I november 1990 reiste Margaret Thatcher til Paris for eit toppmøte om europeisk tryggleik. I hennar fravær fekk motstandarane sine til å gjere seg til og i løpet av dagar var ho ute av makta. Tjue seks år seinare, vil den nye statsministeren reise til Hangzhou under heilt andre omstende. Men dette, som det første møtet hennar på eit verdsomspennande toppmøte sidan ho vart statsminister, vil vera eit stort augneblink, ei sjanse til å møta viktige verdsleiarar og knyta slektskap som vil hjelpa til med å forme regjeringa hennar. Eg skjønar at Mrs May ber seg på å halda særskilde, private samtaler med president Obama i USA, president Putin i Russland, president Xi Jinping i Kina og statsminister Modi i India. Ho vil gjerne møta dei og byrja uformelle samtaler om handel etter Brexit. Dei vil gjerne møta henne, ein sjelden europeisk leiar som truleg vil halde fram i embetet i fleire år. Og kor mykje dei må diskutere med president Xi, det vil vera den små sak om beslutningen til Mrs May å utsette godkjenning for kjernefysisk kraftverk i Hinkley Point i Somerset, noko Kina har investert milliarder av pund i. Etter å ha vore i Beijing i årevis, vil Mrs May måtte forklare om forsiktigheita og om tryggleiksutfordringa til nokre av dei offisielle. Med Putin kjem den vanskelege saken med EU-sanktionane mot Ukraina, russakane som manøvrer i Baltikum og dei mange flyene som går inn i det britiske luftrommet. Og med Modi, vil statsministeren måtte avdekke bekymringane om beslutningen si om å gjera det vanskelegare for indiske studentar å komme til Storbritannia i eit forsøk på å kutta innflytelsen. Dei offisielle talar om å gje Storbritannia ein ny global rolle og om å bruka G20 for å understreke dei høve som vil opnast for resten av verda når Storbritannia kjem ut av EU. Storbritannia, vil ho fortelje samstondene sine, er åpen for forretningsdrift. Spurnaden er sjølvsagt kva denne nye rollen til Storbritannia vil vera. Utenriksdepartementet er framleis ute etter å finne ut idear, men ingen kan enno fortelje meg kva denne nye, store globale rollen vil vera. Det finst ikkje pengar å bruke på store initiativ og det finst lite lyst til militær intervensjon. Dei påpeker at sidan folkeavstemninga om å skiljast frå EU, har Storbritannia sendt hundrevis av soldater til Irak og Afghanistan, Estonia og Polen, Somalia og Sør-Sudan. Det har endurtekna forpliktinga til Trident-atombombommet - noko Mrs May sjølv gjorde i Underhuset. Og Storbritannia har òg lova å bruke to prosent av rikdommen til forsvar og sju prosent til internasjonal hjelp - eit av dei få landa som gjer begge det. I dei kommende dagane skal Storbritannia vera vert for konferanser i London om Syria og fredsstillinga. Og det vert snakka om at May skal gjera meir for å kjempa mot menneskehandel. Dette, seier embetsmenn, er ikkje handlingar frå ei regjering som tenkjer på å få seg inn i ein post-Brexit-krig. Men det finst ein skjult spenning i kjernen av alt dette. Trass i overskrifter om at Storbritannia søkjer ein ny global rolle, fortel embetsmenn meg at statsministeren òg er ivrig etter å halda eit klart innenlandsk fokus på utanrikspolitikk. Det nasjonale sikkerhetsrådet - under skaparen David Cameron - var eit forum der heile verda var ein scene. Kjelder seier at dette ikkje vil vera tilfelle med Mrs May. Når diskusjonar går bortover kvifor dette landet gjer dette og det landet gjer det, spør ho: "Men kva betyr dette for Storbritannia?" Ho vil at NSC skal gjera meir av det som står på buksene og fokusere på nasjonal tryggleik. Dette er korleis ho fungerte som inndektsminister og det er ein modus operandi ho tek med til Downing Street. Spørsmålet er korleis dette kan fungere i praksis. Det kan seie at ein skal leggja meir ut av hjelpa til å koma tilbake i landet, noko som var på bane under den forrige regjeringa. For eksempel kan regjeringa bruke meir pengar på utdanning i flyktingleir for å motverka radikalisering. Eller det kan seie at ein skal fokusere meir på å få slutt på konflikta i Yemen, Somalia og Sør-Sudan, slik at dei ikkje endar opp som eit rot i landet, som blir slått ut av Irak og Syria, særleg om Mosul fall seinare i år. Men dette er berre mi mengd. I ein eller annan stad må May forklare korleis den britiske utanrikspolitikken kan vera meir global og innenlands samstundes.
Når Theresa May kjem inn på den globale plassen for første gong i helgen på G20-toppmøtet i Kina, vil ho ikkje gjere det same som sist ein kvinneleg statsminister i Storbritannia deltok i ein internasjonal konferanse.