meta: {"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Tanaitic/Commentary/Kisse Rahamim/Minor Tractates/Kisse Rahamim on Tractate Soferim/Hebrew/Talmud Bavli, Vilna 1883 ed..txt"}
text: Kisse Rahamim on Tractate Soferim
  כסא רחמים על מסכת סופרים
  Talmud Bavli, Vilna 1883 ed.
  
  
  כסא רחמים על מסכת סופרים
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   והלכה למשה מסיני שכותבין על עורות בהמה טהורה כו׳. בשבת (דף כ"ח ודף ק"ח) לתפילין יליף מדכתיב למען תהיה תורת ה׳ בפיך מן המותר בפיך ונראה שם בש"ס שהיא דרשא פשוטה וכ"כ התוס׳ שם כאשר יראה הרואה: 
  [שמסרגלין. בלשון ערב קורים לשרטוט סרגל כמיש בערוך. רגל ישרה]: 
  שהוא סמוך לו מן המקרא. כלומר שיש לו סמך מן המקרא: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  שיחור. אדרמנ"ט: 
  קומום. שרף האילן: 
  קנקנתום. וידרואול"ו: 
  מי טריא. מים ששורין גל"ש: 
  ואין נותנין קנקנתום בדיו. הרמב"ם פ"א דתפילין הכשיר מי עפצא וקנקנתום והרא"ש כתב דמי עפצא וקומום נקרא דיו: 
  
  
  
  לא עברית. פי׳ לשון עבר הנהר ולא כתב עבר הנהר: 
  ולא ארמית ולא מדית ולא יונית. פי׳ בין בלשונם בין בכתיבתם: 
  כתב בכל לשון בכל כתב לא יקרא בו. פי' בס"ת שכתוב באיזה לשון או באיזה כתב הוא פסול לקרות בו בצבור: 
  עד שתהא כתובה אשורית. פי׳ ובלשון הקדש: 
  
  
  
  מעשה כו׳. ס׳ יוחסין וס׳ סדר הדורות הביאו ברייתא זו ולא נתברר אימתי היה זה דבסמוך שנינו שכתבו הזקנים התורה לתלמי. וממה ששנינו בסמוך שוב מעשה בתלמי נראה שזה קדם: 
  
  
  
  
  
  
  
  אין כותבין בזהב. פי׳ שום אות מסת"ם ולאו דוקא זהב אלא אפילו שאר מיני צבע וזהב אצטריכא ליה אע"ג דמשום חשיבות ומעלה עושה: 
  כל אזכרותיה כתובות בזהב. שעשה כן ליקר תפארת האזכרות: 
  
  
  
  כל התורה עברית. לא דמי למיש לעיל הלכה ו׳ לא עברית דהתם פירושו לשון עבר הנהר. והכא פירושו לשון הקדש כי שם עברית הוא שם משותף ומתפרש לפי ענינו: 
  וי"א לא דברו אלא כו׳. פי׳ דת"ק סבר דכל תיבה שהיא לשון הקדש לא יכתבנו תרגום ואם כתבה תרגום פסול וי"א סבר דודאי לכתחלה אין לשנות אבל בדיעבד כשר ומה שאמרו שמעכב אינ. אלא בתיבות אלו יגר שהדותא גלעד בזה הוא שאם שינה פסול [שהוא שקר דהא באמת יעקב קראו בלשון הקדש ולבן קראו בלשון תרגום] והיינו דמסיים עברית שכתבו תרגום תרגום שכתבו עברית אל יקרא בו ואיזהו יגר שהדותא גלעד וחבירו כלומר מ"ש שהמשנה פסל ולא יקרא בו היינו יגר שהדותא שכתבו גלעד וחבירו גלעד שכתבו יגר שהדותא וכ"ז סברת י"א. ודע דאפילו לסברת י"א דוקא אם כתב פי׳ התיבה שכתובה בלשון הקדש בתרגום אבל כתכ פי׳ שאמרו רז"ל כגון שכתוב הן ואמרו רז"ל [מו"ק כח וש"מ] בלשון יוני אחד אם כתב א׳ במקום הן פסול וכן מ"ש במנחות דף ל"ד טט בכתפי שתים פת באפריקי שתים אם כתב במקום לטוטפות לארבע פסול וכיוצא בזה ופשוט: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   כמדת כתב ראשון. אפשר דאתא לאשמעינן דכל הקפידא הוא שיהיה כמדת כתב ראשון הגם דיש שינוי במהות הכתב כל שהיא כמדת ראשון סגי אמנם ודאי דטוב שיכתוב ספר הראשון אם אפשר כמ"ש הרב ש"ך ז"ל אמנם אין קפידא כי אם על שיהיה מדה כנגד מדה: 
  
