Det er ein dagleg påminning om at det finst høve for dei som legg seg i denne lille skulen med 81 elevar i ein avleggande indianerdal i Guyana. Av og til er mangelen på moderne undervisningsutstyr ei grunn til bekymring for den langtidsleiaren Stephen Demetro. "Vi har ikkje internett og ingen datamaskiner, så vi er i vanskad. Det får meg til å kjenne meg skuldig når det gjeld å bedømme den nasjonale utdanninga... vi har berre ikkje ressursane", sa han. "Selv avisane vi får hit kan vera ein uke seinare", la han til, og heldt fram eit datert eksemplar av Stabroek News. "Moko-Moko er ein sømferdig samling av tradisjonelle hus med stråtak, der 400 makushi - ein av ni amerindianske stammar i Guyana - bur". I denne delen av Rupununi-savanna, skrålar skarlate ara frå palme, og tapir, hjort og paca - som landsbyfolk framleis jagar med bue og pil - rømmer vilt. I Guyana er det ein stor by som er knytt til den næraste byen av ein lang veg full av kløter. På begge sider er det gigantiske termithaugar som herjer over de vindsveite løypa som stille vaktar. Dei fleste av dei er ikkje-statleg, men dei er i stand til å arbeide i ein langvarig, langvarig og langvarig yrkeslivet. Thomas George, ein tidlegare "Toshao" eller landsforset i Moco-Moco, seier at mangelen på arbeid driver "ung hjertekassa" til byen, og det reduserer styrken til samfunnet. Ein plan for å kjempa mot dette er å oppretta ei kassavafabrikk for å skapa sysselsetting, saman med solgelege produkter som er laga av rotvegetagar som tapioka, mjøl, ein type mjøl og kassareep, ein populær krydde. Men endringa i været er ein konstant trussel mot landbruket. "Når vi ventar sol, får vi regn, og når vi ventar regn, får vi sol. Det påverkar matforsyninga", sa George. "Om årstidene endrar seg og oversvømmingane kjem, går alt i søkk". Det indfødde kjøket er noko som døyr i Moco-Moco, liksom tradisjonelle håndverk og til og med dialekter. Det nylyngje opna ungdomssenteret har som mål å undervisa unge indianarar om kulturarven sin, med klassar på alt frå språket til Macushi til peberpot - ein innfødt kjøttstoff og den nasjonale rettene i Guyana. "Skolen følgjer den nasjonale læreplanen, og det er ikkje så mykje som kan gjere innbyggjarkulturen tilgjengeleg", sa Mr. Demetro. "Det er opp til lærarane å finna våre eigne måtar for å integrera kulturen i den". I år har regjeringa budsjett på nesten ein milliard guyanesiske dollar (£4 millionar) for ungdomsutdanning i 106 indianske samfunn i landet, ifølge Valerie Garrido-Lowe, den yngre ministeren for urfolk. "Foreldra har vanskelegheit for å betale for grunnleggjande ting som borna deira treng på vidarskulen, så mange elever blir motviljelege og går bort", sa ho. "Disse pengane skal hjelpa ungdomar som droppar skule, einkeforeldrar og unge vaksne som treng ei ny sjanse i livet". I tillegg til matematikk og engelsk og yrkesevner som timmerverk, tømring og kledearbeid, vil deltakarane få høve til å læra om økoturisme og gjestfrid i eit forsøk på å lokka til seg fleire besøkende til Guyanas uberrevne innland. "Det handlar om å gjenoppliva kulturen vår òg", sa Sydney Allicock, den første innfødde visepresidenten i Guyana. "Turistar er vanlegvis sympatiske mot indianarar og er interessert i å høyra språka våre og å vera ein del av aktivitetane våre. "Dette programmet vil hjelpa oss til å læra dei om å overleve i jungel og tradisjonell medisin; vi skal ta dei med på ferdsreise og fugleobservasjon". Allicock seier at regjeringa ser også på fornybar energi, som sol, vind og biogas, for å redusere konsekvensane av global oppvarming. "Vi ser konsekvensane av åkernivå, tap av dyreliv og at trær mister frukt fordi temperaturen plutseleg endrar seg", sa han. "Sida i gamle tider har indianarar vore jordforsynarar, arbeidde saman med naturen, men vi er dei hardaste ramma av klimaendringane". Les meir: Sør-amerikanske rivaler kjemper om 'Cinderella-distriktet'
Mottoet til grunnskulen i Moco-Moco, som er malt på ein vegg i klasserommet, høgt over dei besette benka og borden, lyder: "Forover oppover kan vi alltid gå".