{"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Midrash/Aggadic Midrash/Midrash Lekach Tov/Midrash Lekach Tov/Hebrew/Midrash Lekach Tov on Torah, Vilna 1884.txt"}
Midrash Lekach Tov
מדרש לקח טוב
Midrash Lekach Tov on Torah, Vilna 1884


מדרש לקח טוב

בראשית







Verse 1

﻿<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כתוב כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו (משלי ד ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> פירוש לקח טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אשר נתן טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> על יד טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> לטובים, טוב ה' לכל וגו' (תהלים קמה ט), טוב אתה ומטיב למדני חקיך (שם קיט סח), טוב לי כי עֻניתי וגו' (שם שם עא), טוב טעם ודעת למדני (שם שם סו):

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> טרם כל מלה, לטוב אתן תהלה,

ואטיב שיר נעים, לצור נורא עלילה,

באשר עשה והפליא שוכן מעלה,

יצר כל לבדו ולו היא הגדולה,

ההודיה לו מקנין פעולה,

והמה יהללוהו ברעדה וגילה,

בכן ידו החזקה בכל משלה,

רבבי נפלאותיו אין קץ ותכלה,

אמון אצלו צור לציר אמונים גילה,

לעמו אשר בחר היות לו לסגולה,

יה נתן דתו מורשה ונחלה,

עזק גבוליה לתקן ולסקלה,

זרק אבניה מהלאה לגללה,

רביד יצועיה ופרשו השמלה,

חנון זכיני תורתך לסלסלה,

קנה לי לב נבון עד עולם סלה:

כתוב טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו (שם קמה ט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> יכול לכל, תלמוד לומר לברי לבב (שם עג א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> משל למלך בשר ודם שהיה לו פרדס, כשהוא משקה, משקה את הכל, וכשהוא עודר, אינו עודר אלא לטובים שבהם, כך בעולם הזה טוב ה' לכל, אבל לעתיד לבא, אך טוב לישראל אלהים לברי לבב (שם). זה שאמר הכתוב מה רב טובך אשר צפנת ליראיך וגו' (שם לא כ), לפיכך אנו חייבים להודות להלל לשבח לפאר ולרומם ולגדל ולקדש את השם הנכבד והנורא, יתגדל ויתקדש ויתעלה ויתנשא שם אלהינו לעד ולנצח חי העולמים, תהלתו לדורי דורים, מלכותו לעולמי עולמים, כי שמו הגדול נקרא טוב, על יד טוב, לעם נקראו טובים, למען ייטיב להם ולבניהם לעולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> במסכת מנחות כי הא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> עזרא בר בריה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> דר' אבשלום, דהוא עשירי לר' אלעזר בן עזריה, דהוא עשירי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> לעזרא הסופר, אמר יבא טוב, ויקבל טוב, מטוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ומטיב לטובים, אמת תורה צוה לנו משה מורשה קהלת יעקב, והקב"ה יתברך שמו לעד ולנצח, ברא את העולם בעשרה דברים, בחכמה ובתבונה וכו', <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כמו שנפרש אותו לפנינו בתוך התלמוד. משה רבינו כתב ברוח הקודש בריית העולם ככל הכתוב בספר תורת משה איש האלהים מפי הגבורה, להודיע גבורותיו לעמו ישראל, דכתיב כח מעשיו הגיד לעמו וגו' (תהלים קיא ו). וצריכין אנו להבין ולדרוש בספר תורת אלהינו, לקיים מה שנאמר והגית בו יומם ולילה למען תשמור לעשות ככל הכתוב בו (יהושע א ח), אבל לא לדרוש ולחקור על מה שהיה קודם העולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> דתנו רבנן יכול ישאל אדם קודם שנברא העולם, תלמוד לומר כי שאל נא לימים ראשונים אשר היו לפניך למן היום אשר ברא אלהים אדם על הארץ (דברים ד לב), יכול ישאל אדם מה למעלה, ומה למטה, ומה לפנים, ומה לאחור, תלמוד לומר ולמקצה השמים עד קצה השמים (שם), מקצה השמים ועד קצה השמים אתה שואל, ואי אתה שואל מה למעלה, ומה למטה, מה לפנים, ומה לאחור: <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> בספר יצירה עשר ספירות בלימה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> צפייתן כמראה בזק, דבורן שלהן כרצוא ושוב, ולפני כסאו הם משתחוים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> פירוש עשר ספירות הן, עומק רום, ועומק תחת, עומק ראשית, ועומק אחרית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ועומק אור, ועומק חשך, ועומק מזרח, ועומק מערב, ועומק צפון, ועומק דרום, וכולם בלימה, דבר שאין להם תפישה והם בלי מה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> כולם בלום <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> פיך מלדבר, צפייתן כמראה בזק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שאם תהרהר במהרה תסיח דעתך מהם, כמראה הבזק ההולך במהרה, דבורן שלהן כרצוא ושוב, כמו החיות הממהרות במרוצתן כן תדבר בהם, ולפני כסאו של הקב"ה הם משתחוים, כלומר תכוין דעתך לשמים להיות תמים, שנאמר תמים תהיה עם ה' אלהיך (דברים יח יג), ואל יהרהר האדם לעומק יותר מדאי, שאם יהרהר יותר מדאי, ראוי לו שלא נברא, ואל ידבר על בוראו עתק, אלא יבין וישכיל בן אדם, כי הקב"ה יחיד ומיוחד, הוא ברא שמים וארץ, ואין לו שני, והוא ראשון, והוא אחרון, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד:

בראשית ברא אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> זה אחד מן הדברים שהפכו זקני ישראל לתלמי המלך. וכתבו לו אלהים ברא בראשית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כי לא היה לו דעת להתבונן במדרש התורה. מדרשו של פסוק הזה שאמר בראשית ברא אלהים. הוא כמו שאמר בויקרא. אדם כי יקריב מכם קרבן לה' (ויקרא א ב). ולא אמר לה' קרבן. לה' ריח ניחוח ולא אמר. אלא ריח ניחוח לה' (שם א ט). שאין דרך המקרא להזכיר שם הנכבד קודם הזכרת המעשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> תני ר' שמעון בן יוחי מנין שלא יאמר אדם לה' עולה. לה' קרבן מנחה. לה' שלמים. תלמוד לומר קרבן לה'. (כה) מכאן סמכו רבותינו ואמרו כל המוציא שם שמים לבטלה נעקר מן העולם. ומה על דבר מצוה אינו רשאי לומר בהמה זו לה' קרבן. אלא קרבן לה'. לדבר הרשות על אחת כמה וכמה. לכך הזכיר בתחלת התורה השם אחר שתי תיבות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אמר רב יצחק <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> לא היה צריך לכתוב את התורה אלא מן החדש הזה לכם. ולמה נכתב מן בראשית. להודיע כחו של הקב"ה. שנאמר כח מעשיו הגיד לעמו (תהלים קיא ו).
בראשית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לא אמר ראשית. אם אמר ראשית. היה אומר ראשית היה שמים וארץ. ולא היה מזכיר שם אלהים. כגון ראשית דגנך (דברים יח ד). ראשית עריסותיכם (במדבר טו כ). וכיוצא בהם. אלא לפי שהיה צריך להזכיר השם אמר בראשית ברא. כלומר בראש כל מעשה ברא את השמים ואת הארץ.
 דבר אחר בראשית. בתורה נסתכל הקב"ה וברא את עולמו (לכך נאמר בראשית ברא אלהים). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וכן דרש ר' הושעיה רבה. כמלך מסתכל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> בדפתראיות (ובפונקאות) [ופנקסאות] שלו ובונה את הפלטין. כך נסתכל הקב"ה שם הנכבד בתורה. וברא עולמו. לכך נאמר בראשית ברא אלהים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ד"א למה בתחלה לשון ראשית. בזכות ישראל שנקראו ראשית תבואתו (ירמיה ב ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> תבואתה כתיב. שהקרן קיים לעתיד לבא.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ד"א בראשית בזכות התורה שנקראת ראשית. נבראו שמים וארץ. שנא' ואשים דברי בפיך ובצל ידי כסיתיך לנטוע שמים וליסוד ארץ (ישעיה נא טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כי התורה נקראת ראשית. שנאמר ה' קנני ראשית דרכו (משלי ח כב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ד"א לכך התחיל בב'. לומר שיש עולם שני להפרע מן הרשעים. וליתן שכר טוב לצדיקים. שנאמר כי עת לכל חפץ ועל כל המעשה שם (קהלת ג יז). כי אין העוה"ז אלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> פרוזדור לפני העוה"ב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> דתנן התקן עצמך בפרוזדור כדי שתכנס לטרקלין.
ברא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> הוא לבדו. שנא' נוטה שמים לבדי (ישעיה מד כד). ואומר אתה הוא ה' לבדך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> את עשית את השמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ושמי השמים וגו' (נחמיה ט ו).
 ברא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> במאמר ולא ביגיעה. שנא' בדבר ה' שמים נעשו (תהלים לג ו).
אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> לשון אל הוא כח וגבורה. כמו צדקתך כהררי אל (שם לו ז). וכמו אילותי (שם כב כ). וכמו אילי הארץ (יחזקאל יז יג).
 ד"א אלהים לשון דיין. שנא' אלהים לא תקלל (שמות כב כז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> כי במשפט העמידו על מנת שיקבלו ישראל את התורה. שנאמר אם לא בריתי יומם ולילה חוקות שמים וארץ לא שמתי (ירמיה לג כה). ואומר כי אלהי משפט ה' (ישעיה ל יח). כי אלהים שופט (תהלים נ ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> כי לשון אלהים לא יבא כי אם על משפט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> והיינו דאמר ר' חזקיהו מאי דכתיב משמים השמעת דין ארץ יראה ושקטה (שם עו ט). בתחלה יראה. שמא לא יקבלו ישראל את התורה. ולבסוף שקטה. אבל באומות העולם תמצא ה' ידין עמים (שם ז ט). ה' למשפט שמתו (חבקוק א יב). וכאלה רבות. שמהפכין מדת הרחמים למדת הדין. וישראל בשעה שחוטאין כתיב ה' במשפט יבא עם זקני עמו ושריו (ישעיה ג יד). אבל בזמן שעושין רצונו כתוב אל רחום וחנון (שמות לד ו). מהפכין מדת הדין למדת רחמים. רחום וחנון ה' (תהלים קג ח). חנון ורחום ה' (שם קיא ד). וכל מי שיבא להקשות. יפשפש וימצא כי כולם נכוחים למבין.
 ג' בראשית יש במקרא. בראשית ברא אלהים (בראשית א א). בראשית ממלכת יהויקים (ירמיה כו א). בראשית ממלכת צדקיהו (שם כח א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> הרי לפי שביקש הקב"ה להפוך העולם לתוהו לולי רחמיו.
את השמים ואת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ר"ע היה דורש אך ורק מיעוט. את וגם ריבוי. א"ל ר' ישמעאל את השמים ואת הארץ מה אתה דורש בהם. א"ל ר"ע כי לא דבר רק הוא מכם (דברים לב מז). אין דבר רק בתורה. ואם רק אינו אלא מכם. אלא את השמים הם ומה שנברא עמהם. ואת הארץ היא ומה שנבראת עמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> והיינו דאמר רב יהודה אמר רב עשרה דברים נבראו ביום ראשון ואלו הן.
 שמים. וארץ. תוהו. ובוהו. אור. וחושך. רוח. ומים. מדת יום. ומדת לילה. שמים וארץ. דכתיב את השמים ואת הארץ. תוהו ובוהו. דכתיב והארץ היתה תוהו ובוהו. אור וחושך. חושך. דכתיב וחושך על פני תהום. אור. דכתיב ויאמר אלהים יהי אור ויהי אור. רוח ומים. דכתיב ורוח אלהים מרחפת על פני המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> מדת יום ומדת לילה. דכתיב ויקרא אלהים לאור יום ולחשך קרא לילה. לכך נאמר את השמים. לרבות האש והמים והרוח. ואת הארץ. לרבות החשך ותוהו ובוהו. ולמדנו שנבראו עשרה דברים ביום ראשון. כנגד עשרה מאמרות שבהן נברא העולם. וכנגד עשרה דברים שבהן נברא העולם. ומנלן דבעשרה מאמרות נברא העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כדתנן בעשרה מאמרות נברא העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ואלו הן.
 בראשית ברא אלהים מאמר אחד. דכתיב בדבר ה' שמים נעשו (תהלים לג ו). מאמר ב' ויאמר אלהים יהי אור. ג' יהי רקיע. ד' יקוו המים. ה' תדשא הארץ. ו' יהי מאורות. ז' ישרצו המים. ח' תוצא הארץ. ט' נעשה אדם. י' פרו ורבו. אלו עשרה מאמרות. ועשרה דברים שבהן נברא העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> דאמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב בעשרה דברים נברא העולם. בחכמה. בתבונה. בדעת. בכח. בגבורה. בגערה. בצדק. במשפט. בחסד. וברחמים. בחכמה ובתבונה. דכתיב ה' בחכמה יסד ארץ כונן שמים בתבונה (משלי ג יט). בדעת. דכתיב בדעתו תהומות נבקעו (שם שם כ). בכח ובגבורה. דכתיב מכין הרים בכחו נאזר בגבורה (תהלים סה ז). בגערה. דכתיב עמודי שמים ירופפו ויתמהו מגערתו (איוב כו יא). בצדק ובמשפט. דכתיב צדק ומשפט מכון כסאך (תהלים פט טו). בחסד וברחמים. דכתיב זכור רחמיך ה' וחסדיך (שם כה ו). למדנו שבעשרה מאמרות נברא העולם. ובעשרה מדות. ועשרה דברים נבראו ביום ראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> וכנגדן נתן לישראל עשרת הדברות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ולכפר עליהן ביום העשור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ולתת כופר עשרה גירות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ומצא נח חן לפניו בדור עשירי. ובחר באברהם אבינו בדור עשירי לנח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> אשר התחיל במעשרות. דכתיב ויתן לו מעשר מכל (בראשית יד כ). וכן צוה לבניו לתת המעשרות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> יצחק למה מדד מאה שערים. לתת מעשרות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> יעקב עשר אעשרנו לך (בראשית כח כב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> וכן כל ישראל מעשר דגן ותירוש ויצהר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ונתן לישראל שבעה עממים משבעים אומות. ולעתיד אשר יחזיקו עשרה אנשים מכל לשונות הגוים בכנף איש יהודי. ופורענות עשרה יבוא על אויבי עמו. כמו שהביא במצרים עשר מכות. שנאמר כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות (מיכה ז טו) וקרניא עשר וגו' (דניאל ז כד). ואז ינגנו עלי עשור ועלי נבל עלי הגיון בכינור.
נשוב אל דברינו. השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אמר ר' יוסי בר חנינא. ששם מים. במתניתא תני. אש ומים. ועל שם המים יקראו בלשון רבים. ואת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> תשהכל רצין אליה. שנאמר הכל היה מן העפר והכל שב אל העפר (קהלת ג כ). אמר את השמים ואת הארץ הקדים שמים לארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> תנו רבנן בית שמאי אומרים שמים נבראו תחלה. ואחר כך ארץ. שנאמר את השמים ואת הארץ. ובית הלל אומרים ארץ נבראת תחלה. שנאמר ביום עשות ה' אלהים ארץ ושמים. אמר להם בית הלל לבית שמאי לדבריכם אדם בונה עליה ואחר כך בונה בית. שנאמר הבונה בשמים מעלותיו ואגודתו על ארץ יסדה (עמוס ט ו). אמר להם בית שמאי לבית הלל לדבריכם אדם עושה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> שרפרף ואח"כ עושה כסאו. דכתיב השמים כסאי והארץ הדום רגלי (ישעיה סו א). וחכמים אומרים זה וזה יחדיו נבראו. שנא' אף ידי יסדה ארץ וימיני טפחה שמים קורא אני אליהם יעמדו יחדו (שם מח יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ר' תנחומא ב"ר אבא אמר בבריאה השמים נבראו תחלה. אבל בעשיה הארץ קדמה לשמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> וכן הוא אומר לפנים הארץ יסדת ומעשה ידך שמים (תהלים קב כו). לפיכך מספר מעשה הארץ תחלה. שנא' והארץ היתה תוהו ובוהו. שבמה שפסק בו התחיל לפרש. אמר ואת הארץ. והתחיל להזכיר האיך היתה הארץ לאחר שנבראת. אמר והארץ היתה לאחר שנבראת תוהו ובוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> תנא תוהו זה קו ירוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> פי' תכלת ירוק שמקיף את כל העולם כולו שממנו יוצא חושך. שנא' ישת חשך סתרו וגו' (שם יח יב). ופי' תוהו דבר שתוהה בני אדם. בוהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> אבנים מפולמות המשוקעות בתהום שמהן יוצאין מים. שנא' ונטה עליו קו תהו ואבני בהו (ישעיה לד יא). והוא דבר המבעית את האדם. כי היו המים על כל הארץ והחשך עליהם. כי החשך מן הארץ יוצא. כי הארץ תחתיה כולה חשך. ועם הארץ נברא החשך והוא החושך את האדם מלכת.
 ורוח אלהים מרחפת על פני המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> ולמה הזכיר אלהים ברוח יותר מן הכל. כי מלחלוחית הרוח נהיה המים. ומן המים יצא האש. והארץ יוצא מן האש. ויש מהם דוגמא בעולם. כי אם יפיח אדם בכפו תתרטב כפו. ידענו כי מן הרוח נבראו המים. והאש יוצא מן המים. אם יתחממו המים בכלי זכוכית נקיה ויתנה בחמה בתקופת תמוז. תוכל להדליק ממנה נעורת. ומן האש הארץ והאבנים. שאם יעשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> קומקום וירתיח ימים רבים ימצא בתחתית הכלי כמו חתיכת אבן. ואלו הן דברים של דעת. וכן אמר ר' שבתי דונולו נב"ע בספרו כשנתעסק בחכמת ספר יצירה. לכך הזכיר ורוח אלהים. כי כח הרוח חזק מכולם. כי הכל תלוי ברוח. והרוח תלוי במאמרו של בורא הכל. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. ובכל אלה כתיב בריאה. ברוח כתיב יוצר הרים ובורא רוח (עמוס ד יג). במים כתיב והמים אשר מעל השמים יהללו את שם ה' כי הוא צוה ונבראו (תהלים קמח ה) בחשך כתיב יוצר אור ובורא חשך (ישעיה מה ז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> כך השיב ר' גמליאל לפילוסופוס שלא יאמר כי כבר היו מקודם אלא נבראו.
 מרחפת על פני המים. כמו על גוזליו ירחף (דברים לב יא). והוא יעופף <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מלשון מפרחת. כמו שלמה שמלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> ולמה יצא בלשון מרחפת ולא אמר מפרחת. ללמדך כי כדרך שיונה זו מרחפת על גוזליה. כן היה בין מים העליונים למים התחתונים עד שהבדילן צור עולמים.

