meta: {"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Tanaitic/Commentary/Kisse Rahamim/Minor Tractates/Kisse Rahamim on Avot D'Rabbi Natan/Hebrew/Talmud Bavli, Vilna 1883 ed..txt"}
text: Kisse Rahamim on Avot D'Rabbi Natan
  כסא רחמים על אבות דרבי נתן
  Talmud Bavli, Vilna 1883 ed.
  
  
  כסא רחמים על אבות דרבי נתן
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   שהיו שניהם כו׳. שהיה ר׳ מתיא תלמיד חבר ולהכי קאמר שניהם יושבים ועוסקים: 
  ולשטוף בד״א. כלומר להתעסק הרבה במשא ומתן: 
  ואע״פ שאתה רבי ואני תלמידך. ואין להוכיח כמוכיח לחבירו אני אומר אין טוב לעזוב כו׳ שהוא בדרך כבוד. וכ״ש שתלמיד חבר הוה: 
  שנאמר ויהי כו׳. לא קפיד כ״כ אקראי דקרא דהזכיר שופטים נקט: 
  
  
  
  
  
  
  
  אנשי כה״ג קבלו מחז״ו. אע״ג דמז״ו הם מכלל כנה״ג ר״ל דשאר כה״ג קבלו מחז״ו שהם הראשונים של כה״ג: 
  
  
  
  ולא שהעתיקו. כמו מעתיק שכותב מספר אל ספר דאין זה שבח לאנשי חזקיה שהכתוב משבחם אלא שהמתינו ופי׳ העתיקו כמו עתקה בכל צוררי שפי׳ נתישנה ותרגום ישן עתיק כמ״ש רד״ק בשרשים והיינו שהמתינו מתון מתון ונתישנו להוציאם לאור וזהו פי׳ הוו מתונים בדין שתישנו הדין לרדת לעומקא דדינא כפרש״י בפי׳ אבות: 
  אלא שפירשו. ופי׳ העתיקו כפשוטו כמעתיק ספר והשבח הוא שהיו גונזים אותם והם פירשוה והיינו כמ״ש בילקוט (משלי כה): 
  אנשי חזקיה ופי׳ כצ״ל וכ״כ בספר אהבת חסד. ומ״ש בבנין יהושע ליתא דלא נקראו כנסת הגדולה אלא חז״ו וסיעתם על שם שהחזירו עטרה ליושנה כמ״ש ביומא (דף סט:): 
  וארא בפתאים כו׳. והנה אשה לקראתו כו׳. רמז לענייני סט״א וטענותיה מתענוגי העוה״ז הנראים לעין כמ״ש הרב כלי יקר ע״פ ותאוה הוא לעינים שהוא עיקר טענת היצר הרע כי ענייני עוה״ז הם נראים וגלוים: 
  לכה דודי כו׳. ענייני דבוק כנסת ישראל בהקב״ה· שמח בחור בילדותיך כו'. פתויי היצר הרע ותחבולותיו בטענות ומעות כוזביו"ת לכל א׳ ע"פ מדותיו להוציאו מעט מעט מהיראה ועבירה גוררת עבירה בתחלה בילדות ואחר כך בבחרות. והלך בדרכי לבך ובמראה עיניך. כי עינא ולבא תרי סרסורי דעבירה: 
  אני לדודי ועלי תשוקתו. ענין דבקות עם ה': 
  ומה משה רבינו כו'. ואם תאמר אימא דוקא משה רבינו לפי גודל עליונותו המופלא שכח דהקב"ה מדקדק עם חסידיו כחוט השערה. י"ל דכל הכתוב בתורה בא ללמד לישראל ללמוד מק"ו וזהו שסיים מלמד שיהא אדם כו׳ כלומר הדעת נותנת שבא ללמד לכל אדם: 
  ב״ע אומר הוי זהיר בדבריך מבטלה. לפי שאמר שיהא אדם ממתין בדבריו ולא יקפיד. אתא בן עזאי לומר שיהא ממתין בדבריו שלא יהי׳ בתוך דבריו דברים בטלים רק יהי׳ דבריו מסולתים ונצרכים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  צער גידול בנים. איכא טפי באשה דהאיש אינו מצוי בבית לגדלם. וצער גידול בנים דאיש כמ"ש ביעקוב אבינו בשבת פ"ט ע"ב וסנהדרין יט ע"ב היינו לגדלם לתורה ויראה ולהרחיקם ממדות רעות ומכל חטא וקושית התוספות בסנהדרין שם על רש"י ל"ק דאיכא שמחה והוא ברכה ויש צער לגדלם לתורה ועבודה: 
  מלמד שהאשה כו׳. נקט מלמד שיוצא דין מזה שחייב לפוקדה [יבמות סב:]: 
  ואהרוג את אדם כו׳. דסבר דהגם דחוה בכלל הציווי כדכתיב ויצו ה׳ אלהים על האדם לאמר מ"מ עונש המיתה דוקא לאדם כמ"ש כי ביום אכלך כו': 
  
