meta: {"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Tanaitic/Commentary/Haggahot Ya'avetz/Minor Tractates/Haggahot Ya'avetz on Avot D'Rabbi Natan/Hebrew/merged.txt"}
text: Haggahot Ya'avetz on Avot D'Rabbi Natan
  הגהות מהריעב״ץ על אבות דרבי נתן
  merged
  
  This file contains merged sections from the following text versions:
  -Talmud Bavli, Vilna 1883 ed.
  -
  
  הגהות מהריעב״ץ על אבות דרבי נתן
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   ולא שהעתיקו אלא שהמתינו. נ״ב נ״ל דמפרש ליה מלשון עתק והדברים עתיקים [דה״א ד] וזהו ע״י שהיו מתונים בהם וק״ל: 
  אלא שפירשו. נ״ב כמו [איוב לב] העתיקו מהם מלים: 
  אומרים. משלות הן כצ״ל: 
  שיהא אדם. ממתין בדבריו ואל יהי מקפיד. נ׳"ב מקנטר בדבריו כמ״ש [פסחים סו.] בהלל התחיל מקנטררן: 
  
  
  
  הא למדת שעשה הקב"ה סייג כו'. נ"ב נשמר שלא יאמרו או"ה ידינו רמה וגו׳ [דברים לב] לפיכך הודיע כזאת בטרם בואה למען ידעו כי יד ה׳ עשתה: 
  
  
  
  
  
  
  
  מי גרם לנגיעה זו סייג שסג כו׳. נ"ב נ"ל לתת בו קצת הבנה הבנה. דודאי הסייג ראוי ומחוייב כמ"ש למעלה וכבר אמר ג"כ שהקנ׳׳ה עושה סייג לדבריו. א"כ נאמר. ודאי היה רצונו של הקב"ה לאסור אף הנגיעה לסייג. אך בזה טעה אדם הראשון שאמר משמו של הקב"ה לאסור אף הנגיעה כמו כן בעונש מיתה כגוף העברה. וזה בלתי ראוי כ׳ הוא תוספת שמביא לידי גרעון שא"א לעמוד בו. א"נ אדם באמת לא הזהירה על הנגיעה בעונש מיתה רק אסר לה גם הנגיעה לסייג. רק שלא הודיעה שהוא סייג וחשבה שכ״ה הצווי מהקב"ה בעונש שוה וע"כ הוסיפה היא העונש המיתה גם הנגיעה כפרש"י עה׳ת. וזה לפי שאדם נתן לה מכשול. שהוסיף על הדברים לאסור הנגיעה מפי הקב"ה. וסברה שהכל אזהרה. ועפ"ז מתיישב מה שמקשים על רש"י היאך יכול הנחש לפתותה. כי הלא היא ידעה שהנגיעה הוסיפה היא מדעתה. ועפמ״ש לק"מ: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   אל יתייחד אדם עם הנשים בפונדק אפילו עם אחותו ועם בתו כו׳.  נ״ב נראה דתנא ברא חש לפונדק מקום שאינן מכירין שזו בתו. א״נ משום שהוא מקום זנות כדמתרג׳ זונה פונדקיתא. ומט"ז שמא אפילו באשתו יש ליזהר. וכמו כשוק דבסמוך: 
  
  
  
  ואשברם ואחזירן למוטב שמא כו׳ כצ״ל ונ״ב לכך נאמר ואשברם לעיניכם: 
  
  
  
  
  
  
  
  אף זרובבל יצא מהול כו׳ נאום ה׳. נ"ב סיפיה ושמתיך כחותם היינו אות ברית קדש שהיה חתום בו מבטן אמו לעד אמת דאל"ה מאי רבותיה דחותם: 
  ונמצא שאני מסתכל בא"א. נ"ב ומשא"ח [רפ"ב דקדושין] אשור לאדם שיקדש אשה אא"כ יראנה. בזה אין לחוש שיסתכל בה עוד כשתנשא לאחר. שהרי לא ישרה בעיניו. כיון שלא נשאה כמו שהיה בדעתו. אבל איוב נזהר. לפי שהיה לו אשה ולא היה צריך אליה אם לא להרבות נסים או להשיאה לבנו ולקרובו אם תושר בעיניו. ומזה ראוי כל אדם ליזהר ודאי. שמא יבוא להסתכל בה גם כשתהיה א״א: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  היו מתקנאין זה בזה. כשהיה אחד עולה לגדולה ולמעלה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   עמדו ופירשו מן התורה. נ״ב לפי הטעם משמע סתמו כפירושו שמכללות התורה פרשו אבל בכ”מ בתלמוד נראה שהיו מחזיקים בתורה שבכתב א״כ לא פירשו אלא מתורה שבע"פ. אפ"ה קרי לה תורה סתם. שהרי הוא כפורש מכולה. שא״א לקיימה אם לא ע״פ מסורת חכמים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   וחציה מתקשט בה כו׳ נ״ב נהנה בה עושה ממנה מדורה ומשתמש לאורה. לכן אמרו שכניו אבדתנו בעשן העצים: 
  