  
  
  שיעור כו׳. פי׳ שיעור אורך הדף לא יהא ארוך כל כך שאינו רואה פי׳ שלא יהא כ"כ גבוה עד שיטרח לראות. ובקטן אם בא לעשותו קטן לא יפחות כו׳: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ר׳ שמעון בן אלעזר אומר משום ר׳ מאיר כצ"ל וכן הוא ברא"ש הלכות ספר תורה ס"ס י"ד. 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   מעשה בבייתוס כו׳. פ"ק דב"ב דף י"ג איתא אמר ר׳ יהודה מעשה כו': 
  לפני חכמים. פי׳ רבי ובית דינו כדמוכח בב"ב שם: 
  כאחת  והכשירום כצ׳יל: 
  
  
  
  
  
  
  
  ושנוקד. פי' או שנוקד ראשי פסוקים שלא עשה הפסק בין הפסוקים אלא עשה נקודה בראשי הפסוקים לסימן: 
  
  
  
  מותר. לקרות בו כגון שנמצא בשעת הקריאה אם רישומו ניכר א"צ להוציא ס"ת אחר ויגמור הקריאה ואח"כ יתקן האותיות שנמחקו תקון יפה: 
  
  
  
  
  
  
  
  אבל קורין באחד. דדי לקרות בדף אחד ובספר האגודה גריס אבל קורין יו"ד באחת פי׳ דסגי כשפתח ג׳ דפין לכבוד הס"ת ויכולים לקרות עשרה באחת בזה אחר זה [ובס׳ רגל ישרה פי׳ וצ"ל אין פוחתין כו׳. ר"ל כדי שיהא הדף שקורא בה מגולה מכל צדדיו. אבל קורין באחת. ר"ל אף שפותחין ג׳ דפים אפ"ה לא יקרא אלא באחת לאפוקי אם שנים רוצים לקרות אחד בדף זה וא׳ בדף שני שאסור עכ"ל]: 
  
  
  
  
  
  
  
  אלא אוחז בידיו באימה. פי׳ מלבד שאין נוהגין בזיון אלא צריך לכבדן ביראה. דכל התורה שמותיו של הקב"ה וכתיב ליראה את השם הנכבד וגו': 
  
  
  
  הדמה לו מה הוא כו׳. וכמ"ש בסוטה דף י"ד [אתרי ה"א תלכו וכי אפשר כו׳ אלא להלך אחר מדותיו של הקב"ה מה הוא מלביש כו'] ע"ש: 
  
  
  
  אין נוהגין בזיון באוכלין. לא די שלא ינהגו בזיון גמור באוכלין עצמן אלא אף זו שאין זורקין אוכלין ממקום למקום אף מידי דלא ממאיס [היינו בפת דוקא אבל שאר אוכלים דוקא בממאים] דנראה שהם בזוים בעיניו. ולא זו כי בעת שזורקן ניכר הבזיון אלא אף זו לא ישב כו' שנמשך מזה אח"כ בזיון שיתמעכו: 
  ע"ג קופה כו׳. ואם מונחים בתיבה של עץ שרי. ב"ח ואחרונים: 
  
  
  
