-небудь невдалому русі ( як правило , при рухах типу « кидок списа »). Головка плечової кістки зміщується вперед , і заходить під дзьобовидний відросток лопатки , тому цей вивих іноді називають і подклювовідним . Якщо голівка плечової кістки зміститься вперед далі , то вона опиниться під ключицею ( підключичний вивих ) . При передньому вивиху головка відриває від краю суглобової западини лопатки суглобову губу (пошкодження Банкарта , названо ім'ям англійського хірурга Arthur Sidney Blundell Bankart (1879 - 1951 )) . Крім цього , може відбутися і розрив самої капсули суглоба.
Ознаки та симптоми вивиху голеностопа
При першого ступеня рвуться окремі волокна зв'язки , в результаті чого виникає незначна припухлість і набряклість . При пальпації і ходьбі відчувається дискомфорт і біль , хоча рухова функція при цьому не порушується.
При другому ступені зв'язка розривається частково , і утворилася набряклість поширюється на всю зовнішню поверхню стопи. Навіть у спокійному стані в місці розриву відчуваються сильні болі , ходьба стає утрудненою , хоча рухова функція зберігається.
При третього ступеня зв'язка суглоба повністю розривається , з'являються гострі больові відчуття як при пальпації , так і при спробі навантажити стопу. Крововилив і припухлість поширюється на всю поверхню стопи , в тому числі і на підошовну частину .

	Залежно від серйозності пошкодження зв'язок виділяють три ступеня тяжкості травми , і кожна з них має свою симптоматику :
Перело́м — часткове або повне порушення цілісності кістки, викликане впливом на неї механічної сили: насильно або в результаті падіння, удару, а також внаслідок патологічного процесу, пухлини, запалення.
Внутрішній і зовнішній вигляд кінцівки після складеного перелому кістки

Класифікація в залежності від пошкодження зовнішніх покривів тіла
відкритий перелом (шкіра у ділянці перелому порушена)
закритий перелом (шкіра у ділянці перелому не пошкоджена)

Класифікація в залежності від порушення цілісності кістки
повні
неповні

Класифікація в залежності від зміщення
зміщені
незміщені

Класифікація в залежності від кількості переломів
одиночні
множинні

Перша допомога при переломах
При всіх видах переломів повинна бути проведена транспортна іммобілізація (знерухомлення). Фіксація проводиться готовими шинами або пов'язкою з використанням підручних матеріалів (палки, дошки та ін.). Фіксація створює максимальний спокій ділянки перелому, що попереджує подальшу травматизацію м'яких тканин гострими уламками кісток та вторинне зміщення уламків, а також зменшує біль та, відповідно, можливість поглиблення больового шоку.
Транспортна шина повинна фіксувати не менше двох суглобів, поєднаних з місцем перелому (вище та нижче).
При переломі плечової та стегнової кісток потрібна фіксація трьох суглобів (променевозап'ястковий суглоб при переломі плеча, гомілковий - при переломі гомілки). При транспортуванні постраждалому вводять морфін.
При відкритих переломах під час транспортної іммобілізації вправлення кісток не проводять. На рану накладають стерильну пов'язку. При артеріальній кровотечі накладають джгут.
У лікувальному закладі після обстеження постраждалого у першу чергу проводять репозицію (вправлення) уламків, а потім накладають відповідну гіпсову лонгету. Для лікування переломів застосовують різні лікувальні методи: шинні та гіпсові пов'язки, скелетне витягування, оперативне лікування за допомогою різних швів, цв'яхів, гвинтів, пластинок.
При відкритому переломі проводять первинну хірургічну обробку та лікування рани. Вводять протиправцеву сировотку.

Зламана кістка починає процес відновлення одразу після перелому. Зростання перелому проходить чотири головні стадії.
Утворення згустку. Спочатку кров збирається в кінцях зламаної кістки, утворюючи в'язку масу у вигляді згустку. Зі згустку утворюються волокна, які стають основою для наростання нової кісткової тканини.
Заповнення згустку. Незабаром клітини, які загоюють кістки - остеокласти і остеобласти, - заповнюють згусток. Остеокласти починають згладжувати зазубрені краї кістки, а остеобласти заповнюють проміжок між її кінцями. Через кілька днів з цих клітин формується гранулярний міст, який зв'язує кінці кістки.
Формування кістної мозолі. Через 6-10 днів після перелому гранулярний міст з клітин стає кістковою масою, яка називається мозолем. Вона крихка і при різкому русі може зламатися. Ось чому зламана кістка під час загоєння повинна бути нерухомою. Пізніше мозоль перетворюється на тверду кістку.

