title: IS-елементи і транспозони

text:
IS-елементи і транспозони
IS-елементи
Це інтеграційні кінцеві послідовності деяких транспозонов, що повторюються.
Є генетичними елементами, величина яких не перевищує 1500 пар нуклеотидів.
Вони менші за решту типів мобільних генетичних та кодують лише білки, залучені в процес транспозиції (на відміну від транспозонів, що зазвичай несуть допоміжні гени, корисні для організму-хазяїна, такі як гени резистентності). Цими білками зазвичай є транспозаза, яка каталізує процес транспозиції даного IS-елементу, і регуряторний білок, що стимулює або інгібує цю активність. По боках кодуючої ділянки IS-елементу зазвичай розташовуються інвертовані повтори.
IS-елементів у складі композитного транспозону
Функції IS-елементів
1. Регуляторна: викликають інактивацію генів, або служать промоторами (ділянки ДНК, які регулюють експресію клітинних генів).
2. Координуюча: взаємодія транспозонів, плазмід, помірних фагів між собою та хромосомою бактерії, забезпечуючи їх реплікацію.
3. Індукують мутації за типом делеції або інверсії.
Транспозони
Транспозони (англ. transposable element, transposon) - це ділянки ДНК організмів, що здатні до пересування (транспозиції) та розмноження в межах геному.

Транспозони формально належать до так званої некодуючої частини геному — тієї, що в послідовності пар основ ДНК не несе інформацію про амінокислотні послідовності білків, хоча деякі класи мобільних елементів містять у своїй послідовності інформацію про ферменти, що транскрибуються та каталізують пересування, наприклад, ДНК-транспозони та LINE-1 кодують білки транспозазу, ORF1p й ORF2p.

У різних видів транспозони розповсюджені різною мірою, так у людини транспозони складають до 45% всієї послідовності ДНК, у плодової мухи Drosophila melanogaster частина мобільних елементів становить лише 15-20% усього геному.

У рослин транспозони можуть займати основну частину геному, так у кукурудзи (Zea mays) з розміром геному у 2,3 мільярдів пар основ принаймні 85% складають різні мобільні елементи.
Типи транспозонів
Мобільні генетичні елементи належать до повторювальних елементів геному - тих, що мають декілька копій у послідовності ДНК клітини. Повторювальні елементи геному можуть розташовуватися в тандемі (мікросателіти, теломери тощо) і можуть бути розпорошені по геному (мобільні елементи, псевдогени тощо).

Мобільні генетичні елементи за типом транспозиції можна поділити на два класи: ДНК-транспозони, які застосовують метод «вирізати й вставити», та ретротранспозони, пересування яких має в своєму алгоритмі синтез РНК з ДНК та подальшим зворотнім синтезом ДНК з молекули РНК, тобто, метод «копіювати й вставити».

Транспозони також можна поділити за ступенем автономності. Як ДНК-транспозони, так і ретротранспозони мають автономні та неавтономні елементи. Неавтономні елементи для транспозиції потребують ферменти, що кодуються автономними елементами, часто містять значно змінені ділянки транспозонів і додаткові послідовності. Кількість неавтономних транспозонів у геномі може значно перевищувати кількість автономних.
Схематичне зображення переміщення транспозону за допомогою механізму «вирізати і вставити».
ДНК-транспозони
ДНК-транспозони пересуваються по геному шляхом «вирізати та вставити» завдяки комплексу ферментів із назвою транспозаза. Інформація про амінокислотну послідовність білку транспозази закодована в послідовності транспозону. Крім того, ця ділянка ДНК може містити інші, непов'язані з транспозоном послідовності, наприклад гени чи їх частини. Більшість ДНК-транспозонів мають неповну послідовність. Такі транспозони не є автономними й пересуваються по геному завдяки транспозазі, що закодована іншим, повним, ДНК-транспозоном.

На кінцях ділянок ДНК-транспозону розташовані інвертовані повтори, які є особливими сайтами впізнавання транспозази, таким чином відрізняючи цю частину геному від решти. Транспозаза здатна робити дволанцюгові розрізи ДНК, вирізати й вставляти в ДНК-мішень транспозон.

До ДНК-транспозонів належать Ac/Ds-елементи рослин. Ac-елемент (англ. Activator) є автономним і кодує транспозазу. Є декілька типів Ds-елементів, які здатні до формування розривів хромосом і які переміщуються по геному завдяки Ac-елементам.
 ДНК-транспозони: спосіб пересування «вирізати й вставити».
Ретротранспозони LINE-1
Ретротранспозони LINE-1 — тип ретротранспозонів, що широко розповсюджений у ссавців і складає до 20% геному. L1-елементи мають довжину близько 6 тисяч пар основ. Більшість цих ретротранспозонів у геномі представлена неповно, хоча існує приблизно 150 повних і потенційно мобільних L1-елементів у послідовності ДНК людини та приблизно 3000 — у миші.
Процес пересування починається зі зчитування молекули РНК з елемента L1. РНК транспортується до цитоплазми, де з неї транслюються білки ORF1p (що є РНК-зв'язуючим білком) та ORF2p (що має ендонуклеазну та зворотньо-транскриптазну активність).
ORF1p, ORF2p та РНК транспозону формують рибонуклеопротеїн та імпортуються в ядро, де відбувається зворотна транскрипція ретротранспозону.
LINE-1-ретротранспозони: спосіб пересування «копіювати й вставити».
Alu-елементи
Alu-елементи — широко розповсюджені в геномі людини мобільні елементи. Alu-елементи мають довжину ~300 пар основ і часто розташовані в інтронах, ділянках геному, що не транслюються, та міжгенних ділянках. Назву Alu-ретротранспозони отримали через те, що вони містять послідовність розпізнавання рестрикційного ензиму AluI. Аналіз послідовностей показав, що Alu-елементи виникли у приматів приблизно 65 мільйонів років тому від гену 7SL РНК, що входить до рибосомного комплексу. Alu-ретротранспозони не мають власної зворотної транскриптази, тому для пересування їм необхідні ферменти елементів LINE-1.
LTR — ретротранспозони, що мають кінцеві повторювальні послідовності, які відіграють важливу роль у транскрипції та зворотній транскрипції РНК транспозону. LTR-елементи кодують білки pol та gag, що близькі до білків ретровірусів, але, на відміну від останніх, LTR не вистачає білків, які змогли би сформувати зовнішню оболонку (суперкапсид) і вийти з клітини.

SINE — є неавтономними ретротранспозонами: для пересування вони потребують активності L1-елементів. У ДНК-послідовності SINE містять лише сайт зв'язування РНК-полімерази. До SINE належать Alu-ретротранспозони.

SVA — мобільні елементи довжиною у 2-3 тисячі пар основ ДНК, що складаються з декількох частин: коротких розкиданих елементів (SINE), змінної кількості тандемних повторів , Alu-послідовності та CT-багатого повтору, з послідовністю CCCTCT, що зустрічається частіше за все і має назву гексамер . Довжина SVA-елементів значно варіює через різну кількість складових повторів. Вони не є автономними й потребують білків, що закодовані в L1-ретротранспозонах для пересування, але вони активні в геномі людини. SVA-елементи зазнають високого рівня метилювання ДНК у більшості тканин людини. Цікавим фактом є занижене метилювання ДНК SVA-ретротранспозонів у чоловічих статевих клітинах людини, тоді як у шимпанзе SVA-послідовності сперматозоїдів високо метильовані.
Механізми блокування транспозонів
Мобільні елементи геному досить широко представлені в рослинних та тваринних геномах. Їх висока активність є ризиком для стабільності геному, тому їх експресія жорстко регулюється, особливо в тих тканинах, які беруть участь у формуванні гамет та передачі спадкової інформації нащадкам. У рослин і тварин регуляція активності мобільних елементів геному відбувається шляхом метилювання послідовності ДНК de novo та активності некодуючих РНК разом із білковими комплексами Аргонавт.

Основна роль малих некодуючих РНК, що взаємодіють з ПІВІ-комплексом, або піРНК (англ. piRNA, PIWI-interacting RNA), полягає в заглушенні мобільних елементів геному в зародкових тканинах. Ця роль піРНК досить високо консервативна серед тварин.
Механізм піРНК-індукованого заглушення транспозонів остаточно не з'ясовано, але схематично його можна подати такою моделлю:
первинне накопичення одноланцюгових молекул РНК, піРНК-прекурсорів;
дозрівання піРНК та їх ампліфікація за допомогою PIWI-білків (пінг-понг-цикл);
заглушення цільового транспозону, що може відбуватися декількома шляхами: деградація РНК (за допомогою РНКазної активності H-подібного домену білків-аргонавтів), заглушення трансляції та залучення хроматин-модифікуючих систем (таких, як білки SWI/SNF) і подальше епігенетичне заглушення транспозону.
 Антисенсовий піРНК-прекурсор (первинна піРНК) зчитується з піРНК-кластерів у ядрі. Вже в цитоплазмі первинний шлях генерує антисенсові піРНК. Також змістовні піРНК формуються завдяки розрізанню сенсової мРНК транспозонів у «пінг-понг циклі». Цикл завершаться при додатковому розрізанні антисенових первинних піРНК. У ядро попадає лише комплекс піРНК-PIWI (піРНК-MIWI у мишей).


title: "Історія дослідження фотосинтезу"

text:
Історія дослідження фотосинтезу
Виконав
Учень 6г класу
Свалявської  гімназія
Бендас Юрій

Головну роль у цьому процесі відіграє відновлення СО2 до рівня вуглеводів. Однак у процесі Фотосинтез можуть відновлюватися сульфати чи нітрати, утворюватися Н2; Енергія  світла витрачається також на транспорт речовин  через мембрану і також на інші процеси. Фотосинтез відіграє основну роль в енергетиці біосфери.

Фотоси́нтез — процес синтезу органічних сполук з вуглекислого газу та води з використанням енергії світла й за участю фотосинтетичних пігментів часто з виділенням кисню як побічного продукту. Це надзвичайно складний процес, що включає довгу послідовність координованих біохімічних реакцій. Він відбувається у вищих рослинах, водоростях, багатьох бактеріях, деяких археях і найпростіших— організмах, відомих разом як фототрофи. Сам процес відіграє важливу роль у кругообігу вуглецю у природі.
Початком експериментальних робіт у галузі послужили досліди англійського хіміка Дж. Прістлі з рослинами під скляним ковпаком із свічкою. Так був відкритий кисень. Голландський лікар     Ян Інгенхауз виявив, що рослини виділяють кисень лише на світлі, а у темноті – поглинають, як тварини при диханні.

Пізніше було встановлено, що, крім виділення кисню, рослини поглинають вуглекислий газ і за участю води синтезують на світлі органічну речовину. У 1842 Роберт Маєр на підставі закону збереження енергії постулював, що рослини перетворюють енергію сонячного світла в енергію хімічних зв'язків. У 1877 Вільгельм Пфеффер назвав цей процес фотосинтезом.
Хлорофіл був вперше виділений в 1818 році П. Ж. Пелетьє і Жозефом Каванту. Розділити пігменти і вивчити їх окремо вдалося М. С. Цвєту за допомогою створеного ним методу хроматографії. Спектри поглинання хлорофілу були вивчені К. А. Тімірязєвим, він же, розвиваючи положення Маєра, показав, що саме поглиненання світла дозволяє підвищити енергію системи, створивши замість слабких зв'язків С-О і О-Н високоенергетичні С-С (до цього вважалося, що у фотосинтезі використовуються жовті промені, що не поглинаються пігментами листка). Зроблено це було завдяки створеному ним методу обліку фотосинтезу за поглинанням CO2, в ході експериментів з освітлення рослини світлом різних довжин хвиль (різного кольору) виявилося, що інтенсивність фотосинтезу збігається зі спектром поглинання хлорофілу.
Окислювально-відновну суть фотосинтезу (як оксигенного, так і аноксигенного) постулював Корнеліс ван Ніль. Це означало, що кисень у фотосинтезі утворюється повністю з води, що експериментально підтвердив 1941 року О. П. Виноградов у дослідах з ізотопною міткою. У 1937 Роберт Хілл встановив, що процес окиснення води (і виділення кисню), а також асиміляції CO2, можна роз'єднати. У 1954—1958 Деніел І. Арнон встановив механізм світлових стадій фотосинтезу, а суть процесу асиміляції CO2 була розкрита Мельвіном Кальвіном з використанням ізотопів вуглецю в кінці 1940-х, за цю роботу в 1961 йому була присуджена Нобелівська премія.

Результати вивчення повітряного живлення рослин за перші 100 років після дослідів Прістлі виражаються загальним рівнянням фотосинтезу:
6СО2+6Н2О(hn)®   С6Н12О6+6О2
Фотосинтез - одна з найважливіших проблем сучасного природознавства. У розробці цієї проблеми участь беруть вчені різних спеціальностей - фізіологи, цитологи, біохіміки, фізики, хіміки. Процес фотосинтезу, в результаті котрого виникає органічна, а потім і жива речовина, привертає до себе все більшу й більшу увагу численних дослідників. Без перебільшення можна сказати, що за останні десять - двадцять років наука дізналася про суть цього процесу більше, ніж за весь попередній період його вивчення.