Verse 2



Verse 3

ויאמר אלהים יהי אור. לפי שהיה חשך על פני תהום אמר יהי אור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> משל למלך שבנה היכל והוא סגור ומסוגר מכל דפניו אמר להדליק בו נר. ואע"פ שקודם זה האור נהורא עמיה שרי. וכן אמר דוד ה' אלהי גדלת מאוד הוד והדר לבשת. עוטה אור כשלמה נוטה שמים כיריעה (תהלים קד א ב). למדך הכתוב שהשכינה כולה אור. ומאור השכינה ברא האור לבאי עולם ביום ראשון להאיר לעולם. שנא' ויאמר אלהים יהי אור.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ויש אומרים האור הזה מן המים. שכן כתיב מרחפת על פני המים. וכתיב ויאמר אלהים יהי אור. וכן מצינו בהרבה מקומות נקראו אור. שנא' ואורו על כנפות הארץ (איוב לז ג). ואומר יפיץ ענן אורו (שם שם יא). ואומר על כפים כסה אור (שם לו לב). וכן כל מאור העינים הם המים שבעינים. וכה"א כלו בדמעות עיני (איכה ב יא).
 ויהי אור. לא אמר ויהי כן. כמו שאמר בשאר הימים ויהי כן. אלא ויהי אור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> לפי שהאור ברא הקב"ה ביום ראשון. שיהא אדם מצפה בו מסוף העולם ועד סופו כיון שצפה הקב"ה ברשעים שהיו עתידין לבא לעולם. גנזו לצדיקים. שנא' וימנע מרשעים אורם (איוב לח טו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ואומר אור זרוע לצדיק (תהלים צז יא).
 ד"א ויהי אור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> בנוי ומשוכלל לעתיד לבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> שנאמר אור זרוע לצדיק.

Verse 4

וירא אלהים את האור כי טוב. כי טוב הוא לבריות עולם להאיר להם. כי הקב"ה לא היה צריך לאותן האור אלא בריותיו היו צריכין אותו בלבד.

Verse 5

ויקרא אלהים לאור יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> על שבא מן המים.
 ולחושך קרא לילה. לשון יללה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> חמשה אור כתוב בפרשה. כנגד חמשה חומשי תורה.
 ויהי ערב ויהי בוקר. קרא לו שלשה שמות לזה ושלשה שמות לזה. אור. יום בוקר. חושך לילה ערב. תחת יום לילה. תחת אור חשך. תחת בקר ערב. לפי שהחושך כשנברא עדיין לא היה לא לילה ולא ערב. וכן כשנברא האור. לא היה לא יום ולא בקר. וכשהבדיל הקב"ה האור מן החשך שנתן תחום לאור. ותחום לחשך. כמה שעות ימשול זה. וכמה שעות ימשול זה. נקראו שעות האור יום לעצמו. ושעות החשך לילה לעצמו. והבקר הוא תחלת הכנסת האור. והערב הוא תחלת הכנסת החשך. לכך נקראו שלשה שמות לזה. ושלשה שמות לזה.
 ויקרא אלהים לאור יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> א"ר אלעזר לא שיתף הקב"ה שמו כי אם על טוב. כי לא אמר ולחשך קרא אלהים לילה. אלא ויקרא אלהים לאור יום.
 ויהי ערב ויהי בקר יום אחד. כי משעה שברא הקב"ה החשך עד שהאיר היה שנים עשר שעות. והוא שאמר ויהי ערב. ומשעה שהאיר עד שהעריב עוד שנים עשר שעות. הוא שאמר ויהי בקר. מתוך שנבראו שמים וארץ העריב והחשיך העולם. עד שהאירו כאור הבקר. ונקראו הלילה והיום יום אחד. והיה ראוי כמנהג המקרא כולה לומר יום ראשון. כי כן המספר. ראשון. שני. שלישי. או אחד. שנים. שלשה. שכן כתיב בקרבנות הנשיאים. ביום הראשון. ביום השני. ובחשבון אחר אומר על פי שנים עדים או שלשה עדים יומת המת לא יומת על פי עד אחד (דברים יז ו). ולמה שינה לומר אחד. וחזר ואמר שני. (פד) ללמדך כי מיוחד היה היום ההוא ואין לפניו יום אחר.
 ד"א לפי שכבר אמר בראשית ברא אלהים. ידענו כי זה היה יום ראשון. ולא היה צריך לומר יום ראשון. כי כבר אמר ראשית. ועוד תשובה אחרת. כי על חשבון אמר אחד שנים. אבל על ענין סיפור יאמר אחד שני. כמו שבקהלת אומר יש אחד ואין שני (קהלת ד ח).
 ד"א יום אחד. שאם אמר ראשון. הייתי אומר היום בלבד הוא הראשון. וכשהוא אומר יום אחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> להודיע כי הערב והבקר אחד.
 ד"א ויקרא אלהים לאור יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> זה מעשה הצדיקים. ולחשך קרא לילה. זה מעשה הרשעים. ויהי ערב. זה מעשה הרשעים. ויהי בקר. זה מעשה הצדיקים. יום אחד. שנתן להם הקב"ה יום אחד. ואיזה. זה יום הדין.
מדרש אחר. אחד. לפי שעתידין ישראל לייחד לבורא העולם בלשון אחד. שנאמר שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד (דברים ו ד). נקרא יום אחד. שכל המייחד שמו מודה שהוא ברא עולמו. ברוך הוא וברוך שמו.

Verse 6

ויאמר אלהים יהי רקיע בתוך המים. אלו המים אשר היו על הארץ. שאמר עליהם ורוח אלהים מרחפת על פני המים. עליהם אמר יהי רקיע בתוך המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> אלו מים העליונים. ומים התחתונים. ויהי מבדיל בין מים למים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> כך החצה ברקיע השמים. חציים העלה. וחצים השקיעם למטה. כי גלוי וידוע היו לפניו שעתידין דור המבול לשחת מעשיהם. וכדי להשחיתם במו העלה למעלה שכן אמר איוב כי בם ידין עמים (איוב לו לא). כי כן נוראותיו עשה הים יבשה. שנאמר ויעברו בני ישראל בתוך הים ביבשה (שמות יד כב). והיבשה ים. שנאמר והמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> גברו מאוד על הארץ (בראשית ז יט).

Verse 7

ויעש אלהים את הרקיע. ויבדל בין המים וגו' אשר מעל הרקיע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> מים שעל הרקיע במאמר הן תלוים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> שאילה מאחר שאמר ויעש אלהים את הרקיע מה תלמוד לומר ויהי כן. תשובה ויהי כן זה פירושו לדורות שאין לו חליפין כשאר ויהי כן שמתחלפים בכל שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> והרקיע שעשה ביום שני הוא חוץ מן השמים שנבראו ביום ראשון. שנאמר על פני רקיע השמים. כמו שער החצר (שמות לה יז). וכמו פרכת הקדש (ויקרא ד ו). ואף על פי כן קראן שמים. שנאמר ויקרא אלהים לרקיע שמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> ואמרו רבותינו ז"ל כי ששה רקיעין הן חוץ מן הרקיע הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> שנא' הן לה' אלהיך השמים ושמי השמים (דברים י יד). ושלמה אמר השמים ושמי השמים לא יכלכלוך (מ"א ח כז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> כי הקב"ה הוא מעונו של עולם. שנא' ה' מעון אתה (תהלים צ א). והעולם תלוי כקמיע ביד גבור. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. וכשהגביה הרקיע עם המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> מיד ברא מלאכי השרת. שנא' המקרה במים עליותיו השם עבים וגו' (שם קד ג). וכתיב סמוך ליה עושה מלאכיו רוחות (שם שם ד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> וגם גיהנם ביום שני נברא. שנאמר כי ערוך מאתמול תפתה (ישעיה ל לג). איזהו יום שיש לו תמול ואין לו שלשום. הוי אומר זה יום שני של עולם. לפיכך לא נאמר כי טוב בשני.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> ד"א לפי שהארץ עדיין לא נתגלתה עד יום שלישי. ולא הושלמה מלאכת הארץ לא אמר בה כי טוב עד יום שלישי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> ד"א לפי שלקה משה שנקרא טוב במים. לפיכך לא נאמר בהן טוב.
 כל הפרשיות נאמר בהן ויהי כן קודם עשיה. חוץ מפרשת יהי רקיע שנאמר בו אחר העשיה ויהי כן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> ופירושו כמו כן תרנם (ישעיה לג כג).

Verse 8



Verse 9

ויאמר אלהים יקוו המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> כמו הקו כך המים סביבות הארץ. מתחת השמים. ולא אותם שעל השמים. אל מקום אחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> שגער בהן ושקען בתהומות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> מיעוט החזיק המרובה. ותראה היבשה. היבשה שכבר היתה היא הארץ שנבראת ביום הראשון. ועל כי יצאו ממנו המים אל מקום אחד קראה יבשה. כי יבשה מן המים. ויהי כן. לעולם.

Verse 10

ולמקוה המים. הוא מקום הים. ולא המים שבים. כי המים נקראים ים. שנאמר הקורא למי הים וישפכם על פני הארץ (עמוס ה ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> לכך נאמר בשלישי כי טוב כי טוב שני פעמים. אחד למלאכת המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> ואחד למלאכת היום.
 ד"א וירא אלהים כי טוב. כי נשלמה תיקון הארץ. ובו ביום הוציאה הארץ דשאים. שנאמר תדשא הארץ דשא.

Verse 11



Verse 12

ותוצא הארץ דשא עשב מזריע זרע למינהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> כלומר שלא ישתנו מאחר כן אלא המין ההוא יזרע אם יצא כאותו המין.
 למינהו. שעורים יצאו שעורים. חטים יוציאו חטים. וכן עץ פרי למינהו.
 ד"א עשב מזריע זרע ועץ עושה פרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> כי כל מעשה בראשית בקומתן נבראו כמו האילנות בניסן מלאים. ולא כמו שהן בתשרי. ולמה בראן הקב"ה כך בקומתן. כדי שימצא אדם לאכול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> שנאמר חכמות בנתה ביתה. חצבה עמודיה שבעה. טבחה טבחה מסכה יינה אף ערכה שלחנה (משלי ט א ב) אחרי כן. שלחה נערותיה תקרא [שם]. שכן דרך כל העולם מתקן סעודה ואח"כ מכניס אורחים.
 וירא אלהים כי טוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> מלמד שנבראת גן עדן לצדיקים. שנאמר מה רב טובך אשר צפנת ליראיך (תהלים לא כ).

Verse 13

ויאמר אלהים יהי מארת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> לא אמר יהיו מאורות אלא ללמדך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> כי האור שברא ביום ראשון ממנה נהיו המאורות על כן כתוב יהי. כלומר יהי האור מאורות שנחלק למאורות השמש והירח והכוכבים והמזלות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> מארת. כתיב חסר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> לפי שהן לוקין בשעה שהקב"ה מלקה את האומות. שנא' כה אמר ה' אל דרך הגוים אל תלמדו. ומאותות השמים אל תחתו. כי יחתו הגוים מהמה (ירמיה י ב).
 ברקיע השמים. הוא הרקיע המבדיל בין מים למים.
 להבדיל בין היום ובין הלילה.
 וכי המאורות מבדילין והלא האור מבדיל. שנא' ויבדל אלהים בין האור ובין החשך (בראשית א ד) אלא כך פירושו יהי האור מאורות. אותו האור שנברא להבדיל בין היום ובין הלילה.
 והיו לאותות ולמועדים ולימים ושנים. לא אמר הכתוב והיו להבדיל. אלא והיו לאותות ולמועדים ולימים ושנים. למדנו כי להבדיל עונה על האור הנברא להבדיל והמאורות נבראו לאותות ולמועדים ולהאיר על הארץ. והיו לאותות כי השמש הוא אות ליום שאינו נוהג בלילה. והירח הוא אות בכל מולד ומולד לדעת תחלת החדש וסופו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> כי הולכת הלבנה בגלגל הרקיע מהלכת בשלשים יום. כל מה שמהלך השמש כל השנה כולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> כי שנים עשר מזלות הם. טלה. שור. תאומים. סרטן. אריה. בתולה. מאזנים. עקרב. קשת. גדי. דלי. דגים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> וכל אחד ואחד יש לו שלשים מעלות. כנגד ל' יום של חדש. ובכל יום עולה השמש מעלה. בניסן מתחיל מטלה והלבנה עמו. לפיכך הלבנה לעולם בתחלת החדש קרובה לחמה. וכן בסוף החדש. כי הלבנה רצה במהרה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> ועד שהחמה מגעת לסוף המזל הלבנה עוברות כל השנים עשר מזלות. ומשגת את החמה בסוף המזל. כן כל שנים עשר חדש. ובסוף השנה משתנית החמה מסוף הגלגל לתחלתו וע"כ שמה שנה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> ד"א מנין ש"נ"ה ורביע.
 והיו לאותות ולמועדים. לקדש בהם מועדי ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> שנת החמה יתירה על שנת הלבנה יכ"א ר"ד. י' ימים וכ"א שעות ור"ד חלקים. והחלקים אלף ושמונים בשעה. לפיכך תקנו רבותינו שבעה חדשי עבורים במחזור לבנה. להשוות שנת החמה עם שנת הלבנה. כי תשעה עשר פעמים יכ"א ר"ד עושים שבעה חדשים עיבור מכ"ט יום ומחצה ושתי ידות שעה וע"ג חלקים. ונשארו מהם שעה ותפ"ה חלקים.
 ולימים. כמשמעו.
 ולשנים. למנות בהם שנים שנה אחר שנה. כי לולא כן לא היינו יכולין למנות שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> ד"א והיו לאותות. אלו שבתות. שנא' כי אות הוא ביני וביניכם (שמות לא יג).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> ולמועדים. אלו רגלים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> ולימים. ראשי חדשים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> ולשנים. זה קידוש שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> אמר רב נחמן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> והוא סימן טוב. עשו מונה לגדול. והוא מושל ביום כדרך שעשו מושל בעולם הזה. יעקב מונה לקטן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> והוא מושל בעולם הזה מעט וכולו לעתיד. כי הרקיע מתגלגל במערב. וכל המאורות הולכים אל המערב. שנאמר וצבא השמים לך משתחווים (נחמיה ט ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> כי שכינה במערב לפיכך היה הארון במשכן במערב. וכן הדביר קודש קדשים במערב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> והרקיע מתחלק לשבעה חלקים. כנגד שבעה כוכבים. חנכ"ל שצ"מ. חמה. נוגה. כוכב. לבנה. שבתי. צדק. מאדים. הלבנה כעין הרקיע. והנוגע בעובי הרקיע בחלק שני. והצדק בשלישי. והחמה ברביעי. והכוכב בחמישי. והמאדים בששי. ושבתי בשביעי. והכוכבים עמהם. ויש הפרש בין כל אחד ואחד כעובי גלגל הרקיע. לפיכך ביאת הלבנה בדרך קצרה. והחמה בארוכה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> סידור כוכבי המזלות. גובה המזל העשירי לו ושפילתו ברביעי. והמסתכל בשבתי. גובהו בין חמה וטלה. ושפילתו מאזנים. צדק גבהו סרטן ושפילתו גדי. מאדים גובהו גדי ושפילתו סרטן. נוגה גובהו דגים ושפילתו בתולה. כוכב גובהו בתולה ושפילתו דגים. לבנה גובהו שור ושפילתו עקרב. מקום שפילתו של זה גובהו של זה. ומקום גובהו של זה שפילתו של זה.
 ושבעה מעלות לשבעה כוכבים. בין מעלה התחתונה למעלה העליונה תש"ל חבלים בחבל השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> כל חבל יש לו מאה וחמשים חבלים בחבל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> מעלה שניה גבוה מן התחתונה ג' חבלים בחבל השמים וכל חבל יש לו קס"א בחבל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> מעלה הרביעית לחמה סובב לרקיע בשנים עשר חדש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> והוא גבוה ממעלה שלישית שני חבלים בחבל השמים כל חבל יש לו מאה ושלשים חבלים בחבל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> מעלה חמישית למאדים והוא גבוה מן הרביעית ארבע מאות ושלשים חבלים בחבל השמים וכל חבל יש לו קי"ט חבלים בחבל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> מעלה ששית והוא לצדק גבוה ממעלה חמשית [תרי"ב] חבל בחבל השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> וכל חבל יש לו קי"ט חבלים בחבל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> מעלה שביעית לשבתי והוא גבוה מן הששית חמשה מאות ועשרה חבלים בחבל השמים וכל חבל יש לו ל"ד חבלים בחבל הארץ. נמצא ממעלה התחתונה של לבנה עד מעלה העליונה של שבתי רום אלף ותתל"ח חבלים בחבל השמים שהם כ"ח רבוא אלפים ורפ"ז חבלים בחבל הארץ. וחבל הארץ ג' אמות. החמה לוקה בקי"ז ימים בין שני התנינים ומשחרת. והלבנה לוקה מי"ב חודש לי"ב בראשו וזנבו של תנינים ומאדמת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> טלה פרס ומדי. שור כשדיים. תאומים כוזריים. סרטן ארמיניא. אריה מלכות אדום. בתולה אשכנזיים. מאזנים אפריקיאה. עקרב מדבר. קשת כושיים. גדי ארץ ישראל. דלי מצרים. דגים הונדיאה המכונה אלהנדי.

