Ho hadde no tenkje på dei 50 timane ho hadde tilbrakt, trass i eit lite kappe, skjult under ein haug med klespynt, og ho hadde berre eit flaske med kroppsløysing som ho prøvde å slukke ved. Cynthia, ein 19-åring på Garissa-lærarhøgsskolan i byen, snakka med den same høflege lyden som eg har møtt dei siste få dagane i denne afsette byen, på dei varme, tørre flata som strekker seg mot og over den tilsynelatande fiktive grensa som skiller Kenya frå Somalia. Men når eg blei konfrontert med ein utlending som var journalist, synte kvar student eg møtte, som for ivrig til å nå - meir enn i nokon annan liknande situasjon eg kan minnast - for å få ei viss tilnærming til samvitet. "Eg er i orden, takk". "Alt er i orden no". "Takk for at du spør". Eg er veldig forsiktig med å lese for mykje inn i slike ting. Eg kunne ikkje slutta meg unna den kjensla at det på ein eller annan måte var i slekt med det skumle livet dei hadde opplevd, at det var eit ekko av instinktivt, terrorbasert tilbakeholdenhet -- eit dømt lydighet, framborin av renaste desperasjon -- som gjorde at fire menn kunne sitje i timevis med å slette, skille, kritisere og drepe ein mengde unge menn og kvinner. Dette er ømtoleg historie i Kenya. I denne fattige byen ved brunnen av den brune elva Tana, er den lokale etniske somalibefolkningen vante med å navigere gjennom kompleksiteten til religion og identitet. Dei er stolte keniarar, men av og til føler dei seg som andre klasses borgarar, mistenkte for å støtte islamistiske militante frå al-Shabab over grensa. Men andre ting er at Kenya er opptatt av andre ting; den hektiske utviklinga, den stadig meir sikre, sjølvinnspente, tolerante nasjonen, som er ein moderne, industrialisert nasjon, men med stort ulikedom. Al-Shabab, med sine bomber, sine middelalderlege verdiar og sine blodige trugsmål, føler seg ikkje berre upålitelege, men utrygg. Kanskje det er grunnen til at tryggleiksutstyret i hovudstaden er så slapp, til trass for angrepet på kjøpesenteret Westgate i Nairobi i 2013. På Wilson-flyplassen denne uken, tilbød ein portar å smugle veska mi til eit fly utan å gå gjennom skannarane. Det tok imot mange somaliske flyktningar, mange av dei bodde i enorme leir nær grensa, støtta av FN og internasjonale ngoar, og bidrog til å stimuliera den lokale økonomien. Men kaoset i Somalia vart for det meste borte i Kenya. I 2011 vart regjeringa lidenskapleg, delvis på grunn av eit røykje langs kysten av Kenya som er avhengig av turister. Dei som kjem til Somalia, som dei kallar "den som kjem etter meg", er dei som kjem til å få meg til å fortsette med livet mitt. Men det fins nokre som seier at fokus på Kenya faktisk er eit tegn på at al-Shabab ikkje er i stand til å klare seg lenger, sidan dei mister territorium i Somalia til styrkane i Afrika-unionen og den stadig meir stolte sentralregjeringa, og dei vil vise illusionen om at dei er sterke andre stader enn der, og at al-Shabab ikkje lenger er eit rent grensetransportøyt. Det har funne seg dype røter (som president Uhuru Kenyatta på nytt innrømde lørdag) i Kenya, røter som er nærd av aktivitetane til den harde sikkerhetsstyrka i Kenya og den vaksande kjensla av alienering som ungmenn i marginaliserte samfunn langs somaliske grenser og kysten har. Det er ikkje noko løynd - det er faktisk innskriften på femtonde stjerna på nasjonalflaggen - at somaliane alltid har hatt ei kjensle av å vere i stand til å vere samla alle dei somaliske landa som dei fekk frå seg i slutten av kolonialera - i Etiopia, Kenya og Djibouti, saman med Somaliland - til eit stort Somalia som strekker seg over Afrika. Med å angripe ikkje-muslimske studentar i Garissa, kan det vera at dei på sin vrange måte vil ha det beste av Somalia, ved å sette skilnad på folk frå Somalia og Kenya. Ikkje fordi det i denne uken var noko tyder på at dei hadde vunne. Dei fortjente sikkert betre enn det. Ein mistenker at rikare studentar ved ein meir prestisjefull høgskoler ville ha motteke meir umiddelbar støtte. Men generelt sett ser det ut til at slike forferdelige hendingar vil fremme nasjonal samhøring, bringe samfunnet i fellesskap i motvilje, enn å splitte.
"No er eg klar", sa Cynthia Terotich då ho sat på ein av dei dårlege stasjonane på sykehuset.