Дякую за увагу!


title: "Історія переливання крові та донорства"

text:
Історія переливання крові та донорства

Про донорство

Ще в давнину люди намагались лікуватись кров'ю тварин.У творах давногрецького поета Гомера йде мова про те, що Одисей давав пити кров тіням подземного царства, щоб повернути їм мову та свідомість. Гиппократ рекомендував хворим, які страждають захворюванням з порушенням психіки, пити кров здорових людей. Вказівки про подібне лікування кров'ю є в творах Плінія та Цельса, які повідомляли про те, що хворі на епілепсію та старі люди пили кров помираючих гладіаторів.

ё
Крові приписували змоложуючу дію. Так, наприклад, в Римі дуже старий папа Інокентій VIII лікувався кров'ю, яку взяли від трьох хлопчиків 10 років. Однак приготовлений з крові дітей напій не допоміг, і скоро папа помер.
Кров тварин з лікувальною метою пили під час війн, тому за єгипетскими війсками йшли цілі стада баранів, кров яких використовували для лікування поранених. У давніх пам'ятках залишились згадки про те, що кров використовували для ванн. Так, давногрецький цар Константин, якій страждав на проказу, використовував з лікувальною метою ванни з крові.
 У давнину  вважалося, що кров - це чудодійна рідина: досить тільки її застосувати, як життя може подовжитися на багато років. Якщо людина вип'е кров, то вона відразу відновить втрачену.

У 1628 р. англійський вчений У. Гарвей зробив важливе відкриття в історії медицини - закон кровообігу. Він встановив принцип руху крові у живому організмі та тим самим розкрив широкі можливості для розробки методу переливання крові.

Перші успішні експерименти по переливанню крові від одного собаки іншому були зроблені у 1666 р. англійським анатомом Р. Лоуером, а у 1667 р. французький вчений Д.Б.Дені здійснив перше переливання крові від тварини людині. Він перелив хворому, який страждав на лихоманку, одну склянку  крові ягняти. Хворий одужав, але, незважаючи на це, більше ніхто не погодився на переливаняі. Тоді вчений оголосив, що добре заплатить тому, хто погодиться на подібну процедуру. Робочий бідного кварталу Парижа був першим, хто дав згоду на переливання крові. Після процедури реципієнт добре почувався та запропонував свою властну кров для переливаня. Він і став першим свідомим донором в історії людства, навіть не підозрюючи цього.

Але не всі переливання Д.Б.Дені були успішними. Почались ускладнення, з'явились смертельні випадки, і переливання у Франції було заборонено. Причина ціх невдач полягала у тому, що кров тварин та людини несумісна. Кров тварини, яка переливається в організм людини, руйнуєься. Однак серед лікарів все частіше виникала думка про те, що можна врятувати хворого кров'ю здорової людини.
У 1832 р. петербурзький акушер Г. Вольф зробив перше в Росії переливання крові від людини людині. Це була породілля, яка втратила велику кількість крові. Переливання пройшло успішно, і жінка була врятована.
Развиток донорства супроводжувався численними підйомами та спадами від обожнювання до державної заборони.

До 1875 р. доктор медицини Леонард у літературі декілька сотен випадків переливання крові між тваринами, між людьми та від тварин людям. В якості донорів крові найчастіше використовували собак та вівців (ягнят і барани). Кров, яку переливали здоровим та хворим людям від тварин, часто викликала численні, в тому числі смертельні, ускладнення.

Перші документальні внутрішньовенні вливання відносятся до початку діяльності першої у світі академії наук - Лондонського Королівського товариства, заснованого у 60-і роки XVII століття. Зробити  внутришньовенне вливання крові людині в ті часи було непросто - вже хочя б тому, що до винаходу голки для ін'єкцій та сучасного шприцу залишалось ще цілих два століття. Кристофер Рен у 1656 році використовував в якості голки для ін'єкцій пташине перо, а замість шприцу - пузирі риб та тварин.

Незважаючи на те, що перші спроби були вдалими, метод переливання крові не отримав широкого поширення. По-перше, це була на той час досить складна у технічному відношенні операція, по-друге, у деяких хворих кров, що була перелита, викликала тяжкі ускладнення, навіть до смертельних випадків. Причина їх була тоді зовсім незрозумілою.

Дуже важливу роль зіграло відкриття груп крові, в результаті чого були виявлені причини деяких посттрансфузійних ускладнень, що дало моживість попередити їх. Виявилось, що ускладнення при переливанні крові тварин людині виникають тому, що сироватка крові людини склеює (агглютинує) та руйнує кров'яні тільца тварин. Використовуючи ці дані, віденський біолог Ландштейнер (1901 р.) та польський лікарь Я.Янський (1907 р.) відкрили закони склеювання еритроцитів однієї людини сироваткою іншої та встановили, що за якостями крові все людство можна поділити на 4 групи: О(I), А(II), В(III), АВ(IV). З відкриттям груп крові, її переливання як лікувальній метод стало використовуватись частіше.

Перше переливання з урахуванням груп сумісності провів у 1909 р. американський хірург Дж. Крайл. Це відкриття різко зменшило кількість ускладнень і смертей. У 1940 р. був встановлений резус-фактор (Rh-фактор) позитивний та негативний, названий так за назвою мавп, у яких була виявлена наявність антигену в еритроцитах.

Поряд з відкриттям К. Ландштейнера, великою історичною подією є дослідження    В. А. Юревича та Н. К. Розенгарта у 1910 р., а також А. Юстена з Брюсселя у 1914 р., які запропонували для попередження згортання крові при переливанні додавати до неї цитрат натрию. Цей метод, який отримав назву «цитратного», значно спростив техніку переливання.

Інтенсивний развиток донорства, розробка методів та впровадження у широку клінічну практику переливання крові в нашій країні почалось тільки після Великої Жовтневої соціалістичної революції.

Перше науково обгрунтоване переливання крові з урахуванням її групової приналежності у Радянському Союзі було зроблено 20 червня 1919 р. В. Н. Шамовим. Цьому передувала велика підготовча работа зі створення вітчизняних стандартних сироваток для визначення групи крові. Не менш складним тоді було знайти донора, який би погодився здати свою кров для переливання. Незважаючи на досить успішні результати першого науково обгрунтованого переливання крові, подальший развиток цього методу йшов вкрай повільно. Виникали великі труднощі у пошуку осіб, які б погодились здавати кров.

Перший період організації донорства в Радянському Союзі.
У перші роки використання методу переливання крові (20-ті роки XX ст), коли операція була ще досить рідкісною, донорами частіш за все були родичі чи друзі хворого. Так, з трьох трансфузій, що зробив В. Н. Шамов у 1919-1921 рр., у двох випадках була перелита кров родичів. В одному випадку хворому хлопчику кров (100 мл) була перелита від його матері, в іншому (420мл) - від брата хворої. Пошуки донорів серед найближчих родичів хворого базувались в ті роки не тільки на згоді донора дати свою кров для переливання, але і на розповсюдженому тоді погляді, що у цьому випадку реакція організму хворого на трансфузію може бути виражена слабше. У 1926 р. питання про донорство порушив  Н.Н.Єланським у своїй книзі «Переливання крові». Для вирішення цієї проблеми Н. Н. Єланський та Е.Р.Гессе рекомендували залучати в якості донорів - добровольців найближчих родичів хворого, а також студентів та медперсонал, які із-за прагнення допомогти хворому можуть надати свою кров.

Ось один з прикладів, описаний С. І. Спасокукоцьким у 1934 р.: «Хворий з пухлиною шлунка потребував переливання  крові для проведення операції. З пропозицією дати свою кровь з'явилось 18 родичів хворого, однак у всіх кров виявилась несумісною за групою крові хворого».

Цей та подібні до нього випадки наштовхували на думку про необхідність створення при лікувальних закладах груп резервних доноров - активістів. Наступні роки показали, що в нашій країні вже існували умови для успішного розвитку донорства не шляхом перетворення його в професію, а на громадській основі. Перше офіційне видання Інструкції з використання переливання крови як лікувального методу, затверджено Народним Комісаром охорони здоров'я РСФСР Н.А.Семашко 14 серпня 1928 р.  В інструкції зазаначалося, що метод переливання крові може бути широко використаний в якості незамінного при лікуванні ряду захворювань та допускається в практику лікувальної допомоги. В ній викладались основні вимоги до донора та визначався максимальний об'єм крові, який не повинен перевищувати 1% від маси тіла донора (600 мл) та лише для абсолютно здорових осіб міг бути підвищений до 1,25% від маси тіла донора. У 1927 р. для заохочення донорства була введена грошова компенсація за дачу крові, а з 1931 р. - отримання спеціального пайка.

Другий період организації донорства

 В Радянському Союзі перші масові переливання крові знайшли своє застосування у війсково-польових умовах, були проведені під час війскових дій біля озера Хасан та в районі річки Халхін-Гол. Для заготівлі консервованної крові було організовано її отримання від значного числа донорів у Владивостоці, Хабаровські, Читі та інших містах Далекого Сходу. До 1940 року в Радянському Союзі була потужна мережа установ Служби крові, в склад якої входило декілька науково-дослідних інститутів та велика кількість облаштованих станцій переливання крові. В той час було накопичено великий досвід по переливанню крові, що дозволило успішно провести у 40-их роках 220 000  переливання крові хворим. Організована система донорства в роки Великої Вітчизняної війни дозволила врятувати життя тисячам поранених бійців. За період війни у Радянському Союзі було зареєстровано 5,5 міліонів донорів.

У 60-х роках Радянською Службою крові був сформулірований принцип, який забеспечував подальший розвиток донорства в нашій країні - рівне право всіх громадян на отримання крові при захворюванні та одночасно однаковий моральний обов'язок кожного члена суспільства прийняти участь у донорстві. У наш час донорство вийшло за межі вузько медичної проблеми, коли вирішувалось тільки питання про забеспечення кров'ю медичних установ, та стало проблемою соціальною, яка відображає взаємовідносини між людьми та тім самим торкається інтересів усього нашого суспільства.


title: ьььї\\\

text:
Хронічна ішемія нижніх кінцівок
Виконав:44-б
Визначення
Стан, при якому поступлення кисню до тканин нижніх кінцівок є недостатнім внаслідок хронічного порушення кровотоку в артеріях. У >97 % випадків причиною є атеросклероз артерій нижніх кінцівок;
Причини хронічної ішемії нижніх кінцівок, за винятком атеросклерозу: облітеруючий тромбангіїт, коарктація аорти, хвороба Такаясу, перенесена механічна травма артерії, радіаційне пошкодження артерії (особливо клубових артерій після радіотерапії пухлин черевної порожнини або тазу), периферичні емболії (емболічний матеріал може походити з серця [фібриляція передсердь, вада мітрального клапана] або з проксимального відділу артеріальної системи [напр. з аневризми аорти]; як правило, виникає гостра ішемія), синдром защемлення підколінної артерії, компресія кістою підколінної ямки (кіста Бейкера), аневризма підколінної артерії (з вторинною периферичною емболією), фіброзна дисплазія зовнішньої клубової артерії, еластична псевдоксантома, персистуюча сіднична артерія, ендофіброз зовнішньої клубової артерії у велосипедистів.
Степені важкості
СТУПІНЬ А. Хворий проходить без болю певну дистанцію, після чого відзначає незначний біль у литкових м'язах, але це не обмежує темпу ходьби. Хворий продовжує ходьбу з попередньою швидкістю, після чого біль самостійно припиняється. Це свідчить про добрий розвиток колатеральної системи, що компенсує метаболічні потреби тканин кінцівки.
СТУПІНЬ Б. Хворий проходить певну дистанцію в певному темпі до появи болю у м'язах, що змушує його сповільнити швидкість пересування. Зниження темпу ходьби призводить до зникнення болю, що свідчить про функціональну недостатність колатеральної системи кровопостачання.
СТУПІНЬ В. Хворий проходить певну дистанцію до появи вираженого болю, що змушує його зупинятися і відпочивати до моменту зникнення болю. Це свідчить не лише про функціональну, а і анатомічну недостатність колатерального русла кровообігу.

