Ei av dei største problemane er at bankane er ikkje så solid som vi har vorte leidd til å tru. Mannen som leier ein undersøking av framtida tryggleik for britiske banker har til BBC sagt at planane som er utarbeidde av Bank of England for å unngå eit nytt krasj, ikkje er sterke nok. Sir John Vickers, som leidde den uavhengige kommisjonen for bankvirksomhet, sa at bankane burde ha meir pengar i reserven, slik at dei kunne overleve nokon framtida finanskris utan ein redningskris frå skattebetalarane. Med tanke på at bankaksjonar i år har vorte hardt ramma på grunn av bekymringar for styrken og stabiliteten deira, vil desse kommentarane til Sir John vera alvorlege bekymringar og føya til det som mange vil sjå som logisk skepsis. Før den siste finanskrisen, vart vi fortalt at banksystemet var solid som ein stein. Dessverre viste Northern Rock og Lehman Brothers at Bibelen hadde rett - sjølv det mest solide huset er sårbar om det er bygd på sand. Det viste seg at ei stor mengd av bankane i verda var bygd på veldig mjuk og flytande sand. Dei låna pengar på kort sikt og gav lange sikt. Dei låna pengar til kunder som ikkje hadde råd til å betale tilbake. Og dei brukte dei i risikable, kompliserte investeringar som dei ikkje forsto på alvor. Og det viste seg at banken ikkje hadde nokon garantiar. Dei klarte å gjere dette på same tid som dei trudde at finansselskapene var fremtiden, og at bankarar burde få ein formue. Det resulterte i at den vanlege skattebetalaren, som mange av dei nok aldri hadde fått bonusar i livet, måtte redde bankane og bankane med hundrevis av milliardar dollar, mesteparten låne. Dette førte til enorme skuldar i tiår. Mens me var i den største finanskrisen i vår historie, var det kanskje dei som mista mest, og som hadde sett pengane sine go bort. Depositorane vart berga av regjeringa, folk som hadde lånt pengar til bankane i form av obligasjonar fekk pengane sine tilbake, men aksjonærane leid. Det er ikkje overraskende at aksjene i bankane er så ustabile i dette øyeblikket. Vi har fått mange varslingar om at noko er alvorleg galt med verdsøkonomien. Prisen på olje og mange andre råvarer har falle ned på grunn av overtilførsel og mangel på etterspurnad, den kinesiske økonomien saktar dramatisk og euro-sone har framleis reelle problem. Og alt dette medan mange økonomiar endå vert støtta opp av medisinsk hjelp åtte år etter at krisen først byrja, svært lave renter, uttrykking av ekstra pengar og enorme låneavtal. Det har vore nok til å få aksjekursen ned av frykt for at det kan koma ein ny økonomisk krise, og som eit særleg dyrt spel med å passera pakken, vil ingen bli sitjande med bankaksjonar om, eller når, bankane går konkurs igjen. Men kor sannsynleg er det? Det ville vore modig (som i dårskap) å investere i pengar i greske eller portugisiske bankaksjonar. Men det er kjende risiko. Det store problemet er: Kor risikable er dei store internasjonale bankane? Er dei store internasjonale sveitsiske, britiske, franske, tyske, amerikanske og japanske bankane trygge? I teorien er svaret ja. Bankane har fått påbod om å få huset sitt i orden, og har gjort det, særleg under Basel 3, ein internasjonal avtale som har til formål å øke reservene dei må ha i tilfelle tap eller ein massiv økonomisk stød. Så har det vore ei røyrsle av nye bankregler på nasjonalt og internasjonalt nivå, som er utformade for å få av med rårløyse, begrense risiko og sikre at tilsynsmyndighetene veit kva som eigentleg skjer. Etter å ha delt på nokre svindeltilsyn nyleg, er det klart at før krasjen, behandla mange banker og bankfolk både tilsynsmyndighetene og dei interne etterlevande avdelingane med knapt skjult forakt, og gjorde alt dei kunne for å omgå reglane. Endeleg har bankane prøvd å bøje på balansene og fortjenesten sine, dei har mått avskrive milliarder i vonde gjeld, for å forandra lånepraksis og konsentrere seg om kjerneforetak i staden for uklare finansinstrument. Deutsche Bank sa at det er eit forsøk på å kjøpa tilbake skuldebrev som dei har utgjeve, eit forsøk på å styrkja balansen sin, aksjene har falle nesten ein tredjedel så langt i år. Meint det gjeldende stemninga på aksjemarknaden, er det kanskje kloke gonger. Men det viser at åtte år etter kredittkrisen er det enno meir å gjere. Det finst utvilsomt mange banker der ute som er solide som ein stein og i stand til å stå imot nesten alt som vert kasta mot dei. Du kan endra, regulere og støtte bankane, men aksjonærane dine held fram med det gamle mottoet: "Når du blir bidde, vert du skjemmen".
Viss, som me er konstant fortalt, har det globale banksystemet blitt gjenoppbygd og styrkt slik at det kan stå imot og overleve sjølv i de mest vanskelege økonomiske omstenda, kvifor er det då alltid bankaksjonar som faller mest når marknadane blir nervøse for utsikta til eit nytt samanbrot?