  
  
  יום ראשון מהו אומר כו׳. נראה דאיידי דר"ל לקמן דאדה"ר אמר מזמור שיר ליום השבת נקט לה: 
  לשחרית כיון שראה כו'. ובשוחר טוב מזמור צב אמרו דבמ"ש שראה החשך טפח על פניו כו׳ נשתלח לו עמוד של אש להאיר לו ולשמרו מכ״ד רע ראה עמוד אש ושמח בלבו ואמר עכשו אני יודע שהמקום עמי כו׳ ע"ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  יכול יחבקנה כו׳. הראב"ד בספר בעלי הנפש בתחלתו כתב תניא באבות דרבי נתן יכול יחבקנה כו' יכול יישן עמה בבגדיה על המטה ת"ל לא תקרב מעשה באדם א׳ שקרא כו׳ וכ״כ הרשב״א בת"ה הארוך ודילגו מ״ש יכול תרחץ כו׳ עד מעשה באדם א׳. מפני שאינה הלכה אלא כר"ע בשבת דף ס״ד. ומ״ש כאן דברים בטלים פי׳ הראב״ד ורשב"א דברי הרגל ע״ש וכ"ה בסדר אליהו רבא פט׳׳ו וידבר עמה דברי תפלות ע״ש: 
  
  
  
  כל אותן ז׳ ימים. ה"ג הראב״ד שם בברייתא שלנו ופי׳ ימי זיבה ע״ש אבל בתה״א גרים ג' ימים: 
  וישנתי עמו בבגדי ובשרו לא נגע בבשרי. ה"ג הראב"ד ורשב"א שם בבריתא שלנו ודלא כמ״ש בבנין יהושע ואהבת חסד ועי' בסדר אליהו פט"ו וברש״י שבת י״ג ע״ב ד"ה מטה חדא: 
  סוגה בשושנים אלו ע׳ זקנים. כי הסנהדרין עושים סייגים וגדרות לכנסת ישראל שלא יכשלו באסורי תורה וז״ש סוגה כלומר כנ"י היא מסוייגת בסנהדרין שהם עושים סייג וגדר לשמור התורה וכן אמרו בתנחומא פרשת דברים שושן אלו סנהדרין שנאמר סוגה בשושנים ע"ש: והוסיף להם משה יום א׳ מעצמו. פי׳ בתמיה וכי הוסיף משה יום א' מעצמו בלי שום טעם. (רגל ישרה). וכן נ״ל ודלא כהרב בנין יהושע שהגיה לקמן וא״צ: 
  
  
  
  א״ת חרות אלא חירות. דייק דהל”ל חרות בלוחות אלא ר״ל חירות בעבור הלוחות [ותהי׳ הוראת על כמו בעבור וכמו על הברכה(בראשית כז) ועוד]: 
  
  
  
  והמזבחות שנאמר כצ״ל ובזה לא שייך לומר והסכימה דעתו לדה"מ דמאי למימרא: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   הקורע בגדיו והמשבר כליו בחמתו כו׳. כל הכועס כאילו עוע״ז כמ"ש פ״ק דסוטה [דף ד: ע״ש ובנדרים דף כב: ובח׳׳א שם] והכא איסור מוסיף דעשה מעשה ואמרו בזוה׳׳ק דהוי כמקריב לע״ז ולכן אמר סוף שיעבוד ע״ז ממש: 
  
  
  
  הנותן עיניו כו'. אע"ג דמחשבה רעה אין הקב"ה מעניש עליה. הכא היא מחשבה תדירית ולא יבצר איזה דיבור או המצאה וגילוי דעת. ובסוטה דף ט, כל הנותן עיניו במה שאינו שלו כו׳ ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  וזרע ברביעה שלישית. דכתיב זרע את זרעך ולערב הם שתים את לרבות שלישית: 
  
  
  
  שטוב לו לאדם ד״א בצער כו׳. כדתנן לפום צערא אגרא בבית הקברות. לאו דוקא שלן בבה״ק ממש מקום וטומאה אלא סמוך לבה״ק רחוק ד׳ אמות ויותר: 
  