Симптоми
 Суб’єктивні симптоми: спочатку симптоми відсутні, з часом — швидка втомлюваність кінцівок, підвищена чутливість до холоду, парестезії. Найчастіше хворі звертаються до лікаря з приводу переміжної кульгавості, тобто болю, який виникає досить регулярно після визначеногом’язевого навантаження (проходження визначеної дистанції). Біль (іноді описується хворими як відчуття затерпання, ригідності м’язів) у м’язах нижче місця стенозу/оклюзії артерії, не іррадіює, змушує хворого зупинитись і спонтанно зникає через декілька десятків секунд або декілька хвилин відпочинку. Біль частіше виникає при ходьбі вгору, ніж при ходьбі вниз.
Найчастіше локалізується в м’язах гомілки. Кульгавість стопи (глибокий біль у середній частині стопи [короткі м’язи стопи]) виникає рідко, частіше — при облітеруючому тромбангіїті (хворобі Бюргера) і при цукровому діабеті. У хворих з оклюзією аорти або клубових артерій може розвинутись синдром Леріша — переміжна кульгавість, відсутність пульсу у пахвинних складках, еректильна дисфункція.
Симптоми
Об’єктивні симптоми: шкіра стоп бліда або ціанотична (особливо у вертикальному положенні), холодна, на запущених стадіях — із трофічними змінами (депігментація, втрата оволосіння, виразки і некроз); блідість стоп виникає при підйомі кінцівки вгору; м’язова атрофія, слабкий, відсутній або асиметричний пульс на артеріях нижче стенозу/оклюзії, іноді — судинний шум над великими артеріями кінцівок. Хворі з критичною ішемією кінцівок і сильним болем в спокої намагаються вкласти ішемізовану кінцівку якомога нижче (зазвичай звішуючи її з ліжка). Пульс на нижніх кінцівках оцінюють на артеріях: дорсальній артерії стопи (на тилі стопи між І і ІІ кістками плюсни; у 8 % здорових людей не визначається), задній великогомілковій (за медіальною кісточкою), підколінній (у підколінній ямці), стегновій (у пахвині, якраз нижче пахвинної зв’язки). Відсутність пульсу дозволяє наближено оцінити локалізацію найвищого рівня оклюзії, хоча при добре розвиненому колатеральному кровообігу існує можливість визначення пульсу дистальніше від місця оклюзії.
Діагностика
Допоміжні дослідження
1. Кісточково-плечовий індекс (КПІ, син. індекс кісточка — плече): співвідношення систолічного тиску, що виміряний за допомогою датчика постійно-хвильового доплера на стопі, і систолічного тиску, що виміряний на плечі (якщо тиск на верхніх кінцівках відрізняється, то враховується вищий); у нормі 1,0–1,4 (граничні значення 0,9–1,0); <0,9 свідчить про наявність стенозу (при критичній ішемії, як правило, становить <0,5), >1,4 вказує на патологічну жорсткість судин (напр. у хворих із цукровим діабетом, хронічною хворобою нирок, частіше в осіб похилого віку). У разі, якщо неможливо стиснути артерії гомілки внаслідок їх жорсткості → пальце-плечовий індекс (ППІ): принцип вимірювання аналогічний до КПІ, вимірювання систолічного тиску проводять на великому пальці ноги; тиск, виміряний на великому пальці ноги, у нормі є нижчим на ≈10 мм рт. ст. від тиску на рівні кісточок; у нормі ППІ >0,7 — нижчі значення вказують на можливу ішемію нижньої кінцівки.
2. Маршовий тест на біговій доріжці: у разі діагностичних сумнівів, особливо при граничних значеннях КПІ, а також з метою об’єктивізації відстані до появи кульгавості; КПІ вимірюється перед фізичним навантаженням і при максимальному навантаженні; якщо причиною болю, який змушує припинити тест, є ішемія, тоді тиск на рівні кісточок після фізичного навантаження повинен бути значно нижчим, ніж перед навантаженням (часто <50 мм рт. ст.).
3. Візуалізаційні методи: УЗД артерій методом дуплексного сканування з застосуванням доплера — базовий метод початкової діагностики і моніторингу результатів хірургічного лікування (прохідності артерій і анастомозів), а також ендоваскулярних втручань; це обстеження необхідно завжди виконувати після ретельного об’єктивного обстеження і вимірювання КПІ. КТ-ангіографія і МР-ангіографія дозволяють оцінити усю судинну систему і різновиди уражень у судинній стінці, а також провести відбір хворого до відповідної інвазивної процедури; не застосовуйте для скринінгових досліджень. Артеріографію виконують у разі діагностичних сумнівів або при ендоваскулярних процедурах.

Лікування
1. Тактику лікування визначають в індивідуальному порядку, в залежності від запущеності захворювання, загального стану і віку хворого, рівня його активності (у т. ч. професійної) і супутніх захворювань.
2. Лікування включає:
1) вторинну профілактику серцево-судинних захворювань — відмова від тютюнопаління, антитромбоцитарна терапія (ацетилсаліцилова кислота, у разі необхідності — заміна на клопідогрель), контроль артеріальної гіпертензії, компенсація цукрового діабету, застосування статинів;
2) лікування, що збільшує дистанцію ходьби при переміжній кульгавості — нефармакологічні, фармакологічні та інвазивні методи.
Нефармакологічне лікування
1. Зміна способу життя, що необхідна для вторинної профілактики серцево-судинних захворювань; дуже важливою є відмова від тютюнопаління.
2. Регулярна тренувальна ходьба: збільшує дистанцію ходьби при переміжній кульгавості; інтенсивність маршу повинна бути адекватною до наявної симптоматики (не повинна викликати появи болю). Найефективнішим є контрольоване тренування 3 х/тиждень по 30–60 хв. У разі відсутності контролю можете рекомендувати хворому напр. прогулянки на дистанцію 3 км або 10 км їзди на велосипеді щодня. Позитивний ефект зникає після припинення тренувань, тому необхідно їх постійно виконувати.

Лікування
Фармакологічне лікування
1. З метою профілактики серцево-судинних подій кожний хворий повинен тривало приймати антитромбоцитарний ЛЗ — ацетилсаліцилову кислоту 75–150 мг/добу, а у випадку протипоказань — клопідогрель 75 мг/добу ,а також статини, які додатково можуть збільшити дистанцію ходьби при переміжній кульгавості.
2. Ефективність ЛЗ для збільшення дистанції ходьби при переміжній кульгавості є обмеженою (найбільш корисний вплив мають цілостазол і нафтидрофурил) або дані щодо ефективності мало вірогідні (L-карнітин, пентоксифілін).
3. Захворювання артерій нижніх кінцівок не є протипоказанням до застосування β-блокаторів, особливо при супутній коронарній хворобі.
4. При ішемії нижніх кінцівок із загрозою втрати кінцівки фармакотерапію слід застосувати у хворих, які не пройшли відбору до інвазивної реваскуляризації або у котрих інвазивне лікування виявилось неефективним. Призначте анальгетики, опрацюйте рану, у разі інфікування — застосуйте лікування.
Лікування
Інвазивне лікування
1. Показання:
1) ішемія, яка загрожує втратою кінцівки (ІІІ і IV стадія, за класифікацією Фонтейна);
2) ІІ стадія за класифікацією Фонтейна з короткою дистанцією ходьби при переміжній кульгавості (ІІб), а також, коли дистанція ходьби при переміжній кульгавості унеможливлює виконання професійних обов'язків або самообслуговування, а нехірургічне лікування виявилось неефективним.
2. Методи лікування: черезшкірні ендоваскулярні процедури (з імплантацією стенту або без), хірургічне лікування (імплантація обхідного шунта, рідше — ендартеректомія або хірургічна пластика артерії).
3. Після операції: після черезшкірної реваскуляризації рекомендується подвійна антитромбоцитарна терапія (АСК + клопідогрель) впродовж ≥1 міс., а в подальшому АСК (у разі необхідності — лише клопідогрель) тривало. Після хірургічного лікування перевагу надають тривалій антитромбоцитарній терапії (АСК чи, у разі необхідності,  клопідогрелю), можна зважити призначення АВК (аценокумаролу або варфарину), однак це пов'язано з вищим ризиком кровотечі. Періодичний клінічний контроль.
Лікування
Лікування радіоактивним йодом. Цей метод має свої покази і протипоказання, він не протиставляється медикаментозній терапії, а також хірургічному лікуванню.
Лікування дифузного токсичного зобу цим методом грунтується на властивості паренхіми щитовидної залози інтенсивно накопичувати йод з крові, тому введений радіоактивний йод швидко концентрується в щитовидній залозі, включаючись в йодний обмін цього органу.
Для лікування використовують J131 — радіоактивна речовина з періодом напіврозпаду 8,04 діб.
Покази до радіойодтерапії:
1. Відсутність ефекту від медикаментозної терапії у хворих у віці старше 40 років за наявностіидифузного зобу II—III ступеня і збереженні йодпоглинаючої здатності щитовидної залози.
2. Ускладнені форми тиреотоксикозу, при яких неможливо підготувати хворих до операції за допомогою терапевтичних заходів — важка недостатність кровообігу, марантичні форми хвороби, токсичний гепатит.
3. Наявність супутніх захворювань — стан після перенесеного інфаркту міокарда з недостатністю кровообігу, гострі і хронічні гнійно-запальні захворювання, гострі психози, гіпертонічна хвороба з частими кризами.
4. Несправжні і істинні рецидиви тиреотоксикозу за наявності післяопераційних ускладнень (парез поворотного нерва, гіпопаратиреоз).
Протипоказання до застосування радіойодтерапії:
1. Абсолютні: а) тиреотоксикоз у дітей, підлітків, вагітних жінок, годуючих матерів; б)наявність вузлових і змішаних форм зобу, токсичної аденоми, загрудинного і кільцевого зобу, щоздавлює трахею.
2. Відносні: а) тиреотоксикоз до 40 років, б) виражена лейкопенія, в) наявність IV—Vступеня дифузного зобу.


Головоногі молюски


Нервова регуляція


title: Головний мозок

text:
1
4
7
2
3
5
6
9
10
8
1
2
3
4
5
6
7


title: "Гепатит"

text:
Гепатит

Гепатит - загальна назва гострих та хронічних дифузних (тобто, на відміну від осередкових, що поширюються на весь організм) запальних захворювань печінки різної етіології.
Симптоми гепатиту

Жовтяниця - найбільш відомий симптом , виникає , коли білірубін , що не перероблений в печінці , потрапляє в кров і надає шкірі характерний жовтуватий відтінок. Іноді початок гепатиту нагадує грип . Болі в правому підребер'ї як правило виникають внаслідок розтягування оболонки печінки ,або можуть бути пов'язані з жовчним міхуром і підшлунковою залозою.
Гепатит А
(хвороба Боткіна ) викликається РНК- вірусом. Вірус потрапляє в організм людини з забрудненими продуктами харчування, водою , предметами побуту . Основним джерелом інфекції служать хворі з безжовтяничними формами хвороби. При попаданні в шлунково -кишковий тракт , вірус проникає через слизову оболонку кишечника і з потоком крові заноситься в печінку , де впроваджується в клітини печінки і починає активно розмножуватисяВірус гепатиту А має кислотоустойчивую оболонку. Це допомагає вірусам , що потрапили із забрудненими продуктами і водою , пройти кислий захисний бар'єр шлунка.
Гепатит В
Джерелами інфекції служать хворі з гострими і хронічними формами гепатиту. Передача вірусу здійснюється парентерально природними і штучними шляхами. З природних шляхів найбільш поширений статевий шлях передачі інфекції. Також можлива передача інфекції під час пологів від хворої матері дитині або трансплацентарне зараження плоду під час вагітності. Штучний шлях передачі інфекції здійснюється при переливанні зараженої крові або її компонентів.
У порівнянні з гепатитом А , при гепатиті В частіше порушення функцій печінки носить більш виражений характер. Після перенесеного захворювання розвивається тривалий імунітет.

Гепатит С
Може призводити до розвитку хронічного гепатиту , що завершується цирозом печінки і раком печінки.
Вакцини проти гепатиту С не існує.
Групи ризику насамперед пов'язані з переливанням крові та її препаратів , хірургічними операціями , ін'єкціями наркотиків з використанням загальних шприців , безладними статевими контактами . Вважається , що 15-20 % заражених вірусом гепатиту С виліковуються самостійно , за допомогою власної імунної системи.
Гепатит D
Провокується вірусом гепатиту D і характеризується гострим розвитком з масивним ураженням печінки. Дельта- вірус здатний розмножуватися в клітинах печінки лише у присутності вірусу гепатиту В, так як для виходу з клітки частинки дельта- вірусу використовують білки вірусу гепатиту В. Гепатит D поширений повсюдно . Джерелом вірусу є хвора людина або вірусоносій. Зараження вірусом D відбувається при попаданні вірусу безпосередньо в кров. Гострі форми захворювання можуть закінчуватися повним одужанням хворого. Проте в деяких випадках розвивається хронічний гепатит , що приводить до цирозу печінки. Вакцинація проти гепатиту В захищає від зараження гепатитом D
Профілактика вірусного гепатиту :

* Безпечний секс: використання презервативів допомагає уникнути зараження, проте навіть при правильному використанні презерватива він ніколи не захищає на 100%.* Ніколи не використовувати загальні голки при різного роду ін’єкціях.* При наколювання татуювань, пірсингу необхідно бути впевненим у якісній стерилізації інструментів, переконатися, що майстер використовує одноразові рукавички.* Використовувати тільки особисті інструменти для манікюру.* Не користуватися загальними зубними щітками, лезами.* Провести аналіз на гепатит В при плануванні вагітності.
Дякую за увагу


title: Історія мила

text:
Історія мила

Мило – це критерій цивілізованості…
Може це була цитата якоїсь важливої історичної особи, а може ні, але важко заперечити той факт, що мило дійсно суттєво вплинуло на формування людської цивілізації.
Історія виникнення першого мила
Деякі історики вважають, що мило з’явилось ще в доісторичні часи, інші - що воно з’явилося порівняно недавно і винайшли мило галльські племена.
Також науковці приписують цей винахід римлянам.
Єгипетські археологи прийшли до висновку, що виробництво мила було налагоджено щонайменше 6000 років тому. Єгипетські папіруси зберігають рецепти, згідно яких для одержання мила розтоплені тваринні та рослинні жири змішували разом із лужними солями, яких було достатньо на берегах Нілу.
Перший рецепт мила, датований 2500 до н.е, знайшли записаний клинописом на глиняних табличках поблизу річок Тигр та Єфрат. Шумери використовували мило як засіб для укладки волосся, в якості антисептика при лікуванні ран та для очистки шкір перед їх фарбуванням.

