Demonstranta ser ut til å ikkje ha forvitring mot den brennande varmen, sjølv om dei er kledde i tunge svarte jakkar - ein uniform som dei har fått frå fagforeningsledarane sine. Atmosfære er nesten festleg til tider - ein tradisjonell arbeidarsong bråkar frå høyttalere, og nokre dusin medlemmar av folkemengda byrjar å synge og dansa. Protester som desse med arbeidarar som krev høgare minimumsløn er no ein regelmessig hending i store byar i Indonesia, og skjer nesten kvart veke. Said Iqbal, leiaren for den indonesiske fagforeningen av fagforeningar og mannen bak mange protester, har vorte ein slags helt for indonesiske arbeidarar. Han er kalla aggressiv og kompromisslaus av industrisjefane, og har bidratt til å få ein 40-prosent høgd på minimumsløna i nokre delar av Indonesia - hovudsakleg gjennom å organisere massive protester og truga med å stenge fabrikkar. Men han vil likevel fortsette å kjempe. "Det eg ikkje skjønar er korleis ein indonesisk arbeidar kan arbeide i tiår og likevel vera fattig, medan dei rike held fram med å bli rikare", seier han. "Vi vil ikkje slutte å protestera før det er rettferd og velstand for alle". Men indonesiske sjefar seier at fagforeningsleiarar som Iqbal ikkje er realistiske. Dei klagar på at økonomien har byrja å sakte, at Indonesias rykte har vorte skadet i utlandet på grunn av protester frå arbeidarane, og at dei høgare løna ville få dei til å tape for andre konkurrentar i produksjonen. "Problemet er at vi ikkje berre konkurrerer mot oss sjølve - indonesiske selskap - vi konkurrerer mot Vietnam, Kina og dei nye framvoksande marknadane som Kambodsja - og snart vil til og med Burma opna seg og konkurrere med oss", seier Harijanto, som er formann for skoforeningen i den indonesiske handelskammaren. Han seier at regjeringa si beslutning om å auka minimumsløna med 40% i år, kan skapa eit farleg føredøme og at middelmådige arbeidarar forventar betydelege lønnshøgare kvart år. 2011: 1,27 millionar indonesiske rupiah 2012: 1,68 millionar indonesiske rupiah 2013: 2,2 millionar indonesiske rupiah Kilde: KADIN, indonesisk handelskammer Etter han, kan inkonsekvensen i regjeringspolitikken og dei høgare kostnadene få nokre selskap til å gå konkurs. "Alle tapar i denne situasjonen - arbeidsgivere, næringslivet, regjeringa og arbeidarane", seier han. "Om vi stengjer, har ingen jobb. Men vi kan ikkje fortsette med å operera med desse høgare løna fordi vi er ukonkurransimiljar i samanlikna med andre land". Harijanto seier at 900.000 jobbar vil gå tapt i arbeidsintensive bransjer i det neste året om lønnshøkningane held fram i det tempo dei har gått, og advartar om at millionar av andre kan bli påverka i år som kjem. I Jakarta er den minste løna 2,2 millionar indonesiske rupiah om månaden, men i Vest-Java er det berre 1,25 millionar rupiah, opp mot 850.000 rupiah i fjor. Harijanto seier at løna har auka, og løna er nå på nivået til Kina, eller endå høyere i stader som Jakarta. Mange fabrikkar kjenner seg på å måtte betale meir til arbeidarane sine. Me har gått ned i lønnen vår med 40 prosent. Vi har gått ned i lønnen vår med 40 prosent. Me har ikkje sett nokon økning i produktiviteten. Fyretaket seier at det freista å forsinne lønnøkning, men at det blei avvist fordi det sende papirarbeidet til feil regjeringsdepartement. Ein arbeidar som er fornøyd med lønnøkning er Utih, ein pakkar og hovudunderforeldra til familien sin på åtte. Ho er avhengig av denne jobben for å ta vare på borna sine og vil ikkje at fabrikken skal stengjast - men ho treng òg høgare lønn for å møta dei grunnleggende behov. Livet hennar er alt annet enn luksus. Familjen hennar bur i ei lita hytte. Badet hennar er like stort som kjøkkenet hennar. Ho har ikkje pengar til å laga mat med gass, men i staden brenn ho maten med brenn ved eldsje, og så kviler ho opp huset sitt med svart, rotete røyk. No, med meir pengar som kjem inn kvar månad, meiner ho at ho har ein sjanse til å gå oppover i livet, men ho legg til at både selskapet og arbeidarane må gjera sin del om lønnsplanen skal bli vellukka. "Eg har høyrt at fabrikken må stengjast", seier ho. "Sjefane held på å hviskja om det, og vi høyrer skimmelane av og til. "Eg trur det er fornuftig for arbeidarane å arbeide harder, for å oppnå eit høgare mål for selskapet, for at det skal overleve".
Hundravis av fabrikkarbeidarar har samla seg framfor høgaste retten i Jakarta, med armane løyste i sinne.