  
  
  
  
  
  
   מכאן לעולה שחביבה מזבחים. דגבי זבח כתיב ולא זבח ולא כתיב ודעת אלהים ולא עולות אלמא דבעולות חפץ אלא דדעת אלהים חפץ יותר ואם כן חביבה עולה מהזבח: 
  מפני שהעולה כו׳. דס״ד דשלמים הם שלום למזבח וכהנים ובעלים וגדול השלום וגם חטאת בעלים מתכפרים וה׳ חפץ בכפרת ישראל להכי יליף מקרא דעולה חביבה והשתא מוכרע דטעם שהעולה כליל הוא עיקר אבל בלאו קרא לא הי׳ מספיק טעם שהעולה כליל: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  בנעימה. פי׳ שמה שהוא נעים לזה וחפץ בו חבירו הוא רוצה ונעים אצלו דבר אחר ועל ידי זה כל אחד עושה כתאותו וחפצו ואינן מתקנאין זה מזה כדמפרש ואזיל ובזה יש ישוב בעולם: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   והיו משתמשין כו׳. צדוק וביתוס ותלמידיהם. ובבנין יהושע כ׳ אנטיגנוס ותלמידיו והוא אגב שיטפיה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   את כל העניים כו׳. הגם דהלל מחייב את העניים עם כ"ז הלל לא הי׳ לו טפול בנים ע״כ יאמרו אשר יש להם טפול דפטירי אבל ר"ע שהיה לו טפול מחייב כל העניים וכ"כ אהבת חסד: 
  אותם ואת רחל אשתו. ר״ל שהי׳ מפרנס בניו של אשתו ראשונה ואת רחל אשתו בת כלבא שבוע • 
  
  
  
  
  
  
  
   עדיין לא הגעת לחצי כו׳. הכונה דהיה משבח עצמו איוב כ״כ כאילו נפלאים מעשיו ולא נראה כמעשים טובים אלו מעולם. וע״ז אמר אל תתהדר לפני מלך דעדיין לא הגעת לח״ש אברהם: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   וחבטן בקרקע. במחזה אברהם פי׳ דחבטן לחושבי שמו ואינו מחוור דהכתוב בשבח לבד איירי ולא קאמר אליה וקוץ בה. אלא נראה כפי׳ בנין יהושע: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   ואפילו לתורה. להיות חברים בתורה ואפילו ללמוד תורה אמרו פרק אין דורשין (חגיגה דף טו:) שאין ללמוד מרב שאינו הגון ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ריב״ב אומר כו׳. דריש כל כל דהוא ואזיל לטעמיה בסנהדרין (דף עח.) רגל ישרה: 
  
  
  
  צואים. לאו דוקא דה״א [שבת דף קיד] כל ת״ח שנמצא רבב על בגדו ח״מ. אלא ר״ל שאינם מתוקנים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  שלא כת״ת. פי׳ שלא כד. 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ומתקנאין זה בזה. דאחד שהלך אם האחר יזכה לשרת והוא נסוג אחור יש לו בושה שהוא לא נבחר ולא דמי למ״ש בסמוך שהן ענותנין: 
  
  
  
  
  
  
  
  אמור מעט ועשה הרבה. בכללו שלא יאמר אני רוצה ללמוד כך וכך כי יבואו לו עכובים מהיצר הרע וישא ק״ו מדוד שהיה אומר למחר אני הולך לראות דירה נאה כו׳ ואח״כ היה נכנס לבית המדרש כמ״ש ז״ל וכבר אמרו [סנהדרין דף כו:] מחשבה מועלת לד"ת וכ״ש אמירה. וז״ש אמרתי אחכמה וע״י האמירה היא רחוקה ממני בסיבתי: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אבל המקבל א״ח בספ׳׳י כו׳. וכן ארז״ל [כתובות דף קיא:] על פסוק ולבן שנים מחלב טוב המלבין שינים לחבירו יותר ממשקהו חלב: 
  
  
  
  
  
  
  