Перший рецепт:
Науковці стверджують, що скіфські жінки робили миючу суміш з деревини кипарису та кедру, яку змішували з водою та ладаном.
Отриманою сумішшю, яка мала тонкий приємний аромат, жінки натирали свої тіла.
Потім видаляли розчин шкребками, після чого шкіра ставала чистою й гладкою.
Деякі факти з історії:
Згадування про мило є і в Книгах Пророків Ієремії та Малахії Старого Заповіту.
 При розкопках Помпеї була знайдена миловарня, про що свідчили куски мила, збережені в застиглій лаві.
Тоді готували мило із золи та тваринного жиру і застосовували його для шкіри та волосся.
Пліний Старший стверджував, що ще древні галли (що населяли територію Франції) та германці знали про готування мила.
За свідченням історика, ці дикі племена робили із тваринного жиру та золи букового дерева якусь чудодійну мазь, що використовували для очищення та фарбування волосся, а також для лікування шкірних захворювань.

Середньовіччя:
В епоху Середньовіччя, так званого «темного часу» у Європі, чистота й особиста гігієна відійшли на другий план.
Великою мірою це сприяло поширенню епідемій, що спустошували Європу в середньовіччі.
Вважається, що це було пов’язано з культурним занепадом.
Хоча виробництво мила і пішло на спад, однак рецепти не були втрачені.
Як не дивно, але свій вклад в повернення моди на чистоту внесли хрестоносці, які привозили у вигляді подарунку своїм коханим знамениті мильні кульки з Дамаску.
Ранніми центрами виробництва мила були Марсель у Франції та Савоне в Італії.
Жири з'єднували не із золою, а із природною кальцинованою содою, що добували з озер.
Для варіння мила використовували яловиче, бараняче, свиняче, кінське сало, кістяний, китовий і риб'ячий жир, відходи жирів різних виробництв.
Додавали й рослинні масла - льняне, оливкове, мигдальне, кунжутове, кокосове та пальмове.

Як мило стало популярним…
У Великобританії виробництво мила було засноване на тваринному жирі.
Пізніше, почали імпортувати рослинні олії, а саме, пальмову, кокосового горіху, оливкову та інші, що сприяло започаткування виробництва мила у морських портах, таких як Лондон і Брістоль.
Після того, як французький учений Луї Пастер на початку XIX в. установив, що бактерії є збудниками хвороб, життєва важливість особистої гігієни стала очевидна всім.
Поступово виробництво мила розширювалося, і популярність мила росте.

Сучасність …
В XX в. набуло широкого розповсюдження масове промислове виробництво мила.
З тих пір це продукт першої необхідності, без якого неможливо уявити життя сучасної людини.
Однак перехід до масового випуску супроводжувався змінами у технології виробництва, уніфікації продукції, спрощенні складу.
В гонитві за прибутком на заміну природнім складовим прийшли синтетичні складові та відходи продуктів переробки.
Все робиться для того, щоб збільшити об’єми випуску та здешевити продукцію.
Незважаючи на значні досягнення в області виробництва мийних засобів, а також небувалий технічний прогрес, мило не втратило своєї популярності.
Навряд чи хто стане заперечувати, яке величезне значення грає мило для підтримки здоров'я й дотримання особистої гігієни.

А чи знали Ви, що....
...варити мило власними руками - це одна з найдавніших, несправедливо забутих традицій. Виробництво мила розвивалося й удосконалилося людством протягом багатьох тисяч років.
...кельти наготовлювали своє мило з козячого жиру й попелу.
...араби у VII - VIII століттях вже досконало володіли мистецтвом миловаріння, вони поширили разом з ісламом спочатку в Іспанію, а потім і в Європу Цією епохою датуються записи першої миловарної гільдії Європи.
…шкіра - найбільший людський орган і складає приблизно 1,5-2 кв.м. Вона щоденно захищає нас від зневоднення, температури, інфекції і шкідливих речовин, тому важливо бережно піклуватись про неї. Натуральне мило ручної роботи дає нашій шкірі турботу, яку вона заслуговує.
…у Росії мило почали робити за часів Петра I, але аж до середини XIX століття ним користувалися тільки вельможі. Селяни прали і милися лугом - деревну золу заливали окропом і розпарювали в грубці.
…у 1841 році в Мексиці мило було в такому дефіциті, і коштувало так дорого, що виконувало функцію грошей.
…річна потреба у милі на жителя Росіїйської імперії до першої світової війни складала 1,2 кг, у той час як в інших країнах Європи цифра доходила до 8 кг, а в США до 12 кг.

Висновки:
Мило відіграє важливу роль у нашому житті…
Воно допомагає нам залишатися чистими…
Всі люди прагнуть до чистоти, тому мило з кожним роком стає досконалішим…


title: хм

text:
Хемосинтез
Презентацію створив Кузьменко Ігор
СШ № 273, 10-а
Хемоси́нтез — це процес синтезу органічних речовин з вуглекислого газу за рахунок енергії окислення аміаку, сірководню та інших речовин, який здійснюється мікроорганізмами в процесі їх життєдіяльності.
Хемосинтез
Хемосинтез був відкритий у 1889 р. українським мікробіологом С.М.Виноградським.
Процес хемосинтезу здійснюють бактерії:
нітрифікуючі;
залізобактерії;
сіркобактерії.
С.М. Виноградський
Відкриття хемосинтезу
Нітрифікуючі бактерії послідовно окиснюють аміак (NH3) до нітритів (солі HNO2), а потім — до нітратів (солі HNO3).
Залізобактерії одержують енергію за рахунок окиснення сполук двовалентного заліза до тривалентного. Вони беруть участь в утворенні покладів залізних руд.
Безбарвні сіркобактерії окиснюють сірководень та інші сполуки сірки до сірчаної кислоти (H2SO4).
Хемосинтезуючі бактерії
Схема будови нітрифікуючої бактерії
5 - оболонка; 6 - нуклеоїд; 7 - спора; 8 - шар слизу;              9 - цитоплазматична мембрана; 10 - джгутик;                      11 - включення; 12 - частинки РНК
Будова нітрифікуючої бактерії
У планетарному масштабі хемосинтез становить не більше 1% фотосинтезу, проте він має велике значення для біологічного колообігу та геохімічних перетворень.
Хемосинтезуючі мікроорганізми відіграють виняткову роль у процесах перетворення хімічних елементів у біогеохімічних циклах.
Біогеохімічні цикли (біогеохімічний колообіг речовин) - це обмін речовинами та забезпечення потоку енергії між різними компонентами біосфери, внаслідок життєдіяльності різноманітних організмів, що має циклічний характер.
Хемосинтез
Біологічний колообіг
Геохімічні перетворення
Хемосинтез
Особливостями хемосинтезу, які відрізняють його від фотосинтезу, є те, що цей процес:
здійснюється без участі світла;
відбувається з використанням кисню, тобто це аеробний процес.
Хемоавтотрофні організми можуть жити в океанах на великих глибинах, де є отруйний сірководень. Вони окиснюють його і отримують важливі речовини для життєдіяльності.
Особливості хемосинтезу
Значення хемосинтетиків є важливим у природі, оскільки вони беруть участь в утворенні гірських порід, спричиняють корозію металів.
Хемосинтезуючі бактерії, що окиснюють сполуки Феруму, Мангану, поширені у прісних водоймах. Імовірно, що саме за їх участю впродовж мільйонів років на дні деяких боліт, озер утворилися поклади залізних і манганових руд. Також, деякі хемосинтезуючі бактерії використовуються людиною для очищення стічних вод.
Особливості хемосинтезу
Хемосинтез


title: "Хижаки-дивовижні рослини"

text:
Підготувала учениця 11 класу Павловська М.
Хижаки-дивовижні рослини
Глечики – пастки              Сараценія
Деякі  рослини забарвлюються в яскраво-червоний колір, інші виділяють  липку речовину. У Сараценії на шийці  ростуть довгі волоски, спрямовані донизу, що не дозволяє комахам вилізти на гору. У середині глечика залозки виділяють ферменти, що значно прискорюють розчинення комашиної плоті.

Личинки комарів та павуків  живуть у  середені глечику сараценії.
Венерина мухоловка
Пастка формується в кінці листка, кожен листок має чутливі волоски, що приводять у рух пастку. Це відбувається у тому разі, якщо комаха ворухне одним з волосків

Пастка спрацьовує за 1/5 секунди. Зубці, чіпляючись один за одного, але невелика комаха спроможна вилізти назовні.
При потраплянні великої здобичі, пастка повільно зачиняється протягом кількох годин, аж поки жертва цілком не розчавиться.
Пухиринка
Пухиринки  ростуть у водоймах. З листків у них звисають пухирці з отвором, спеціальні залози викачують з пухирця майже всю воду. Потім виділяється цукриста речовина, що приваблює здобич. Щойно жертва торкнется сигнальних волосків клапан відчиняється і здобич разом із водою засмоктується в пухирець. Далі клапан швидко затуляється,і розпочинається перетравлювання улову.
Непентес
Непентес (Nepenthes) — рід хижих рослин, для них характерні специфічні пастки заповнені  травними соками. Налічується 120-130 видів Непентесів, розповсюджених на території  Австралії та Мадаґаскарі. Рослини пасивно полюють на комах, павуків, дрібних ссавців.

Зараз в світі відомо понад 500 видів рослин-хижаків

Дякую за увагу!


title: "Гуморальна регуляція"

text:
Гуморальна регуляція
Підготувала учениця 10-Б класу

Скадовської ЗОШ І-ІІІ ступенів №3
Гуморальна регуляція
Гуморальна регуляція - це координація фізіологічних функцій організму людини через кров, лімфу, тканинну рідину. Гуморальна регуляція здійснюється біологічно активними речовинами -гормонами, які регулюють функції організму на субклітинному, клітинному, тканинному, органному і системному рівнях та медіаторами, які передають нервові імпульси. Гормони утворюються залозами внутрішньої секреції (ендокринні), а також залозами зовнішньої секреції
(тканинні - стінками шлунку, кишечнику та інші)
Гормони впливають на обмін речовин та діяльність різних органів, надходячи до них через кров.
Гормони мають такі властивості :
високу біологічну активність;
 специфічність - дія на певні органи, тканини, клітини;
 швидко руйнуються у тканинах;
 розміри молекул малі, проникнення через стінки капілярів у тканини здійснюється легко.

Залози
Внутрішньої секреціії
(ендокринні)
Зовнішньої  секреції
(екзокринні)
Змішаної секреції
Залози:
гіпофіз,
епіфіс,
гіпоталамус,
надшлункові,
щитоподібна,
прищитоподібна,вилочкова
Залози:
Слізні,
потові
Сальні,
шлункові
Підшлункова
Статеві
хімічні речовини
Гормони
Протоки
кров
орган
Поверхня шкіри
Порожнина тіла. органів

Гіпофіз
Щитоподібна залоза
Паращитоподібна залоза
Наднирники
Підшлункова залоза
Статеві залози
Гормони є досить активними, регулюють обмін речовин, а також змінюють ріст і розвиток усього організму. Нестача чи надлишок гормонів викликає зміни в обміні речовин, що призводить до появи хворобливих станів в організмі людини.
Секреція більшості гормонів регулюється на основі негативного зворотного зв'язку. Виділення гормонів викликає певні зміни в організмі, які, своєю чергою, гальмують їх подальшу секрецію. Негативний зворотний зв'язок - основний механізм, під впливом якого ендокринна система підтримує гомеостаз.
Гіпофіз вважали раніше головним "диригентом ендокринного оркестру", який керує всіма іншими залозами й органами. На сьогодні відомо, що його діяльність багато у чому керується гіпоталамусом. Тому гіпофіз більш правильно розглядати як проміжну ланку між регулюючим центром нервової системи і периферичними ендокринними залозами.


