I 2014 sa presidenten for Family Division, Sir James Munby, at dommarar burde publisera domar i dei viktigaste sakene og visse omsorgssaker. Men i 2014 og 2015 vart berre 837 av desse publiserte, via den juridiske nettsida British and Irish Legal Information Institute (BAILII). Det var over 25.000 søknader om omsorg i engelske og walisiske domstolar i denne tida, men ikkje alle ville resultera i ein dom som kunne bli publisert. I mange år har kampanjerar skildra dei mektige familiedomane som hemmelege og uforsvarlege. Dei har vore ansvarlege for nokre svært kontroversielle avgjøringar, som å gje Ellie Butler tilbake til faren sin, eller at Karissa Cox og Richard Carter skulle få barnet frå seg. Sir James Munby sin "transparency initiative" har vorte velkomna, særleg av pressen. Han skreiv at det burde "føra til ein umiddelbar og viktig endring". I Newcastle i 2014 og 2015 sende dommarar ofte sakar til offentleggjøring, som Leeds, Manchester og East London gjorde. Men ingen dommar i Devon, South East Wales eller Wolverhampton publiserte sakar i løpet av den tida. Forskarane varnar for at færre domar vert publisert no enn i 2014 og 2015. "I staden for at offentleggjøringa vert akseptert som rutinemessig, ser det ut til å vera stadig meir unntakleg", seier dei. Dommarar må forsikre seg om at ingen familie som er involvert i ein sak kan identifiseres når dei publiserer ein dom. Denne anonymiseringa kan vera ein kompleks prosess. Forskarane fann at det hadde vore feil. Ein dom vart publisert med eit namn ute. Andre hadde detaljer som kunne identifisera ei familie. Dommarar sa til forskarane at dei mangla ressursar og tid til å utforma domar for publisering. "Selv dommarar som er svært begeistrade for veiledinga og som er ivrige etter å publisera dommar fordi dei føler at dei burde vera åpne for ansvar og gransking, kjemper med å finne tid og ressursar til å publisera desse dommarne", seier Dr. Doughty. Ho sa at det var "urrealistisk" å venta at alle omsorgssaker skulle vera tilgjengelege for offentleg gransking. For to år sidan rapporterte vi om ei bestemor som ville ta vare på niben sin, medan den lokale styresmaktene sa at han skulle adopteres. Domaren bestemte at ungen skulle bli verande hos familien. Vi kunne rapportera det fordi dommen var publisert på nettet. bestemoren var glad for at dommen var offentliggjord. "I vårt tilfelle gjorde sosialarbeidene feil. Å publisera dommen tyder at dei ikkje kunne gjera det igjen", sa ho. "Sidan har dei vore meir forsiktige". Family Rights Group (FRG) er ein velgjeringsorgan som hjelper familiar som er i familieettferda. Det prøver for tida å hjelpa ei anna bestemor som vil ha barnebarnet sitt, i staden for å adoptera han. Men i dette tilfellet, vedtok domstolen mot henne. Det ser ut til at det er tilfelle, men sjølvsagt kan vi ikkje evaluera det på rett måte utan den publiserte dommen, og sjølvsagt er ho igjen i denne verkeleg misunnelege posisjonen", seier Cathy Ashley, sjef for FRG. Rapporten tyder på at i staden for å publisera så mykje som mulig, burde kvar område publisera nokre representative tilfelle i staden. Cathy Ashley er uenig. Sjølv om ho føler at evalueringa var " skuffande", særleg den "patchiness" av publisering, meiner ho at det er likevel viktig å publisera, fordi det kan byggja opp offentleg tillit. Sanchia Berg rapporterer for BBC Radio 4 sitt Today-program.
Den mykje omtala kampanjen for å opna familiedomstolsdomane i England og Wales for offentleg kontroll har berre hatt ein begrenset suksess, ifølge den første nasjonale evalueringa, som er finansiert av Nuffield Foundation.