Verse 14



Verse 15

להאיר על הארץ. ולא למעלה לרקיע. כי למעלה אין צורך המאורות להאיר כי נהורא עמיה שריה.

Verse 16

המאורות הגדולים. הגדולים משאר המאורות שהן כוכבים.
<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> ד"א הגדולים. שוים היו בגודל וחזר ומיעט את הירח לפיכך קראו קטן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> ואת הכוכבים. ה' כוכבים וחמה ולבנה הרי שבעה.

Verse 17



Verse 18

ולמשול ביום ובלילה. זה בעתו וזה בעתו.
 ולהבדיל בין האור ובין החשך. לא כמו שאמר למעלה להבדיל בין היום ובין הלילה. כי אותו עונה על האור וזה עונה על המאורות.

Verse 19



Verse 20

ויאמר אלהים ישרצו המים שרץ נפש חיה. הם הדגים.
 על פני רקיע השמים. הוא האויר של עולם. כי רקיע השמים הוא כווילון לפני השמים העליונים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> שאל קונטריקוס הגמון את ר"י בן זכאי. כתוב אחד אומר ישרצו המים שרץ נפש חיה ועוף יעופף וגו'. אלמא ממיא איברי. וכתוב א' אומר (בראשית ב יט) וייצר ה' אלהים מן האדמה כל חית השדה וכל עוף השמים. אלמא מארעא איברי. א"ל מן הרקק נבראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> אמר שמואל קפוטקאה תדע לך שהרי העופות יש להן קשקשים ברגלים כדגים לפיכך הוכשר שחיטת העוף בסימן אחד או רובו של סימן אחד.

Verse 21

ויברא אלהים את התנינים הגדולים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> זה לויתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> לפי שתנינם כתיב חסר יו"ד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> אבל יש אם למקרא ונדרש התנינים בלשון מרובה על שאר דגים גדולים שבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> ולמה נקראו תנינים. שכל הרואה אותם מתנים גבורות ה'.
 ואת כל נפש החיה הרומשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> רמש מתפרש משמעו על שלשה דברים. על הדגים. ועל השרצים. ועל חית הארץ.
 וירא אלהים כי טוב. גנז מהם לצדיקים לעתיד לבא. ומפני מה לא נאמר בפרשת ישרצו המים ויהי כן. לפי שכבר נאמר בפרשת יקוו המים ויהי כן. לא הוצרך לומר כאן ויהי כן.
 ד"א שלשה שנאמר בהן בריאה לא נאמר בהן ויהי כן. שמים וארץ. והתנינים. ואדם. שהם בריות גדולות וחשובות. לכך נאמר בהן בריאה והואיל ונאמר בהן בריאה לא הוצרך לומר ויהי כן. משום שנא' כי הוא אמר ויהי הוא צוה ויעמוד (תהלים לג ט).

Verse 22

ויברך אותם אלהים לאמר. מה ת"ל לאמר. מלמד שבתחלת בריאת העולם היה הקב"ה מברך עולמו מיכן ניתנה ברכה לצדיקים לברך עולמו. וכן הוא אומר והיה ברכה (בראשית יב ב).
 והעוף ירב בארץ. מיכן אתה אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> העופות מן הרקק נבראו.

Verse 23

ויאמר אלהים תוצא הארץ נפש חיה. כלל. בהמה ורמש וחיתו ארץ. פרט.
 בהמה. המה השור והחמור והפרד והסוס והגמל והדומים להם.
 ורמש. הם השרצים ההולכים על גחון.
 וחיתו ארץ. הם איל צבי ויחמור והדומה להם עם הפראים הארי והדוב והזאב והנמר והברדלס.
 ויהי כן. כי נהיו מתולדי תולדות.

Verse 24



Verse 25

וירא אלהים כי טוב. כי צפן מהם לעתיד ואין טוב אלא צדיק שנא' אמרו צדיק כי טוב (ישעיה ג י). וביום שנבראו בהמת הארץ. וכל נפש החיה. אשר אין להם חיות כי אם בארץ. יצר את האדם מן האדמה שאין לו חיות לא במים ולא ברקיע השמים כי אם בארץ.

Verse 26

ויאמר אלהים נעשה אדם בצלמנו. בלשון רבים. על כי האדם חשוב מן הכל. והוא היה עתיד למשול על הבריות שנוצרו לפניו אמר בלשון רבוי. ולא כי הוצרך לדעת בריותיו. אלא נמלך בכבודו ובעצמו. שנא' הבה נרדה ונבלה (בראשית יא ז) הלא תראה כתיב בפ' בלק אולי אוכל נכה בו (במדבר כב ו). ולא אמר אכה בו. או נוכל נכה. אלא בלשון יחיד התחיל. וסיים בלשון רבים. כי על רשות עצמו דובר נכה בו כש"כ הקב"ה שנאמר בו כי אלהים קדושים הוא (יהושע כד יט). על דרך קדושתו וגבורותיו שאין להם מספר. על כן כתוב נעשה אדם. כיוצא בדבר. ואשמע את קול ה' אומר את מי אשלח ומי ילך לנו (ישעיה ו ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> וכדי שלא יפקרו המינין לומר ששתי רשויות הן. חזר הפסוק האחר ואמר בלשון יחיד ויברא אלהים את האדם. הבה נרדה (בראשית יא ז). וירד ה' לראות את העיר (שם שם ה) כי שם נגלו אליו האלהים (שם לה ז). לאל העונה אותי (שם לה ג). כי מי גוי גדול אשר לו אלהים קרובים אליו כה' אלהינו בכל קראנו אליו (דברים ד ז). ומי כעמך ישראל אשר הלכו אלהים לפדות לו לעם (שם ז כג). כי אלהים קדושים הוא (יהושע כד יט). שאע"פ שפותח בלשון רבים. אמר אחיו בלשון יחיד. ללמדך שהוא יחיד ומיוחד יתברך שמו לעד ולנצח נצחים. וכל כך למה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> לפי שאין הקב"ה עושה דבר אלא אם כן נמלך בפמליא של מעלה. שנא' בגזירת עירין פתגמא ובמימר קדישין שאילתא (דניאל ד יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> וגם זה הפכו לו חכמי ישראל לתלמי המלך וכתבו לו אעשה אדם. כי לא היה נכנס בדעתו מדרש הפסוק כמו שישראל דורשין. אבל המבינים יכולין להבין כי יתכן לומר האחד נעשה ברוב שלטנותו.
 ד"א אל"ף ונו"ן במקרא נלמד זה תחת זה. כמו משכני אחריך נרוצה (שה"ש א ד) כמו ארוצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> כי אותיות אית"ן מתחלפים זה תחת זה.
 (קנא) ד"א לשעבר אדם נברא מאדמה וחוה מאדם מיכן ואילך בצלמנו כדמותינו. לא אשה בלא איש ולא איש בלא אשה. ולא שניהם בלא שכינה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> כך השיב ר' שמלאי לתלמידיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> וי"א כי ר' סעדיה פירש. נעשה אדם לכל הדורות וכי ויאמר אלהים כמו ציווי לנו שנעשה אדם בצלמנו כדמותנו שאנחנו בעולם בצלמו שהוא עתה האדם.
 ד"א בצלמנו כדמותנו. מה בין צלם לדמות. (קנג) אלא שהצלם הוא על תואר מראית הדבר. והדמות הוא תיקון הפנים. ודומה להם סר צלם (במדבר יד ט). כלומר סר תואר פניהם וסתר כמות פניהם מן היראה והאימה. ותיקון הפנים הוא הדמות. כמו ודמות פניהם פני אדם (יחזקאל א י). ואמרו בלשון רבים כלומר צלם ודמות הנאה לנו לשמשנו. כי ברא הקב"ה את האדם בצלמו נאה לשמש לבוראו כדמות המלאכים להלוך בקומה זקופה ולהיות לו פנים כפני החיה אשר היא תחת כסא הכבוד. שנאמר ודמות פניהם פני אדם [שם]. והוא החשובה מכל הפנים.
 וירדו בדגת הים ובעוף השמים ובבהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> זהו שאמר הכתוב שירו לה' כי גאה גאה (שמות טו א). למתגאה על גאים. מלך שבחיות ארי. מלך שבבהמות שור. מלך שבעופות נשר. ואדם מתגאה עליהם. ומלך מלכי המלכים מתגאה ומתנשא על כולם. ברוך הוא וברוך שמו. לפיכך היכון כסא כבודו על ארבעה דמיות הללו.

Verse 27

ויברא אלהים את האדם בצלמו. שהוא עתה בעולם.
 בצלם אלהים ברא אותו. שנה הכתוב עליו על חיבת הצלם הזה שהוא חשוב ונאה לפניו. זכר ונקבה ברא אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> אמרו רבותינו ז"ל. כי כשנברא אדם הראשון בשני פרצופין נברא. שנאמר אחור וקדם צרתני (תהלים קלט ה). לפיכך הוצרך לומר אעשה לו עזר כנגדו. מכלל דעד השתא לא היה כנגדו. ואין מקרא יוצא מידי פשוטו. כי זה שאמר זכר ונקבה מוקדם ומאוחר הוא. על הפרשה שנאמרה למטה בלא טוב היות האדם לבדו כי עשה אדם וחוה אחרי כן. והנה קיצר הענין ואמר זכר ונקבה. כי רצה לחתום במעשה ששת הימים. ואחר כך פירש מעשה חוה. בשעה שהביא כל החיה וכל הבהמה אל האדם כי אמר ולאדם לא מצא עזר כנגדו.

Verse 28

פרו ורבו ומלאו את הארץ וכבשוה. מפורש למעלה.

Verse 29

לכם יהיה לאכלה ולכל חית הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> א"ר יהודה אמר רב אדם הראשון לא הותר לו בשר לאכילה. שנאמר ולכל חית הארץ וגו' כל ירק עשב לאכלה. ולא שיהיו אוכלין את חית הארץ. וכשבאו בני נח הותר להם. שנא' כירק עשב נתתי לכם את כל (בראשית ט ג). ולא נאסר להם כי אם אבר מן החי. שנאמר אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו (שם שם ד).

Verse 30

ויהי כן. לדורות.

Verse 31

את כל אשר עשה. הכליל גם הוה. אע"פ שלא ספר הענין כי קצרו הנה להכליל ששת ימי המעשה ולהזכיר יום השבת הכל בכלל היה.
 והנה טוב מאד. לא אמר מאד עד שבא אל האדם. שהוא מעולה מכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> מ"א"ד א"ד"ם למפרע.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> ד"א את כל אשר עשה והנה טוב מאד. להרבות המות. לפי שצפה הקב"ה בעולם וצפה שטוב המות לבריות לכך אמר את כל אשר עשה והנה טוב מאד.
 ויהי ערב ויהי בקר יום הששי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="160"></i> מפני מה נתוספה ה"א בששי. דאמר ריש לקיש מלמד שהותנה הקב"ה עם מעשה בראשית. אמר להם אם ישראל מקבלים את התורה מוטב ואם לאו אני מחזיר את העולם לתוהו ובוהו.
 ד"א יום הששי. בשעה שנתן הקב"ה תורה למשה רבינו בהר סיני סיפר לו כל מעשה בראשית מתחלה ועד סוף. בשעה שאמר הקב"ה זכור את יום השבת לקדשו כי ששת ימים עשה ה' את השמים ואת הארץ וגו' וינח ביום השביעי (שמות כ ח ויא). ומשה רבינו סידר בספר כל מעשה בראשית. וכתב יום הששי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="161"></i> יום שהיתה בו גמירת מלאכת העולם. וכן הוא אומר. והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו (שם טז ה). לפיכך אמר גם הנה יום הששי. כלומר הששי של מעשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="162"></i> ת"ר אדם יחידי נברא. מפני מה נברא יחידי. שלא יהיו המינין אומרים רשויות הרבה בשמים.
 ד"א מפני הצדיקים ומפני הרשעים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="163"></i> שלא יהיו צדיקים אומרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="164"></i> אנו בני צדיקים ורשעים אומרים אנו בני רשעים.
 ד"א מפני המשפחות שלא יהיו מתגרות זו בזו. ומה עכשיו שנברא יחיד מתגרות. אם נברא שנים על אחת כמה וכמה.
 ד"א מפני הגזלנין ומפני החמסנין. ומה עכשו שנברא יחידי גוזלין וחומסין אם נבראו שנים על אחת כמה וכמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="165"></i> מתניתין. ולהגיד גדולתו של מלך מלכי המלכים הקב"ה שאדם טובע כמה מטבעות בחותם אחד. וכולן דומין זה לזה אבל הקב"ה טובע את כל האדם בחותמו של אדם הראשון. ואין אחד מהם דומה לחבירו. שנא' תתהפך כחומר חותם ויתיצבו כמו לבוש (איוב לח יד). ומפני מה אין פרצופותיהן דומות זו לזו. שלא יראה אדם דירה נאה לחבירו. ואשה נאה לחבירו. ויאמר שלי הן. שנא' וימנע מרשעים אורם וזרוע רמה תשבר (שם שם טו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="166"></i> תניא היה רבי מאיר אומר בשלשה דברים אדם נשתנה מחבירו. בקול. ובמראה. ובדעת. בקול ובמראה משום ערוה. בדעת מפני הגזלנין ומפני החמסנין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="167"></i> ת"ר אדם בערב שבת נברא. ומפני מה נברא בערב שבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="168"></i> שלא יהיו מינין אומרים שותף היה לו להקב"ה במעשה בראשית.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="169"></i> ד"א שאם תזוח דעתו עליו. אומרים לו יתוש קדמך במעשה בראשית.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="170"></i> ד"א כדי שיכנס למצוה מיד.
 ד"א כדי שיכנס לסעודה מיד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="171"></i> משל למלך ב"ו שבנה פלטורין ושכללו והתקין סעודה. ואחר כך הכניס אורחין. שנא' חכמות בנתה ביתה חצבה עמודיה שבעה טבחה טבחה מסכה יינה אף ערכה שלחנה שלחה נערותיה תקרא על גפי מרומי קרת (משלי ט א ב ג) חכמות בנתה. זו מדה של הקב"ה שברא את כל העולם כולו בחכמתו. חצבה עמודיה שבעה. אלו ז' ימי בראשית. טבחה טבחה מסכה יינה. אלו ימים ונהרות וכל צרכי העולם. שלחה נערותיה תקרא. זו אדם וחוה. על גפי מרומי קרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="172"></i> רבא רמי כתוב על גפי. וכתיב על כסא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="173"></i> בתחלה על גפי ולבסוף על כסא.





Verse 1

ויכלו השמים. ממעשה אחר.
 ויכלו. מעצמן.
 ד"א ויכלו. כילל הקב"ה את השבת ככלה. ויכלו חסר על מעשה בראשית. ואע"פ כי השלים הסיפור ביום הששי. עוד חזר ואמר ויכלו השמים והארץ וכל צבאם. כל זה היה בששת ימי בראשית.