title: "Іммобілізація пошкодженої ділянки тіла людини"

text:
Іммобілізація пошкодженої ділянки тіла людини
План 1. Транспортна іммобілізація та її види 2. Засоби іммобілізації та її основні принципи 3. Транспортна іммобілізація при ушкодженнях шиї, хребта, тазу 4. Транспортна іммобілізація при ушкодженнях верхніх і нижніх кінцівок
 Слово«іммобілізація» означає «нерухомість», і під іммобілізацією розуміють створення нерухомості (спокою) пошкодженої частини тіла. Іммобілізація застосовується при периломах кісток, пошкодженнях суглобів, нервів, великих пошкодженнях м'яких тканин, важких запальних процесах кінцівок, пораненні великих судин і обширних опіках. Іммобілізація буває двох видів транспортна і лікувальна.
2. Засоби іммобілізації та її основні принципи Транспортні шини поділяються на фіксують і поєднують фіксацію з витяжкою. З фіксують найбільше поширення отримали щини фанерні, дротяно-сходові, дощаті, картонні. До поєднення  фіксацію з витяжкою належать шини Томаса - Виноградова та Дітеріхса. При транспортуванні на далеку відстань використовуються також тимчасові гіпсові пов'язки.
Дротяні шини (типу Крамера) виготовляються двох розмірів (110x10 і 60 x10 см) із сталевого обпаленого дроту і мають форму сходів. Завдяки можливості надати шині будь-яку форму (моделювання), дешевизні, легкості і міцності сходова шина отримала широке розповсюдження.
Транспортна іммобілізація при ушкодженнях шиї, хребта, тазу .Транспортна іммобілізація при пошкодженні шиї. Іммобілізацію шиї і голови виробляють за допомогою м'якого кола, ватно-марлевої пов'язки або спеціальної транспортної шини Єланського
Транспортна іммобілізація при ушкодженнях верхніх і нижніх кінцівок Транспортна іммобілізація при пошкодженні плечового пояса. При пошкодженні ключиці і лопатки основна мета іммобілізації - створення спокою та усунення дії тяжкості руки і плечового поясу, що досягається за допомогою косинки або спеціальних шин. Іммобілізацію косинкою виробляють шляхом підвішування руки з валиком, вкладеним в пахвову ямку. Можна проводити іммобілізацію пов'язкою типу Дезо
Транспортна іммобілізація при ушкодженнях грудної клітини. Для іммобілізації грудної клітини, особливо при переломі грудини і ребер, накладають пов'язку, що давить з марлі або зшитих рушників та потерпілому надають положення напівсидячи. Іммобілізацію можна здійснити і липким пластиром.
Транспортна іммобілізація при ушкодженнях верхніх кінцівок. Пошкодження плеча. При переломах плечової кістки у верхній третині іммобілізацію здійснюють наступним чином: руку згинають у ліктьовому суглобі під гострим кутом так, щоб кисть лягла на сосок протилежної сторони. У пахвову ямку кладуть ватно-марлевий валик і прибинтовують його через груди до здорового надплечью. Передпліччя підвішують на косинці, а плече фіксують до тулуба бинтом.
Транспортна іммобілізація гомілки.
Виконала Бондар Дарина Л- 23
Дякую за увагу


title: Історія розвитку ботанічної науки

text:
Історія розвитку ботанічної науки
Додаткові  матеріали  з  біології
Термін “ботаніка”
	 Слово "ботаніка" походить від грецького "botane", що дослівно українською мовою перекладається як "трава, зелень", а "botanicum" українською мовою означає гербарій, травник. Латиною ж поняття "трава, зелень" звучить як "herba" і від цього латинського кореня походять такі відомі терміни як:
-"herbarium“- українською – гербарій - книга про рослини;
- "herbarius“- українською - знавець трав (рослин), ботанік;
 - "herbaria", що в українській теж означає           "ботаніка".

Термін “ботаніка”
	 На  сьогоднішній день під терміном "ботаніка" розуміють комплекс наук, які вивчають всіх рослини взагалі, а не лише трави. Хоча для цього значно краще прислужився б термін фітологія: фітон - рослина, логос - слово, тобто слово про рослини чи наука про рослини. Але все-таки сьогодні ми називаємо науку про рослини ботанікою.

Зародження ботаніки
Відомо, що час зародження тієї чи іншої науки або наукового напрямку визначається появою першого систематизованого і закріпленого в письмовій формі узагальнення людських знань.
Ще первісними народами, а пізніше в стародавніх державах Індії, Єгипті, Китаї та країнах Близького Сходу, які вже мали писемність, було накопичено багато різноманітних і корисних відомостей про рослини.

Зародження ботаніки
Проте перше письмове узагальнення знань про рослини, яке дійшло до нас, відоме лише з античної Греції (IV-III ст. до н.е.), а отже і виникнення ботаніки як науки датується саме цим часом. Теофраст (372-287 до н.е.) - батько ботаніки, учень великого Арістотеля - залишив по собі декілька книг, присвячених рослинам.

Розвиток ботаніки
	 Подальший розвиток ботаніки визначався в основному потребами землеробства й медицини, оскільки дуже важливо було навчитися розрізняти корисні і отруйні рослині насамперед за зовнішніми ознаками, що й сприяло ранньому розвитку морфології.

Розвиток ботаніки
	 Найдавніші спостереження первісного землероба про дивну здатність рослини, що восени гине, відроджуватися навесні у виді молодих проростків, що виходять з насінь, у тлумаченні давньоєгипетських жреців набуло форму міфа про бога Осириса, що вмирає і знову воскресає через якийсь час після поховання.

Арістотель про ботаніку
	 Вивченню рослинного світу Арістотель присвятив спеціальну працю "Теорія рослин". На жаль, текст цього твору не зберігся, і сучасна історія ботаніки має у своєму розпорядженні лише окремі висловлювання великого вченого.
	 Він визнавав існування двох царств: царства неживої природи і царства живих істот.  До останнього він відносив і рослини, наділяючи їх нижчим рівнем розвитку душі - сили живлення і росту, у порівнянні з більш високими рівнями розвитку життєвого початку у тварин - сили прагнення і відчування та людини -                        мислячої душі.

Теофраст
Більш докладні дані про світ рослин ми знаходимо в працях учня Теофраста в його 10 томах праці "Природна історія рослин" і 8 томах роботи "Про причини рослин". У "Природній історії рослин" Теофраст згадує про 450 рослини і робить першу спробу їхньої наукової класифікації.
Усі відомі в стародавності рослини Теофраст поділяє на 4 класи: дерева, чагарники, напівчагарники і трави. У межах цих чотирьох великих систематичних підрозділів він довільно зближає окремі групи рослин, описуючи їх як дикі і культурні, вічнозелені і листопадні, рослини суші і рослини вод...

Теофраст
	 Заслугою Теофраста є також встановлення основних морфологічних понять, постановка ряду питань в області фізіології рослин і опис деяких особливостей їхнього географічного поширення . Він знав про існування двох груп рослин: квітучих і ніколи не квітучих та допускав можливість існування двох статей у рослин і здогадувався про суть листків у живленні рослин.

	 Праці Теофраста заклали основи ботаніки та стали першою спробою з'єднати розрізнені спостереження й утилітарні відомості про рослини в єдину продуману і логічно послідовну систему знань.
	 Не можна не відзначити того факту, що всі наступні вчені Давнього світу так чи інакше зв'язані з ботанікою, як наприклад, Пліній, Діоскорид, Варрон, Колумелла, не піднімалися вище Теофраста ні в описі форм рослин, ні в розумінні їхньої природи.
Теофраст

Ботаніка в середньовіччі
	 Період середньовіччя з його потужним релігійним гнітом і утиском живої думки в цілому значною мірою уповільнив процес науки, тому праці з ботаніки того часу наповнені забобонними легендами та схаластичними тлумаченнями релігійних книг, включаючи й Біблію. А схоластика, як відомо, не допускала самостійного дослідження природи.
	 В той період лише де-не-де вирощувалися лікарські рослини та вивчалися їхні властивості.

Ботаніка в епоху Відродження
	 І лише з XV ст., в епоху Відродження стався рішучий злам у розвитку ботанічної науки, обумовлений значними змінами як ідеологічного так і соціально-економічного характеру.
	 Цей період ознаменувався численними географічними відкриттями, завдяки чому до Європи з далеких заморських країн потрапило багато невідомих рослин.

Ботаніка в епоху Відродження
	 Перед ботаніками постало важливе завдання "інвентаризації" всіх відомих видів рослин, тобто опису їх класифікації. Це спонукало до появи і швидкого вдосконалення різних способів збереження рослинних форм з метою порівняльного вивчення їх: замальовування, словесні описи, вирощування в ботанічних садах, засушування.

	 У середині XVI ст. з'являються ботанічні сади: Падуя, 1540 р.; Піза, 1545 р.; Цюрих, 1560 р.; Флоренція і Болонья, 1568 р.; Лейден, 1577 р.; Лейпціг, 1579 р.
	 Тоді ж було винайдено спосіб засушування рослин і складено перші правила гербаризації. Приблизно в цей же період закладаються основи сучасної ботанічної термінології. Досягає розквіту описова морфологія, як допоміжна для систематики, наука.
Ботаніка в епоху Відродження

Досліди по вивченню рослин
	 Фізіологія та анатомія рослин народилися у XVII ст.. Оскільки на той час хімія перебувала ще в зачатковому стані і не було відоме явище фотосинтезу, голандський природодослідник Ян Батіст Ван Гельмонт (1579-1644), прагнучи з'ясувати, звідки рослина бере речовини для побудови свого тіла, вперше поставив досліди по вивченню живлення рослин. У досліді з вирощуванням гілки верби він також вперше застосував метод визначення маси рослини та грунту на початку і наприкінці досліду, а також маси витраченої для поливу води, однак зробив неправильний висновок, що рослина будує своє тіло з води.

Досліди по вивченню рослин
	 Більш доступним на той час було вивчення процесу пересування речовин у рослинах, оскільки видатний англійський фізик Роберт Гук (1635-1703) вдосконалив мікроскоп і застосував його для дослідження різних дрібних структур, у тому числі й частин рослини. Саме він у 1665 р. вперше опублікував опис клітинної будови рослин і ввів термін "клітина" (лат. "cellula" - комірка).

Досліди по вивченню рослин
	 Однак початок анатомії рослин було покладено дещо пізніше (в 1671-1682 р.р.), коли італійський біолог та лікар Марчелло Мальпігі (1628-1694) та англійський ботанік Неемія Грю (1641-1712) одночасно і незалежно один від одного опублікували свої анатомічні праці.

Досліди по вивченню рослин
	 Вони не лише першими описали клітини й тканини різних органів, а й спробували з'ясувати значення цих структур. Н.Грю ввів поняття "тканина" і "паренхіма", його справедливо вважають одним з основоположників анатомії рослин.

Досліди по вивченню рослин
	 М.Мальпігі, котрий описав мікроскопічну будову ряду тканин і органів рослин, тварин та людини, є один з основоположників мікроскопічної анатомії. Поставивши досліди з кільцюванням стебел, він дійшов висновку, що в рослині речовини пересуваються у висхідному та низхідному напрямках.

Досліди по вивченню рослин
	 Ще точніше в 1727 р. описав пересування речовин у рослині англійський ботанік Гельс (1677-1761). Проведені досліди були виконані так майстерно, що його по праву вважають основоположником експериментальної фізіології рослин. Однак остаточно як наука фізіологія рослин формувалася лише після з'ясування суті процесу фотосинтезу.

Вклад Карла Ліннея
	 Систематика, як і описова морфологія XVIII ст., досягла найвищого виразу в працях великого шведського ботаніка Карла Ліннея (1707-1778). “Морфологічні" устремління Ліннея були спрямовані на покращення морфологічної термінології безпосередньо для цілей систематики.

Ботаніка в ХІХ ст.
	 Саме у ХІХ ст. виникають або формуються розділи ботаніки - ембріологія, географія рослин, екологія рослин, геоботаніка, палеоботаніка, вчення про водорості (альгологія), гриби (мікологія) та інші нижчі рослинні організми, які на той час відносили до рослин. В XIX ст. ботаніка, по суті, набула сучасного обсягу, накопичивши практично по всіх своїх розділах величезний фактичний матеріал.
	 Крім того, в XIX ст. біологія збагатилася узагальнюючими теоріями, серед яких чільне місце належить теорії клітинної будови організмів і теорії їхнього еволюційного розвитку.

Ботаніка в ХІХ ст.
	 Величезну роль у розвитку ботаніки відіграла також ідея про необхідність вивчення рослин у їхньому взаємозв'язку із зовнішнім середовищем, що стало основою формування в XIX ст. тісно пов'язаних між собою наукових дисциплін: ботанічної географії, фітоценології та екології.

Ботаніка в ХІХ ст.
	 Вже на початку XІX ст. німецький природознавець, географ і мандрівник Олександр Гумбольдт (1769-1859) заклав основи географії рослин та вчення про їх життєві форми, а наприкінці цього сторіччя російський природодослідник Василь Васильович Докучаєв (1846-1903) та його учні розробили вчення про географічні зони. В цей час були визначені також основні положення фітоценології та екології.

Ботаніка у ХХ ст.
	 У XX ст. великих успіхів досягли такі експериментальні розділи ботаніки, як фізіологія, біохімія, мікробіологія та генетика. Було розшифровано молекулярну будову хлорофілу, білків, нуклеїнових кислот. Учені прослідкували, як виникає багато складних речовин у рослинах, а також синтезували деякі з них. Експериментальні і математичні методи проникли в ті розділи ботаніки, котрі до цього залишалися суто описовими.

Електронний мікроскоп
	 Можливості наукового пізнання значно розширилася після винайдення електронного мікроскопа (1940), який дає збільшення в десятки і сотні тисяч раз. Синтез електронної мікроскопії, біохімії і біофізики спричинив появу нової сучасної науки - молекулярної біології. Великою мірою на розвиток біології, в тому числі й ботаніки, вплинула розшифровка будови нуклеїнових кислот та з'ясування їхньої ролі в спадковості і біосинтезі білків.

