Folk vitjar tempelet heile dagen for å be til kumanen for å få god lukt, ljosar røkelsepynt og kneinar for dei farga figurar. Nokre kjøper lotteri-billetter og renn med hendene langs stammen av eit falne jerntrær, som er dekorert med farga skjorter og glatta etter å ha vore handsama i årevis. Dei trur at dei kan sjå det vinnande talet i det blekne kornet i treet. Thais, som mange folk i Sørøst-Asia, er overtro. Men munkar i tempelet har funne at dukkesamlingen deira har vaksa i det siste, ettersom folk i stille har forlatt figurar på barnehøyde, kjent som luk thep, eller 'barneenglar'. Munkarne har flytta dei til eit lite rom i eit tårn, der dei, som kuman, vert servert den røde gassy-drikken som dei trur dei foretrekker. "Kvar person har sine eigne truar", sa ein av munkarne, Phra Prasit Warayan, til meg, "men truen på makten til luk thep er veldig sterk. Når det går bra for eigaren, tilbed dei dei, men når det går dårleg, forlat dei dei. Fordi dei er redde for kva som kan henda, lèt dei dei vera her, fordi dei veit at vi godtek dei, og abboten er alltid forsiktig med å setja dei på ein rettvis plass". Dukka ser uoverlaglege ut i tempelet, i dei formelle barnehøya sine og med dei store, vestlege utseendene sine. Og er det berre ei fortsetjing av den kumane truen at livlege objekt kan ha eit åndsbrev eller ei ånd? Eg håpte eg skulle finne svaret på det i eit blendande rosa hus i eit grendelt samfunn i ein annan forstad. I eit rom sat to unge kvinner omringde av ulike delar av anatomien til dukka, som nøye påførte neglvarnisk, neisstilar og veidde ekte menneskehår til mjuke, plastskald. Dukka blir ofte gjeve yantra - buddhistiske tatoveringer - og er fylte med ris, eit symbol på velstand. Ho har samla desse dukkene i fjorten år, men ho såg ikkje alltid dei som ho gjer no, som levande vesen, som vil belønna eigarane sine med god lykke - så lenge dei blir pass på som om dei var eit menneskebarn. Ho trur at ho var ein av dei første som trudde på luk thep. Ho seier at ho selde små suvenirar for rundt fire år sidan, då ho hadde kjensla at ein av dukkane, Ploy, prøvde å hjelpa. Ho byrja å behandle dukken som eit ekte barn, og forretta hennar tok fart. Ho seier at ho òg klarte å overvinna vanskelighetene som ho hadde med å oppdra sonen. "Vi kan lita på luk thep mentalt", seier ho. "Dei gjer oss glade, som om dei var levande, og vi kan ta dei med oss. Eg elskar å kle dei opp, og snakka med dei. Og om du tek vare på dei ordentleg, vil dei koma inn i draumen dine". Luk the crap tok i sanning avgang i fjor då nokre thailandske kjendisar vart sett å ta med seg dukka sine over alt, til og med til dyre restauranter eller på fly. Dei såg dei som nesten menneskelege, og dei følte at dei trengde å behandle dei godt for å sikre seg lykke, og dei nekta å setja dukkane i bagasjen eller i hovudlokka. Dei ville kjøpe seter til dei. Mananya seljer dukkane til kundar for prisar som kan overgå $1.000 (mynt). Ho held seremoniar for å gje ei'sjel' i dukkane, men ho føler ikkje dette er det same som ånda som bur i kuman. Andre har teke dukkane sine til buddhistiske munkar for å få velsignad. Trua til kuman-thong, for å gje dei sitt fulle namn, går tilbake hundrevis av år. Det var truet at ho hadde veldig sterke magiske krefter, men måtte bli nøye matte og kledde. Det er slående likskapar med den overveldet som nokre luk thep får, med rike eigarar som gjev dukka sine botox-insjektioner eller kjøper dei smykke. Professor Attachak Saturaktayan frå Chiang Mai University ser sterke paralleller mellom dei to typane av dukkar. Han seier at i Thailand var det ein økning i etterspurnaden etter objekta som kunne bringe betre lukke i kaoset som følgde etter slutten av andre verdskrigen. Interessen for kuman-tradisjonen auka, men det var sjølv nødvendig å finna erstatning for eit ekte foster. "Mer enn 65% av thailandarane jobbar i den uformelle sektoren", seier han. "Livet deira er alltid uvisst. Og i det siste har heile landet gått gjennom ei uroleg periode. Folk leitar etter trøyst, etter vern". For ni år sidan, då Thailand òg var under militærstyre, vitna eg på ein annan plutseleg galskap her. Dette var for ei amulet som heiter jatukam, som først vart laga av ein politisjef som hevda at det hadde hjelpt han med å løysa vanskelege saker. Prisane på amuletane, som vart velsigna av eit tempel i Sør-Thailand, steig til astronomiske høgar. På eit tidspunkt vart eit bilde av amuletten projicert på den høgaste bygningen i Thailand. Folk tilskrive dei alle slags makt. Så, like plutseleg, tapte dei interessen, prisane kollapsar, og i dag er dei meir eller mindre gløymde.
Sawang Arom-tempelet, som ligg i dei ufattelege forstadane i Bangkok, er kjend for samlingane sine av kuman - plastdørp i historiske kostymer, som vanlegvis held i ein pose med gull, og som ein trur er bebo av spøket til eit ufødt foster.