  שאין דורן ראוי לכך. פי׳ דכשיש השראת שכינה יש טובה וברכה בעולם ברוחניות וגשמיות. וכ"ש שהיו ל׳ ראוים לכך כי ל׳ גימטריא הוי״ה ד׳ הרומז לשכינה. ומהברכה והטובה שתהיה בעולם יהנו הכל ולא היו ראוים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   מלמד שיהא עניו כהלל. פי׳ הגם שהלל היה בטבעו רך וטוב. הקב"ה נתן כח באדם דהגם שטבעו קשה יש כח בידו להפוך הטבע ולהיות רך ונוח והבא ליטהר מסייעין אותו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  י"ג שנה כו׳ ממעי אמו כו׳. שהיצה״ר שולט בו משעת לידה כמו שהסכים רבינו הקדוש פרק חלק (סנהדרין צא:) ודייק לה מדכתיב לפתח חטאת רובן וז״ש ׳״ג שנה גדול ממעי אמו ר"ל משעת לידה: 
  התחילו [מתעדנין] [כן היתה גירסתו] לו כל אבריו. כלומר מתקשרים מלשון אענדנו עטרות שכלם מתקשרים כנגדו: 
  
  
  
  יצר הרע א״ל תקנה אלא בד״ת. אע״ג דיש סגולות להכניעו כמו אם יהיה עניו באמת ומי שזכה ליראת שמים כתקונה וכיוצא. כ"ז מועיל לינצל ממנו אבל ע״י עסק התורה מתקן היצה״ר עצמו ועושהו טוב. וז׳׳ש [קדושין דף ל: ב״ב דף טז] בראתי יצה״ר בראתי לו תורה תבלין דכמו שהתבלין מכשירין התבשיל לאכילה כן התורה מכשרת היצה״ר שיעשה טוב. וז"ש יצה״ר אין לו תקנה לו דייקא לעשותו טוב אלא בד"ת: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ואל תקח ממנו את ממונו. על לימוד תורה אבל אם מעצמו נותן לך בשביל דורון שרי ומצוה איכא דהנותן דורון לת״ח כאילו הקריב בכורים [כתובות דף קה:] והוא מזכה לנותן ע״ד ושם האיש אשר עשיתי עמו כמשז"ל: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   משמחי לב. דעל ידי התורה הלב שמח וממילא אזלי הנהו הרהורים רעים וחטאים: 
  שהרגו בשם. בזה אפשר לפרש וישמע פרעה את הדבר הזה ויבקש להרוג את משה דיש לחקור דמשה כבן לבתיה יקר מאד בבית המלכות איך תכף בעבור הדיוט א׳ רצה להורגו תכף בלי עדות שלם. אמנם דתן ואבירם הגידו לו שהרגו בשם ולכן נתירא מאד פרעה דיכול משה לבא אצלו בלי שום תנועה והיכר ולהזכיר השם ולהרגו וז״ש וישמע פרעה את הדבר הזה ר״ל שבדבור הרגו ולכן ויבקש כו׳: 
  
  
  
  
  
  
  
  נמצא בטל מן התורה. נקט נמצא שרצונו הוא ללמוד ומשיח עם בניו ונמשך והוא לא ידע ואח״כ נמצא דרך מציאה ביטול תורה שלא מדעתו: 
  
  
  
  
  
  
  
  אומן וכלי אומנתו בידו. דהיראה מונעו מלחטוא ומתוך יראה יבא ללמוד וזהו אומן וכ״א בידו שע״י הכלים יכול לעשות האומנות ללמוד וחכמתו מתקיימת ואם אין לו יראה מתגבר היצר הרע עליו ואינו מניחו ללמוד ואין חכמתו מתקיימת וז״ש ראשית חכמה יראת ה׳. וז"ש בב״ב דט״ז שבקש איוב לפטור העולם מן הדין דאנוסים ביצה׳׳ר והשיבו לו חביריו אף אתה תפר יראה ותגרע שיחה לפני אל ברא יצה״ר ברא לו תורה תבלין. ולכאורה עדיין יש מקום פטור איברא דהתורה מבטלת יצה״ר אמנם היצה״ר אינו מניחו ללמוד וא״כ הוא אנוס דהיצה״ר א״ל בטול. ויראה דהש״ס רמז התירוץ לזה בהביאו מ״ש אף אתה תפר יראה פי׳ דאם הי״ל יראת ה׳ אינו חוטא ולומד ואז התורה מבטלת יצה׳׳ר ובכן נסתר גם טענת שהיצה״ר אינו מניחו ללמוד: 
  
  
  
  
  
  
  