Verse 2

ויכל אלהים ביום השביעי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> והלא לא עשה כלום מעשה ביום השביעי. והיאך כתב ביום השביעי. כלומר ביום השביעי בהיותו יום שביעי אז כלתה המלאכה. כי יום השביעי עצמו. הוא מן המלאכות ואע"פ שלא נהייתה בו מלאכה שעות של יום השביעי נקראו מלאכה. כי עלו למספר שבעת הימים להקרא שבוע אחד. כי מלאכתו אשר עשה כל ששת הימים בששי נשלמה.
 ד"א ויכל אלהים ביום השביעי. טרם יום השביעי. כי ביום משמע טרם ומשמע בו בעצמו. כמו ביום הזה באו מדבר סיני (שמות יט א) והוא בו בעצמו. ויש ביום שהוא טרם. כמו אך ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם (שם יב טו). והוא קודם יום טוב. אבל כל מקום שנאמר ביום ההוא בודאי בו ביום. כמו לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת (שם לה ג). והוא בו ביום עצמו.
 וישבות ביום השביעי מכל מלאכתו אשר עשה. אע"פ שלא היה מעשה בראשית כי אם במאמר. קראן עשיה. שנאמר בדבר ה' שמים נעשו (תהלים לו ו). כי אם אמר נהיו משמע מעצמן נהיו. אלא נעשו על ידי אחר.

Verse 3

ויברך אלהים את יום השביעי ויקדש אותו. מה סיפר משה רבינו לישראל כי הקב"ה בירך וקידש זה היום. כי בימי משה נהיה שבירך ויקדש את השבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וכן אמר רבי ישמעאל ברכו במן בלחם משנה. וקידשו במן. דכתיב ויום השביעי שבת לא יהיה בו (שמות יו כו). וכל כך למה נהיה כי בו שבת במעשה בראשית מכל מלאכתו.
 ויקדש אותו. משל למלך שבנה פלטורין ואחר כל מלאכתו עשה לו חינוך. כך הקב"ה אחר כל מלאכתו קידש את יום השבת ובירכו.
 אשר ברא אלהים לעשות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אלו הן עשרה דברים שנבראו ערב שבת בין השמשות. פי הארץ. ופי הבאר. ופי האתון. והקשת. והמן. והכתב. והמכתב. והלוחות. וקברו של משה. ואילו של אברהם אבינו. ויש אומרים אף המזיקין. ויש אומרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אף צבת בצבת עשויה שעשה הקב"ה מלקחיים להיות לעולם. כי כל אלה ברא אלהים לעשות נסים וגבורות. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. לקיים מה שנאמר אין כל חדש תחת השמש (קהלת א ט). זה שאמר הכתוב ה' בחכמה יסד ארץ כונן שמים בתבונה (משלי ג יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ר' עזריה בשם ר' שמעון בן לקיש אמר. ביום הראשון ברא שמים וארץ עליונים ותחתונים. נשתיירו עוד ה' ימים ברא אחד מלמעלן ואחד מלמטן. בשני ברא רקיע למעלה. בשלישי יקוו המים למטה. ברביעי יהי מאורות למעלה. בחמישי ישרצו המים למטה. בששי אמר הקב"ה אם אני בורא את האדם מלמעלה הרי הוא מתגאה ביותר ואם מלמטה הרי הוא כבהמה. ועוד כי יתוספו מעשה הימים של מטה משל מעלה. לפיכך בראו מלמטה. והרוח ונשמה מלמעלה. הוי אומר בחכמה יסד ארץ. (שם) המשל ופחד עמו עושה שלום במרומיו (איוב כה ב).
 ד"א אשר ברא אלהים לעשות. לכבוד השבת. וכן הוא אומר לא עשה כן לכל גוי (תהלים קמז כ). וכנגד ששת ימי בראשית. אמר דוד תורת ה' תמימה. עדות ה' נאמנה. פקודי ה' ישרים. מצות ה' ברה. יראת ה' טהורה. משפטי ה' אמת (שם יט ח ט י). ששה שמות הללו כנגד ששת ימי בראשית שיהיו ישראל עוסקים בתורה והעולם מתקיים. אבל שבת אות היא ולא הוצרך הכתוב לומר בו שם כדרך כל ששת הימים.

Verse 4

אלה תולדות השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אמר ר' אבהו כ"מ שנאמר אלה פסל את הראשונים. ואלה מוסיף על הראשונים ולא פסל. וזה אחד מהם אלה תולדות השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אחר שנשתכלל העולם פסל תוהו ובוהו. כלומר אלה עיקרו של עולם ויסודו.
 תולדות השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר' ברכיה ור' חלבו בשם ר' שמואל ב"ר נחמן כל תולדות שבמקרא חסרין תולדת כתיב. חוץ משנים. אלה תולדות השמים. ואלה תולדות פרץ (רות ד יח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> א"ר פנחס בשם ר' ראובן כנגד ששה דברים שחסר העולם מן אדם הראשון. ואלו הן זיו. וקומה. וחיים. ופירות הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> וגן עדן. וחמה ולבנה. זיו פניו מנין. שנא' משנה פניו ותשלחהו (איוב יד כ). קומתו מנין. דכתיב ואולך אתכם קוממיות (ויקרא כו יג). כקומתו של אדם הראשון. וחייו. שנא' כי כימי העץ ימי עמי (ישעיה סה כב). פרי הארץ. דכתיב ועל הנחל יעלה על שפתו מזה ומזה כל עץ מאכל (יחזקאל מז יב). ג"ע. דכתיב ישובו יושבי בצלו יחיו דגן ויפרחו כגפן (הושע יד ח). חמה ולבנה. כדכתיב והיה אור הלבנה כאור החמה ואור החמה יהיה שבעתים כאור שבעת הימים ביום חבוש ה' את שבר עמו ומחץ מכתו ירפא (ישעי' ל כו) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אמר רב אחא בשם ר' חנינא מחץ מכתו של עולם ירפא.
 השמים והארץ. שאמרו למעלה. כי בא לחדש דברים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כדרבי ישמעאל דאמר כל פרשה שנאמרה בתורה ונשנית. לא נשנית אלא מפני שנתחדש בה דבר. ומה חידוש היה בה. חידוש מעשה יום שלישי. כדכתיב תדשא הארץ דשא וגו'. לפרש לנו מעשה גן עדן. וחידוש מעשה יום ששי. יצירת אדם וחוה. והשמות שקרא לכל הבריות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בהבראם. בה"א בראם. כלומר בלא יגיעה. כי כל האותיות יש בהן יגיעה בקריאתן עקימת הפה וניענוע לשון ושפתים. אבל ה' אין בה נענוע כלל. לכך נאמר בהבראם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> א"ר יחושע בן קרחה בזכות אברהם. כי בהבראם ואברהם שקולין הם.
 ביום עשות. מה ת"ל. לפי שאמר בראשית ברא. שמא תאמר ברא לשון ברור. כמו בראש דרך עיר ברא (יחזקאל כא כד). יהי' גם זה כן. לכך נאמר עשות. חידוש דבר עשה השמים והארץ ולא כי הי' הרבה וברר מהם השמים והארץ.
 ה' אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> במדת רחמים ובמדת דין והלואי יעמדו שמים וארץ.
 ד"א ה' אלהים. ממעשה בראשית עד פה לא הזכיר השם. כי בתחלה זכר אלהים. על שם כח וגבורה שברא העולם. ואח"כ הזכיר הנכבד שהוא אדון על כל העולם כולו. ע"כ אמר ה' אלהים. כי אדם הראשון כך קראו. שנאמר אני ה' הוא שמי (ישעי' מב ח). הוא שמי שקראני אדם הראשון. ונקרא אדנ"י ונכתב ביו"ד ה"א. כי הוא היה והוא קיים לעד ויהי' לנצח נצחים. שנא' ואתה הוא ושנותיך לא יתמו (תהלים קב כח). אתה ה' לעולם תשב (שם יג).
 ארץ ושמים. כמו שפירשנו למעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שאמרו רבותינו בבריאה קדמה שמים. ובעשיה קדמה הארץ. שנא' לפנים הארץ יסדת ומעשה ידיך שמים (שם קב כו).
 (טז) ד"א הם שוים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כמו הוא משה ואהרן הוא אהרן ומשה (שמות ו כו כז) וכיוצא בהם.

Verse 5

וכל שיח השדה טרם יהיה בארץ. זה היה ביום השלישי כתב וכל שיח השדה. וכתיב ויצמח ה' אלהים מן האדמה (בראשית ב ט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר חנינא להלן לגן עדן. וכאן ליישובו של עולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ר.
ד"א וכל שיח. כל שיחתן של בריות אינן אלא בשביל הארץ. היאך שדה פלוני. היאך כרם פלוני.
 כי לא המטיר ה' אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> הזכיר שם מלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> על כי העולם מלא.

Verse 6

ואד יעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ה' שמות נקרא. עב. שמעבב פני הרקיע. אד. ששובר לבעלי מפקעי שערים. ענן שעושה הבריות ענוים. נשיאים. שעושה נשיאים. חזיז. שעושה חזיונות ברקיע.
 ואד יעלה. הוא הענן הנושא המטר שהן עשוין כנודות מחוללין. והן ככברה. שנא' חשרת מים עבי שחקים (תהלים כב יב). וסיפר כל מעשה הגן וזכר בתוכו מעשה יצירת האדם. דכתיב וייצר ה' אלהים את האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בשני יודי"ן ביצר טוב. ויצר הרע.
 ד"א וייצר ה' אלהים. שתי ייצירות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אחד לאדם ואחד לחוה.
 ד"א יוצרו ויצרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> דא"ר יוחנן אוי לי מיוצרי אוי לי מיצרי.
 את האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א"ד"ם. "אפר "דם "מרה. ב"ש"ר. "בושה "סרוחה "רימה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> בשלשה דברים דומה אדם למלאכי השרת. ובשלשה לבהמה. הולך בקומה זקופה כמלאכי השרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ומשיחין כמלאכי השרת. ויש בו דעה כמלאכי השרת. ובשלשה לבהמה. אוכלין ושותין כבהמה ומשמשין כבהמה. ומוציאין ריעי כבהמה. מכל העולם כולו הוצבר עפרו. שנא' גלמי ראו עיניך ועל ספרך כולם יכתבו (תהלים קלט טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ארבעה שמות לאדמה. כנגד ד' תקופות. ארץ. תקופת ניסן מריצה הפירות. תבל. תקופת תמוז מתבלת הפירות. אדמה. תקופת תשרי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> עושין בולין של אדמה. ארקא. תקופת טבת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> מריקה הפירות.
 ויהי האדם לנפש חיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> תרגום לרוח ממללא. שהרי הבהמות יש בהן נשמת חיים. שנא' כל אשר נשמת רוח חיים באפיו מכל אשר בחרבה מתו (בראשית ז כב). אבל האדם לנפש חיה הוא. וכן הוא אומר חי חי הוא יודך כמוני היום (ישעי' לח יט).

Verse 7



Verse 8

ויטע ה' אלהים גן בעדן. הוא לשון זכר. גינה לשון נקבה. והגן הוא מקום אילנות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ועדן הוא מקום מבועי מים. ומקום נחלי דבש וחמאה. ועידון הנשמה. שנאמר ונהר יוצא מעדן להשקות את הגן. ואומר (איוב כ יז) אל ירא בפלגות נהרי נחלי דבש וחמאה. והוא מקום שלא נכנס בו אדם הראשון. ולא שלטה בו עין. אלא גנוז וצפון לצדיקים. שנא' עין לא ראתה אלהים זולתך יעשה למחכה לו (ישעיה סד ד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מקדם. ממזרחו של עדן נטע הגן.
 וישם ה' בגן את האדם אשר יצר. כי לכך יצרו.

Verse 9

ויצמח ה' אלהים מן האדמה. שב אל מה שאמר ואד יעלה מן הארץ והשקה.
 ועץ החיים בתוך הגן ועץ הדעת טוב ורע. שאילה למה נברא עץ החיים. תשובה שיאכלוהו לצדיקים לעתיד לבא בגן עדן ויחיו לעולם. שנא' וקויי ה' יחליפו כח יעלו אבר כנשרים (שם מ לא). בלע המות לנצח (שם כה ח).

Verse 10



Verse 11



Verse 12

הבדולח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> הוא יוהר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> פישון. שהוא פושה והולך בנחת שהוא נהר שלום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> גיחון. מגיח בגבורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> חדקל. חד וקל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> פרת. שמימיו פרין ורבין. והוא נהר רביעי. ואם תאמר הא כתיב עד הנהר הגדול נהר פרת (דברים א ז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מפני כבוד ארץ ישראל נקרא לשם גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> היינו דאמרי אינשי זיל לגבי דהינא ואידהן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ויש אומרים עבדא דמלכא כמלכא.
+5ט) ויקח ה' אלהים את האדם. בגזירתו.
 ויניחהו בגן עדן. בגן שמו.
 לעבדה ולשמרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> והלא גן לשון זכר. אלא לעבדה ולשמרה האדמה של גן.
 ד"א לעבדה ולשמרה. (מג) המצות שציוהו. שנא' ויצו ה' אלהים על האדם לאמר מכל עץ הגן אכול תאכל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר יוחנן שבעה מצות נצטוה אדם הראשון. (מד) ויצו. אלו הדינים. וכן הוא אומר כי ידעתיו למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו לשמור דרך ה' לעשות צדקה ומשפט (בראשית יח יט). ה' זו ברכת השם וכה"א ונוקב שם ה' מות יומת (ויקרא כד טז). אלהים. זו ע"ז. שנא' לא יהיה לך אלהים אחרים על פני (שמות כ ג). על האדם. זו שפיכת הדמים. שנא' שופך דם האדם באדם דמו ישפך (בראשית ט ו). לאמר. זה גילוי עריות. וכן הוא אומר לאמר הן ישלח איש את אשתו (ירמיה ג א). מכל עץ הגן. ולא גזל. אכל תאכל. ולא אבר מן החי. כי כל אלה הן מצות הדעת. שאפי' לא נתנה תורה לישראל נוהגין היו בהם הדורות לשמרן מדעתן. וכן הוא אומר באברהם כי ידעתיו למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו ושמרו דרך ה' לעשות צדקה ומשפט (בראשית יח יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כי אנשי דור המבול מפני החמס נתחתם עליהם גזר דין שלא היו נוהגין על המשפטים. ברכת השם. עברו דור הפלגה ולקו שנא' ונעשה לנו שם (בראשית יא ד). שכפרו בעיקר. ע"ז הי' זריז בו איוב. שנא' אם אראה אור כי יהל וירח יקר הולך ויפת בסתר לבי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ותשת ידי לפי גם הוא עון פלילי כי כחשתי לאל ממעל (איוב לא כו כז). שלא עבד לא לשמש ולא לירח. מכלל שהיו אחרים עובדים. שפיכת דמים נענש בו קין. גילוי עריות נענש בו אבימלך. דכתיב השב אשת האיש (בראשית כ ז). ואומר ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת וחטאתי לאלהים (שם לט ט). גזל הוא החמס. אבר מן החי. שנא' אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו (שם ט ד). וכל אלה שהוזכרנו עונשן לא ענש הקב"ה אלא אם כן הזהיר. למדנו כי נצטוה אדם הראשון בכל אלה.
 ד"א לעבדה ולשמרה. מה שאמר לו לא תאכל ממנו כי ביום אכלך מות תמות. כלומר ביום אכלך ממנו תתחייב למות.
 ד"א כי ביום אכלך ממנו מות תמות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מיתה לו מיתה לתולדותיו.
 ד"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> יום של הקב"ה אלף שנים. שנא' כי אלף שנים בעיניך כיום אתמול (תהלים צ ד). ומצינו כי חיה תתק"ל שנים. ונשארו שבעים לדורות. שנא'. ימי שנותינו בהם שבעים שנה (שם שם י).

Verse 13

ויאמר ה' אלהים לא טוב היות האדם לבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> א"ר תנחום בן חנילאי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כל אדם שאין לו אשה שרוי בלא טובה. בלא שמחה. בלא ברכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> בלא עוזר. בלא טוב. דכתיב לא טוב היות האדם לבדו אעשה לו עזר כנגדו. שמחה. דכתיב ושמחת אתה וביתך (דברים יד כו). ברכה. דכתיב להניח ברכה אל ביתך (יחזקאל מד ל). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ר' אבא ב"ר עולא אמר אפי' שרוי בלא שלום. דכתיב וידעת כי שלום אהלך וגו' (איוב ה כד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אמר ר' לוי כל היודע באשתו שהיא כשרה ואינו פוקדה נקרא חוטא. שנא' ופקדת נוך ולא תחטא (שם). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ת"ר האוהב את אשתו כגופו. והמכבדה יותר מגופו. והמדריך בניו ובנותיו בדרך ישרה. ומשיאן סמוך לפירקן. עליו הכתוב אומר וידעת כי שלום אהלך ופקדת נוך ולא תחטא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> א"ר אלעזר מה דכתיב אעשה לו עזר כנגדו. וכי אחריו היה עושה אותה. אלא אם זכה עזרתו. זה מבחוץ עובד אדמתו. וזאת בבית מבשלת ואופה כל צורכי הבית. לא זכה לאשה טובה כנגדו. כלומר עומדת ומחצפת פניה כנגדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> אמר ליה ר' יוסי כתוב אעשה לו עזר. במה אשה עוזרתו לאדם. אמר לו אדם מביא חיטין חיטין כוסס. פשתן פשתן לובש. אלא בתיקוניה מאירות עיניו.