  
  
  מה היו אנשי ירושלים עושים היו מביאין העגלים. נ״ב נראה שחסר כאן עורות. ר׳׳ל עורות העגלים היו מחתכין במגרה דק דק ומושיבין אותן בתנור וטחין אותן בטיט עד שיתרככו ויהיו ראוים לאכילה קצת ואכלום: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   יחיד יושב ועוסק בתורה שכרו מתקבל במרום. נ״ב כלומר שכרו בא ממקום השפע ושמור הוא ומוצנע במרום עד למחר שיבא הוא ויקבלנו אבל אינו מקבלו מיד בכאן דשכר מצוה בה״ע ליכא לכ״א כלשון זה אבל פירות אוכל בעוה״ז של ת׳׳ת וחבריו כמ״ש ריש פאה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   יכול שהיה עניו ולא נאה ומשובח. נ״ב כלומר ומחמת זה שלא היה נאה אלא מכוער לכן היה מוכרח להיות עניו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  הוא טוב זה רשע המתקיים. נ"ב שמא פירושו שמחללין עליו השבת אם הוא בסכנת נפש. משא"כ על מת צדיק אין מחללין וכמ״ש בפ׳ ב״מ [שבת דף ל] בשאלה דר״ת דמן נוי. וצ"ל ברשע שלא פשט ידו בעיקר שמצווים עליו להחיותו. אבל המומר לעבודת כוכבים מורידין ולא מעלין [ע׳״ז דף נו:] אצ״ל שאסור לחלל עליו השבת. ורשע גמור בחייו קרוי מת. ואפשר שאעפ׳׳כ כל זמן שהוא בעוה״ז יש לו תקנה לשוב וגדולים בע"ת כו׳ ויפה שעה אתת של תשובה ומעשים טובים בעוה״ז מכל חיי העוה"ב. ואפשר ג״כ שזהו פירוש המתקיים. כלומר שאינו קרוי מת אלא הוא בן קיימא. ואע״פ שאח"ז אמר ד"א בדרך זה. תחלה אמר אף על זמן שעומד בעולם קודם שעשה תשובה. אם עשה תשובה בסוף. גם אותן הימים שחטא בהם טובים הם לפי שעונות נעשים לו זכיות [עי׳ יומא דף פו:]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אי אתה יודע שלפום צעלא אגרא פו׳. נ״ב והמה מרחוק הביאום ובדברים הללו החזירם למוטב כלומר אע״פ שהוא דבר קשה מחמת שכבר נשתרשו בחטא והביא להם ראיה מד״ע שלא יתיאשו מן התשובה. כי אדרבה שכר טוב יש להם בעמלם. ולפום צערא. וק׳״ל: 
  
  
  
  כהן גדול אני. נ"ב כלומר גדול במעשים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  בזמן כו׳ אל יפגום א״ע בש״פ. נ״ב כך אמרו [סנהדרין דף צב:] אפילו בשעת הסכנה לא ישנה אדם מן הרבנות שלו ואם כך הוא חס על כבוד עצמו ככה יקפיד על כבוד חבירו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  והרביתי ממזרים בישראל. נ״ב מפני שולד שפחה כמות האם דזכר הוא דינו כעבד הלך ונשא בת ישראל כי אמר בן [חסר ב״ת] ישראל אני. וס"ל עבד הבא על בת ישראל הולד ממזר: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  שאין בהם תורה כו׳. נ״ב כלומר שיהו ממלאים מקומו הגונים לנשיאות אע״פ שהיו גדולים בתורה בודאי. כי לא לחנם נכתבו בתורה ונקראו בשם: 
  
  
  
  
  
  
  
  ועשה כל התורה טבעות טבעות. נ״ב כמו טבעות כלים שהכלים נטלים על ידיהם כך עשה ר״ע כללות כקופה שיש לה אזנים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  "הרהורי" חרב "והרהורי" רעב.  נ"ב דאגת: 
   הרהורי יצה"ר.  נ"ב שהתורה היה תבליו ואס פגע בך מכוול זה משכהו לבה"מ כו׳ [קדושין דף ל: וש"מ]: 
  אלו בולאות שביהודה [כנ״א]. נ״ב זוהי נוסחא נכונה כענין שדרשו עה״פ ושברתי את גאון עוזכם אלו בולאות שביהודה. שהם עשירי העם והתקיפים אילי הארץ הם שהביאו צוארם בעול העובדי כוכבים והלכו בדרכיהם ובחקותיהם ולכן נשברו על ידיהם. שאין מקרבין אלא בשעת הנאתם: 
  מלמד שהרגו בשם. נ״ב ומ״ש ודאשתמש בתגא חלף היינו לצורך עצמו ולהנאתו: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  (בסופו) מה שעשה בילדותו. נ״ב מעשה נערות כשהיה ע״ה אמר מי יתן לי ת״ח כו׳ [פסחים דף מט:]. מ״מ צניע ומעלי הוה כדאיתא [כתובות דף סב:]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ואח׳׳כ לבנים. נ״ב בלתי שרופים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  זורקו בבת אחת. נ״ב נ״ל לגרוס בבת ראש: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  הוא היה אומר הפסק. נ"ב מעברה: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  שכל א״י ראויה למזבח. נ"ב בשעת התר הבמות: 
  