Сучасні етапи ботаніки
	 Сучасний етап розвитку ботаніки називають популяційно-філогенетичним. Це означає, що головною проблемою сучасної ботаніки є встановлення походження і шляхів еволюції (філогенезу) різних органів рослин і різних груп рослин.

Сучасні етапи ботаніки
	 В даний час ведуться дослідження, спрямовані на встановлення родинних історичних зв'язків між окремими групами рослин, що в майбутньому дозволить встановити еволюційне походження різних груп рослин, а значить і з'ясувати основні напрямки еволюції рослинного світу.

Наукові заклади
	 Ботанічні дослідження проводяться в наукових центрах:
" Інститут ботаніки ім. Комарова (м.Санкт-Петербург);
" Інститут ботаніки ім. Холодного (м.Київ);
" Московський ботанічний сад АН Росії;
" Ботанічний сад АН України (Київ;
" Нікітський ботанічний сад;
" Донецький ботанічний сад;
Кафедри ботаніки університетів та        інститутів.

Успіхів всім бажаючим у вивченні такої цікавої науки як ботаніка!


title: Генетика статі

text:
Особливості розвитку рослин
В умовах зміни клімату
Підготувала студентка
14 М1СОбзл групи
Зінченко Д.І.
Клімат є головним фактором, який визначає
 характер рослинності – автотрофного блоку екологічних систем.
Клімат – це багаторічний режим погоди на певній території, який базується на багаторічних метеорологічних спостереженнях, одна з основних географічних характеристик тої чи іншої місцевості.
Основні особливості клімату обумовлюють атмосферний тиск, швидкість і напрямок вітру, температура і вологість повітря, хмарність і атмосферні опади, тривалість сонячної радіації, дальність видимості, температура верхніх шарів ґрунту і водоймищ, випаровування води із земної поверхні в атмосферу, висота і стан снігового покриву, різні атмосферні явища і наземні гідрометеорологічні фактори.
Зміна клімату — коливання клімату Землі в цілому або окремих її регіонів з часом.
 Причиною зміни клімату є динамічні процеси на Землі, зовнішні дії, такі як коливання інтенсивності сонячного випромінювання.
Вченими доведено, зміни, свідками яких ми є зараз, і ті, які прогнозують у майбутньому, багато в чому є наслідками людської діяльності
Зміни навколишнього середовища протягом тривалого часу разом зі зміною клімату мали значний вплив на різноманіття та зовнішню будову рослин.
За час існування планети, а зокрема рослин на Землі було холодно, жарко, волого, сухо, а вміст СО2 у повітрі був як дуже високим так і низьким.

Усі ці зміни добре відображались на рослинності
Льодовиковий період

Домінували
Лісові
угрупування
домінували
Трав`янсті
Угрупування
Міжльодовикові
періоди
В умовах зміни клімату
наслідки для рослинних організмів
визначаються на рівні видів, а також
в особливостях будови.
На рівні видів:
зміни клімату відзначаються початком вегетаційних стадій.
Зміна області
поширення видів.
Особливостях розвитку
Рослин, а також їх будови
Розвиток - це якісні зміни, які послідовно відбуваються в організмі та його окремих частинах упродовж життя.
Широка розповсюдженість рослин в різних кліматичних зонах призвела до появи пристосувань до різноманітних умов (температурних, екстримальних).
По відношенню до низьких температур розрізняють:
• холодостійкість – це здатність рослин протягом тривалого часу переносити низькі додаткові позитивні температури;
• морозостійкість – здатність рослин переносити низькі мінусові температури;
• зимостійкість – здатність рослин без пошкоджень переносити несприятливі погодні умови взимку.
По відношенню до високих температур розрізняють наступні властивості рослин:
• теплолюбність – потреба рослин у теплі протягом вегетаційного періоду;
• жаростійкість – здатність рослин переносити перегрів (вплив високих температур);
• посухостійкість – здатність рослин переносити тривалі періоди посухи (зниження вологості повітря і ґрунту та високі температури повітря і ґрунту) без значних порушень життєвих функцій.
Пристосування до захисту від холоду:
У високогір’ях Східної Африки і Південної Америки у гігантських „ розеточних” дерев родів Senecio, Lobelia та інших від нічних морозів існує такий захист: вночі листки розетки закриваються, захищаючи найбільш вразливі частини – ростучі верхівки.
(Senecio scaposus)
Lobelia dortmanna
Серед морфологічних адаптацій рослин до життя в холодних місцезростаннях важливе значення мають невеликі розміри і особливі форми росту. Не тільки трав’янисті багаторічники, але й кущі і кущики полярних і високогірних областей мають високу не більше декількох сантиметрів, дуже зближені меживузля, дуже дрібні листки (явище карликовості).
Карликова береза, карликові верби їх висота відповідає глибині снігового покриву, що захищає їх.
На карликовість впливає також бідність ґрунтового живлення та сповільнення фотосинтезу низькими температурами.
Betula nana
Salix reticulata
Інша адаптивна особливість форми росту – перехід порівняно великих рослин(дерев, кущів і навіть дерев) від ортотропгого до плагітропного (горизонтального) росту і утворення сланких форм(ялівці, горобини). Прикладом форми росту, що сприяє виживанню рослин в холодних місцезростаннях, може бути подушковидна. Рослини – подушки утворюються в результаті посиленого галуження і вкрай сповільненого росту скелетних осей і пагонів. Завдяки компактній структурі рослини – подушки успішно протистоять холодним вітрам.
Juniperus communis
Фізіологічні особливості будови:
 Вони спрямовані перш за все на зниження точки замерзання клітинного соку, попередження вимерзання води. Звідси такі особливості холодостійких рослин, як збільшення концентрації клітинного соку, головним чином за рахунок розчинних вуглеводів, або ж підвищення частки колоїдно-зв’язаної води в загальному водному балансі.
Пристосування рослин у боротьбі з холодом є стан анабіозу, що проявляється в призупиненні життєвих процесів і різкого зниження продуктивності.
У арктичних спостерігається зимовий і передвесняний підсніжний ріст, що зумовлено коротким вегетаційним періодом і підготовкою до нього.
В зимовий період морози нижче – 20 °С – звичайне явище для багатьох країн. Мороз впливає на однорічні, дворічні та багаторічні рослини, тому вони переносять низькі температури у різних стадіях онтогенезу:
• однорічні – у вигляді насіння або невеликих рослин (озимі);
• дворічні та багаторічні – у бульбах, коренеплодах, цибулинах, кореневищах, у вигляді дорослих рослин.
При температурі від – 5 °С до – 6 °С в листках капусти замерзання частини рідини відбувається у міжклітинному просторі. При поступовому таненні цього льоду міжклітинники заповнюються водою, яка поглинається клітинами, і листки повертаються у нормальний стан. При різкому зниженні температури можливе утворення льоду у протоплазмі. Це, як правило, призводить до ушкодження та загибелі клітин.
В першу чергу пошкоджуються ті рослини або органи рослини, у тканинах яких міститься більше води та менше цукрів. Наприклад, насіння може переносити температури до – 196 °С. Це зумовлено низьким вмістом води, що забезпечує стійкість до значних морозів.
Анатомо-фізіологічні пристосування, що попереджують перегрів:
Щодо кліматичних зон
де температури високі:
густе опушення;
блискуча поверхня, що посилює відбивання сонячних променів;
зменшення поверхні, що поглинає радіацію;
вертикальне і меридіальне положення листків;
скручування листків у злаків;
загальна редукція листкової поверхні.
Astragalus pubiflorus
Лишайники жаркої і сухої пустелі в Північній Африці) здійснюють фотосинтез тільки в самі перші прохолодні години після сходу сонця, тобто для активної життєдіяльності використовують навіть невеликі прохолодні відрізки часу.
Аспіцилія кущиста (Aspicilia fruticulosa)
Серед рослин посушливих місцезростань виділяються сукуленти – багаторічні рослини з соковитим, м'ясистим листям (агави, алое) або стеблом (кактусові, деякі молочаї). Вони мають властивість накопичувати воду у спеціальній водоносній паренхімі. Сукуленти ростуть, головним чином, в пустелях Центральної, Північної та Південної Америки та Південної Африки. В Україні у природній флорі сукуленти практично не зустрічаються, за винятком представників родини товстолистих та як кімнатні рослини. Деякі кактуси здатні накопичувати в стеблах 1 – 3 тони води та економно використовувати її завдяки товстій кутикулі, малому числу продихів та іншим особливостям.

У високогірних районах тропіків зустрічаються рослини, які мають певну морозостійкість, яка тим більша, чим вище вони зростають у горах. В тропічних районах Південної Америки приблизно до висоти 1200 м над рівнем моря зростають такі рослини, як какао, ваніль, кокос тощо. На плоскогір'ях того ж регіону на висоті від 1200 до 2400 м поширені представники субтропічної зони – цитрусові. Вище 2400 м зростають звичайні для помірної зони дерева – яблуні, груші, сливи. Подібна картина спостерігається і в інших гірських тропічних районах Азії, на островах Цейлоні, Яві тощо. Вертикальна зональність відіграє значну роль у морозостійкості тропічних рослин. Якщо якісь з тропічних рослин здатні переносити невеликі морози, то можна безпомилково стверджувати, що це мешканці високогірних районів. Прикладом може бути хінне дерево, батьківщиною якого є тропічна Південна Америка. Всі його види зростають на східних схилах Кордельєрів. Види, які дають кору з вмістом хініну зустрічаються в умовах постійного теплого клімату до висоти 2000 м. Ті ж види, що піднімаються до висоти 3400 м над рівнем моря, відрізняються від попередніх деякою зимостійкістю і переносять без пошкоджень мороз до – 1 °С.
Cinchona
Theobroma cacao
Pyrus
Терофіти – життєва форма рослин, що переживають несприятливий період року у вигляді насіння.
До терофітів відносяться переважно однорічні трави середземноморського походження, характерні для пустель, напівпустель, південних степів Північної півкулі. Таке пристосування досить успішно може використовуватися і для переживання низьких зимових температур.
Частина бактерій, ціанобактерій і лишайників, окремі види папоротей і мохів, поодинокі види квіткових рослин протягом місяців і навіть років здатні зберігатися у повітряно-сухому стані, а після надходження води відновлювати свою життєдіяльність.
Взагалі, анабіоз – це дуже універсальне пристосування до несприятливих умов, вироблене в процесі еволюції. Він є реакцією не лише на
перегрів та на обезводнення, але і на інші несприятливі умови існування.
Своєрідними пристосуваннями до високих температур е перебування протягом посушливого періоду на певних етапах циклу розвитку, або в тимчасових, захищених від перегріву екологічних нішах. В першому випадку мова йде про те, що частина рослин переносить високі температури в стані анабіозу або як терофіти. Наприклад, деякі рослини степів і пустель переживають жарку пору року в стадії насіння. У другому випадку рослини під час періоду високих температур перебувають у вигляді підземних органів (кореневищ, бульб, цибулин тощо). До них відносяться ефемероїди- однорічники (веснянка весняна, реп'яшок яйцевидний) та ефемероїди-багаторічники (тюльпани, крокуси, тонконіг бульбастий). Ці рослини формують надземну фітомасу протягом короткого часу, коли достатньо вологи та відсутні високі температури.
Рослини регулюють свою температуру шляхом розсіювання поглинутої енергії, таким чином вони запобігають перегріву і загибелі. Головними механізмами терморегуляції у рослин є:
• вторинне випромінювання;
• випаровування;
• конвекція.
Draba verna

Фенологія
Феноло́гія  — наука про сезонні явища в природі.
Фенологія вивчає періодичні явища в живій і неживій природі, що пов'язані зі змінами пір року, а також сезонні фази розвитку рослин та сезонні особливості розвитку й активності тварин
Дякую за увагу!


Серцево-судинна система


хвороби


title: Історія відкриття клітини

text:
Історія відкриття клітини. Збільшувальні прилади

Вступ
Усі організми складаються з клітин. Здебільшого розміри клітин настільки дрібні (від десятих до тисячних часток міліметра), що побачити їх неозброєним оком, а тим паче вивчати, неможливо.
Як вивчають клітини?
Для вивчення клітин і тканин застосовують збільшувальні прилади: лупу і мікроскоп. Честь відкриття клітини належить англійському дослідникові XVII сторіччя Робертові Гуку. Вивчаючи під мікроскопом власної конструкції зріз корка (покривна тканина рослин, що складається з оболонок відмерлих клітин), він помітив, що той складається з окремих комірок, які він назвав клітинами. Хоча Р. Гук розглядав не живі клітини, а лише їхні оболонки, назва, яку він запропонував, залишилася і дотепер.
Мікроскоп         Р. Гука (1) і клітини корка (2)

Яка будова збільшувальних приладів?
Лупа - це просте збільшувальне скло, яке для зручності користування вставлено в оправу з ручкою. Лупа здатна збільшувати предмети у кілька разів. Правила роботи з лупою досить прості - її треба піднести на таку відстань до предмета, за якої його зображення стає чітким.Основний прилад, за допомогою якого вивчають клітини, - це світловий мікроскоп.
Принцип роботи
Головний принцип його роботи полягає в тому, що через прозорий чи напівпрозорий предмет (об'єкт дослідження), розміщений на спеціальному предметному столику, проходять промені світла (тому такі мікроскопи називають світловими).