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19

ויצר ה' אלהים מן האדמה. יצירה אחת היתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ביו"ד אחת. לפי שאינה מכרת את יוצרה ואין לה לא קיבול שכר ולא תשלום עון.
 הוא שמו. הוא שמו שיעמוד לו לדורות. כי ברוח הקדש קרא להן שמות ולעצמו ולאשתו.

Verse 20

ויקרא האדם שמות. סיפור הוא. כי קרא האדם שמות.
 ולאדם לא מצא עזר. כלומר לא נמצא עזר מכל אלה הברואים שיהא ראוי להזדווג לו.

Verse 21

ויפל ה' אלהים תרדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ר' יהושע דסכנין בשם ר' לוי אמר תחלת מפולת הוא תרדמה. ישן ולא לומד. ישן ולא עוסק בדרך ארץ. לכך נאמר ויפל.
 ויפל ה' אלהים תרדמה על האדם ויישן ויקח אחת מצלעותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> אמר ליה קיסר לר"ג. מפני מה אלהיכם הפיל תרדמה על האדם ולקח לו צלע אחת לבראות לו עזר. אמרה לו בתו של קיסר שבקיה דאנא מהדרא ליה. אמרה ליה הבו לי דיכוס אחד. אמר לה למה לך. אמרה ליה ליסטים באו עלינו ולקחו ממנו קיתון של כסף. והניחו לנו קיתון של זהב. אמר לה ולואי בכל יום כן. אמרה לו ולא יפה לו לאדם הראשון שנטל ממנו צלע אחת והביא לו שפחה כמותו לעובדו. אמר לה הכי קאמינא לישקליה בהדיא אמרה ליה הבו לי בשרא אייתו לה אותבא תותיה בחשאי אפקה אמרה לי' אכול. אמר לה מאיסה לי. אמרה ליה אדם נמי אי הוה שקלה בהדיא הות מאיסה ליה. לפיכך הפיל הקב"ה תרדמה על האדם שלא תתגנה עליו ולא ימאסנה.
 ויקח אחת מצלעותיו. שאם בראה מן האדמה היתה מתגאה עליו.
 מצלעותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> מן אמצעות הגוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> לא מן הראש שלא תתגאה. ולא מן הרגלים שלא תתמאס אלא מאמצע הגוף.
 ויסגור בשר תחתנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אמר ר' חנינא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> בריה דרב אבא עד כאן לא כתוב סמ"ך. מלמד שנברא שטן עמה. והא כתיב הוא הסובב (פסוק יא) ההוא בנהרות כתיב.
 ויסגור בשר תחתנה. שאין הקב"ה מחסר מן יצוריו כלום אלא נוטל ועוד ממלא אותה הבריאה כמו שנטל יו"ד מן שרי ונתן לה ה"א והוסיף הקב"ה ה"א על אברהם. וחזרה היו"ד להיות שלמה.
 וכן למשה ואעשה אותך לגוי גדול וכן היה. דכתיב ובני רחביה רבו למעלה (דה"א כג יז). ומה רבו למעלה. (סג) למעלה מששים רבוא וישראל לא חסרו.
 ויקח אחת מצלעותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> לפיכך האשה צריכה תיקון תכשיטין וריחות ובשמים ולא האיש. כי האיש נברא מן האדמה. והאדמה אין צורך לבשמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> אבל הבשר צריך מלח ובשמים שלא תסרח.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> האדמה אין קולה נשמע כמו העצם. כך האשה קולה צלולה וקולה הולך למרחוק יותר משל האיש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> האשה הולכת בדרך ומדברת עם אדם ופניה כלפי האיש. והאיש פניו כלפי האדמה. זה אל מקום שנוצר ממנו מבטו. וזאת אל מקום שנולדה ממנה מבטה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> האיש תובע באשה. לפי שמי שאבד מבקש. והצלע ניטלה ממנו ותובעה.

Verse 22

ויבן ה' אלהים את הצלע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> עשאה כבנין האוצר. שפיו למעלה צר ורחב למטה. כדי לקבל הפירות. כך האשה לקבל הוולד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ד"א ויבן. שנתן בה בינה וערמומית יותר מן האיש.
 ויביאה אל האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> קישטה ותיקנה ומסרה למלאכי השרת להביאה אל האדם. כדרך שהשושבינים מביאין את הכלה לחתן.

Verse 23

ויאמר האדם זאת הפעם. (עא) מלמד שנתבקש לו זוג מכל הברואים ולא נתיישב דעתו. עד שבאת חוה. לכך נאמר זאת הפעם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ד"א זאת הפעם. כלומר זאת האשה. הפעם. המפעמתו. כמו ותחל רוח ה' לפעמו במחנה דן (שופטים יג כה). והוא לשון ניעור. כמו פעמון זהב ורמון (שמות כח לד). שהאשה מפעמת את האיש לכל עבודה ועבודה.
 לזאת יקרא אשה. יקרא לשון זכר. כלומר יקרא שם אשה. כי השם לשון זכר.
 כי מאיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> מיכן שניתנה תורה בלשון קדש. אשה כי מאיש בלשון קדש הוא מדבר כי על שם איש קראה אשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> תנא משמיה דר' מאיר איש ואשה שכינה ביניהם י"ה. יו"ד באיש. וה"א באשה. זכו שכינה ביניהן ומתברכין. לא זכו שכינה מסתלקת מביניהן ונדבקות שתי האשות ואש אוכלתן.

Verse 24

על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו. זה הפסוק צווי לדורות להתרחק מן העריות. שנא' על כן יעזוב איש את אביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> אלו קרובי אביו. ואת אמו אלו קרובי אמו. ודבק באשתו. ולא בארוסתו. אמר אבא מרי ז"ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> מיכן סמכו רבותינו לומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ואסר לנו את הארוסות. והתיר לנו את הנשואות לנו. משום שנאמר ודבק באשתו. ולא בארוסתו.
 והיו לבשר אחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> מה שנהיו בשר אחד איש ואשה. יצאו בהמה חיה ועוף ומשכב זכר. שאין עושין בשר אחד. ואין מהם פריה ורביה.

Verse 25

ויהיו שניהם ערמים. לפי שלא אכלו מעץ הדעת. ולא היו להם בושת לעמוד זה בפני זה ערום כמו הבהמות והחיות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> דע והבן מפני מה כתב הכתוב ויהיו שניהם ערומים. ולא היה צריך קרא למימר אלא ויעש ה' לאדם ולאשתו כתנות עור. אלא אמר ר' יהושע בן קרחה מתוך שראה אותן משתמשין נתאוה לה. לכך הסמיך פרשת והנחש היה ערום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ד"א שלא להפסיק בפרשתו של נחש.





Verse 1

והנחש היה ערום. הנחש הזה שהוא בעולם היה ערום כמו שהוא עדיין.
 ויאמר אל האשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ואדם היכן היה. היה עובד בגן כאשר נצטוה.
 אף כי אמר אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שלשה פתחו באף ולא הצליחו. הנחש. ושר האופים. והמן. הנחש. אף כי אמר אלהים. שר האופים. אף אני בחלומי (בראשית מ טז). המן. אף לא הביאה (אסתר ה יב).
 שאילה מאין היה יודע הנחש כי אמר אלהים לא תאכלו. תשובה כי שמע הנחש שנצטוו. ולכך צוה אותם בפני הנחש כדי להזהירם להיענש באחרונה. כי לא ענש אלא אם כן הזהיר. כמו הנביא אשר נשתלח אל ירבעם ואמר לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אל תאכל לחם במקום הזה (מ"א יג ח). וכל הענין. ולא שמר ושמע לאשר הסיתו ולקה בגופו. כן אדם וחוה לקו בגופן כי לא שמרו מצות ה'.
 אמר אלהים לא תאכלו ממנו ולא תגעו בו. (ג) אע"פ שלא אמר הקב"ה לאדם לא תגע בו. הוא צוה לחוה לא תגע בו. להחמיר עליה להרחיקה מן העבירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> זה שאמרו רבותינו ז"ל כל המוסיף גורע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> כי הנחש דחף את חוה ונגעה באילן ולא מתה. אמר לה הנחש הלא תראי כי כשם שנגעת בו ולא מתה כך אם תאכלי ולא תמותי ובכך נתפתתה. שנא' ויאמר הנחש אל האשה לא מות תמותון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ובאיזה לשון דבר הנחש עם האשה בלשון הקדש. כי כתוב בו והנחש היה ערום. והיה מהלך בקומה זקופה. והיה יודע לשון האדם ותוכל לומר בלשון שלו. 45ו כי הבהמות יש להם לשון כל מין ומין לבדו. וכשם ששם להם שמות כי היה יודע לשום שמות לכל אחד ואחד כך היה מדבר עם הנחש.
 מכל חית השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> תני ר' מאיר לפי גדולתו היה מפלתו. ערום מכל. ארור מכל.
 אף כי אמר אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> א"ר חנינא בן סנסן ארבעה נאמר בהן אף בתחלת הדבור וכולן נאבדו. נחש. ושר האופים. ועדת קרח. והמן. נחש. אף כי אמר אלהים. שר האופים אף אני בחלומי (בראשית מ טז). עדת קרח. אף לא אל ארץ (במדבר יו יד). המן. אף לא הביאה (אסתר ה יב).

Verse 2

ותאמר האשה אל הנחש. והיכן היה אדם באותה השעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אבא בר חילפא בר קורייא אמר נתעסק בדרך ארץ וישן לו.

Verse 3

כי יודע אלהים. גלוי וידוע לפניו. כי ביום אכלכם ממנו. יש ביום שהוא כשעה. כענין שנאמר ביום אחד ימותו שניהם (ש"א ב לד) והוא בשעה אחת. כך ביום אכלכם בשעה שתאכלו ממנו.
 ונפקחו עיניכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> וכי סומים היו. אלא להשכיל בין דבר לדבר. שלא תהיו כבהמות שמשמשין זה בפני זה.
 והייתם כאלהים. כמלאכי השרת.
 יודעי טוב ורע. להתבונן בצורכי העולם הזה. ולא כהבמות שנשחטים זה בפני זה ואינם מרגישים.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

ותרא האשה. כי הבינה מדעתה. כמו ולבי ראה הרבה (קהלת א טז).
 כי טוב העץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ר' אלעזר בשם ר' יוסי בן זמרה אמר שלשה דברים נאמרו בעץ. טוב למאכל. ויפה לעינים. ומוסיף חכמה.
 העץ להשכיל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מיכן שגפן היה אותן האילן. וכן אמר שלמה כשאמרה לו אמו אל למלכים שתו יין (משלי לא ד). חזר והודה ואמר. כי בער אנכי מאיש (שם ל ב). זה נח שנאמר ויחל נח איש האדמה ויטע כרם (בראשית ט כ). ולא בינת אדם לי (משלי שם). זה אדם הראשון.
 ותתן גם לאישה. לשון ריבוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מלמד שהאכילה את הבהמה והחיה והעופות חוץ מעוף אחד ושמו חול. שלא שמע לאכול. הה"ד ואומר עם קיני אגוע וכחול ארבה ימים (איוב כט יח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר' יודן בשם ר' שמעון אמר חול זה חי אלף שנים. ובסוף אלף שנה גופו כלה. וכנפיו מתמרטין. ומשתייר כביצה. והוא חוזר ומגדל אבריו.

Verse 7

ותפקחנה עיני שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וכי עורים היו. אלא הבינם בוראם. מה טובה אבדו מן העולם. כמה דורות איבדו.
 וידעו כי ערמים הם. עירומים מן המצוה שנצטוו.
 ויתפרו עלי תאנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> א"ר שמעון בן יוחי לפי שבאה עליהם המיתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> בתואנה תפרו עלי תאנה.
 ויעשו להם חגורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> חגורי חגורות. מיני לבושין רבים הצריכין לאיש ולאשה.

Verse 8

וישמעו את קול ה' אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> למדנו הילוך לקול.
 מתהלך בגן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שהיתה שכינה מתהלכת ממנו על שחטא. שהצדיקים משרים שכינה עמהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שנא' וצדיקים יירשו ארץ וישכנו לעד עליה (תהלים לז כט). והרשעים מסלקין את השכינה מן העולם.
 לרוח היום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שהרויח לו הקב"ה היום. שלא מת באותו יום עד תתק"ל שנים ושבעים הניח לו לדורותיו. שנא' ימי שנותינו בהם שבעים שנה (שם צ' י).
 לרוח היום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> לרוח מערבית. לרוח שהוא שוקעת עם היום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> שכל היום שהוא עולה מרתיח.
 ויתחבא האדם ואשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מלמד שכפפו קומתן.
 בתוך עץ הגן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א"ר לוי רמז לתולדותיו שיהא ניתנין בתוך ארונות של עץ.

Verse 9

ויקרא ה' אלהים אל האדם ויאמר לו איכה. איך היה לך. איך נטה דעתך.

Verse 10

ויאמר את קולך שמעתי בגן. הייתי שומע סילוק שכינתך.
 ואירא כי עירום אנכי. מן המצוה.
 ואחבא. במחבואות מרוב דאגתי על החטא.

Verse 11

המן העץ אשר צויתיך. הוא פתח לדבור שאע"פ שידע הקב"ה שאכל מאותו העץ אמר לו המן העץ.

Verse 12

ויאמר האדם האשה. נמצא כפוי טובה. כי לא די שניתן לו עזר כנגדו. אלא מתרעם ואומר. האשה אשר נתתה עמדי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ארבעה דברו בדרך זה. אדם. וקין. וחזקיהו. ובלעם. אדם. שנא' האשה אשר נתתה עמדי. קין. אי הבל אחיך ויאמר לא ידעתי. חזקיהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> אמרו לך האנשים האלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ומאין באו אליך (מ"ב כ יד). בלעם. מי האנשים האלה עמך (במדבר כב ט). אבל יחזקאל נמצא בקי. שנא' בן אדם התחיינה העצמות האלה ואומר ה' אלהים אתה ידעת (יחזקאל לז ג).

Verse 13

ותאמר האשה הנחש השיאני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> הטעני. היאך מה דאתמר לא ישיא אויב בו (תהלים פט כג). ואומר אל ישיא אתכם חזקיהו (דה"ב לב טו).

Verse 14

ויאמר ה' אלהים אל הנחש כי עשיתי זאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> עם אדם נשא ונתן עם חוה נשא ונתן. ועם הנחש לא נשא ונתן. אמר הקב"ה רשע זה הנחש בעל תשובות הוא. ואם אומר לו למה עשית זאת. יאמר לי אתה צויתה אותם למה הניחו צוייך והלכו להם לאחר ציווי. לפיכך קפץ עליו ופסק לו את דינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מיכן שאין טוענין למסית.
 ויאמר ה' אל הנחש כי עשית זאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> תני ר' חייא בגדולה מתחילין מן הגדול <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> שנאמר ויאמר משה אל אהרן ואל אלעזר ואל איתמר בניו (ויקרא י יב). בקלקלה מתחילין מן הקטן. שבתחלה נתקלל הנחש. ולבסוף חוה. ולבסוף האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מתחלת הספר ועד כאן ע"א אזכרות. מלמד שנידון בסנהדרין שלמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> שלשה משמשים פנים כנגד פנים. אדם. ונחש. ודג. לפי שנדברה עמהם שכינה. אדם ונחש הא דאמרן. דג דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ויאמר ה' אל הדג ויקא את יונה (יונה ב יא).
 ארור אתה מכל הבהמה ומכל חית השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> הכלב הוא מין חיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ומוליד לחמשים יום. ובהמה גסה טמאה יולדת לשנה אחת שהוא שבעה פעמים חמשים שלש מאות וחמשים יום והנחש נתקלל מהם שהוא מוליד לשבעה שנים.
 על גחונך תלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> הוא גרם לדורות להיות ממעכין על מתיהן. לפיכך אמר על גחונך תלך.
 ועפר תאכל. הוא גרם לדורות לשוב לעפר לפיכך עפר תהא מאכלו.
 כל ימי חייך. אפי' לעתיד לבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> שכל העולם מתרפאין והוא אינו מתרפא.
 כתוב ונחש עפר לחמו (ישעיה סה כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> א"ר אלעזר אפילו קללתו יש בו ברכה. שנאמר על גחונך תלך. שהוא בורח לחור וניצל. ועפר תאכל. שכל מקום שהולך מזונו עמו.

