Den siste runden av blodige protestar mot Oromo-rettane hadde ein tragisk surrealistisk start. Ein buss full av bryllaup som bar brud til brudgommen blei stoppet ved ein rutinekontrollepunt den 12. februar nær den sørlege etiopiske byen Shashamane. Lokal politi sa til festande å slutta av med den nasjonalistiske Oromo-musikken. Dei nekta og bussen drog av. Situasjonen eskalerte raskt og meldingar tyder på at minst ein person døydde og tre andre vart skadde etter at politiet skotte. Det er vanskeleg å verifisera dei nøyaktige detaljene i hendinga, men det som er greitt er at det følgde protester i dagar, inkludert væpna lokale militsar som slo til med føderale politi, og sju politimenn døydde, seier regjeringa. Området er det største i Etiopia, og oromos, som utgjer ein tredjedel av folkesetnaden, er den største av dei meir enn 80 etniske gruppene i landet. I utgangspunktet var protestene ein reaksjon på ei plan om å utvide den administrative grensa til hovudstaden Addis Abeba, som er omringd av Oromia. Men sjølv etter at regjeringspartiet i regionen, Oromo People's Democratic Organization, som er ein del av regjeringskoalisjonen i Etiopia, avskaut planen i januar, har protestene halde fram. "Det er ei sterk kjensle av offer, som strekkjer seg 150 år tilbake", seier Daniel Berhane, ein framtredande politisk blogger frå Addis Abeba, som dekkjer Etiopia for nettsida Horn Affairs. "Folk minner seg historien. Sårane er fortsatt levande, som korleis Oromo-språket vart undertrykt fram til for 20 år sidan". Trass i at protesterne har eit etnisk grunnlag, seier observatørar at dei dypere sakene bak dei, frustrasjonar over eigarskap til land, korrupsjon, politisk og økonomisk marginalisering, er kjend for mange misfornøyde etiopiarar. Tallene på døde sidan november etter samanstötningar mellom protesterande og sikkerhetsstyrkar, som er gjeve av internasjonale rettarorganisasjonar, aktivistar og observatørar, er mellom 80 og 250. Regjeringa har avvist ulike dødsfall som overdrivingar, og han sa at ein nyleg rapport om situasjonen frå Human Rights Watch (HRW) med sitt sete i New York var ein "absolutt løgn". Etiopianske borgarar hadde rett til å stille spørsmålstegn til planen om å utvide Addis Abeba, men protesterne vart kapra av folk som ville oppmuntra til vald, ifølge talsmannen for regjeringa, Getachew Reda. Han seier at sikkerhetsstyrkane har møtt "organisert væpna band som brenn bygningar som tilhøyrer privatpersoner, saman med statlege anlegg". Ein sikkerhetsanalytikar som følgjer Etiopia nøye, seier at "det kan vera radikale element og fraksjonar som nyttar seg av det, men du kan ikkje definere ei rørsle ved å avdekke hendingar som er isolerte". Trass i voldelige hendingar, har protesterne blitt skildra som "i stor grad fredelege" av HRW og observatørar i Etiopia. "Det er ei oppfatning av mangel på kompetanse i styresmakt på jorda", seier Daniel. "Det var enkle måtar å stille opp den opphavlege protesten, det var ikkje vanskeleg vitskap, men dei rette handlingane vart ikkje teke". I sin forsvar seier regjeringa at ho lyttet til oppfordringa til folket når det gjeld bekymringar om Addis Abeba-planen, og observatørar seier at regjeringa fortjener æren for å ha trekt den tilbake. Men dei same politiske observatørane legg til at regjeringa må la etioparane utøve sin konstitusjonelle rett til å protestera, og hantera hendingar på ein måte som ikkje fører til vold. Styresmaktene har sagt at protestar og informasjon om dei har vorte manipulert av utanlandske opposisjonsgrupper som nyttar sosiale medier til å overdrive det som skjer for sine eigne mål. "Diasporaen forstørrer nyhetene om det som skjer, ja, men uansett kor mykje han agiterer, kan han ikkje styra det som skjer på landsbyen i Etiopia", seier Jawar Mohammed, administrerende direktør for ein av dei som er skulda for å ha knytta til konflikt, den amerikanske kringkastaren Oromia Media Network (OMN). "Dette handlar om misnøye". Jawar seier at fengsling av leiarar av Oromo Federalist Congress, det største lovleg registrerte opposisjonspartiet i Oromia, saman med tusenvis av andre Oromo-politiske fangar, gjer det vanskeleg å forhandle om ei varig løysing. "Og kva gjer Storbritannia og USA? Som hovuddonatorar til Etiopia burde dei ta ledelsen for å få regjeringa til å arbeida ut ei avtale". Dette er langt frå dei høge dagane i den nye føderale grunnloven i Etiopia etter at militærdiktaturen blei styrt i 1991. Dette førte til eit desentralisert system med etnisk føderalisme, men dette var i strid med herredømet til den regjerende etiopiske folkerevolutionære demokratiske fronten (EPRDF), som saman med samstundarane sine hadde alle sete i parlamentet. "Regjeringa er offer for si eiga suksess", seier tryggleiks-analytikaren. "Grunnloven som den utvikla, gav lovnader, og folket lit på EPRDF. No krev folk dei rettane, og regjeringa svarar med sko og vald". Han la til at regjeringa har utvida grunnleggjande tenester og infrastruktur, og at ho ser ut til å respektere ulike kulturelle og etniske identitetar, men kan ikkje forena dette med den meir autoritære beslutningsprosessen.
Ettersom protestar i Etiopia om rettane til folket til Oromo held fram, vurderer journalisten James Jeffrey frå Addis Abeba om dei truar sameintet i landet.