  לא חכמה מביא דברים. שאם היה קורא ושונה הרבה בפלפול עצום לא יאמר היום עיינתי הרבה ואני עייף ויגע הן עתה אדברה וירוח לי ל״ת כזאת כי סייג לחכמה שתיקה אלא חכמה מביאה לידי מעשה כמו שעשו הני אמוראי דהוו יגעים בתורה. וזמנין דיתבי אפתחא לקום מקמי סבי [עי׳ ברכות דף כח.] ולא דברים מביא חכמה. אף שאמרו בע״פ [קיז. שבת ל:] דרבה מקמי דפתח אמר מלתא דבדיחותא ובדחו רבנן ואח"כ פתח בשמעתא. מ״מ אין לדבר דברים בטלים קודם הלימוד. דמילי דבדיחותא דרבה היינו דברי אגדה המשמחים את הלב כמ״ש הפ"י ח״א בהקדמתו ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  מע״ט. פי' בבנין יהושע עניו כו׳. וא״נ דא״כ הל״ל מדות טובות. והפשוט הוא מצות מעשיות צדקה גמ״ח שמירת שבת זהיר בק״ש ותפלה וכיוצא. והמדות טובות נכללות בעשין ובלאוין ובמצות והלכת בדרכיו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  סייג לענוה י״ח. דכשיש לו יראת חטא מכיר בחסרונו ובגודל חיובו לעבוד ה׳ וקיצורו. ויבוש ויכלם ויהיה עניו ושפל רוח: 
  
  
  
  
  
  
  
  שנאמר כי מכבדי אכבד. פי׳ כי התורה כולה שמותיו של הקב"ה וא״ש כי מכבדי על כבוד התורה שהוא כבודו יתברך ובזוה׳׳ק פרשת בשלח גבי ויבא עמלק הקשה דכתיב ברפידים על שרפו ידיהם מן התורה והרי עדיין לא ניתנה תורה ותי׳ דהתורה היא הקב״ה ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  מוסרין לו שקדנין כנגדו. פי׳ מלאכים שתדיר מתמידים וזהירים לשומרו מדה כננד מדה שהוא שקדן בתורה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  לא טעם טעם של יראת חטא. שההגדות והמדרשים מלאים תוכחות מוסר ומשלים שמביאים לאדם ליראת חטא ואדרבה הת״ח העוסקים בהלכות זמנין שגבה לבם שסוברים שהם חכמים וח״ו יבואו לכלל גאוה והיצה״ר רודף אותם שעסקו יותר בת״ח כמ״ש בסוכה דנ"ב ולכן צריך שילמדו מוסר להתעורר ליראת ה׳ ולהכנעה ואז תורתם רצויה. וברקח סימן קי״ד הביא מברייתא דידן הגירסא מי שלא ראה אגדה לא טעם טעם יראת חטא: 
  
  
  
  
  
  
  
   כל המבטל ד״ת כו׳. [עי׳ יומא לה:] אמרו בתנא דבי אליהו כל החרבנות וכל הצרות הבאות לכלל ישראל או לפרטי הכל בעון ביטול תורה שנאמר [מיכה א׳] בפשע יעקב כל זאת [ועיין בבא בתרא דף ח א׳ אין פורענות בא כו׳]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  שנאמר ויפג לבו כי לא האמין להם. פי׳ דהל״ל ולא האמין להם דכי הוא נתינת טעם אמנם בזה ניחא דענשו של בד אי דאע״פ שאמר אמת אין שומעין ולכן אף שאמר לו דיוסף חי ויפג לבו ונתן טעם כי לא האמין להם דייקא שכזבו לו בתחלה וא״ש תיבת כי ותיבת להם: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  מלך באדם ראשו. וניכר בשמו הוא הראש. ובמעשיו הוא הדעת ושכל טוב המנהיג לכל. ובמקומו ירום ונשא ואע״ג דהכל תלוי בלב ושלמה המלך ע״ה אמר דהחכמה בלב כמשז״ל מ״מ הלב רואה ואינו נראה. מ״ח באדם מ״ר. וכבר נודע כמה רפואות יש בהם והרמב״ם ז״ל בחכמתו היה מכיר בהם כל חלקי החולי לסוגיהם ולמיניהם אי אשתני לגריעותא או למעליותא: 
  זה עקביו של אדם. וז״ש ואתה תשופנו עקב וכתיב והיה עקב תשמעון כו׳. וז״ש עון עקבי תרי מבית ומחוץ. ולשבח נאמר עקב אשר שמע אברהם בקולי ודו״ק. 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  נוטל מהם יצה״ר וכו׳. הוא על דרך מ״ש [שבת קד. וש״נ] הבא ליטהר מסייעין אותו וכו׳: 
  
  
  
  
  
  
  
