meta: {"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Tanaitic/Commentary/Kisse Rahamim/Minor Tractates/Kisse Rahamim on Tractate Kallah/Hebrew/Talmud Bavli, Vilna 1883 ed..txt"}
text: Kisse Rahamim on Tractate Kallah
  כסא רחמים על מסכת כלה
  Talmud Bavli, Vilna 1883 ed.
  
  
  כסא רחמים על מסכת כלה
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
   כל מי שאין התורה עובר על פיו אין בו דרך ארץ.  פירוש כי האף אמנם הני נשי ליתנהו בת״ת. 	 מ"מ יודעות כמה דיני ברכות ושבת ויו״ט ומאכלות אסורות ונדה וכיוצא. אמנם אינו מתוך הלימוד רק כי כן ראו מבית אביהן ובעליהן והיינו דדייק לומר כל שאין התורה עובר על פיו ר״ל שאינו חייב בת״ת אע״פ שיודע כמה וכמה דינים: 
  הכריז ראב"ע בש׳ שופרות. ואם תאמר מה כל החרדה הזו ולא מצינו שעשו זה בשאר אסורים יותר חמורים. וי״ל דהיו העם פרוצים בזה והיו סוברים דשריותא היא ואדרבה מצוה איכא לחבבה על בעלה ונפיק מינה חורבא לפרוץ גדר בעריות להכי כרוזא קרא בחיל לאפרושי מאיסורא. וכעין זה אמרו בפרקי דר׳ אליעזר על סתם יינם: 
  
  
  
  
  
  
  
  מפני שדעתו רבה עליו. פי׳ שהרהוריו ומחשבותיו בעריות רבות רעות. ורבי אמר שיצרו רבה עליו ומדבר קל יביאנו אל האיסור ולא פליגי אלא דמר נקט עיקר הדבר ומר נקט סוף דבר: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  חגרים מפני מה כו'. אע״ג דבסמוך אמרינן דהמסתכל בעקיבה של אשה ה"ל בנים חגרים סומים כו'. אפשר לומר דמסתכל כו׳ יהיו לו בנים בעלי מומין כמו חגרין וכו׳ מחד מהנהו ולא מסיימא מילתא. אבל הני לכל מין יש לו טעם בפני עצמו. ולאו מילתא פסיקתא קאמר דלא אפשר חגרין וכו' אלא מטעם זה. א"נ דהא פליגי עלה הכא והתם. אמנם בנדרים דף כ׳ אמרינן המסתכל בעקיבה ש״א ה"ל בנים שאינן מהוגנין ותו לא: 
  
  
  
  
  
  
  
  וי״א אף בני ישנה והבועל כו׳. ות״ק סבר דהני נהי דלאו שפיר עביד אבל אינו בסוג עשרה האמורים ושתים זו אינם כממזרים: 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  לעבור על דברי חבירך. וא"ת רבותיך הול״ל דהא ר"א ור"י הוו רבותיו דר״ע כמבואר בכמה מקומות. וי"ל דהני דא״ל לר״ע היו תלמידיו דר"ע ומשום כבודו א״ל בלשון הזה וכמ״ש בר"ה דף לא ע״ב כיון דתלמידים הוו לאו אורח ארעא למימר לרביה רבך ע״ש. אבל הר"ן פ"ב דקדושין הביא ברייתא זו וכתב הנוסחא היאך אתה מגיס דעתך לחלוק ע"ד רבותיך [וכן במנורת המאור איתא רבותיך. ובמס' כלה רבתי מוכח מהגמ׳ שם דצ״ל כאן רבותיך ובסיפא אמרו גדול היה ר״ע שהכחיש את רבותיו. צ"ל חביריו ע"ש]: 
  גדול היה ר״ע כו׳. כלומר אל תתמה איך ר״ע מנגד לדברי רבותיו כי באותו פרק היה גדול בתורה: 
  אשר גלה סודו לר"ע. דהגם דר"א ור"י גדולי ישראל והיה להם רוח הקדש לא נתגלה לכל אחד אלא חצי דבר. דמן השמים רצו לפרסם גדולת ר״ע: 
  
  
  
  
  
  
  
  ראב״י אומר כל המוציא כו׳ וחכ"א כו׳. בריש פ״ב דנדה קאמרי ר׳ אמי ור׳ אסי הא דראב"י וחכמים. וצ״ל דלא שמיע להו הך ברייתא ור׳ יוחנן קאמר התם חייב מיתה כדאמרי׳ לקמן ע״ש: 
  
  
  
  
  
  
  
  ולא היה נותן מתנות לאביונים. דייק לומר כן ולא אמר שאינו עושה צדקה ח"ו דודאי היה עושה ונותן פרוטות לעניים החוזרים על הפתחים ולמי ששואלו נותן פרוטות ובהכי היה מקיים מצות צדקה אך כפי עשרו הי״ל ליתן מתנות לאביונים דייקא מתנות לצנועים שאינם שואלים ומתים ברעב ואליהם הי' צריך ליתן ולחלק ולכן ר״ע דידע שחייב לעשות כן לפי עשרו עשה המצאה זו לזכותו [ובמסכת כלה רבתי הגירסא ולא היה נותן מתנות רבות לעניים]: 
  פזר נתן לאביונים. אפשר דר״ע רצה לרמוז לו דגם בכה״ג שהוא נתנם לקנות עיירות ור״ע נתנם לצדקה שכר גדול יש לו לר״ט ויחשבה לו צדקה. וכל דבר טוב רמוז בתורה כי היא תורת ה׳ תמימה לא תחסר כל בה והיינו מאי דאמרינן בקמא דף צ״ב מנא הא מילתא דאמרי אינשי ומייתי קרא. דכיון דהתורה היא תמימה ודאי הא מילתא דאמרי אינשי והיא מילתא מעליא ודאי רמוזה היא בתורה לכן הביא לו מקרא. ואף כאן ר״ע רמז לו דהוא רמוז בכתוב פזר אם פזר מעותיו בעניני העוה"ז וזה הפיזור א׳ נתן לאביונים צדקתו של בעל המעות עומדת לעד: 
  אלופי בד"א. שלא רצה ר"ע לומר לו בפירוש דלא עבד כדבעי למעבד לפי עשרו ועשה המצאה זו משום דרך ארץ: 
  והוסיף לו ממון לבזבז. ובזה הראה כי מטוב לבו ומרצונו קיים מעשה ר׳ עקיבא כדאמרינן פ׳׳ב דמציעא [דף כב] גבי כלך אצל יפות דאם הוסיף גלי דעתיה דלאו משום כסופא הוא דעבד ע״ש: 