Fleire tiår seinare hadde det vorte, i orda til statsminister Manmohan Singh, Indias "største indre sikkerhetsutfordring". Maoistane er òg kjende som "Naxalitar" på grunn av den valdelege venstreorienterte opprøret i 1967, som byrja i landsbyen Naxalbari i Vest-Bengal. Dette spannar statane Jharkand, Vest-Bengal, Orissa, Bihar, Chhattisgarh og Andhra Pradesh og når òg til Uttar Pradesh og Karnataka. Maoistane og tilknytta grupper er aktive i meir enn ein tredjedel av dei 600 distrikta i India, seier myndighetane. Og meir enn 6.000 menneske har døydd i den lange kampen opprørarane har ført for kommunistisk styre i desse statane. Kishenji var ein regelmessig kommunikator med pressen, men vart lite høyrt om han fram til januar 2011, då han gav ut ei uttale om at han forventar at India skal gå under for ei maoistisk revolusjon i 2025. Rebellerne seier at dei kjemper for rettane til urfolk og dei fattige på landsbygda som dei seier har vorte forsømde av regjeringar i tiår. Maoistane hevdar at dei representerer lokale bekymringar om eigarskap til land og rettferdig fordeling av ressursar. Subir Bhaumik, korrespondent for BBC i Calcutta, seier at sjølv om det er lite utfall om at dei kan gå vidare i byområda - eller i dei landsbylege områda utan jungel - så er opprørarane ein kraft som vert rekna med i fjerntliggende område der det er få sikkerhetsstyrkar på jorda. Ein slik gong ville vore svært kontroversiell, fordi det uunngåeleg ville ha vore sett av nokre kritikarar som bevis på at opprørarane er i ferd med å gå framover i det som nokre ser som "landlandet India". Over åra har maoistane klart å lansera ei rekkje skadefulle angrep på indiske sikkerhetsstyrkar. I 2009 fekk opprørarane virtuell kontroll over Lalgarh-distriktet i Vest-Bengal, knapt 250 km frå hovudstaden, Calcutta. Maoistane erklærte det for å vera det første "befridde området" i India, men indiske sikkerhetsstyrkar overvelde til slutt opprørarane. I april 2010 såg opprørarar ambusjonar mot paramilitære troppar i dei tætte junglane i den sentrale delstaten Chhattisgarh, og drepte minst 76 soldatar. Korrespondentarane seier at det var det verste maoist-angrepet noensinne på indiske sikkerhetsstyrkar. Nesten kvar veke blir maoistrebellane skylda for mindre samkvem og hendingar i nord-østlege India - vanlege taktikk er å sprenge jernbanebanebana og angripe politistasjonar. I 2010 møtte maoistane den største anti-maoist-offensiven i India. Nesten 50.000 føderale paramilitære troppar og titusener av politi i fleire statar deltok i operasjonen. I tillegg til at opprørarane har vore dregne tilbake til jungelforstærkjelda sine, har dei framleis gjennomført hit-and-run-angrep og talrike kidnappar. Indisk regjering har i sin tur lovt å slå ned endå strengare om ikkje opprørarane avviser vald og går inn i fredssamtaler. Samstundes har det vore skilnader ikkje berre innanfor sentralregjeringa om korleis ein skal takle opprøret, men òg mellom Delhi og ulike indiske statar som er ramma av opprøret. Det er ein ting analistar held fast på: Sjansen for at det blir ein dialog med opprørarane i den næraste framtida er liten.
Det blodige maoist-opprøret i India starta i dei fjerne skogane i Vest-Bengal på slutten av 1960-talet.