  ולא היה א׳ מהם שיהלך בדרכי הקב״ה כו׳. לאו דוקא דהאיכא שם ועבר. ומעיקרא היה נח חי עד שהיה לאברהם נ״ח שנה וכמ״ש אברהם בן נ״ח כשמת נח. א"נ דשם ועבר קבלו מנח. ונח קבל ממתושלח ודעמיה אבל אברהם במחוז שלו היו כלם עע״ז והוא מעצמו נתעורר. וכונת לא הי׳ אחד מהם שיהלך בדרכי הקב״ה היינו מעצמו בלי מלמד. ומ״ש הרב בנין יהושע וז״ל בדרכי הקב״ה ר"ל בכל דרכי הקב״ה כדמסיים וכי תורה א׳ וכו׳ עכ״ל. לא שמיע לי דהגם שאברהם אבינו עליו השלום זכה לזה. אין לומר שנת ושם ועבר לא הלכו בדרכי הקב"ה ח״ו דהיו יראי ה׳ ומקיימים ז׳ מצות שנצטוו וגם נח למד תורה כמשז״ל ושם ועבר קבלו ממנו. ומ״ש נראה נכון. א״נ בפשיטות מ״ש ולא היה א׳ מהם שיהלך בדרכי הקב״ה במחוז שלו קאמר דאע״ג דנח ובניו היו בעולם היו רחוקים הרבה: 
  
  
  
  וכל כך למה כו׳. כלומר מאחר דהקב״ה יודע תעלומות וכבר לפניו יתברך גלוי שעומד בכלם אמאי אצטריך לנסותו ומשני להודיע לכל צדקתו ושראוי לשכר הרבה וכן אמרו בזוהר הקדוש כסגנון אחר: 
  
  
  
  
  
  
  
  שנאמר וימרו על ים בים סוף. דייק דהול״ל וימרו על ים סוף ומדכתיב על ים בים סוף למדנו שהמרו על הים והמרו בתוך הים: 
  ולבן זו מחלוקתו של קרח. כתכו המפרשים ואוסיף קצת דתחילת המחלוקת שאל טלית שכולה תכלת אם צריכה לבן ולזה סמך פ׳ קרח לפ׳ ציצית וכונתו כי טלית שכולה תכלת ודאי אינה צריכה לבן גם ישראל כלם קדושים אינם צריכים לאהרן ונמצא דבריש כל מרעין היה על הלבן שבציצית ומשו״ה דריש ולבן זו מחלוקה קרח: 
  
  
  
  א״ר יוסי כו׳. ר״ח והרי׳׳ף ורמב״ם ורא״ש פסקו דצבאות אינו נמחק [כר״י ועי׳ תוס׳ בשבועות שם] וכן בזוהר הקדוש אומר סוד גדול בשם צבאות: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  רשב״א אומר נשיקה זו של אמת. פירש הרב נחלת יעקב דנקוד לומר שלא בא לנשקו בתחלה אלא לנשכו ושאר נשיקות של עשו ליעקב אינן אמת זה ת״ד. ויש להשיב דכיון דבא למעט שאר נשיקות א״כ לזה נקוד דדוקא נשיקה זו אמת. ותו ליכא רמז דבתחלה היה רוצה לנשכו ומה שמיעט שאר נשיקות עשו הכונה שהכתוב רומז דנשקו פעמים אחרות ולא היו אמת אלא זו. ומדברי הרב רגל ישרה נראה דמיעט כל נשיקה הנכתב במקום אחר בכל מקום ואם זה כונתו לא נהירא דודאי נשיקה הכתובה כגון וישק יעקב לרחל וגבי אהרן וכיוצא הם אמת ויש לצדד: 
  
  
  
  
  
  
  
  ולא נכשל אדם בירושלים. פי׳ הרב בנין יהושע לא נכשל בעבירה וכו׳ ולדבריו ר״ל שלא עבר עבירה בשוגג אבל במזיד הבחירה היא ביד אדם. ומ״מ יותר נראה כפשוטו דלא נכשל הוא ע״ד אם תרוץ לא תכשל שאינו נתקל בעץ ואבן ולא נופל. ולא נפגע. שלא הוזק משדים ולא נטרפה דעתו: 
  לא היתה מפולת בירושלים. פירש מהריט"ץ ז״ל בכ״י ברעש: 
  
  
  
  אלא מן הקרקעות ולמעלה. הוא הבנין דקרקע עצמו לא יוכל למכור דהא לא נתחלק לשבטים ואינו שלו. כ״כ הרב אהבת חסד ונכון: 
  
  
  
  
  
  
  
