Vel, den første delen av det, at det ikkje finst nokon forpliktingar i manifestet som krev tilleggslån, er bindande fram til 7. mai - i den forstand at Labour ikkje tilbyr velgjerder til velgerne utan å seia kva for tjenester eller ytelser som skal kuttas eller kva for skattar som skal hækkas for å betale for dei gode greiene. Ed Miliband var i ferd med å kontrastera denne hypotesivt forsiktige med lovnaden til Tories om å auka NHS-utgiftene med 8 milliarder pund eller lovnaden til å auka skattekassene på 40% og skatteløse - som òg ville kosta rundt 8 milliarder pund - utan å seia kvar 16 milliarder pundene ville koma frå. Men for å seia det blommende åpenbare, kan dette første elementet i låsa berre halde Arbeiderpartiet økonomisk ærleg fram til valet. og om dei kom til makta, kunne dei teoretisk sett sett sett sett sett lansera på ein takknemlig eller u takksam nasjon eit antal initiativ som ikkje ville ha vore finansierte med skattestigingar eller tilsvarende utgiftsreduksjonar. så Ed Miliband har svore på å gje oss ufordrilege bestikkingar for å veljast. Men det er dei andre delane av låsen som er viktige for å halda ein Labour-regjering - om den kjem etter 7. mai - finanspolitisk nedtvingd (som kanskje er eller ikkje er ei god ting, forresten). Vel, igjen den første - at underskuddet skal redusert kvart år - ville på nåværende prognoser for økonomisk vekst tillate ganske litt tilleggsutgift: det totale underskuddet ville likevel falle som ein andel av BNP så lenge det totale utkastet auka litt lengre enn BNP, alt anna var likt; og det ville fallja i absolutte termer så lenge økonomisk vekst genererte ein økning i skatteinntektane litt større enn utgiftsutviklingen. Så denne regelen ville ikkje knyta hendene til Ed Balls desperat tett, om han vart kansler. Dette gjev den tredje og viktigaste spinna og løyva i låsen, at Labour ville "kreve nedleggjande statsskuld og overskudd på den gjeldande budsjettet så snart som mulig i det neste parlamentet". No, som det skjer, ventar den gjeldande regjeringa at statsskuldet skal gå ned i andel av BNP, med ein smidgeon, i år - frå ein rekordhøgt 80,4% av BNP til 80,2% av BNP - i stor grad fordi ho planlegger å selge meir aksjer i halvnasjonaliserte Lloyds Bank og andre banktilgjerder som finansdepartementet kjøpte under finanskrisen 2007-8 Labour har allereie forplikta seg til å fullføra utgiftane for 2015-16, og sidan det truleg vil selge desse banktilskuddene om marknadskondisjonane tillat, kan Ed Balls nå målet sitt om å kutta skuldin innan månader etter at han kom til makt. Med andre ord, det er kanskje det siste bitet av låsen - å oppnå eit overskudd på den gjeldende budsjettet "so snart som mulig" før 2020 - som er det viktigaste. Men sjølv der har Ed Balls halde på med betydeleg finanspolitisk fleksibilitet. Fordi, ifølge Institute for Fiscal Studies, skal skatteskatta eller utgiftsutskytinga gå ned dramatisk jo seinare det gjeld, jo betre det gjeld. For å minna deg på, er den gjeldande budsjettet kun for dagleg utgift, med unntak av investeringar. Og IFS seier at viss det var balansert i 2017-18 - då Tories og Lib Dems forplikta seg til å balansera det - ville Labour trenge £18 milliarder i nedskytingar. Men det ville falle til 6 milliarder pund i nedskjeringar, om balanse blei utsett til 2018-19, og null nedskjeringar om balanse blei utsett til det siste året i det neste parlamentet. Det vil få ein politisk pris, og det er at dei som ser på dei som uforgjengelege sparsomheita, vil tru at budsjettansvaret vil bli sleppt når det politiske vert vanskeleg. Etter 2017-18 er den finanspolitiske tilnærminga til LibDems identisk med Arbeiderpartiet. Tories ville i motsetning til dette vera meir hårskjorte. Dei er forplikta til å balansera det totale budsjettet i alle "normale" år. Det tyder at Arbeiderpartiet for eksempel kan låna 32 milliarder pund for å finansiera investeringar i 2019-20 (beløpet som er innskrevet for planane til den gjeldende regjeringa), medan Tories ikkje kan låna den summen. Men det finst minst like mange trugelege økonomar som argumenterer for at Arbeiderpartiet tek lån for å investere - som dei ser som ein stimulerande vekst, og som dermed gjer det meir overkommeleg å ha ei høgare absolut gjeldsnivå - som for at Tories vil redusera den rekordhøge statsskulden litt før og litt raskare.
Kor streng er ei selvoppført "budgetaransvarslås" mot Labour?