  כל שיש קליפה מותר לכסות. דלא ממאים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   הראשון קדש. אגב שאמר בסוף הלכה הקודמת אלהי האלהים הראשון קדש והשני חול גמר אומר שזה פי׳ ואדוני האדונים ואדוני קדש האדונים חול. אבל לערן מחיקת השם אדון הוא כמו חנון רחום: 
  
  
  
  
  
  
  
  התעו  אותי אלהים חול מי אל כמוך קדש כצ"ל: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   את השם וכתב יהודה כצ׳"ל. פי' שהיה צריך לכתוב השם וטעה וכתב יהודה אבל הוא היה בדעתו שכותב שם ונתכוון לקדשו אך טעה וכתב יהודה להכי עושה מדלת כו': 
  ונתכוון  וכתב את השם אע"פ שכ׳ בו דלת כצ"ל פי׳ שהיה צריך לכתוב יהודה וטעה ונתכוון לכתוב השם וכוון לקדשו ואחר שכתב אותיות יהו נזכר שיהודה צריך לכתוב וכתב דלת אפ"ה כיון דהוא נתכוון לקדש שם הויה וכתב אותיות ראשונות בכוונה זו לא מהני מ"ש דלת אלא מעכבו וכותב יהודה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אפי' המלך. פי׳ מלך ישראל אבל מלך או"ה פוסק [וכמ"ש בברכות דף לב:]: 
  
  
  
  מותר למחקו. וה"ה שעוה או חלב מותר להסירו. אגודה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  על האבן. פי׳ שהי׳ האבן משוקעת בבנין ומ"ש שומטה ר"ל חולצה. רגל ישרה: 
  
  
  
  ספר שחותך. ר"ל שנקרע התפר ומש"ה בב׳ פעמים אפשר להחזיק עדיין במה שנתקיים אבל בפעם ג׳ לא יתפור דמסתמא כבר כלה כל הגליון. רגל ישרה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ואיזהו הנה כו׳. בשבועות דף לה הנוסחא היא להיפך דת"ק סבר כהי"א שבכאן וי"א סברי כת"ק דכאן: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   (הל"ה) למ"ד כו׳. בפסיקתא זוטרתא דרבינו טוביה פרשת נצבים. למד וישליכם גדולה משונה מכל למד שבמקרא ללמדך כי אורך הגלות עליהם: 
  
  
  
  
  
  
  
   שנאמר וידבר כו׳. הוא אסמכתא בעלמא דפירושא דקרא סדר מועדיא כמו שתרגם אונקלוס. ובתורת כהנים אמרו וידבר משה את מועדי ה׳ מלמד שהיה משה אומר להם הלכות פסח בפסח כו׳ ויש שם דרשות אחרות וכן בפסיקתא. והא דקורין בשבתות וכו׳. הוא תקנת משה רבינו ע"ה ואינו מן התורה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  לא בעמידה. אחר שהתפללו הקהל תפלת י"ח: 
  ולא בישיבה. אמר שאמרו הקהל פסוקי דזמרה. רגל ישרה: 
  ואין  קורין בתורה ואין מפטירין כצ"ל [וכ"ה בכ"י וכמ"ש במתני׳ דמגילה ונשמט בדפוס כאן מן ואין עד ואין]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  פתר לה. להא דאין מדלגין בתורה. כגון. פי' אפילו שהיתה פ' קטנה והטעם כדי שישמעו את התורה על הסדר וכשמדלג אין לב השומע פנוי כל כך ואין הטעם כמש"ל שאין גוללין ס"ת ברבים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ועבדין כן. שבזמנם לא היו מברכין בתורה אלא הפותח והחותם: 
  
  
  
  
  
  
  
  אני לא שמעתי. הא דר׳ סימון בשם ריב"ל אבל מסברא נראה דוקא בעשרת הדברות: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  בברכה  גדלו שבירך על קה"ת ואע"ג דאיכא רבוואתא דסברי דברכת התורה מדאורייתא הכא קאי בברכה על קה"ת בצבור שתקן עזרא ואנשי כנה"ג כמו שתקנו כל הברכות והתפלות: 
  