Verse 15

ואיבה אשית בינך ובין האשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אמר הקב"ה אתה בקשת להרוג את אדם ולישא את חוה. ואיבה אשית בינך ובין האשה. מה שביקש לא ניתן לו ומה שבידו ניטל הימנו. וכן מצינו בעשרה בני אדם. בקין. בקרח. בלעם. דואג. ואחיתופל. וגיחזי. ואבשלום. אדוניהו. ועוזיהו. והמן. מה שביקשו לא ניתן להם. ומה שבידם ניטל מהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> בלוש ותשכח.
 הוא ישופך ראש. שהנחש התחיל בראש לפיכך לקה בראשו.
 ואתה תשופנו עקב. עקבמו של אדם הוא העקב והחוטם.

Verse 16

אל האשה אמר הרבה ארבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> מנין הרבה. רי"ב יום חי.
 עצבונך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> זה צער העיבור.
 הרונך. זה צער העידוי.
 בעצב. זה צער הנפלים.
 תלדי. זה צער הלידה.
 בנים. זה צער גידול בנים.
 ואל אישך תשוקתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> בשעה שהוא יושבת על המשבר. היא אומרת איני נזקקת לבעלי מעתה. והקב"ה אמר לה שובי לתשוקת אישך. לשון תשוקה תאוה וחימוד. כמו ועלי תשוקתו (שה"ש ז יא).
 והוא ימשול בך. ברצונו משמש ולא ברצון האשה.

Verse 17

ולאדם אמר כי שמעת לקול אשתך ותאכל מן העץ אשר צויתיך לאמר לא תאכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מה לאמר אמר הקב"ה צויתה להזהיר אפי' לבהמה ולחיה שלא יאכל ממנו ואתה בעצמך אכלת.
 ארורה האדמה בעבורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שתהא מעלה לך דברים רעים כגון יתושים וצרעין וזבובין ופרעושין.
 בעצבון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> אמר רב אסי קשה היא פרנסה מן הלידה שנא' בעצבון תאכלנה. ובלידה כתוב בעצב תלדי בנים.

Verse 18

וקוץ ודרדר. לא זכית להצמיח אילני גן עדן. עכשיו קוץ ודרדר.
 ואכלת את עשב השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> אמר רב אשי נוח היה אם הי' עומד בקללתו שלא יהא טורח אחר הלחם. אלא אמר לו בזעת אפך תאכל לחם עד שובך אל האדמה.
 ואל עפר תשוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מיכן רמז לתחיית המתים. שכבר אמר שובך. מה ת"ל תשוב. אלא לתחיית המתים.

Verse 19



Verse 20

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> חוה. חיה כמו שפי ואינם (בראשית לו כג). שפו ואינם (דה"א א מ).

Verse 21

כא) ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם. כלי פשתן נהיו להם בדברו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> דבר שהעור נהנה ממנו. דבר הסמוך לעור.

Verse 22

ויאמר ה' אלהים הן האדם היה כאחד ממנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ר' עקיבא אומר מה ת"ל כאחד ממנו. לפי שנתן לו הקב"ה מלפניו שני דרכים. דרך החיים. ודרך המות. ובירר לו דרך המות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ד' א הן האדם היה כאחד ממנו. כלומר אחד ממלאכי השרת. שכן כתוב בגבריאל ואיש אחד בתוכם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> לבוש הבדים (יחזקאל ט ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> כהדין קמצא דלבושיה מיניה וביה.
 ממנו לדעת טוב ורע. כלומר ממנו ילמדו הדורות לדעת טוב ורע.
 ועתה. אין ועתה אלא לשון תשובה. וכה"א ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך וגו' (דברים י יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> מתחלת הספר ועד כאן ע"א אזכרות. מלמד שנידון בסנהדרין שלמה.
 פן ישלח ידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> לא ישלח ידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> כמו פן תאמר בלבבך (שם ז יז). ולא שהוא מי שמפחד פן ישלח ידו אלא דבר ברור הוא. לא ישלח ידו לאכול מעץ החיים להיות חי לעולם.
 ד"א ויאמר ה' אלהים הן האדם היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> א"ר יהושע כשנבראו במדת הדין ובמדת הרחמים נבראו. וכשנטרדו נטרדו במדת הדין ובמדת רחמים.
 הן האדם. אפי' במצוה אחת לא היה לו יכולת לעמוד.

Verse 23

וישלחהו ה' אלהים מגן עדן. זה שאמר הכתוב ואדם ביקר בל ילין (תהלים מט יג).

Verse 24

ויגרש את האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ר' לולייני בשם ר' טברי בשם ר' יצחק אמר מהו ויגרש. למגרשה של גן עדן טרדו.
 וישכן מקדם לגן עדן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> א"ר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> בכל מקום רוח מזרחית קולטות. אדם הראשון. שנא' וישכן מקדם לגן עדן. קין. וישב בארץ נוד קדמת עדן (בראשית ד טז). רוצח. אז יבדיל משה שלש ערים בעבר הירדן מזרחה שמש (דברים ד מא).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> את הכרובים. אלו המלאכים. שנא' כי היא החיה אשר ראיתי תחת אלהי ישראל בנהר כבר ואדע כי כרובים המה (יחזקאל י כ). מלמד ששם מלאכים לשמור את הגן.
 ואת להט החרב. אלו המלאכים וכן הוא אומר משרתיו אש לוהט (תהלים קד ד).
 המתהפכת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> שמתהפכין לכל ענין פעמים אנשים ופעמים מלאכים ופעמים רוחות.
 ד"א וישכן מקדם לגן עדן את הכרובים. לפי שהגן למזרח העדן הוא. שנאמר ויטע ה' אלהים גן בעדן מקדם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כל זה היה ביום ששי ולא הספיק ללון. שנאמר ואדם ביקר בל ילין נמשל כבהמות נדמו (תהלים מט יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> א"ר תנחומא מאי דכתיב כי גדול אתה ועושה נפלאות (שם פו י). למה לפי שאתה אלהים לבדך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ששה דברים קדמו לבריאת עולם. יש מהם שנבראו. ויש מהם שעלו במחשבה לבראות. התורה וכסא הכבוד נבראו קודם לעולם. התורה. שנא' ה' קנני ראשית דרכו קדם מפעליו מאז (משלי ח כב). כסא הכבוד. דכתיב נכון כסאך מאז (תהלים צג ב). האבות. עלו במחשבה לבראות. שנא' כבכורה בתאינה בראשיתה ראיתי אבותיכם (הושע ט' י). ישראל. עלו במחשבה להבראות. שנא' זכור עדתך קנית קדם (תהלים עד ב). בית המקדש. עלה במחשבה לבראות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> שנא' כסא כבוד מרום מראשון וגו' (ירמי' יז יב). שמו של משיח. עלה במחשבה לבראות. שנאמר יהי שמו לעולם לפני שמש ינון שמו (תהלים עב יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ר' אחא ב"ר זעירא אמר אף התשובה. שנא' בטרם הרים יולדו (שם צ ב). וכתיב תשב אנוש עד דכא ותאמר שובו בני אדם (שם שם ג).
 תורה קדמה לכסא הכבוד. שנא' ה' קנני ראשית דרכו קדם מפעליו מאז (משלי ח כב) לאותו שכתוב בו. נכון כסאך מאז (תהלים צג ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> א"ר יונתן תנאים התנה הקב"ה עם מעשה בראשית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> שנא' אף ידי נטו שמים וכל צבאם צויתי (ישעי' מה יב). צויתי את הים שיקרע לפני ישראל. צויתי את השמים ואת הארץ שישתקו לפני משה. שנא' האזינו השמים ואדברה (דברים לב א). וצויתי את השמש ואת הירח שיעמדו לפני יהושע. שנא' שמש בגבעון דום וירח בעמק אילון (יהושע י יב). צוית את הכוכבים שילחמו עם סיסרא. שנאמר הכוכבים ממסילותם נלחמו עם סיסרא (שופטים ה כ). צויתי את העורבים לכלכל את אליהו. שנאמר והעורבים מביאים לו וגו' (מ"א יז ו). צויתי את האור שלא תזיק חנניה מישאל ועזריה. צויתי את האריות שלא להזיק לדניאל. צויתי את הדג להקיא את יונה. שנאמר ויאמר ה' לדג ויקא את יונה (יונה ב יא). הן אלה קצות דרכיו. בוא וראה כמה גדול מתן שכרן של צדיקים לעתיד לבא. ומה אדם שלא נצטוה אלא מצוה אחת. ולפי שעבר גרם לו ולדורותיו אחריו מיתה. צדיקים על אחת כמה וכמה שיזכו להן ולדורותיהם עד סוף כל הדורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> כיון שראה אדם שחטא פירש מן האשה. כיון שצפה שעתידין ישראל לקבל תורה בסוף כ"ו דורות מיד והאדם ידע.





Verse 1

והאדם ידע את חוה אשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מה ת"ל והאדם. ללמוד שלא שימש בריה קודם אדם הראשון.
 ידע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שהודיע דרך ארץ לכל.
 ותהר ותלד את קין. מה ת"ל את קין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לרבות תאומתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שנשא קין את אחותו. זה שאמר הכתוב כי אמרתי עולם חסד יבנה (תהלים פט ג). מה שאמר הכתוב ואיש אשר יקח את אחותו בת אביו וגו' (ויקרא כ יז). חסד הוא בה נבנה העולם.
 ותאמר קניתי איש את ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> לשעבר אדם נברא מאדמה. וחוה נבראת מן אדם. ומכאן ואילך בצלמנו כדמותנו. לכך נאמר קניתי איש את ה'.

Verse 2

ותוסף ללדת את אחיו את הבל. את לרבות תאומתו.
היה עובד אדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ג' היו להוטים אחרי אדמה ולא נמצא בהן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> תוחלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> קין. ונח. ועוזיהו. קין שאמרנו. נח ויחל נח איש האדמה (בראשית ט כ). עוזיהו איכרים וכורמים בהרים ובכרמל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> (היו לו) כי אוהב אדמה היה (דה"ב כו י).

Verse 3

ויהי מקץ ימים ויבא קין מפרי האדמה מנחה לה'. לא אמר מראשית פרי האדמה. אלא מפרי האדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מלמד שהיה אוכל את הבכורות ומכבד למלך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בסייפות.

Verse 4

והבל הביא גם הוא מבכרות צאנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שלמים הקריב. שנא' ומחלביהן. איזהו דבר שהחלבים קרבים ובשר נאכל הוי אומר אלו שלמים. ואם תאמר בלשון התרגום ומשמניהון. עולות הקריב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> וכן א"ר יוסי בר חנינא.
 וישע ה' אל הבל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שירדה אש מן השמים ואכלה מנחתו.

Verse 5

ואל קין ואל מנחתו לא שעה. שלא נאכל קרבנו.
 ד"א וישע ה' אל הבל. שנתברכו עסקיו.
 ואל קין לא שעה. שלא נתברכו.
 ויחר לקין מאד ויפלו פניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> נעשה כאור.

Verse 6



Verse 7

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> הלא אם תטיב שאת. ברכה.
 ואם לא תטיב שאת. קללה.
 לפתח חטאת רובץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> חטאת רובצת מיבעי' ליה. אלא בתחלה תש כנקבה החטאת. ואח"כ רובץ ומתגבר כזכר. הה"ד הוי מושכי העון בחבלי שוא וכעבות העגלה חטאה (ישעי' ה יח).
 ד"א לפתח חטאת רובץ. שיפקוד הקב"ה העולם וישב לו על פתח המשפט.
 ואליך תשוקתו. שכל מי שהוא מפנק את יצרו בנערותו. כל תשוקתו וחיבתו של יצר הרע אינו אלא עליך. ואם אתה רוצה תמשול בו.

Verse 8

ויאמר קין אל הבל אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מה אמר לו. אין דין ואין דיין ואין עולם אחר. מתוך כך הרגו.
 ד"א ויאמר קין. ויתמרמר קין אל קרבנו של הבל.
 אל הבל. אל לשון אלה. (יח) שהרגו באלה.

Verse 9



Verse 10

י) קול דמי אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לא אמר דם אחיך. אלא דמי. דמו ודם זרעיותיו שהיו עתידין לצאת ממנו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ד"א דמי אחיך. שעשאו פצעות פצעות חבורות חבורות. שלא היה יודע מהיכן נשמה יוצאה.
 ד"א דמי אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שהיו דמו מושלך לעצים ולאבנים.

Verse 11



Verse 12

נע ונד תהיה. אמר לו נע ונד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> כיון שגלה כתיב וישב בארץ נוד. שכיפר לו מחצה.
 ויאמר קין אל ה' גדול עוני מנשוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אמר לפניו רבש"ע אתה סובל ואתה נושא העליונים והתחתונים ואי אתה סובל עונותי. וכי גדול עוני מנשוא. ואתה נקראת רחום וחנון כענין שנאמר ה' ה' אל רחום וחנון (שמות לד ו). ואומר מי אל כמוך נושא עון (מיכה ז יח). אמר לו הקב"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אם תעשה תשובה אמחול לך. התחיל לעשות תשובה אמר.

Verse 13

הן גרשת אותי היום מעל פני האדמה ומפניך אסתר. שגזרת מיתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> על בני אדם. ולא דיי זה. אלא הייתי נע ונד בארץ והיה כל מוצאי יהרגוני. לפי שאני נע ונד. ואז מחל לו הקב"ה שלא יהרג. שנאמר.

Verse 14



Verse 15

ויאמר לו ה' לכן כל הורג קין שבעתים יקם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כלומר שבעה ייהרג מבית הורגו. כי שבעתים לשון שבעה. שנא' ואור החמה יהיה שבעתים (ישעי' ל כו). ומהו שבעתים כאור שבעת הימים.
 וישם ה' לקין אות. מה אות עשה לו. אלא שגזר עליו לבלתי הכות אותו כל מוצאו.

Verse 16

ויצא קין מלפני ה' וישב בארץ נוד קדמת עדן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> עד שהוא יוצא פגע בו אדם הראשון. אמר לו מה נעשה בדינך. אמר לו אילולי שהודיתי כבר הייתי אבוד מן העולם. מיד תמה אדם ואמר טוב להודות לה' ולזמר לשמך עליון (תהלים צב ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> למדה עליו שבת זכות. שנא' מזמור שיר ליום השבת (שם שם א).

Verse 17

וידע קין את אשתו ותהר ותלד את חנוך. מפני מה נתייחסו בני קין. להודיע כי כל הדור ההוא מקולקלין היו.
 ויהי בונה עיר ויקרא שם העיר כשם בנו חנוך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> זהו שאמר הכתוב קראו בשמותם עלי אדמות (תהלים מט יב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ומשמות הדור ההוא אתה למד מעשיהם. עירד. מחויאל. מתושאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> עירד עורדן אני מן העולם. מחויאל מוחן אני מן העולם. מתושאל. מתישם אני מן העולם.

Verse 18



Verse 19

ויקח לו למך שתי נשים שם האחת עדה ושם השנית צלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ר' עזריה בשם ר' יהודה בשם ר' סימון אמר כך אנשי דור המבול היו עושין אחד מהם לוקח שתי נשים. אחת לפריה ורביה. ואחת לתשמיש המטה. היא שהיתה לפריה ורביה היתה יושבת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כאילו אלמנה בחייה. ואותה שהיתה לתשמיש המטה היה משקה אותה כוס עקרין שלא תלד והיתה יושבת אצלו כזונה מקושטת. הה"ד רועה עקרה לא תלד ואלמנה לא ייטיב (איוב כד כא).
 שם האחת עדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> שהעדה מינה.
 ושם השנית צלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> שהיתה יושבת בצלו.

Verse 20



Verse 21



Verse 22

וצלה גם היא ילדה את תובל קין. גם היא שלא היתה בת לידה. היא ילדה על כרחו אע"פ שלא היתה צלה ללמך לתשמיש. רצה הקב"ה להוציא ממנה זרע. ולא הועיל למך במעשיו ויצא ממנו לוטש כל חרש נחושת וכלי המלחמה.
 ואחות תובל קין נעמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> א"ר אבא בר כהנא נעמה אשתו של נח היתה. ולמה נקרא שמה נעמה. שהיו מעשיה נעים.

Verse 23

ויאמר למך לנשיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ר' יוסי בר חנינא אמר תבען לתשמיש. אמרו לו מחר המבול בא ונהיה פרות ורבות למארה. אמר להן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> כי איש הרגתי לפצעי. בתמי'. שיבואו פצעים וחבורות.

Verse 24

כי שבעתים יקם קין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כלומר שהרג במזיד את אחיו נתלו עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ז' דורות ושבעה יוקם. ואני שלא הרגתי במזיד אינו דין שיתלו עלי שבעים ושבעה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ד"א כי איש הרגתי לפצעי וילד לחבורתי. אלו השנים אחד. אלא איש לאברים. וילד לשנים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> דברי ר' יוחנן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אמרו ניזול כען לגבי אדם. אזלו לגביה אמר להם עשו אתם שלכם. והקב"ה יעשה את שלו. אמרו ליה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> אסא אסיא את אסי חגרתך. כלום פירשת מן חוה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> הרי מאה ושלשים שנה. אלא שלא תעמוד ממנה בן. ואתה אומר לנו עשו אתם שלכם והקב"ה יעשה את שלו. מיד וידע אדם.