Принцип роботи
Сонячні промені спрямовуються на об'єкт дослідження за допомогою особливого дзеркальця. Для кращого освітлення об'єкта дзеркальце повертають таким чином, щоб світлові промені відбивалися від нього й проходили крізь отвір предметного столика на об'єкт дослідження. Сучасні мікроскопи здебільшого замість дзеркальця мають штучне джерело світла та діафрагму, що дає змогу регулювати ступінь освітлення об'єкта.
Дзеркальце
Зверніть увагу на дзеркальце. Часто воно має дві поверхні: пласку та увігнуту. Пласку поверхню використовують за яскравого світла, вона сприяє рівномірному освітленню поля зору. Увігнутий бік застосовують тоді, коли світло слабке або коли потрібно працювати за великого збільшення. До того ж увігнута поверхня дзеркальця дає змогу краще концентрувати промені світла.
Збільшувальні прилади
лупа (1) і світловий мікроскоп (2)

Після того як промені світла пройшли крізь об'єкт дослідження, вони потрапляють на систему лінз об'єктива, які збільшують зображення. Таку саму функцію виконують і лінзи, вставлені у корпус окуляра, через який дослідник спостерігає предмет вивчення. Сучасні світлові мікроскопи здатні збільшувати зображення до 3000 разів. Кратність збільшення є добутком збільшень, які забезпечують лінзи окуляра та об'єктива (ці кратності вказані на окулярі та об'єктиві).
Приклад
Наприклад, якщо на окулярі є позначка «х8», а на об'єктиві «х20», то загальна кратність збільшення становитиме 8 х 20 = 160. Досягти чіткого зображення можна за допомогою особливих гвинтів, розташованих збоку корпуса мікроскопа. Вони змінюють відстань від лінз до об'єкта. У деяких мікроскопів замість лінз переміщують платформу предметного столика разом із об'єктом.
Мікроскоп
Мікроскоп - дорогий прилад, що потребує ретельного догляду. Тому слід дотримуватися кількох правил роботи з мікроскопом:
-    переносячи мікроскоп, треба упевнитись, що всі деталі мікроскопа добре закріплені; мікроскоп переносьте лише обома руками: одну руку підкладіть під його основу, іншою тримайте штатив;-    працюючи з мікроскопом, звільніть стіл від усього зайвого;-    бережіть лінзи, після роботи протирайте їх м'якою серветкою;-    мікроскоп не можна розбирати.
Електронний мікроскоп
Що таке електронний мікроскоп? На певному етапі розвитку науки те збільшення, яке забезпечували світлові мікроскопи, перестало задовольняти вчених. Потрібно було вивчати певні деталі будови клітини, які погано помітні або взагалі невидимі під світловим мікроскопом. У 30-х роках XX сторіччя був винайдений електронний мікроскоп. Його здатність збільшувати об'єкти дослідження вражає - це сотні тисяч разів! Від світлового електронний мікроскоп відрізняється тим, що крізь тоненький об'єкт дослідження проходять не промені, а потоки електронів, які рухаються у магнітному полі.
Електронний мікроскоп
Підсумки
Клітини вивчають за допомогою збільшувальних приладів - лупи та мікроскопа. За допомогою світлового мікроскопа досягають збільшення до 3 тис. разів, а електронного - до кількох сотень тисяч.
Джерела
М.М. Мусієнко, П.С. Славний, П.Г. Балан, Біологія, 7 клас
http://teachua.com


title: історія вивчення клітини

text:
Інформаційна безпека особистості
Проблемне питання Як забезпечити інформаційну безпеку та дотримання авторських прав »
Безпека мережі
Безпе́ка мере́жі (Network security) — заходи, які захищають інформаційну мережу від несанкціонованого доступу, випадкового або навмисного втручання в роботу мережі або спроб руйнування її компонентів.
Безпека інформаційної мережі включає захист обладнання, програмного забезпечення, даних і персоналу.

ІНФОРМАЦІЙНА БЕЗПЕКА
Це стан захищеності систем обробки і зберігання даних, при якому забезпечено конфіденційність, доступність і цілісність інформації, або комплекс заходів, спрямованих на забезпечення захищеності інформації від несанкціонованого доступу, використання, оприлюднення, руйнування, внесення змін, ознайомлення, перевірки, запису чи знищення (у цьому значенні частіше використовують термін «захист інформації»).

 Конфіденційність
Цілісність
Доступність
Апелювання
Підзвітність ДостовірністьАвтентичність

СУТТЄВІ ВЛАСТИВОСТІ
БЕЗПЕКИ ІНФОРМАЦІЇ
КОНФІДЕНЦІЙНІСТЬ
Доступність
Цілісність
Апелювання
Як гарнатувати власну інформаційну безпеку
Користувачі вибирають або їм призначаються ID і пароль або інші перевірки автентичності інформації, що дозволяє їм здійснити доступ до інформації і програм у рамках своїх повноважень. Мережева безпека охоплює різні комп'ютерні мережі, як державні, так і приватні, які використовуються в повсякденних робочих місцях для здійснення угод і зв'язків між підприємствами, державними установами та приватними особами.
Мережева безпека починається з аутентифікації, що зазвичай включає в себе ім'я користувача і пароль.

Способи захисту авторських прав
Існує велика кількість неюрисдикційних форм захисту авторських прав, які включають, наприклад, такі технічні форми захисту прав автора у мережі Інтернет, як захист твору від копіювання, встановлення шифру доступу до твору, поширення програм, які не дозволяють роздруковувати документ або зберігати його в пам'яті носія інформації та багато інших технічних і маркетингових механізмів захисту авторських прав в мережі Інтернет.

Система інформаційної безпеки повинна мати певні види власного програмного забезпечення, спираючись на які вона буде здатна виконувати свою цільову функцію

1. Правове забезпечення
2. Організаційне забезпечення
3. Інформаційне забезпечення
4. Технічне забезпечення
5. Програмне забезпечення
6. Математичне забезпечення
7. Лінгвістичне забезпечення


Історія і методи вивчення клітини. Клітинна теорія


title: "Історичний розвиток і різноманітність органічного світу"

text:
Єра динозаврів
Виконала: Горовенко Надія
Тема: Історичний розвиток і різноманітність органічного світу
Динозаври
Гідеон Ментел
Річард Оуен
Розкопки в мексиканській пустелі

Ставрікозавр

Тазові кістки Птахотазових динозаврів. Лобкові кістки спрямовані назад.
Тазові кістки Ящіротазових динозаврів. Лобкові кістки виступають вперед
     Розміри
Фіолетовий - амфіцелія - 60 метрів (ставиться під сумнів учених ).Темно-червоний - шантунгозавр - 15 метрів. Зелений - спинозавр - 14 метрів. Помаранчевий - стегозавр - 9 метрів. Синій - трицератопс - 8 метрів
Їжа
Розмноження
Причина зникнення
Динозаври у творах мистецтва і в масовій культурі Статуя муттабурразавра в Хьюендені , штат Квінсленд , Австралія
Процарював на Землі 160 мільйонів років, динозаври зникли з планети близько 65 мільйонів років назад , а їх скелети, що зараз зберігаються у музеях палеонтології, звісно, пролили світло на далеколітнє тогочасся, але достатньо ще таємниць, пов’язаних із вимерлими тваринами іще тільки очікують на розгадку.

Висновок

Дякую за увагу 


Геном Людини


ІСТОРІЯ ВІДКРИТТЯ КЛІТИНИ. ЗБІЛЬШУВАЛЬНІ ПРИЛАДИ. БУДОВА Й ФУНКЦІЇ РОСЛИННОЇ КЛІТИНИ


“Техногенне забруднення середовищ існування живих організмів”


Історія вивчення клітини


"Історичний розвиток органічного світу"


"Історія розвитку генетики"


title: Генетичні основи селекції рослин

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel
Prezentacii.com


Каша


Гусяча сімейка


Характеристика популяцій. Статева й вікова структура популяції. Фактори, які впливають на чисельність популяції


Кактуси


Картопля – другий хліб


Губки і Кишковопорожнинні


Какаду Коала


title: голонасіння

text:
     2
1
    1
   2


title: Кімнатні рослини

text:
.
Aloe arborescens


title: Хвороби печінки

text:
0 - 10
0 - 4
0 - 4
0 - 4
1
2
3
2 - 3
2,8 - 3,5
1 - 3
4 - 6
5-6
7-9
10-15


title: Історія вивчення клітини Методи цитологічних досліджень

text:
 .

 .

©
©  .
1858
1839
1831
1677
1676
1674
1665

?

?

?

?

?

?
©  .
1858
1839
1831
1677
1676
1674
1665

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?

?


Комунальний позашкільний навчальний заклад еколого-натуралістичний центр Краснолуцької міської ради


Хвороби глотки та гортані


Кажани


Історія розвитку генетики


title: Історія мікробіології

text:
	.
    Antony van Leeuwenhoek (1632-1723)
Louis Pasteur (1822-1895)

Figure 10.1
Procaryotae
Spirochaetales
Leptospiraceae
Leptospira
L. interrogans
E. coli
Y. pestis
C. tetani
C. botulinum
K. pneumoniae
Vibrio cholerae
Klebsiella pneumonie
Bacillus anthracis
Streptococcus pneumoniae
55 %
20,5%
3,1 %
9,1 %
3,4 %
2,5 %
Mouse click for lag phase adjustment
in 37oC, pH 5.1 ; in 45oC, pH 6.2
BC Yang
For lecture only
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
100
50
0
0 0C
37 0C
90 0C


Віруси


Гриби. Дроб´янки(бактерії)


Клас Хрящові риби. Загальна характеристика класу


Гербологія, як наука


Будова та роль вірусів


кактуси та їх види


кактуси


Класифікація кормів


"Гіпотези виникнення життя на землі"


Кісткові риби


title: Катран

text:
  Катран звичайний

    Зовнішній вигляд катрана
Як і всі акули, катран має обтічну форму тіла, що вважається однією з досконалих для риб. Довге і струнке тіло легко розтинає воду і може пливти з великою швидкістю. Розміри не перевищують 150 см, а маса досягає 15-20 кг.
    Зовнішній вигляд катрана
Паща міститься на нижньому боці загостреного рила і півмісяцем загинається назад у постійному лютому оскалі. Всередині пащі є кілька рядів зубів, якими вони хапають, рвуть, ріжуть, подрібнюють їжу. Зуби в акул виростають на зміну вирваним, сточеним або тим, що випали.
Тіло вкрите дрібною плакоїдною лускою. На спинних плавцях розташовано по одній добре розвиненій колючці. Спина і боки найчастіше темно-сірі, іноді усіяні невеликими білими плямами.
Забарвлення сірувато-коричневе, спина темніша, з боків тіла поодинокі білі плями, черево світле. В основі спинних плавців є кістяні загнуті шипи, уколи якими можуть викликати некроз тканин.
    Зовнішній вигляд катрана
Для людини ця акула не становить небезпеки. Людина може лише поранитися колючками або променями плавців під час необережного перебирання улову.
З тих пір, як людина оселилася на берегах Криму, на було описано жодного випадку нападу цих акул ні на рибалок, ні на людей, що купаються.

    Зовнішній вигляд катрана
Тримається зграями в придонних шарах води, але зустрічається і біля поверхні. Поява його біля берегів збігається з температурою води близько +14…+ 15 °C, тобто навесні та восени.
Взимку зграї з риб різних розмірів (від 60 до 135 см) тримаються на глибинах 100-200 м, де температура води +7…+8 °С. Тут вони живляться хамсою й ставридою.
    Ареал катрана
Влітку, з травня по серпень, на глибинах 40-45 м переважають самиці завдовжки понад 100 см. У цей час дорослі самиці та молодь тримаються на глибинах понад 40 м. Тут вони живляться переважно шпротом і мерлангом, які не витримують значного прогрівання води й опускаються в придонні шари води.
Катран - живородна акула. Самиця народжує понад 15 малят завдовжки 22- 27 см. Дорослими вони стають через 13-17 років.
    Ареал катрана
З м'яса катрана можна виготовляти консерви й балики. З печінки, маса якої становить до 30 % маси тіла, виробляють технічний і медичний жир, багатий на вітаміни А і D. З хвостів, голів та плавців виготовляють клей. Плавці також ціняться як харчовий продукт, а яйця, що досягають в діаметрі 4 см, можна споживати.
    Господарча цінність катрана


Клас Кісткові риби


title: "Кашлюк"

text:
виконала Шманай Тетяна
Презентація на тему “Кашлюк”
Що таке кашлюк?
  Кашлюк - гостре інфекційне захворювання, що характеризується помірною інтоксикацією і розвитком нападів судорожного кашлю
Симптоми
невелике підвищення температури
погіршення апетиту
слабкий кашель, який зберігається впродовж 1-2 тижнів
під час приступу червоніють очі, набухають вени на шиї, починається сльозотеча, язик вивалюється з рота, а його кінчик згинається вгору
на вуздечці мови часто виникає маленька виразка за рахунок того, що мова треться об край нижніх зубів
Причини захворювання
  Збудник кашлюку - бактерія, звана бордетеллой. Вона дуже нестійка в зовнішньому середовищі, швидко гине при висушуванні.