  
  
  הנאמרים באמת ברוך כו׳. כולה חדא ברכה ויש כאן שינויים משאר ברכות והכסף משנה פי"ב מהלכות תפלה האריך ליישב הכל ע"ש. וכתב מהרי"ט צהלון סימן ע"ג שאין ראוי שיעשו הפסק אלא יאמר הכל בב"א להראות שהכל ברכה א׳: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  משמח ציון בבניה. וכ"ה נסחת הראב"ד בהשגות פי"ב מה"ת אבל נסחת הרמב"ם בונה ירושלים ע"ש: 
  
  
  
  [בימיו תושע כו׳. בנוסחא שלנו ליתא וגם מגן דוד כגמ׳ דילן והא בהא תליא דצ"ל מעין החתימה]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ועוד אמרו כו׳. אין כן מנהגנו: 
  ברוך מרדכי כו׳. וכ"ה בירושלמי פרק בני העיר ומנהגנו לומר כמ"ש בטור שו"ע סימן תר"צ סעיף טז [וע"ש בהגר"א]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  א"ר לוי כו׳. בריש מגילה היא מימרת ריב"ל אך מייתי קרא אלהי אקרא יומם כו' ואח"כ א"ר חלבו אמר עולא ביראה חייב אדם כו׳ ומייתי האי קרא למען יזמרך כו': 
  לפיכך נהגו לקרותה כו׳. כיון דדרשינן מהאי קרא דצריך לחזור ולקרותה היה מנהגם לקרות המגילה בשתי שבתות קודם פורים במוצאי שבת אחר ר"ח אדר: 
   ר"מ  הי׳ עובר בבהכ"נ ושמע שקראו חצי המגילה ואמר להם אמאי פסקי בחצי וא"ל משום יזמרך שקורים החצי במוצאי שבת שיבא והניחם: 
  בשיר השירים כו׳. כך נהגו לקרות שיר השירים ורות חצי ללילה א' וחציו לילה ב׳ ביו"ט של פסח ועצרת וי׳"א במוצאי שבת שלפניהם כדמפרש ואזיל: 
  
  
  
  וכשם שקורין כו׳. כלומר דבחגים ומועדים קורין ומפטירין בענינו של יום כן בפורים מסתברא דעיקר קריאת המגילה ביום שנאמר ביום אשר שכרו ונותן השבח יומא דהלולא: 
  ותנן כל היום כשר לקריאת המגילה כצ"ל. אלמא עיקר קריאתה ביום [ועי׳ רא׳"ש פרק א׳ דמגילה סימן ו']: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ברכות  וכן קמיעות שכתוב בהן ענינות הרבה של תורה כצ"ל: 
  
  
  
  
  
  
  
  נטל טימוס של ברכות וזרקן כצ"ל. ור"ל קבוץ של ברכות שכתב [ובכ"י הגירסא כאן תכריך של ברכות]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  טוב שברופאים לגיהנם. כתב הרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם אין ברפואות אלא סכנה מה שמרפא לזה ממית לזה וז"ש טוב שברופאים כו׳ לגנות דרכן של רופאים בפשיעות וזדונות שלהם נאמר אבל לא שיהיה חשש איסור בדבר כדרך שאמרו כשר שבטבחים כו׳ ואם נהג כשורה כ"ש שהוסיף זכות לעצמו עכ"ל: 
  והכשר שבטבחים שש"ע. במדרש דריש עם ל"ק שהיה להוט אחר ישראל ככלב אחר הנבלה. לכך מדמה לטבח שחס על בהמותיו להכשיר נבלות. תוס׳ קדושין לר"י הזקן ז"ל כ"י: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  והדורשה. הרדב"ז בתשוב' סימן רל"ב מפרש כפשטה דורשה אפילו בע"פ שעיקר האגדה היא סודות נעלמים וכפי פשוטה השומע יטעה וצריך למוסרה פה אל פה ע"ש באורך: 
  והתניא. בניחותא ומייתי סייעתא לריב"ל דלא ניתנה לכתוב משום דבעיא פנים מסבירות ואם לא יהיה פה אל פה פנים בפנים אין כאן פנים מסבירות. רדב"ז שם: 
  פנים של אימה למקרא. דכל התורה שמותיו של הקב"ה וכשהוא עומד באימה לכבוד התורה אתיא זכירה גדולת התורה: 
  פנים שוחקות להש"ס. דצריך ישוב דעת להבין עומק הלכות וע"י השמחה מרהיב דעתו של אדם: 
  פנים מסבירות לאגדה. דהכל רמזים ומשלים וצריכים סברא: 
  
