I det rasjonelle, post-opplysningstida Europa har religionen lenge vorte relegert til eit trygt rom, med jødedomen og kristendomen som trygge mål for satire i sekulære vestlege samfunn. Ikkje så Islam. Kampen innanfor islam sjølv mellom sunni og shiit, så tydelig i krigane i Midtøsten, og kampen mellom ekstremistiske tolkingar av islam som dei som tilhører Islamsk stat og muslimar som vil praktisera religionen sin i fred, vert no spelt ut på gatene i Europa med potensielt ødeleggande konsekvensar for den sosiale samhørigheita. Dette siste skytinga kan vera verk av "alleinulvar", men konsekvensane vil rolla seg over Europa og provosera mange sjelsøkingar om mislykkinga i integrasjonen i løpet av dei siste tiåra. Innvandrarsamfunn vert allereie sett på med økende mistank i både Frankrike og Tyskland, med dei betydelege muslimske folkesetnadene, og til og med i Storbritannia. Frankrike har den største muslimske folkesetnaden i Europa, rundt fem millionar eller 7,5% av folkesetnaden, samanlikna med Tyskland med fire millionar eller 5% av folkesetnaden, og Storbritannia med tre millionar, òg 5% av folkesetnaden. I alle tre land må dei hovudstrømme stå imot folkeleg misnøye over innvandringsnivået og det tilsynelatande ønske om at nokre yngre, ofte misnøye, born eller barnebarn av innvandrarfamilier ikkje skal følgja den liberale livsstilen i Vesten - inkludert tradisjonane for religiøs toleranse og ytre ord. I Storbritannia har denne ubehaget stort sett spelt ut på den offentlege scenen på ein fredeleg måte, i debatten om "britiske verdiar" og den nyare trojanskåra-affæren. Fatwaen mot forfattaren Salman Rushdie for over 20 år sidan, etter at han hadde publisert The Satanic Verses, tvinga han til å gjemme seg i fleire år, var kanskje den første gongen problemet kom på britisk bevissthet, sjølv om angrepane på 7/7 var ein påminning om at ekstremistisk vald kunne treffe hjartet til Storbritannia. Men nokre i det jødiske samfunnet har svara på den vaksande antisemitismen og drapene på jødar i Frankrike og Belgia av islamistiske ekstremistar ved å emigrera til Israel og andre stader. Nylege fysiske angrep på synagoger og jødar i forstadane til Paris, der jødar og muslimar ofte bur side om side i fattigare område som Sarcelles, har berre forverra frykta for at valden i namn av religion som griper deler av Afrika og Midtøsten, og som så mange flyktar til Europa for å sleppa unna, har følgt dei her. I Tyskland har det òg vorte ein økende anti-islamistisk sentiment i byane, med bekymring for at unge radikaliserte muslimar går frå å vera ein bekymring for høgre- og nynazistpartiar til å bli den hovudstrømmen, som det ser ut i den nylege populariteten til Pegida-rørsla, som kjemper mot "islamiseringa" av Europa. Både politiske og religiøse leiarar i Tyskland har tala ut mot rørsla, og det har blitt halde motmarsjer, men frykta for Pegida har fått tusenvis til å gå på gatene. Drepingane i Charlie Hebdo er ein djupt uønskjende påminning til Vesten om at for nokre, hovudsakleg unge, radikaliserte menn, er den fundamentalistiske tolkningen av religionen deira viktig nok til å drepa dei som fornærmar den. Som eit resultat, over heile Vest-Europa, er liberalt tenkande samfunn byrja å dele seg om korleis dei best kan takle radikal islamisme og konsekvensane av det i landa sine, medan regjeringar angrer over potensialet for ein bakreaksjon mot muslimane som bur i Europa. I dag har hovudstrømmuslimske organisasjonar i Storbritannia og Frankrike fordømd drapene, og sagt at terror er ein fornærming mot islam. Men den potensielle reaksjonen, inkludert støtten til høgre-parti og grupper, kan vel skade vanlege muslimar meir enn nokon andre, og gjer at myndighetane og religiøse leiarar i Vest-Europa lurer på korleis dei skal konfrontera vald i namn av religion utan å offer for minoriteter eller bli beskyldde for "islamofob".
I hjertet av Europa i 2015, er det likevel ein sjokk at teikneserieforfattarar og journalistar blir drepne for å ha fornærma Gud, sjølv om talet på slike angrep har auka i løpet av dei siste åra.