     Інфекція розповсюджується повітряно-краплинним шляхом.

Хто хворіє?
   Немовлята до одного року життя. Імунітет новонароджених і дітей першого року життя незрілий і ще не виконує всіх функцій, які характерні для імунітету дорослої людини.

   Діти у віці 1-5 років. Відомо, що одна заражена дитина, яка відвідує дитячий сад, здатна служити джерелом інфекції для сімох з десяти дітей, якщо вони не були вчасно прищеплені.

    Підліткова група. У період статевого дозрівання, зроблена в дитинстві щеплення втрачає свої захисні властивості і підліток стає сприйнятливим до цього інфекційного захворювання.
Кашлюк хворіють тільки один раз.
Профілактика
    Єдиним ефективним засобом запобігання захворюваності на кашлюк є вакцинація. З метою активної імунізації у нас в країні використовують цільноклітинну кашлюкову вакцину, яка входить в склад комбінованої вакцини АКДП.
      Проте з роками виникла інша проблема - вакцина виявилась реактогенною, що сприяло негативному до неї ставленні з боку батьків та медичних працівників.

     Для запобігання цьому недоліку була створена вакцина нового покоління з ацелюлярним кашлюковим компонентом АаКДС


title: історія відкриття фотосинтезу

text:
Історія відкриття фотосинтезу

Фотоси́нтез—це процес  трансформації поглинутої організмом енергії (Е) світла в хімічну Е органічних (і неорганічних) сполук.Він відбувається у вищих рослинах, водоростях, багатьох бактеріях, деяких археях і найпростіших — організмах, відомих разом як фототрофи. Сам процес відіграє важливу роль у кругообігу вуглецю у природі.

Головну роль у цьому процесі відіграє відновлення СО2 до рівня вуглеводів. Однак у процесі ф/с можуть відновлюватися сульфати чи нітрати, утворюватися Н2; Е світла витрачається також на транспорт речовин  через мембрану і також на інші процеси. Ф/с відіграє основну роль в енергетиці біосфери.

Історія вивчення фотосинтезу
Початком експериментальних робіт у галузі послужили досліди англ. хіміка Дж. Прістлі з рослинами під скляним ковпаком із свічкою. Так був відкритий кисень. Голландський лікар Я. Інгенхауз виявив, що рослини виділяють кисень лише на світлі, а у темноті – поглинають, як тварини при диханні.

В 1782 р. швейцарський дослідник Ж. Сенеб’є встановив, що на світлі рослини також поглинають СО2. Це підтвердив швейцарський вчений Т. Соссюр, який кількісним аналізом довів, що поглинається стільки СО2 скільки виділяється О2. Але наростання сухої маси рослини значно перевищувала кількість поглинутого СО2 і мінеральних  речовин. Соссюр зробив висновок, що органічна маса утворюється ще й за рахунок води. В 1865 р.  німецький фізіолог рослин Ю. Сакс продемонстрував, що на світлі у листках утворюється крохмаль і що він знаходиться у хлоропластах. (дослід-проба Сакса).

Видатний фізіолог рослин К. А. Тімірязєв у своїй докторській дисертації "Про засвоєння світла рослинами" (1875) показав, що інтенсивність асиміляції СО2 максимальна при освітленні рослини червоним світлом (яке найбільше поглинається хлорофілом). Що хлорофіл служить оптичним сенсибілізатором (збільшує чутливість до світла) і бере безпосередньо участь у процесі ф/с. Тімірязєв сформулював також ідею про космічну роль рослин: ф/с — єдиний процес, з допомогою якого космічна сонячна Е уловлюється й залишається на Землі. У хлоропласті промениста Е сонця перетворюється у хім. Е вуглеводів. Крохмаль, клейковина, клітковина та інші  сполуки, консервуючи сонячну Е, служать нам їжею і дають Е для всіх процесів життєдіяльності.

Значення фотосинтезу
Фотосинтез є основним джерелом біологічної енергії, фотосинтезуючі автотрофи використовують її для утворення органічних речовин з неорганічних, гетеротрофи існують за рахунок енергії хімічних зв'язків, запасеної автотрофами, вивільняючи її в процесах аеробного та анаеробного дихання. Енергія, отримувана людством при спалюванні викопного палива (вугілля, нафта, природний газ, торф), також є запасеною в процесі фотосинтезу.
Фотосинтез є головним методом залучення неорганічного вуглецю в біологічний цикл. Весь кисень атмосфери біогенного походження і є побічним продуктом фотосинтезу. Формування окиснювальної атмосфери повністю змінило стан земної поверхні, зробило можливою появу дихання, а надалі, після утворення озонового шару, дозволило життю вийти на сушу.

Джозеф Прістлі (він був одним з першовідкривачів кисню) провів серію дослідів з горіння і диханню і прийшов до висновку про те, що зелені рослини здатні здійснювати всі ті дихальні процеси, які були виявлені в тканинах тварин. Прістлі спалював свічку в замкнутому об'ємі повітря, і виявляв, що виходить при цьому повітря вже не може підтримувати горіння. Миша, вміщена в такій посудина, вмирала. Однак гілочка м'яти продовжувала жити в повітрі тижнями. На закінчення Прістлі виявив, що в повітрі, відновленому гілочкою м'яти, знову стала горіти свічка, могла дихати миша. Тепер ми знаємо, що свічка, згораючи, споживала кисень із замкнутого об'єму повітря, але потім повітря знову насичується киснем завдяки фотосинтезу, що відбувалося в залишеній гілочці м'яти.

Результати вивчення повітряного живлення рослин за перші 100 років після дослідів Прістлі виражаються загальним рівнянням фотосинтезу:
6СО2+6Н2О(hn)®С6Н12О6+6О2.
Фотосинтез - одна з найважливіших проблем сучасного природознавства. У розробці цієї проблеми участь беруть вчені різних спеціальностей - фізіологи, цитологи, біохіміки, фізики, хіміки. Процес фотосинтезу, в результаті котрого виникає органічна, а потім і жива речовина, привертає до себе все більшу й більшу увагу численних дослідників. Без перебільшення можна сказати, що за останні десять - двадцять років наука дізналася про суть цього процесу більше, ніж за весь попередній період його вивчення.


title: Гусеподібні

text:
ГУСЕПОДІБНІ
Гусеподібні — ряд птахів з ряду кілегруді. Птахи цього ряду поширені по всій земній кулі. Більшість представників цього ряду вирощуються у сільському господарстві.
Гусеподібні — птахи середнього та великого розміру. Маса найбільшого представника ряду лебедя-шипуна сягає 12 кг.
Більшість птахів з ряду гусеподібних мають довгу шию, довжиною до 0.5 метра. Голова невеликого розміру, не перевищує довжини 20 см. На кінці голови знаходиться дзьоб, довжиною до 8 см, затуплений на кінці.
У дзьобі є дві ніздрі, через які птах дихає. Ще на кінчику у внутрішній частині дзьоба знаходяться зубчики, які не дозволяють випасти впійманій рибі з дзьоба. Очі переважно не перевищують довжини 1 см. Забарвлення очей буває червоне, чорне, чи блакитне.
Оперення забарвлене найчастіше чорним, сірим, білим кольорами. Пір'я жирне, для того, щоби птах з цього ряду не намокав у воді. Над хвостом міститься куприкова залоза, що виділяє жир.
Гусеподібних — чотирьохпалі. Три пальці на лапах з'єднані тонким шаром шкіри, а один розміщений ззаду.
Пір'я на хвості довше. Зазвичай у гусей пір'я чисте, тому що гуси посилено дбають про чистоту пір'я, прочищаючи його дзьобом.
Поширені зараз практично по всій земній кулі, виключаючи Антарктиду. Особливо сильно поширені, після розведення у сільському господарстві.
Поширення в УкраїніУ дикій природі зустрічаються на півночі України, на озерах Полісся. Там зустрічається найчастіше вид з родини качкових лебідь-шипун. В україні поширені гусині та качкові ферми.Також гусей, качок, лебедів тримають у приватному сільському господарстві.
РОзмноження


Хімічний склад кормів


title: "Історія вивчення клітини"

text:
Історія вивчення клітини

Історія
Люди дізналися про існування клітини лише в XVII ст. Незадовго до цього, в 1590 р., голланд-
ський шліфуваль-
щик скла Захар
Янсен, з'єднавши
разом дві лінзи,
уперше винайшов приміти-вний мікроскоп. Саме зав-дяки цьому винаходу учені змогли розкрити таємницю клітинної будови.
Першим, хто оцінив значення збільшувального приладу і застосував його для дослідження зрізів рослинних і тваринних тканин, був англійський фізик і ботанік Роберт Гук. У 1665 р., вивчаючи зріз пробки, він виявив структури, схожі по будові на бджолині стільники, і назвав їх осередками, або клітинами. Відтоді цей термін міцно затвердився в біології. Правда, потрібно відмітити, що Р. Гук вважав, що клітини порожні, а жива речовина - це клітинні стінки.
Приблизно в цей же час, в другій половині XVII ст., відомий голландський дослідник Антоні ван Левенгук удосконалив мікроскоп і зміг спостерігати живі клітини із збільшенням більш ніж в 200 разів. Саме він уперше в 1683 р. описав бактерії.
Ще до відкриття клітини, в середині XVII ст., відомий англійський лікар Уільям Гарвей припустив, що всі живі організми розвиваються з яйця. Це припущення блискуче довів російський вчений Карл Бер, який в 1827 р. виявив яйцеклітину ссавців. Це відкриття дозволило йому зробити висновок, що кожен організм розвивається з однієї клітини. У 1831-1833 рр. Роберт Броун виявив в рослинних клітинах сферичну структуру, яку назвав ядром.
Уільям Гарвей
Роберт
Броун
Карл
Бер
Створення клітинної теорії
Для розуміння ролі клітини в живих організмах величезне значення мали праці ботаніка Матваса Шлейдена і зоолога Теодора Шванна. Шванн проаналізувавши усі існуючі на той момент знання про клітинну будову живої природи, сформулював першу версію клітинної теорії. Вона стверджувала, що всі організми складаються з простих частин - клітин. Причому кожна клітина в певному значенні - деяке індивідуальне самостійне ціле. Але в одному організмі всі клітини діють спільно, формуючи гармонійну єдність.
Правда, Шлейден і Шванн помилялися, вважаючи, що нові клітини можуть виникати з неклітинної речовини. Ця помилка була спростована німецьким вченим Рудольфом Вірховим, який показав, що всі клітини утворюються з інших клітин шляхом клітинного ділення. У 1858 р. Р. Вірхов написав: "Всяка клітина походить з іншої клітини. Там, де виникає клітина, їй повинна передувати клітина, подібно до того, як тварина походить тільки від тварини, рослина - тільки від рослини".

Клітинна теорія зробила величезний вплив на розвиток біології і на формування сучасної природничонаукової картини світу. За визначенням Ф. Енгельса, клітинна теорія, закон перетворення енергії і еволюційна теорія Ч. Дарвіна є трьома найбільшими відкриттями природознавства XIX ст.
На основі клітинної теорії в середині XIX ст. виникла цитологія (від греч. цитос - вмістище, клітина) - наука, що вивчає структуру і функції клітини. До кінця XIX ст., завдяки вдосконаленню мікроскопічної техніки, були відкриті основні структурні компоненти клітини і вивчений процес її ділення. Німецький дослідник природи Вейсман остаточно встановив, що зберігання і передача спадкових ознак в клітині здійснюється за допомогою ядра. Винайдений в 30-і рр. XX ст. електронний мікроскоп дав можливість досліджувати ультраструктуру клітини. Було виявлено дивну схожість в тонкій будові клітин різних організмів.
Шлейден, Шванн і Вірхов
Основні положення клітинної теорії
Клітина - елементарна одиниця живого. Клітина є найменшою структурно-функціональною одиницею живого і представляє собою відкриту, саморегульовану систему, яка здатна самовідтворюватися. Поза клітиною життя немає.
Запитання
Хто уперше винайшов мікроскоп?
Що саме виявив Роберт Гук?
Хто уперше описав бактерії?
Що саме довів Уільям Гаврей?
Із скількох клітин розвивається організм?
6.     Що являє собою ядро?
7.     Хто його виявив в клітині?
8.     Хто створив клітинну теорію?
9.     Яку помилку виявив Вірхов у версії           .        клітинної теорії Швейдена і Шванна?
10.   Який внесок у формулювання сучасної .   .        біології зробила клітинна теорія?
11.   Що таке цитологія?
12.   Назвіть основні положення клітинної    .        теорії?
Дякуємо за увагу!!!
Керівник:
       Тетяна Віталіївна
Готували:
        Гнатюк Людмила
            та
        Макаренко Галина