  
  
  ר"נ כו׳. איידי דדריש פנים בפנים. נקט האי דרשא בפי׳ כמים הפנים דהרב רוצה ללמד והתלמיד רוצה ללמוד: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  חכם במקרא. שהיא בכתב והיה חכם לדרוש המקרא: 
  ובקי במשנה. שהיא בע"פ והיה בקי מאד בע"פ: ותיק בתלמוד. וע"י שהיה ותיק שהוא עניו לכן היה מכוין אל האמת: 
  וסבר באגדה. כמש"ל הלכה ב׳ פנים מסבירות לאגדה דהכל רמז וצריך סברא: 
  
  
  
  
  
  
  
  שנא׳ ה׳ חפץ כו׳. בגמ׳ פ׳ הישן אמרו לקיים מ"ש להנחיל אוהבי יש וגו׳. ולפי נסחתנו אפשר דה"פ כיון דה׳ חפץ להגדיל תורה גם הוא לקיים והלכת בדרכיו למד כ"ז ומכל דבר היה נמשך איזה דבר להגדיל תורה: 
  
  
  
  
  
  
  
  כנגד שנותיו של יעקב. אפשר לומר דהטעם במ"ש בב"ר פ׳ ס"ח דיעקב אע"ה לא שכב בבית לבן כ' שנה והיה קורא כל ספר תהלים שנאמר ואתה קדוש יושב תהלות ישראל ישראל סבא ומאחר שהיה קורא כמה שנים תהלים לזה היו מזמורים כנגד שנותיו ע"ה: 
  
  
  
  
  
  
  
  אע"פ שלא ניתן לכתוב. דדברים שבע"פ אסור לכתבן מ"מ האידנא הותר לכתבן ומצילין והיינו דקאמר מ"ט משום עת לעשות דמשו"ה הותר לכתבן וכדאמרינן בגיטין דף ס׳ ר"י ור"ל מעייני בספרא דאגדתא בשבתא והא לא ניתן לכתוב אלא כיון דלא אפשר עת לעשות כו׳ ופרש"י דלא אפשר מלמכתב שנתמעט הלב והתורה משתכחת עיין שם וכיון דעתה הותר לכתוב מצילין וכן כתב הרא"ש בר"פ כל כתבי ע"ש: ולהתחיל בקללות. פי׳ או להתחיל בקללות וכמש"ל פי"ב הל"ב זה שהוא עומד לקרות בתורה פותח בד"ט וחותם בד"ט: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  לפני כל זקן וזקן לברכו. דמלבד מ"ש [ברכות דף ז׳ מגילה דף טו] אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך אמרו רז"ל ברות רבה אלמלא ברכתן של זקנות לרות נתקעקעה ביצת מלכות בית דוד בימי עתל יהו אלמלא ברכת זקנים מהניא טפי: 
  
  
  
  פתח  ואמר [דברים לא] הקהל את העם האנשים והנשים והטף אם אנשים באים ללמוד נשים באות לשמוע טף למה באים כצ"ל וכ"ה בחגיגה דף ג׳: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   וערבית שו"מ שוין בתפלות. לאו בחג השבועות לבד קאמר אלא על כל ימים טובים קאי: 
  