  וממה הם מתפרנסים בניו של יתרו מן היצירה כצ״ל. והיינו כדכתיב המה היוצרים ופי׳ המפרשים אומני כלי חרס ואתיא כי הא דתנן אהוב את המלאכה ושנא את הרבנות ופירשנו שלא תהיה מלאכה כצורף זהב וכסף ומשבצות וכיוצא שיש במלאכות אלו ודומיהם רבטת ובעל כרחך תתודע לרשות כי יצא שמך לפני מלכים או עם שרים ולכן בני יתרו בחרו במלאכה שלא יהיה בה כבוד חרש את חרשי כדי שיהיו פנויים לעסוק בתורה. והרב אהבת חסד ז״ל פירש דעסקי בהלכות יצירה ומברי להו כמ״ש בסנהדרין דף ס״ז ובכל יום מעין הבריאה בראו עכ"ל ואינו נראה מכמה טעמי׳ והעיקר כמו שפירשו המפרשים דהיה מלאכתם בכלי חרס: 
  
  
  
  כדרך שהמזון מתעכל. שלא היה להם צער כדרך שותה סם לרפואה וכיוצא: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ז' אין להם חלק לעולם הבא אלו הן לבלר וכו׳. ואם תאמר דבמתני׳ פ' חלק קתני ואלו שאין להם חלק האומר אין תחיית המתים וכו׳. ואמאי לא קתני הני. ותו דהני הוי רבותא טפי. וי״ל דמאי דתנן הוא מילתא פסיקתא אם לא עשו תשובה והני לאו מילתא פסיקתא דמשכחת לה שלא חטאו כלל אלא דבברייתא שלנו קתני הני דשכיח דיחטאו ואם לא שבו אין להם חלק לעוה"ב. שוב ראיתי להרב שאלת יעבץ ז״ל בח״ב סימן סט דף מב ע״ב שכתב על ברייתא שלנו. ואעתיק קצת מדבריו בקיצור וז״ל ז' אין להם חלק לעולם הבא פי׳ אם אינן זהירין במלאכתן ואומנותם ומינוים כראוי להם. לבלר. כותב סת״ם כמ״ש רי״ש לר״מ שאם תחסר אות א׳ נמצאת מחריב העולם. וסופר. כותב שטרות וגיטין שהרבה דברים תלוים בו אם מקלקל בהם נמצא מפסיד ממון שלא כדין או מרבה ממזרים. דיין לעירו כשמתפרנס מהם בדרכים מעוקלים ועוד אם באו לפניו לדון בני עיר אחרת לדון עם בני עירו מטה הדין לצד בני עירו. וקוסם ענין זה נתעורר מאד היינו דאחריבנהו לכמה קהלות ישראל. חזן וטבח. הם ודאי לאבן נגף ולצור מכשול לבית ישראל עכ״ל: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   חכם אינו מדבר לפני מי שגדול ממנו בחכמה ובמנין זה משה שנאמר וידבר אהרן כו׳. פירוש ומשה היה גדול מאהרן בחכמה. ועכ״ז להיותו גדול ממנו בשנים לחוד לא דיבר ומשם נלמוד ק"ו שלא לדבר לפני מי שגדול ממנו בחכמה ובמנין. ואפילו אם תמצא לומר שאני משה שהוא עניו מאד. מ״מ אודי לי מיהת שאין ראוי לדבר בפני מי שגדול ממנו בחכמה ובמנין: 
  וייטב בעיניו ובעיני הגבורה. כלפי מ׳׳ש אהרן הייטב כעיני ה׳ לכן מפרש וייטב כעיניו דעולה לכאן ולכאן וייטב בעיניו ובעיני הגבורה ומה. שפי׳ הרב בנין יהושע לא שמיע לי ושוב ראיתי שהרב אהבת חסד פי׳ כדאמרן: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  על עינוי הדין. עוות הדין. לכאורה ה״ל זו ואצ"ל זו. וי"ל דה״פ על עינוי הדין שמכיר הדין והבע״ד בדבר ודאי ולא זו דהוא החטא הניכר לדיין ולבע״ד אלא אף זו עיוות הדין דניכר לדיין ולא לבע"ד דאינו ודאי לו כי הדיין עיות הדין ולאו כ״ע דינא גמירי שעיות הדין ולא זו דהדיין כבר ידע אלא אף על המורים בתורה שלא כהלכה דבע״ד לא ידע וגם המורה כעצמו לא ידע שהורה שלא כדין שהוא אינו יודע ספר וסובר שהורה כדין לפי דעתו המשובש גם זה גורם העונש והוי כאינך ועל דרך זה ניחא דהוי לא זו אף זו. ואל תשיבני כי אלו החלוקות עינוי ועיוות הם שתי תיבות והתוספות ריש פ״ב דקידושין כתבו דבשתי תיבות לא אמרינן לא זו אף זו. לזה אומר דעינוי הדין ועיוות הדין הם שתי חלוקות. ותו דהריטב"א בחידושיו שם פליג על התוס׳ ומצאתי בתוספות ר״י כ"י שכתב כדברי הריטב״א ז"ל ובמ״א הארכתי בס"ד: 
  
