Forestil deg ein situasjon der dei fleste med ei vanleg tilstand ikkje blir diagnostisert og der dei gjentatte gonger miser høve til å identifisera problemet og tilby god omsorg. Kva er denne tilstanden? Det er å døy. Hvert år vert det sett på at 92.000 menneske i England treng livets ende, men ikkje får det. Som ein praktiserande lege har eg sett sorgfulle slektningar etter at ein pasient har døytt på sykehus. Ofte har dei ikkje hatt sjansen til å sjå slektningen sin før dei døydde og var uvitande om alvoret av tilstanden, til trass for at dei gjentatte gonger vart innlagt med forverrande tilstand. Mange slike pasienter blir aldri formelt identifisert som i fare for å døy og blir ikkje vurdert for å få livets ende. Ein slektning sa noko som forfølgjer meg fram til i dag: "Eg skulle ønske at lækarane hadde sagt at mor mi døydde". Som eit resultat døyr altfor mange menneske i angst med ukontrollable symptom, eller får meningsløse inngrep når dette ikkje gjer noko. Ei ny ComRes-forsking for Dying Matters Coalition bekrefter at det er ein utbredd motvilje til å snakka om å døy og død. Difor vil vi oppmuntra folk til å snakka meir åpent om å døy og å miste kjærleiken og å planleggje om end-of-life-omsorg. Leger er opplært til å kurere, men sidan folk lever med langtidsrelaterte sjukdomar, må medisinsk profesjon endra måten dei arbeider med døende pasienter på. Vi må ta tilbake døende i heimane våre, i staden for å gå til sykehus, pleiehus eller hospice. For å utvikle og leve med demens, er det å viktig at leger snakkar om kva slags livsstil folk vil velja, medan folk er friske. Det er ein enorm forandring i vår kultur, som byrjar med medisinsk profesjon. Etter å ha lært mykje av den kanadiske kommunikasjonsekspert Stephen Workman, vil eg oppfordra lækar til å gjera tre ting. For det første, ver medkjensleleg men direkte når du snakkar om å døy. Tenk to gonger om du vil tilby eit falskt val av prosedyrer som hjertespylingsreanimasjon (CPR) når nokon faktisk er døyande og sjansane for å bli frisk er små. I staden skal du tilby støttende omsorg for å halda pasienten komfortabel og la han døy med ein naturlig og verdig død. Og, tredje, når legene diagnostiserer ein alvorleg sjukdom, bør dei spørje pasienten om han vil snakke om kva han kan forvente seg og kva som kan skje. Det er viktig at dette gjev høve til å snakke om endasje ønsker og planlegging av førtidspleie. Eg har eit ønske om å redusere frykta for å døy og øke kunnskapen og bevisstheten om palliativ omsorg. Det er viktig at kvar og ein som kjem til slutten av livet, blir sett tidleg nok og støttet til å lage ein god plan for førtidspleie. Eg veit korleis det er vanskeleg å takle slike spørsmål i løpet av ein travl sirkus og avdeling. Men vi som leger må gå vidare. Alle, særleg leger, kan bidra til å få ein god død.
I denne uka, i ein av sine opinionar om "Scrubbing Up", oppfordrar professor Mayur Lakhani, som er leiaren for Dying Matters Coalition, lækarane til å vera meir åpne og upålitelege om korleis dei skal forbereda pasientane og familien sin for slutten av livet.