  
  
  וברה׳ח הזה. ואנו אין מזכירין בר"ש ר"ח והכי איפסיקא הלכתא בעירובין דף מ' דזכרון אחד עולם לכאן ולכאן: 
  
  
  
  ביום צום העשור הזה. המנהג לומר ביום הכפורים הזה וכן בחתימה אנו חותמים מקדש ישראל ויוהכ"פ ותו לא ולא כמ"ש בברייתא שלנו בחתימה וכ"כ הרמב"ם בנוסח התפלות: 
  
  
  
  מקדש ע"י ומועד וכו'. מנהגנו לחתום מקדש ישראל והזמנים ותו לא וכמ"ש באו"ח סימן תפ"ז וכ"כ הרמב"ם בנוסח התפלות [ועי' ברכות דף מט א' פסחים דף קיז ב' ביצה דף יז א']: אלא בב' י"ט של ר"ש ובי"ה בלבד. וכתב הטור וכבר נהגו לאומרו כל עשרת ימי תשובה: 
  
  
  
  
  
  
  
   פועלי אמת. ה"ג רש"י בפרק היו בודקין והתוס' כתבו דיש גורסים פועל אמת וכן הוכיח רבינו יונה ס"פ תפלת השחר וכ"כ ככפר המנהיג וכ"ה גירסת גורי האר"י ז"ל וכן המנהג: 
  וללבנה אמר שתתחדש עטרת תפארת. כ"ה הנוסח בש"ס פ׳ היו בודקין וכ"כ הרי"ף ורמב"ם ורא"ש וטור וכן המנהג [וכ"ה הגירסא כאן בכ"י]: 
  בא"י מחדש חדשים. כ"ה נסחת הש"ס ורי"ף ורמב"ם ורא"ש וטור וכן המנהג. ופי', הרב שבלי הלקט שהלבנה נקראת חדש כדכתיב החדש הזה ובלשון משנה [סוף פ"א דר"ה] אב ובנו שראו את החדש [מי שראה את החדש]. וכתב דאית דגרסי מקדש חדשים [ובכ"י י כאן הגירסא מקדש ישראל וראשי חדשים]: משה"ח עד שיכלה הרגל כו׳. הכי תניא בשבת דף כא ע"ב: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  זכר לדבר לא ימיש כו׳. הכי תניא התם דף כג ע"ב וזכר לדבר הוא: 
  שכך אמרו אין מברכין על הנר עד שיאותו לאורו. בברכות דף נב נג לענין בורא מאורי האש ומשם אנו למדין: 
  
  
  
  
  
  
  
  להדליק נר. כתב הרב פרי חדש דנוסח הברכה להדליק נר חנוכה [ולא של חנוכה] וכ"כ רבינו האר"י זצ"ל וכן מנהגנו [וכ"ה בהנהגות הגר"א זצ"ל]: 
  שהחיינו  ואומר שעשה נסים הרמב"ם וטוש"ע כתבו שהחיינו בסוף: 
  
  
  
  שכתוב  בהן מלבד עולת התמיד כצ"ל וכ"כ רש"י ביומא דף ג׳ ע"א דכי כתיב מלבד הוא מוסף: 
  מפני שיש בה מגילה. פי', שהיה נס גדול ממות לחיים ונאמרה לקרות ונאמרה לכתוב ומה גם למ"ד [מגילה די"ד ערכין יו"ד וכ"ה ברמב"ם פ"ג מהל׳ מגילה הל"ו] קריאתה זו הלילא: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  מקום שנהגו לקרות המגילה שני ימים קורין לילה ויום הכל כמנהג המדינה. כצ"ל ור"ל שנהגו לקרות שני ימים י"ד וט"ו מספק שמא העיר ההיא הוא כרך דהוקף חומה מימות יהושע ב"נ קורין לילה ויום. דצריך לקרותה יום ולילה כמ"ש בש"ס [ולעיל פי"ד הלי"ח]: 