  
  
  
  
  
  
  משלמין לרשעים. מעט זכיות שיש להם בעוה״ז. והוו בה קמאי מדוע לא ישלמו לרשעים קצת מצות בעוה״ב ואמאי משלמין אותו מיעוט זכיות בעוה״ז. ורבו התירוצים ונזכיר קצתם. א' דהכל לפי הענין ומדות האדם כי הרשע שהוא רוצה עוה״ז וכל ישעו באכילה ושתיה ומלבושים נאים וכיוצא. לכן ע״פ מדותיו משלם שכרו בעוה״ז לפי רצונו. ב' דהכל לפי רוב המעשה ולכן ישלם ה' לרשעים בעוה״ז מעט זכיות כי הם יש להם רוב העונות ואזלינן בתר רובא. ג׳ דהרשע באונם וכיוצא כשעושין מעט בצרתם או אפי׳ ברצונם הוא בלי כוונה ובפניה להתיהר וכיוצא ולזה מצוה ולימוד שלהם אינו פועל למעלה אלא למעה ואינו ראוי לשכר עוה״ב ומשו"ה משלם להם הזכיות בעוה״ז. ד' במה שחקרו דשכר מצות בהאי עלמא ליכא ואמאי והאיכא בל תלין וניחא להו לרבנן דהירא׳ בידו של אדם וכשמקיים מצוה ביראת ה' שהיא שלו אומן קונה בשבח כלי וליכא בל תלין. אבל הרשע שאין לו יראה לא קנה וצריך לשלם שכרו בעוה״ז. אלו התירוצים תירצו המפרשים ואני בעניי הארכתי בזה בדרושים בכמה מקומות בס״ד: 
  
  
  
  
  
  
  
   מפירותיהן. ה״ג רבינו האר״י זצ״ל דלא כל הפירות אוכל בעוה״ז רק מקצת פירות: 
  ות״ת כנגד כולם. אפשר לומר משום דע״י התורה מבטל היצה׳׳ר ולא עוד אלא שעושה היצה״ר טוב דז״ש [קדושין דף ל:בבא בתרא דף נח.] בראתי יצה״ר בראתי לו תורה תבלין לו דייקא תבלין שמכשירו להיות טוב. וזה טעם מ״ש [קדושין דף מ: וש״מ] תלמוד גדול שמביא לידי מעשה שהוא מבטל היצר הרע ויכול לקיים המצות: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  והאומר אחטא ואשוב מוחלין לו עד ג״פ ולא יותר. זה הלשון קשה ומ׳׳ש הרב אהבת חסד יש לגמגם. ול״נ להגיה. חטא וחזר וחטא מוחלין לו ג״פ ולא יותר כצ״ל: 
  
  
  
  ילמדו אחרים כצ״ל. ופי׳ שאחרים ילמדו תלמידים והוא לא ילמד אך הוא לומד לעצמו זו מדה בינונית כיון שהוא לומד ורוצה שאחרים ילמדו תלמידים. והרב בנין יהושע נתקשה בזה אך הרב אהבת חסד פי׳ כהוגן ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  שנאמר הוי כל צמא לכו למים. מה מים בזול והם חיות העולם כך התורה תורה מונחת בקרן זוית כל הרוצה ליטול יבא ויטול והיא בזול כמו המים וחיות העולם: 
  לעולם יהא אדם רך כקנה. שלא ידבר נגד שום אדם כמו שדבר הוא לאותו אדם ריקה כמה מכוער כו׳. ואמר לעולם בין שהוא שמח וטוב לב בין שאינו שוקע וכיוצא תדיר יהיה רך בדיבורו ובעניניו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אהוב מה״ש הדרוש של כל המצות. כלפי שאמרו לא המדרש הוא העיקר אלא המעשה לזה בא ר׳ יהודה בן תימא לומר שבכל מה שאמר הוא עצמו עז קל רץ גבור לעשות רצון אביך שבשמים בכלל הוא דרצון שמים הוא דרוש של כל המצות לדעת טעמן ונימוקן כפי השגתו. כדי שכשיקיים מצוה יהיה בשרש וידיעה: 