ЛивтвиненкоСвітлани
11-А


title: Паразити

text:
Паразитизм
2
Паразитизм — це така форма трофічних зв'язків, коли паразитичний вид використовує хазяїна як їжу й місце свого існування. Він цілком залежить від хазяїна й може викликати його загибель.
3

З екологічної точки зору паразитизм має багато спільних рис з хижацтвом, проте є й суттєва різниця, а саме:
- паразити менші за свого хазяїна;
- будова, обмін речовин, життєві цикли паразита більш спеціалізовані; це пов'язано з особливостями середовища існування й проблемами розповсюдження від хазяїна до хазяїна;
- паразит знижує життєдіяльність хазяїна, але найчастіше не вбиває його, оскільки зі смертю хазяїна загине й сам;
- немає організмів, які б не були уражені паразитами;
- половина видів на планеті, а може, й більше — паразити.
4
5
Thanks!
Any questions?
You can find me at:
@PerfectIdeas


"Коала"


title: Плоскі черв'яки будова

text:
Плоскі черв'яки

Будова
Плоскі черв'яки - це тип двосторонньо-симетричних безхребетних тварин. У плоских черв'яків вперше серед багатоклітинних тварин з'являється третій, середній, шар - мезодерма, що бере участь в утворенні органів і систем органів. Таким чином, плоскі черв'яки стоять на новому, вищому рівні організації, в порівнянні зі всіма попередніми тваринами.

Плоскотілі
Відповідно до назви, тіло плоских черв'яків сильне уплощено, а весь простір між стінкою тіла і органами заповнений недиференційованою сполучною тканиною - паренхімою.

Поверхня тіла
Площа поверхні тіла велика по відношенню до об'єму, і обмін речовин в нім може підтримуватися шляхом простої дифузії. Кровоносна система відсутня. Тіло складає в довжину від 0,1 мм до декількох метрів і зазвичай подовжено.

Паразити
В паразитичних форм є органи прикріплення - крюки, присоски, хоботки, що дозволяють стримуватися на або в телі господаря.

Рух
Шкірний покрив утворює епітеліальна тканина, інколи з віями. Мускулатура складається з кільцевих, подовжніх і косих шарів, утворених самостійними м'язовими волокнами і що забезпечують «червоподібний» рух.

Травлення
Ротовий отвір розташований на передньому кінці тіла або на його черевній стороні. Травлення, як правило, відбувається в кишечнику; живильні речовини розносить по тілу сама кишка, відгалуження якої проникають у всі частини тіла червя. Анального отвору немає; неперетравлені залишки їжі викидаються через ротовий отвір.

Нервова система
У передній частині тіла розташований примітивний мозок (точніше, ганглій - згусток нервових клітин), від якого відходять подовжні нервові стволи. У вільноживучих форм на передньому кінці тіла зосереджені органи чуття - дотикові щупальця, парні очі, статоцист.

В передней части тела расположен примитивный мозг (точнее, ганглий – сгусток нервных клеток), от которого отходят продольные нервные стволы. У свободноживущих форм на переднем конце тела сосредоточены органы чувств – осязательные щупальца, парные глаза, статоцист.

Розмноження
Плоскі черв'яки - гермафродити. Їх репродуктивна система влаштована досить складний. У вільноживучих плоских черв'яків цикл розвитку простій або з метаморфозом; в паразитичних форм він, як правило, складніший.

Походження
За однією з версій, плоскі черв'яки сталися від кишечнополостных. Згідно іншої, їх предками були одноклітинні прості.
 Проте найбільш аргументованою вважається гіпотеза про походження плоских черв'яків від фагоцителлообразных предків, що віддалено нагадували сучасних трихоплаксов.


title: "Вірусні хвороби тварин"

text:
Вірусні хвороби тварин

                                           Сказ.
Вірус сказу викликає специфічний енцефаліт (запалення головного мозку) у тварин і людини. Передається зі слиною при укусі хворою твариною. Потім, поширюючись по нервових шляхах, вірус досягає слинних залоз і нервових клітин кори головного мозку, гіпокампу, бульбарних центрів, і, вражаючи їх, викликає важкі незворотні порушення.
Вірус вражає практично всю нервову систему. Спостерігаються набряк, крововиливи, дегенеративні та некротичні зміни нервових клітин головного і спинного мозку.

У слині тварин вірус сказу з'являється за кілька днів до початку клінічних проявів, що збільшує ризик розвитку сказу після укусу до 30-40%.Після проникнення вірусу сказу в центральну нервову систему хворої тварини ризик зараження через укус знижується до 10%.

                     Збудник сказу.
 Зрілі віріони мають пулевидну форму і розмір 75x180 їм.;  один    кінець закруглений, інший плоский.
.
Репродукція вірусу сказу реалізується в цитоплазмі клітини. Вірус сказу малоустойчів у зовнішньому середовищі і швидко інактивується під дією сонячного світла і високої температури.У трупах тварин вірус сказу може зберігатися до 3 ~ 4 міс; чутливий до дії різних дезінфектантів.