Verse 25

וידע אדם עוד את אשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> נזקק להעמיד תולדות. מה ת"ל עוד. שניתוסף לו תאוה על תאותו. לשעבר אם לא היה רואה לא היה מתאוה עכשיו בין רואה ובין לא רואה מתאוה. לפיכך פורשי הים נזכרים את בתיהם ובאין מיד.
 כי שת לי אלהים זרע אחר. לא כזרע ראשון.
 תחת הבל כי הרגו קין. לא דיו שנהרג הבל אלא שנטרד קין.

Verse 26

אז הוחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> לשון מרד. וכן הוא אומר הוא החל להיות גבור בארץ (בראשית י ח).
 לקרא בשם ה'. זה דור אנוש שהחלו לכפור.





Verse 1

זה ספר תולדות אדם. וכי ספר היה לו לאדם הראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מלמד שהראה לו הקב"ה לאדם הראשון סיפור תולדות העתידות להבראות בכל דור ודור.

Verse 2

ויקרא את שמם אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> בין זכר ובין נקבה שמם אדם. שנאמר ויעשהו כתבנית איש כתפארת אדם לשבת בית (ישעיה מד יג). כך א"ר יהודה ב"ר סימון.
 ד"א זה ספר תולדות אדם. זה עיקר יחוסו של אדם ולא הראשונים. כי משעה שנהרג הבל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> פירש אדם מן חוה שלשים ומאת שנה אחרי כן הוליד בדמותו ובצלמו.
 ויקרא את שמו שת. שהוא שתותו של עולם.

Verse 3

ויתהלך חנוך את האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שלשה מדות נאמרו בצדיקים. את האלהים. האלהים אשר התהלכו אבותי לפניו (בראשית מח טו). אחרי ה' אלהיכם תלכו (דברים יג ה). משל לאחד שהיה לו שלשה בנים. הגדול הולך לפניו. לכך נאמר באבות אשר התהלכו אבותי לפניו. שהיו גדולים במצות. והבינוני הולך אחריו. לכך נאמר בישראל אחרי ה' אלהיכם תלכו. אחרי ענותנותו. אחרי אריכת אפים שלו. אחרי חסידותו. והקטן הולך בצד אביו שלא יתעה בדרכים. לפיכך נאמר בדורות הראשונים את האלהים ויתהלך חנוך את האלהים. את האלהים התהלך נח (בראשית ו ט).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מטרונה אחת שאלה את רבי יוסי. אמרה לו אין אנו מוצאין מיתה בחנוך. אמר לה אילו נאמר ויתהלך חנוך את האלהים ושתק. הייתי אומר כדבריך. וכשהוא אומר ואיננו כי לקח אותו אלהים. איננו בעוה"ז.
 כי לקח אותו אלהים. ולפי שהיה חנוך צדיק בן צדיק שינה בו ואמר כי לקח אותו אלהים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> המינין היו אומרים לר' אבהו נאמר לקיחה בחנוך. ולקיחה באליהו כי היום ה' לוקח את אדוניך מעל ראשך (מ"ב ב ג). אמר להם אם לקיחה אתם דורשים הכתוב הנני לוקח ממך את מחמד עיניך במגפה (יחזקאל כד טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר תנחומא יפה השיבן ר' אבהו.

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28

ויחי למך שתים ושמונים שנה ומאת שנה ויולד בן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שהיה בו בינה יתירה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> מאדם ועד נח עשרה דורות שהן אלף וחמשים ושש שנים. וסימן "א"נ"ו.

Verse 29

ויקרא את שמו נח. למפרע חן.
 לאמר. לאמר לדורות הבאים.
 זה ינחמנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בשני טעמים. לפי שמצא חן בתחתונים ובעליונים.
 ד"א ינחמנו ממעשנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כשנברא אדם הראשון השליטו על הכל. וכיון שחטא המרידן הקב"ה על בני האדם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שור לא נשמע לחורש. כיון שבא נח חזר והשליטו עליהן. לכך נאמר זה ינחמנו. וכה"א למען ינוח שורך וחמורך (שמות כג יב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ר' אלעזר אומר נח לשום קרבנו נקרא. שנא' וירח ה' את ריח הניחוח (בראשית ח כא).
 מן האדמה אשר אררה ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> רעב בא לעולם בימי אדם. שנאמר ארורה האדמה בעבורך.

Verse 30



Verse 31



Verse 32

ויהי נח בן חמש מאות שנה ויולד נח את שם את חם ואת יפת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אמר ר' יודן מה טעם כל דורו למאה שנה ומאתים שנה. וזה מוליד לחמש מאות שנה. אלא אמר הקב"ה נח צדיק הוא אם בניו רשעים יהיו אין רצוני שיאבדו במים. ואם צדיקים יהיו אטריח עליו לעשות לו תיבות הרבה. לכך כבש הקב"ה מעיינו והוליד לחמש מאות שנה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ר' נחמיה בשם ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי אומר אפילו יפת שהוא גדול לכשיבא המבול אינו בן מאה שנה שראוי לעונשים. ומנין לנו שלא היו ראוי לעונשים עד בן מאה שנים. שכן הוא אומר לעתיד לבא כי הנער בן מאה שנים ימות והחוטא בן מאה שנה יקולל (ישעיה סה כ). כי לא נתחייב פחות מבן מאה שנה כשם שהיו בימי נח.
 ויולד נח את שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שם קטן שבכולם היה. שנא' ויולד את ארפכשד שנתים אחר המבול (בראשית יא י). אלא יפת גדול שבהם היה. וגדול משם שתי שנים. וכשהיה יפת בן ק"ב שנה. היה שם בן מאה שנה. לכך נא' שם בן מאת שנה. ולמה הקדים את שם. על שם ייחוס <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שיצא ממנו אברהם.





Verse 1

ויהי כי החל האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר סימון בשלשה מקומות נאמר בלשון הזה. לשון מרד. אז הוחל. הוא החל להיות גבור בארץ (בראשית י ח).
 לרוב על פני האדמה. שהיו שטופין בזנות. ושופכים זרעם על העצים ועל האבנים. ולפיכך הרבה להם נקבות. שנאמר ובנות יולדו להם. לרוב על פני האדמה ובנות יולדו להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> אין רבייה בעולם אלא בבנות. שהרי אדם רואה בן לבתו קודם שרואהו לבנו.

Verse 2

ויראו בני אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אלו בני הדיינין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> והשרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> תני ר' שמעון בן יוחי כל פרצה שאינה באה מן הגדולים אינה פרצה. ולמה נקראו בני אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ר' חנינה ור' שמעון בן לקיש תרווייהו אמרו. שהרבו ימים בלא צער ובלא יסורין.
 כי טבת הנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר יודן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> טבת כתיב. משהיו מטיבין אותה לבעלה. היה גדול נכנס ובועלה תחלה.
 ויקחו להם נשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אלו נשי אנשים.
 מכל אשר בחרו. זה משכב זכר ובהמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר' יוסי ב"ר סימון משום ר' יהושע בן לוי אמר על הכל הקב"ה מאריך אפו חוץ מן הזנות. שנאמר ויקחו להם נשים מכל אשר בחרו. מה כתיב בתריה. ויאמר ה' לא ידון.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שנו רבותינו דור המבול אין להם חלק לעולם הבא. שנאמר לא ידון רוחי באדם לעולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> א"ר ישמעאל ב"ר יוסי איני נותן רוחי בשעה שאני נותן מתן שכר לצדיקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> א"ר יהושע בן נחמי' לא דנו רוחן בעצמן. לדעת שבשר ודם הם לעזוב דרך רשע. אלא היו חוטאין והולכים.

Verse 3

בשגם הוא בשר. לא ידעו להשיב בדעתן. שגם הם בשר. כמו הבהמה. ומותר אדם מן הבהמה אין כי הכל הבל.
 ד"א בשגם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שיגשם ביסורין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ד"א לולא שזכר הקב"ה זכותו של משה רבינו שעתיד ליתן תורה לישראל. שחשבונו כמנין בשגם. אפילו נח לא נמלט.
 והיו ימיו מאה ועשרים שנה. מלמד שבשעה שנדבר הקב"ה עם נח היה נח בן ארבע מאות ושמונים שנה. ונתן להם ארכה לשוב מאה ועשרים שנה. שנא' ונח בן שש מאות שנה והמבול היה מים (בראשית ז ו). וכל כך למה. כדי שימות מתושלח זקנו קודם המבול. דכתיב ויחי מתושלח אחרי הולידו את למך שתים ושמונים שנה ושבע מאות שנה. טול מאה ושתים ושמונים שנה ללמך עד שנולד נח. דכתיב ויחי למך שתים ושמונים שנה ומאת שנה ויולד בן. ושש מאות לנח עד המבול. (טו) נמצא מתושלח הצדיק מת בשנת המבול. כי למך בנו מת חמש ותשעים שנה קודם המבול. שנאמר ויחי למך אחרי הולידו את נח חמש ותשעים שנה וחמש מאות שנה. לכך משך קיצם של דור המבול ק"ך שנה (טו) ללמדך שמיתתן של צדיקים מעכבת את הפורענות.

Verse 4

הנפילים היו בארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שבעה שמות נקראו. אימים. שאימתן על העולם. רפאים. שכל הרואה אותן לבו רפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> גבורים. כמשמען. זמזומים. שכל מה שזמזומים עושין. ענקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שמעניקים חמה בקומתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> עוים. שהעוו את העולם. נפילים. שנפלו מן העולם. ושמלאו את העולם נפלים בזנותן.
 וגם אחרי כן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> יהודה ברבי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אחרונים לא למדו מן הראשונים. דור המבול מדור אנוש. דור הפלגה מדור המבול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכן הוא אומר ובכן ראיתי רשעים קבורים ובאו (קהלת ח י). דור הולך ודור בא (שם א ד). והרשעים כים נגרש (ישעיה נז כ). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מה הים הולך הגל ומשבר ראשו בחול. והשני אחריו וכן כולם. ואין למדין משלפניהם. לכך נאמר וגם אחרי כן.
 אשר יבואו בני האלהים אל בנות האדם וילדו להם המה הגבורים אשר מעולם אנשי השם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> והלא בני בלי שם היו ואת אמרת אנשי השם. אמר רב אחא מאי אנשי השם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שהשימו את העולם ושהושמו מן העולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ד"א אנשי השם. אלו שנזכרו שמותם למעלה בלשון מרדות. עירד. עורדן אני מן העולם. מחוייאל. מוחן אני מן העולם. מתושאל מתישם אני מן העולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> רב אחא בשם ר' יהושע בן לוי קשה הוא מחלוקת של קרח כדור המבול. כתיב הכא אנשי השם. וכתיב בקרח. קרואי מועד אנשי שם (במדבר סז ב).

Verse 5

וירא ה' כי רבה רעת האדם בארץ. אמרתי אני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כי לא נחתם גזר דינם אלא על החמס. לכך נאמר רבה רעת האדם. שהיו רעים לבריות. וכן בסדום אומר רעים וחטאים (בראשית יג יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> רעים בממונם וחטאים בגופן. ואומר אוי לרשע רע (ישעיה ג יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> וכי יש רשע טוב. אלא רע לשמים ואין רע לבריות. כגון מחלל שבת. ואוכל איסורין. הוא רשע לשמים. אבל רע לבריות. כגון גזלן וחמסן הוא רשע רע. לכך נאמר כי רבה רעת האדם בארץ. לבריות ולא לשמים. כי חיתום גזר דינם בעד החמס.
 וכל יצר מחשבות לבו רק רע. זה יצר הרע שנקרא רע.
 כל היום. (ל) בין בלילה בין ביום. לכך נאמר כל היום.

Verse 6

וינחם ה' כי עשה את האדם בארץ. והא כתיב לא איש אל ויכזב ובן אדם ויתנחם (במדבר כג יט). ואומר כי לא אדם להנחם (ש"א טו כט). אלא מאי וינחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ר' יהודה ור' נחמי' נחלקו בברייתא. ר' יהודא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ניחום היה שלא היה בריית האדם מלמעלה אלא בארץ שאם נברא מלמעלה לא היה מורד. ור' נחמיה אמר נחת רוח היה לפניו כי עשיתי האדם בארץ שאילולי בראתי אותו מלמעלה. כשם שמרד בי בתחתונים. היה ממריד בי את העליונים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> א"ר לוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מנחם אני שעשיתי אותם בתוך הארץ כראוי לו. לכך נאמר וינחם ה' כי עשה את האדם בארץ.
 ויתעצב אל לבו. אל נח שהצדיק נקרא על שם לבו. שנאמר אני ישנה ולבי ער (שה"ש ה ב) ואני ישנה רדומה בגלות ולבי ער. והנביא ער להחזירם בתשובה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> גוי אחד שאל את ר' יהושע בן קרחה אתם אומרים אלהיכם רואה את הנולד. והא כתיב ויתעצב אל לבו. אמר לו נולד לך בן זכר מימיך. אמר לו הן. אמר לו מה עשית. שמחתי ושימחתי את הכל. אמר לו היית יודע שסופו למות. אמר לו הן. בשעת שמחה שמחה. בשעת עצב עצב. אמר לו כך הקב"ה אף ע"פ שהיה גלוי וידוע לפניו שעתידין דור זה לאבד מן העולם. עשאן. לכך נאמר ויתעצב אל לבו. אל צדיקו דבר לאבדם מן העולם.

Verse 7

ויאמר ה' אמחה את האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> אני ממחה על בריותי ואין בריותי ממחים על ידי.
 אשר בראתי מעל פני האדמה מאדם עד בהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> אמר רב פנחס משל למלך שהשיא את בנו. ועשה לו חופה. סיידה וכיירה. כעס המלך על בנו והרגו. מה עשה המלך נכנס לתוך החופה. התחיל לשבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> בקנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ומבקיע במחיצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ומקרע בכילות. אמר המלך כלום עשיתי כל אלה אלא בשביל בני. בני אבד ואלו קיימים. לכך נאמר מאדם עד בהמה ועד רמש. זהו שאמר הכתוב אחור וקדם צרתני ותשת עלי כפיך (תהלים קלט ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> על אדם הראשון נאמר. ועל דורו. שהיה אדם אחור למעשה בראשית שנברא ביום ששי. וקדם לפורענות. דכתיב מאדם עד בהמה ועד רמש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> אם אדם חטא. בהמה ורמש מה חטאו. אלא מלמד שאף הבהמות והחיות השחיתו בעבירה. דכתיב כי השחית כל בשר את דרכו על הארץ (בראשית ו יב). כדבעינן לפרושי לקמן בפרשת אלה תולדות נח.
 כי נחמתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> דברה תורה כלשון בני אדם. כי כיון שאדם הורס מלאכתו בידוע שהוא מתנחם כי עשאו. לכך נאמר כי נחמתי. אבל אין ניחום ואין חרטה לפני הכבוד. שנא' וגם נצח ישראל לא ישקר ולא ינחם כי לא אדם הוא להנחם (ש"א טו כט).
 כי נחמתי כי עשיתם ונח מצא חן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ר' אבא בר כהנא אמר מלמד שאף על נח נגזרה גזירה. אלא שמצא חן. שנא' כי נחמתי כי עשיתם ונח. אלא שמצא חן למפרע לפני. שנאמר ונח מצא חן בעיני ה'.
סליק פרשת בראשית.
פרשת נח.
כתיב אמרו צדיק כי טוב כי פרי מעלליהם יאכלו (ישעיה ג י). אמר ישעיהו הנביא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> חטבו את הצדיק כי טוב ושבחוהו. כענין שנאמר את ה' האמרת היום (דברים כו יז). וה' האמירך היום (שם שם יח).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ד"א אהבו את הצדיק. כמו שנאמר מה תאמר נפשך ואעשה לך (ש"א כ ד) והוא מה תאהב נפשך.
 כי פרי מעלליו יאכלו. אין כתיב כאן. אלא פרי מעלליהם יאכלו. אשרוהו לצדיק שזוכה לו ולכל הנדבקים בו. שהרי חנניה מישאל ועזריה הנצלו בגדיהן עמהם. שנא' חזיין לגוברייא איליך די לא שלט נורא בגושמיהון ושער ראשיהון לא התחרך וסרבליהון לא שנו (דניאל ג כז). לפי שהיו דבוקים בהם. בגדי אדם שאין בהן חיות ודעת ניצולו מן האש בזכות הצדיקים שהיו דבוקים בהם. בני אדם המתדבקים עם הצדיקים על אחת כמה וכמה. לפיכך אמר הכתוב כי פרי מעלליהם יאכלו.
 ד"א אמרו צדיק כי טוב. זה נח שנא' נח איש צדיק.

