Abbey Road er full av gremlins. Giles Martin - son til platespilleren George Martin - kan ikkje spela musikk gjennom mixa-bordet sitt på dei ikoniske studioene i Nord-London. Han startar datamaskina si på nytt medan to ingeniørar kryper på golvet, pluggar i kablar og fiddlar med ulike bryter. Produsenten avskjedar ein arbeidsmann som har borra lås i døra, og unnskyld for seininga. "Eg flytta inn i studioen i går", forklarar han. Med dette lastar Martin opp ein fil som har dusinvis av versjonar av Beatles-katalogen. Det finst originale opptak, monomix, stereo-remastering og ulike andre fragment - som Martin kan flippe mellom etter vilje. Han brukte desse låta som referanse under produksjonen av DVD-kompilaasjonen Beatles 1+, der dei største hitane til Fab Four er omgjord i stereo og 5.1 surround, saman med restaurerte reklameklip og filmar. "Målet er å få bandet nærare deg", seier Martin. "Å ha den same kjensla som når eg spelar båndene i studio". I staden for å sjå på originalane som heilage, er bandet takknemme for at musikken deira blir endra på denne måten, seier han. "Faren min gjekk til John Lennon i 1980 før han døydde, og John sa til han: 'Veit du kva eg verkeleg vil gjere? Eg vil gjerne ta opp alt att.' "Faren sa: 'Sanneleg? Kva med Strawberry Fields?' "Og John sa: 'Særleg Strawberry Fields.'" Mot-intuitivt, er dei nye miksa til Martin ofte enklare enn dei eksisterende stereoversjonane - men han har ei solid forklaring. Fram til Yellow Submarine, behandla Beatles mono-blandingane til albumane sine som dei definitive dokumentane. Stereoversjonane vart laga som ettertanke, ofte utan bandets involusjon. "Faren min var aldri fornøyd med den ekstreme panning som gjekk fram", forklarar produsenten. "Du hadde bandet på den eine sida og alle vokalane på den andre. "Og du har det eg kallar sokkar- og sandalbrigaden som seier: 'Den einaste måten å høyra på Sgt. Pepper er i mono.' Å vera ærleg, har dei truleg rett, men ingen gjer det lenger". Så han tok i bruk krafta i desse monoplanoplanane. "I Beatles-verden, kan du laga noko meir aggressivt, vil dei ha det meir aggressivt", seier Martin, og han ber Paperback Writer til å bevise det. "Om du høyrer på, så er denne monoplanen veldig kråksam, veldig i andletet ditt", seier han, medan dei teksturerande harmoninane gir veg til gitarriffen til Paul McCartney. "Stereo-lyden høyrast breiare", held Martin fram, og skiftar sømløst til den versjonen, "men problemet er at all handlingen - gitaren og tromma - er på høyttaleren på vinstra sida". "Gitarriffet er det du kjem til å minnast om den låten", seier han, "men det mista sin kraft når det blir flytta til ein side". I staden for å setja tromma til Ringo bak lytaren eller få vokalen til å kringa rundt i rommet, velg Martin å vera tilbakeholden. "Dolby kom til meg med 5.1 då den var ny", forklarar han, "og dei hadde blanda What's Going On av Marvin Gaye i surround-lyd, med gitaren som kom ut av høgre høgdedrageren bak. "Men viss du gjekk til Marvin Gaye og gitaristen hans bestemte seg for å stå bak publikum med forsterkaren, ville du gå: 'Kan du setja han på scena, takk?'" Overbruk av dei bakre kanalane er "verdileg distrerande", argumenterer Martin, så han kom opp med ei genial løysing. "Vi gjorde som om bandet spelte der igjen, og spelade inn på veggene med dei originale Beatles-mikrofonane", seier han. Dei reverberasjonane og ekkoane vart deretter sett inn i høyttalerne på baksiden for å gje "illusionen om å vere i rommet med bandet". "Og dei er verkeleg gode som band", seier Martin. "Det høyrer dumt ut, men dei lagar faktisk ein god lyd. Du vil få minst mulig materiale mellom det og det som er heime". Med seinare Beatles-inspelag hadde han likevel meir høve til å vera leken. "Strawberry Fields er meir ein lydbilde enn ein song", seier Martin, og skroller over til John Lennons mesterverk, og finn den nedfallande svarmandalen (den som høyrast ut som ein sitar) mellom det første reinset og det andre verset. "På stereo-remastering gjer svarmandalen noko kul - han pynt. Så i den nye versjonen vår kan vi stela det og gjera det enda betre. No går det rundt alle fem høyttalere som ein hesteskjerm". Men Martin gjorde òg ein meir elementær finur. "Mono-melotronen Strawberry Fields - den som Beatles blandar - er litt meir intens og meir kondensert. Det er ein mellotronpuls under røysta til John som dannar ein slags harmonisk for vokalen hans. I stereo-melotronen er han på ei side, og som eit resultat høyrer John sin røyst tyngre". Eg sa: "Ok, om vi skal gjera ein ny blanding av dette, burde vi gjera ein som høyrer ut som mono. Så vi kom opp med dette", seier han, og trykkar på oppdaterte versjon som, det må seie, høyrast mykje meir fullfølande. Ved å ta slike avgjøringar, prøvde Martin å sette seg inn i tankegangen til John, Paul, Ringo og dei to Georges som arbeidde - berre meter unna der han sit - på 1960-talet. "Alle låtene burde høyrast som du husker dei", seier han. "Det er ikkje ment å vera 'Giles Martin-versjonen'. Eg jobbar for Beatles". Martin innrømmer ein grov feil: Stereo-miksen til Lennon og McCartneys symfoni A Day In The Life mangler eit piano, fordi han valde å bruka versjonen han hadde laga for Cirque Du Soleil-showet Love. "Alle desse fanane vil seia: Kvifor tok du av dette pianoet?" Og svaret er at eg ikkje gjorde det - eg brukte berre versjonen av Love", krymper han. Og han innrømmer at kvar av dei avgjøringane hans vil bli overvurda av Beatles-besetjarar. "Dette materialet kjenner folk til betre enn meg", seier han. "Men generelt får eg ei ganske god tur. Dei veit at eg gjer det fordi eg bryr meg, i staden for å vise fram og seie: 'Såleis trur eg det burde høyrast.'" Til slutt ville han gjerne vore meir oppfinningsfull med surround-blandinga, men måtte "återhalda meg sjølv, for dette er Beatles-hitane som er nummer eitt". "Om eg gjorde ein 5.1 av White Albumet, skjønt? La meg prøve!" The Beatles 1+ er ute no.
Giles Martin fortel korleis han tok masterband frå The Beatles og omdanna dei til surround sound i den nye video-versjonen av The Fab Four.