Eg har tidlegare blogga om omstridande planar i strategien om å opprette forbud mot ekstremistiske grupper. Premierminister David Cameron vil gå lenger enn å opprette nye straffavtal og, som hans forgjengjar Tony Blair, gjenopprette den offentlege debatten om samhøring i samfunnet og det återleggja samfunnet til å kjempe mot all ekstremisme. Regjeringa har allereie innført to grunnleggende endringar i måten dei vil forhindra voldelige ekstremisme på. Cameron argumenterer no for at kampen mot ekstremisme krev ein større respons frå samfunnet, ved å finna måtar å gripe inn før nokon har gått nedover veien som fører til vald - og planane hans vart først sett fram i juli. Han argumenterte at utgangspunktet var at Storbritannia var "ein vellykket, multi-rassig, multi-religiøs demokrati" som muslimane hadde gjeve eit "dypleg bidrag". Han sa at dei og det breiare samfunnet no må demontera delane av den ekstremistiske ideologien. Dette er lettere sagt enn gjort. For eksempel sa statsministeren at han vil at regjeringa skal arbeide med og bruka folk som forstår den sanne naturen til den såkalla Islamske staten for å hindre unge folk i å lytte til rekrutteringssergentane. Regjeringa snakkar om nye spesifikke avradikaliseringsprogram og "empowering" for britiske syrarar, irakarar og kurdar å ta ei leiarroll i å snakke ut. Korleis dei planlegger å gjera dette er ikkje heilt klår - ikkje minst fordi det er svært få menneske som er kvalifiserte for å utføra arbeid med å avradikalisera. Det siste tilfellet med ein tenåring frå Blackburn som planla terror på den andre sida av verda, viser at slikt arbeid til slutt kan vera til ingen nytte. Mange av desse selskapene meiner at det er berre så mykje dei kan gjera når ISIS-rekrutter kontinuerleg presenterer seg på nettet under eit nytt skjema. Ministerane snakkar om forbud mot sosiale medier for ekstremistiske forkynnarar - men forsking viser at militantar spreider meldinga gjennom nyskapande måtar som er vanskelegare å stoppe. Regjeringa vil skapa makt til å begrense aktiviteten til "ekstremistar", sjølv om dei ikkje bryter hatlover eller tilskynder til vald. Ein av planane er å opprette ein makt til å stenge "moske" der ekstremistar samlast. Sjølvsagt er det anekdotiske beviset at rekruttering skjer på alle stader utan moske, men ideen om det blei først foreslått for ti år sidan av Tony Blair. Og det som fortel oss er at nokre av desse forslagene til slutt vil gå ned til ein kamp om korleis ein skal definere ekstremisme i eit åpent samfunn - og om eit politisk mål kan bli klår og gjennomførbar lov. I januar skreiv to ministre, den muslimske peeren Lord Ahmad av Wimbledon og den davane kommunisekretæren Eric Pickles, brev til imamane etter angrepet i Paris. Kritikarar innanfor samfunnet sa at brevet utgjorde ein anklage om at muslimar var "inherent skild" frå det britiske samfunnet. Planen om å gje fem millionar pund til grupper som vil kjempe mot militanten, vil gjere at dei blir kritisert på same måte som dei andre, men han vil òg bli velkommen av mange lokale organisasjonar som krev finansiering og støtte for å kjempe mot ekstremisme der dei finn det. David Cameron seier at han vil ha eit samanhengande samfunn - men det er vanskeleg å definere og støtte til i politikken. I same dag rapporterte Times Education Supplement at den statlege ferdighetsorganet hadde kuttet finansieringen til språkkursar som var særskilt målredd for integrasjon på arbeidsplassen. Denne regjeringa er ikkje den første som snakka om å betra samhørigheita i samfunnet. Arbeiderpartiet byrja å diskutera dette etter opprørane i nord i 2001, og den offisielle rapporten som varna om at folk levde "parallell liv". Så utfordringa, i det siste, er om den siste partiet av ministrar kan gjera det betre.
Kva er det regjeringa som gjer med strategien for å kjempe mot ekstremisme?