Тварини які найчастіше хворіють на сказ:З диких тварин належать:
вовки, лисиці, шакали, єноти, борсуки, скунси, кажани, гризуни.
З домашніх:
кішки,собаки,тхори, коні, свині, дрібна та велика рогата худоба.
АЛЕ домашня  тварина  може  заразитися тільки при безпосередньому контакті з хворою твариною (передається через укус; ще не доведено, але може заразитися і при попаданні слини на виразку слизової рота або на свіжу рану, нанесену раніше контакту з хворою твариною)

Як зрозуміти, що тварина хвора на сказ.Про те, тварина собака або лисиця, захворіла сказом, свідчить його незвичайна поведінка:
тварина втрачає свій природний страх,
стає милою, довірливою і безстрашно наближається до людей.
Якщо хвороба вже минула початкову стадію, то з'являються типові ознаки сказу: з пащі звіра тече слина,
 воно починає сильно і нестримно кусатися.
Довірливість скаженої тварини - хитрий трюк збудника хвороби. Він вражає мозок тварини. Хвора тварина втрачає свої природні інстинкти і наближається до людей, при цьому видається цілком невинною.
Чума у тварин.Чума (зараза) - гостре природно-осередкове інфекційне захворювання групи карантинних інфекцій, що протікає з виключно важким загальним станом, лихоманкою, поразкою лімфовузлів, легенів та інших внутрішніх органів, часто з розвитком сепсису. Захворювання характеризується високою летальністю і вкрай високою заразністю.
Хвороби, як правило, проявляються у вигляді епізоотій з широким охопленням поголів'я, виникають у будь-яку пору року, вражають тварин усіх вікових груп, передаються аліментарним і аерогенним способами.

 Збудником чуми є чумна паличка :відкрита в 1894 році одночасно двома вченими: французом Олександром Йерсеном і японцем Кітасато Сібасабуро.
Шляхи інфікування:
1.трансмісивний (перенощики – блохи) шлях - здійснюється живими переносниками, які є часто біологічними господарями збудників і рідше механічними переносниками.
2.повітряно-пиловий
3.повітряно-крапельний
4.контактний
5.Аліментарний шлях – пов’язаний із вживанням харчових продуктів від тварин, хворих на туберкульоз, використання інфікованої їжі, посуду, через молоко хворої матері.

Переносники чуми.
Резервуаром збудника в природі є гризуни (понад 200 видів і підвидів).
Переносниками є блохи (близько 120 видів), які паразитують на цих тваринах. У зимосплячі гризуни (ховрахи, бабаки, тарбагани) . У незимосплячих звірків (щурі, миші, піщанки) захворювання можуть реєструватися протягом всього року.
Із свійських тварин на чуму хворіють тільки верблюди.

Ящур.
Я́щур — гостра інфекційна хвороба рогатої худоби, овець, кіз та свиней, вірусної етіології; вражає поодинокі особини або виступає в формі епізоотій.

Віруси ящура володіють високою вірулентністю і дерматотропністью, стійкі до висушування і заморожування, швидко гинуть при нагріванні до 60 градусів за Цельсієм, дії ультрафіолетових променів і дезинфікуючих речовин

Джерело збудника.Джерело збудника - хворі і перехворіли тварини. Особливу небезпеку представляють хворі тварини в період до прояву клінічних ознак. Встановлено, що збудник ящура може виділятися з молоком за 3-4 дні до появи видимих ознак хвороби.Хворі тварини виділяють вірус зі слиною, молоком, сечею і калом. Ящурние афти - наповнені рідиною пухирці легко розриваються, і що міститься в них вірус виділяється в зовнішнє середовище, інфікуючи предмети догляду за тваринами, корми, воду, пасовища, одяг людей і т.д.
 У зв'язку з цим збудник швидко передається здоровим тваринам при їх спільному утриманні з хворими або через фактори передачі: продукти тваринництва, корми, воду, підстилку, предмети догляду, транспортні засоби і т.д. Переносити вірус можуть і тварини несприйнятливі до ящуру.
На Ящур хворіють домашні, і дикі непарнокопитні тварини:-вівці-свині-корови-кози
Епідеміологія.

Резервуаром та джерелом інфекції для людини є заражені парнокопитні тварини - переважно дійні корови, молоко яких містить у собі збудників ящура. Зараження відбувається при споживанні сирого зараженого молока та м'яса, іноді при контакті із хворими тваринами. Хворіють переважно діти, оскільки вони частіше споживають молоко аніж дорослі. Захворювання від хворих людей не передається.


title: Травлення. Органи травлення

text:
Травлення. Органи травлення

Оболонки стінок травного каналу
:
•	слизова;
•	підслизова;
•	м’язова;
•	зовнішня.

Органи травлення(таблицю заповнюємо самостійно!!!)
Травні залози(таблицю заповнюємо самостійно!!!)

Домашнє завдання
Степанюк пар. 37
Базанова пар. 28

Закінчити таблицю «органи травлення», зробити таблицю «травні залози»