  
  
  מפני מה ת״ח מתים כשהם קטנים. נ"ב כשהם מתים קטנים מ״ט יש בדבר: 
  
  
  
  
  
  
  
  איני הולך להקביל אלא פני כו׳. נ"ב שמא לא חשב לו עון לרדוף אחר ישראל כסבור שעשו זאת מדעתם. שלא קימו תנאם. לשוב אחר מהלך ג׳ ימים במדבר: 
  
  
  
  סידור של שלחן. נ"ב ערוך לעניים ולאביונים: 
  
  
  
  וממלאכה שא״ל גמירא. נ״ב לכל תכלה ראיתי קץ וגו' [תהלים קיט]: 
  היה מקצר בדעתו. נ״ב כענין קוצר רוח. כלומר קצרה דעתו במלאכה ורצה להניחה: 
  
  
  
  דגן ביהודה כו׳. נ"ב לענין למוד תורה קאמר כדאמרינן [עירובין נג. ע״ש] ב״י דדייקי לישנא נתקיימה תורתם בידם. ובני גלילא ל״ד כו׳ לפיכך המשילם לתבן. ובני עבר לא עסקו בה כראוי. אח״כ נתקלקלה ביד כולם: 
  
  
  
  
  
  
  
  כעשרה של מדי. נ״ב אפשר שלכן כתוב [ישעיה יג] הנני מעיר עליהם את מדי וגו׳ לפי שאין כסף נחשב להם מאומה מפני רבויו אצלם: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  מפני מה ת״ח מתים בלא זמנם. נ״ב עי׳ פירושו לעיל [פכ״ו]: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  חיה רעה באדם זה בני מעיו. נ״ב ש בולעים ומכלים מה שמכניסים להן ומוציאין רעי סרוח 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ואין ברק אלא חרב שנאמר כו׳. נ״ב גם מה״ת נלמד שנאמר (דברים לב) ברק חרבי. 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  עד שמגיע לרקיע. נ״ב שמזבח העולה לא היה עליו גג ותקרה: 
  יוצא ממזבח הזהב כו׳. נ"ב שהוא בהיכל ושם יש קרוי ועליות. לכן היה ענן עמוד הקטורת נכפף (לא עלה כמקל) וזהו כדרכו. מפני הגג המונע עלייתו. ע"כ היה נמשך אל צד מערב ונכנס לבית קה״ק אל פני הכפורת על הארון: 
  
  
  
  כמלא קומתו. נ׳׳ב ר"ל בכל קומתו של איש ורעהו לא נמצא ריוח ביניהם כדי אצבע: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  למעלה מן האדם ברא מלאכי השרת כו׳. נ״ב ויש מעלה לאדם על מלאכים שעושה פירות ומרבה ישוב על אדמה שוממה ומוסיף כמעט מחדש כעין בריות בשכלו ולא עוד אלא שכובש את המלאך כמ״ש וישר אל מלאך ויוכל [הושע יב] כי שרית וגו׳ [בראשית לב]. וכופה יצרו הרע ומחזירו למוטב משא״כ במלאכים. וזה מחמת שהוא גם הוא מלאך ודאי. נשמה קדושה וטהורה גבוהה היא ממלאך שנמסר לו לשרתו כמש״ה [תהלים נא] כי מלאכיו יצוה לך. עם שיש חילוק גם במלאכים. להם מדרגות גבוהות זה על זה עמ״ש בסולם בס״ד: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אשתו נאה כו׳. נ״ב במדות ובמעשים והן נויה וכן בנים הגונים נאים ומשובחים לעולם: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אמר יפה כו׳. נ״ב רשב״י: 
  והייתי מתעסק בדברים בטלים. נ״ב שעבר על מ״ש [משלי כג] באזני כסיל אל תדבר כי יבוז לשכל מליך ואומר [שם ט] אל תוכה לץ וא״ח [אבות פ״ד] אל תנחם חברך בשעה שמתו מוטל לפניו ואת״ל בשעת קלקלתו ואמרו [עי' עירובין מא:] היסורין מעבירין כו׳ ועד״ק ואמרו [ב״ב עז:] אין אדם נתפס על צערו וראיה מאיוב. לכן היו דברי תוכחתו לעני הדעת המתגולל בדמי ייסוריו נחשבים דברים בטלים ודאי: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  והעומד מלפני הספר. נ"ב המגלח: 
  והעומד מלפני החולי. נ״ב כלומר עמד מן החולי: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  אלו שתקנו חכמים. צ"ל ששנו: 
  חמשה מלכים. נ״ב נ׳׳ל דמפיק מנשה ומעייל אחז ואחזיה אמון: 
  
  
  
  אין מצטרפין כו׳. נ׳׳ב אקרא דוהבאתי וגו׳ וצרפתים קאי. ונראה מצרפין גרסינן: 