Det viste seg å vera mykje vanskelegare enn nokon i finansdepartementet trudde på den tida. Årsakane var myriad. Bankane sjølve var i mykje meir økonomisk rot enn trudde, den økonomiske nedgangen var djupare enn forventet, det fulle omfanget av den forferdelige misbruken innanfor bankverkstaden (og den etterfølgende multi-milliard-bøta) var enno å avsløra, og den liberale demokratiske sida av koalisjonen var langt mindre ivrig etter ein selj enn George Osborne. For Osborne er mange av hindringane avgåtte, eller i det minste reduserte i storleiken. For det første er økonomien i god form, noko som særleg hjelper innenlandsfokuserte banker som RBS som låner ut til forbrukarar og næringsliv. For det andre, misbruk av gjeldsbransjer går sakte gjennom systemet. Ja, RBS står framfor ein multi-milliard-pund-bøte frå det amerikanske rettsdepartementet for å ha delteke i det amerikanske subprime-lånemarkedet. Men investerarar trur at når det er kunngjort seinare i år vil andre misbruk av pengar (etterforskinga av EU-kommisjonen om manipulasjon av valutamarked og ein rettssak mot retten til å gje ut 12 milliarder dollar i 2008, for å nevne to) få mindre innverknad. Og, ærleg, ei stor bank som ikkje har noko risikoforuriksing på grunn av dårlig oppførsel er like sjeldn som ein hønsand. Til slutt treng ikkje kansleren lenger ta i betrakting meiningane til Vince Cable, den tidlegare forretningsministeren frå Liberal-Demokratene som var langt mindre interessert i å selge RBS og lurte på om det kunne verta ein statlig långiver. Mr. Cable følgde seg òg dårleg brent over den kontroversielle salden av ein del av regjeringa si andel i Royal Mail. Etter valet er Mr. Osborne kansler i ei regjering med ein konservativ meirilyt. Og salden av RBS-andel er tilbake. I talet i Mansion House i kveld ventar det seg at Osborne vil gje dei første detaljene om korleis 80% av eiarskapet til RBS vil bli oppløst. Kjelder frå byen fortel meg at Osborne vil ta ein to-stegs tilnærming. Eller, meir sannsynleg i utgangspunktet, ein seljinga til institusjonar som pensjonsfond av ein begrenset del av aksjene. Med ein markedsverdi på 40 milliarder pund, er RBS rett og slett for stor til å selje på ein gong. Det som er viktig med undersøkelsen for regjeringa er at det vil gje politisk dekking og, som bankkilder trur, vil bli gjort av ein uavhengig person som blir rådgjeven av ein investeringsbank. Det vil sjå på det vanskelege spørsmålet om prisen som regjeringa kunne selja aksjene sine til og lovlegleg hevda at skattebetalarane tjente på den 46 milliarder pund-bjelgingen som staten gav til RBS då den kollapsade i 2008. Men RBS har allereie betalt tilbake om lag 5 milliarder pund i avgifter og tilbakebetalingar for tryggingssystem som blei oppretta av regjeringa som ein del av redningsprogrammet. Det ville ta "break-even" aksjekursen ned til rundt 4,55 pund, ifølgje ei analyse av Bank of America Merrill Lynch. Regjeringa kunne òg argumentera for at redningsprogrammen burde settast på som helhet. Og at med salget av Lloyds-andel som regjeringa allereie har fullført i kreditt, kan salget av RBS - sannsynlegvis i minst fem etapar - i det minste byrja med tap. Med dette argumentet sett Bank of America ut at breake-even-priset er så lavt som 360p. Vidare, når regjeringa byrjar salget, vil aksjekursen sannsynlegvis svara positivt ettersom investorane får tillit til at fleire aksjer vil bli tilgjengelege og regjeringa "overhang" - tilbøyelegheita til at meistarskapsaksjonærar i selskapene skal trilla den totale aksjekursen - reduserer. RBS har alltid vore mustard-interessert i at regjeringa skal byrja å selja aksjene sine. Eg skreiv om kvifor. Det ser ut til at dagen som ønskja vert sann, er i ferd med å koma litt nærare.
I 2010 var den nye finansministeren trygg på at han i dei fem første åra av regjeringa ville bli i stand til å trumf ut det han såg som ei bemerkjande framgang - å selge tilbake til offentlege marknadene andelen til staten i både Lloyds Banking Group og Royal Bank of Scotland.