Verse 8



Verse 9

אלה תולדות נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> אלה פסל את הראשונים. ומה פסל. וירא ה' כי רבה רעת האדם בארץ (בראשית ו ה). וכשראה נח כי היו משחיתים את מעשיהן. איחר את עצמו מן תשמיש המטה שלא להוליד להבל. שנאמר ויהי נח בן חמש מאות שנה ויולד נח את שם את חם ואת יפת (שם ה לב). כיון שצפה שעתידין אבות העולם לצאת ממנו. התחיל להזדווג עם אשתו. הוא שאמרנו למעלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> כי נעמה אחות תובל קין היתה אשת נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שהיו מעשיה נעימים. לכך נאמר אלה תולדות נח.
 תולדת נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> תולדות מעשיו הטובים. שלא אמר הכתוב אלה תולדות נח שם חם ויפת. אלא אלה תולדות נח. נח איש צדיק. ללמדך שצדקו היה תולדותיו. ולא בניו. שצדקותיו טוב לו מבנים ומבנות. ראה כמה דורות עברו מנח ועד משה רבינו. והזכיר הכתוב מעשה הצדיק לטובה. לכך נאמר אמרו לצדיק כי טוב. אבל לרשעים אין בהם טובה.
 נח איש צדיק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שני פעמים נח נח. נח לבוראו. ונח לבריות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> כדתנן כל שרוח הבריות נוחה הימנו. רוח המקום נוחה ממנו.
 ד"א נח איש צדיק. אבל בניו לא זכו במדריגתו.
 ד"א נח איש צדיק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> בקטנותו ובזקנותו.
 איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> כל מקום שנא' איש אם בצדיק הרבה ואם ברשע הרבה.
 צדיק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> שהיו מכלכל החיות בתיבה. וכיוצא בו נאמר ביוסף על מכרם בכסף צדיק (עמוס ב ו) משום דכתיב ביה ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו (בראשית מז יב).
 תמים היה בדורותיו. שהיו דור המבול אומרים לו זקן מה התיבה הזאת שאתה עושה. כי מאה ועשרים שנה היה משתדל בה. שנא' והיה ימיו מאה ועשרים שנה (בראשית ו ג). אמר להם שעתיד הקב"ה להביא מבול לעולם. והיו אומרים לו מבול של מים יביא ולא היו משגיחים עליו וכו'. כאשר אמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> בפרק חלק. לכך נאמר תמים.
 היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> כל מקום שנא' היה מתוקן לצורך. אדם היה מתוקן למיתה. קין היה מתוקן לגלות. נחש היה מתוקן לפורענות. נח היה מתוקן לנס. איוב היה מתוקן ליסורין. משה היה מתוקן לגואל. מרדכי היה מתוקן לגאולה. יוסף היה מתוקן לישועה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ד"א היה. כל מקום שנאמר היה מתחדש עליו עולמו.
 בדורותיו. לא אמר הכתוב בדורו. אלא בדורותיו. בין בבחרותו בין בזקנותו. כי בן אדם הרבה דורות יש לו. כי משתנה הוא בכחו ובגופו ובדעתו. לכך נאמר בדורותיו. וכ"ש בדורות אחרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> כאשר דרשו רבותינו בתלמוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> משל לצלוחית של <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> פלייטון שמונחת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> באשפה ומירחת. ומה אם באשפה כך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> במקום המוצנע לא כל שכן. ומה בדור המבול כך. כל שכן בדור הצדיק.
 את האלהים התהלך נח. הוא שפרשנו למעלה בויתהלך חנוך את האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> לא היה זכותו גדול כמו של האבות. דכתיב בהם אשר התהלכו אבותי לפניו (בראשית מח טו). ורצו לפניו כסוסים לעשות רצונו. אלא את האלהים התהלך נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> בשלש נקודות תחת הלמ"ד לשון עבר. אבל התהלך שני נקודות תחת הלמ"ד. כמו התהלך לפני והיה תמים (שם יז א). הוא ציווי עומד.
 נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> הרי שלשה פעמים בפסוק אחד. לפי שראה עולם בנוי וחרב ובנוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אמרו רבותינו לא מת נח עד שראה כל העולם כולו בישובו. עד שראה שבעים אומות יוצאין מחלציו.

Verse 10

ויולד נח שלשה בנים. כנגד שלשה בני אדם. קין הבל ושת.
 את שם את חם ואת יפת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כדרך חכמתן חישבן. כי שם אחרון שבכלם היה.

Verse 11

ותשחת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> בכל מקום שהאדם חוטא לוקה הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> משל לבן שחטא מלקין אומנתו תחתיו. כשם שנאמר באדם הראשון ובקין.
 לפני האלהים. כסבורין היו שאין הקב"ה מכיר מעשיהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> והכתוב מעיד לכן יכיר מעבדיהם והפך לילה וידכאו (איוב לד כה).
 ותמלא הארץ חמס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> זש"ה החמס קם למטה רשע לא מהם ולא מהמונם ולא מהמהם ולא נה בהם (יחזקאל ז יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> לא חזר אחד מהם בתשובה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> נה. כמו וינהו בני ישראל אחרי ה' (ש"א ז ב). שניהמו במעשיהם.

Verse 12

וירא אלהים את הארץ והנה נשחתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> תנא דבי ר' ישמעאל כ"מ שנא' השחתה אינו אלא דבר ערוה וע"ז. דבר ערוה. דכתיב כי השחית כל בשר את דרכו על הארץ. ע"ז. דכתיב פן תשחיתון ועשיתם לכם פסל (דברים ד טז).
 כי השחית כל בשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> מלמד שאפילו החיות והבהמות והעופות קלקלו. שהיו באין מין על שאינו מינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ומנין שנצטוו ונאסרו על כך. שנא' תוצא הארץ נפש חיה למינה בהמה ורמש וחיתו ארץ למינה (בראשית א כד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> ד"א כל בשר. אינו אלא בני אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> וכן הוא אומר ביחזקאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ונתתי את רוחי על כל בשר ונבאו בניכם ובנותיכם (יואל ג א).
 ד"א כל בשר. לפי שהיו הבהמות בלבד נזקקות לאמותם ולאחיותיהם. וכיון שהתחילו גם בני אדם להשוות לבהמות כתוב כל בשר. לפי שהשוו לבהמה ולחיה ולעופות.

Verse 13

ויאמר אלהים לנח קץ כל בשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> הגיע זמנם לקוץ. כמו שנאמר וקצות את כפה (דברים כה יב).
 כל בשר. הואיל ובני אדם נשחתים גם כל בשר אשחית.
 בא לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> קטיגוריא שלהם. שלא נמצא להם זכות. וכל כך למה. כי מלאה הארץ חמס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> א"ר לוי חמס ע"ז. חמס גילוי עריות. חמס שפיכות דמים. ע"ז. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> כי מלאה הארץ חמס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> כפרו במי שהוא כל הארץ כבודו. גילוי עריות. דכתיב חמסי ושארי על בבל (ירמיה נא לה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> ואין שאר אלא ערוה. שנא' איש איש אל כל שאר בשרו וגו' (ויקרא יח ו). שפיכות דמים. דכתיב מחמס בני יהודה אשר שפכו דם נקי בארצם (יואל ד יט) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> מלמד שלא נתחתם להם גזר דין עד שפשטו ידיהם בגזל. שנא' כי מלאה הארץ חמס מפניהם.
 והנני משחיתם את הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> רב הונא ורב ירמיהו בשם רב כהנא ב"ר מלכיה אמר אפילו ג' טפחים שהמחרישה שולטות בארץ נמחו לקיים מה שנאמר הנני משחיתם את הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> כמו שאמרנו למעלה. כי כל זמן שאדם חוטא לוקה אומנתו. הארץ לוקה על עונות יושביה. וכן אמר דוד ארץ פרי למלחה מרעת יושבי בה (תהלים קז לד).

Verse 14

עשה לך תבת עצי גופר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> אמר רב איסי בד' מקומות נאמר בלשון הזה. שלשה פירש. ורביעי לא פירש. עשה לך תבת. פירש. עצי גופר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> עצי קדרוס. עשה לך שתי חצוצרות (במדבר י ב). פירש. כסף. עשה לך חרבות (יהושע ה ב) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> פירש צורים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> ורביעי עשה לך שרף. לא נתפרש. והבין משה מדעתו. ויעש משה נחש נחושת. (במדבר כא ט) זש"ה ישמע חכם ויוסיף לקח (משלי א ה').
 קנים תעשה את התבה. קילין ומדורין. ר' יהודה אומר ש"ס קולין היה עשר על עשר. ושתי פלטיות של ד' ד' אמות וקולין מיכן. וב' אמות לצדדין.
 וכפרת אותה. מתרגם ותחפי מלשון כפרת.
 בכופר. בגופר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מין זפת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> במשה כתוב ותחמרה בחמר ובזפת (שמות ב ג). זפת מבחוץ. וחומר מבפנים. לפי שהיו המים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> רפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> וכאן היו המים רותחין. לכך נאמר מבית ומחוץ בכופר.

Verse 15

וזה אשר תעשה אותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> מהו וזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> לפי שהיה אחד למוד באמה זו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> הה"ד אורך הבנין באמה הראשונה אמות עשרים (דה"ב ג ג).
 שלש מאות אמה אורך התבה חמשים אמה רחבה ושלשים אמה קומתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> לימדה תורה דרך ארץ שכל מי שרוצה לעשות ספינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> שתהא כלמין. יעשה רחבה אחד משלשה באורכה. וקומתה אחד מעשרה בארכה.
 התבה. תהי בה.

Verse 16

צהר תעשה לתבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> ר' לוי אמר מרגליות תולה בה. בשעה שהיתה כהה היה יודע שהוא יום. ובשעה שהיתה מבהקת היה יודע שהוא לילה.
 ואל אמה תכלנה מלמעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> כמין צריף עשאה. רחבה מלמטה עד ג' מדורין. ומיכן ואילך קיצר הבנין עד שהעמידה לרוחב אמה למעלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> כמין קמרוטין.
 ופתח התבה בצדה תשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> א"ר יצחק לימדה תורה דרך ארץ שאם תעשה טרקלין עשר על עשר תעשה פתחיה מן הצד.
 תחתים שנים ושלישים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> תניא תחתיים לזבל. אמצעים לבהמה ולחיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> עליונים לאדם ולעופות. שאין קשה לאדם לדור עם העופות.

Verse 17

ואני הנני מביא את המבול מים. בלי עיכוב.
 המבול מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> מים היה כיון שיורדין לארץ נעשין מבול <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> שהיו מבלין הכל.
 לשחת כל בשר. יען כי השחית כל בשר. מדה כנגד מדה.
 כל אשר בארץ יגוע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> מלמד שלא נגזרה גזרה על הדגים.

Verse 18

והקימותי את בריתי אתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> ברית אתה צריך מפני הגבורים שלא יהרסו את התבה. כדכתיב הרפאים יחוללו מתחת מים ושוכניהם (איוב כו ה). אלו החיות. האריות היו באין עליו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> ושיניהם קהות. הנפילים באים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> וקרסיליהון מתעקלות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> ד"א ברית אתה צריך מפני הפירות שלא יתעפשו.
 ובאת אל התבה אתה ובניך ואשתך ונשי בניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> מיכן אמר ר' יהודה ב"ר סימון כיון שנכנס נח בתבה נאסר בפריה ורביה. הפריד הזכרים לבד והנקבות לבד.

Verse 19

ומכל החי מכל בשר [וגו'] להחיות אתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> שלמים ולא טרפות.

Verse 20

מהעוף למינהו ומן הבהמה למינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> מלמד שאפילו העופות והבהמות אסר עליהם פריה ורביה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> שלשה שימשו בתבה וכולן לקו. חם. ועורב. וכלב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> חם לקה בעורו. עורב שאין משמש כשאר העופות אלא רוקק הזרע בנקבה. כלב נקשר בשימושו עם הנקבה.
 ד"א ומכל החי מכל בשר שנים מכל. יכול אפילו טהורים יבואו שנים. ת"ל שבעה שבעה. אם כן למה נאמר שנים מכל. זוגות מכל. שאפילו הטהורים היו זוגות שבעה שבעה שהן שבעה זוגות.

Verse 21

ואתה קח לך מכל מאכל אשר יאכל. צער גדול היה לו לאותו צדיק להכניס עמו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> זמורות לפילים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> הצבא חצובות לצבאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> פי' חצובא שורש שיורד עד התהום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> וכן אמרו רבותינו ז"ל חצובא מקטע רגלי רשיעיא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> זכוכית לנעמיות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> אריה אשתא זנתיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> ראה גוריו נכנסין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> וחרמש נדבקין בצדדין בצד התבה וחיו.

Verse 22

ויעש נח ככל אשר צוה אתו אלהים. לא הוסיף ולא גרע.





Verse 1

ויאמר ה' לנח בא אתה וכל ביתך. ברשות נכנס וברשות יצא.
 כי אותך ראיתי. מי גרם לך שתינצל.
 צדיק לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מיכן אמרו רז"ל אומרים מקצת שבחו של אדם בפניו. וכולו שלא בפניו. הכא כתיב צדיק. והתם צדיק תמים וגו' את האלהים התהלך נח.

Verse 2

מכל הבהמה הטהורה. הם הטהורים לנו למאכל.
 שבעה שבעה. שהיה צריך להקריב מהם קרבן בצאתו מן התבה.
 איש ואשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מאותן שלא נעבדה בהן עבירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ומנין היה יודע. א"ר חסדא לפני התבה העבירן כל שהתבה קולטתו בידוע שלא נעבדה בו עבירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ר' אבוהו אמר מאותן הבאים מאליהן.
 אשר לא טהורה הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> עקם הכתוב כמה אותיות לדבר בלשון נקיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לכך נאמר ותבחר לשון ערומים (איוב טו ה).
 שנים איש ואשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> נאמר בבהמה איש ואשתו לפי שהיו נרבעים הוצרך לומר איש ואשתו להביא כשרים. אבל העופות לא נרבעו לכך נאמר זכר ונקבה.

Verse 3

גם מעוף השמים שבעה שבעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ארבעה עשר מכל מין ומין. שאם תאמר שבעה מכל מין ומין. נמצא אחד בלא זוג.
 לחיות זרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> לא שאני צריך להם אלא לחיות זרע על פני כל הארץ.

Verse 4

כי לימים עוד שבעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בעשור לחדש השני היה הדבור הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ומה היו אלו שבעת הימים. אמר רב אלו היו שבעת ימי אבלו של מתושלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ללמדך שהספדן של צדיקים מעכב את הפורענות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ד"א שנתן להם זמן קטן אחר זמן גדול. והיו ימיו מאה ועשרים שנה והדר שבעת ימים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ד"א ששינה הקב"ה עליהן סדרי בראשית. שהיתה חמה זורחת במערב ושוקעת במזרח. שמא יראו ויחזרו בתשובה.
 ד"א לימים עוד שבעה. כנגד ז' ימי שבת. שבו נברא העולם.

Verse 5



Verse 6

ונח בן שש מאות שנה. נמצא בכורו בן מאה שנה.

Verse 7

ויבא נח ובניו ואשתו ונשי בניו אתו אל התבה מפני מי המבול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> עד שראו שהיו המים מגיעים עד קרסוליהם לא נכנסו. שנאמר מפני מי המבול.

Verse 8

מן הבהמה הטהורה ומן הבהמה אשר איננה טהורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> עוד שינה הכתוב להוציאו בל' טהרה. כיוצא בו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> את הגמל כי מעלה גרה הוא (ויקרא יא ד) התחיל בטהרה.

Verse 9



Verse 10

ויהי לשבעת הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אשר נקבעו להם. אולי יחזרו בתשובה.

Verse 11

בשנת שש מאות שנה לחיי נח בחדש השני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> והוא מרחשון. כי בתשרי נברא העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לכך נקרא מרחשון ירח בול. כי בו ירד המבול. חסר מ'. כנגד מ' יום שחסרו מן העולם.
 בשבעה עשר יום. כתב לנו השנה והחודש ובכמה בחודש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ללמדנו כי שנה תמימה היה בתבה. והיה מחשב חדשים מחשבון שמסר לו הקב"ה לאדם הראשון. ואדם הראשון מסרו לנח.
 נבקעו כל מעינות תהום רבה. התהומות העלו המים עד שהשוו לההרים והגבעות. ואחר כך וארובות השמים נפתחו. ועלו המים חמש עשרה אמה מלמעלה ויכסו ההרים.

Verse 12

ויהי הגשם על הארץ ארבעים יום וארבעים לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> א"ר יוחנן לפי שהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> קלקלו את הצורה שניתנה לארבעים יום. לפיכך מ' יום ומ' לילה.

Verse 13

בעצם היום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> א"ר יוחנן בעצומו של יום. שלא יהא דורו אומרים בלילה נכנס ולא היינו רואין. שאם היינו יודעים לא היינו מניחים אותו ליכנס.

Verse 14

המה וכל החיה למינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> המה עיקר והכל טפילה להם.
 כל צפור כל כנף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ר' אלעזר בשם ר' אסי פרט <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> לסרוחים ולמחוסר אברים. הפסולים לקרבנות בני נח.

Verse 15

ויבאו אל נח. שמא תאמר אל ביתו של נח. ת"ל אל התבה. מאחר שבאו אל התבה באו אליו.
 שנים שנים. זוגות זוגות. הטהורים ז' זוגות היינו ארבעה עשר.
 אשר בו רוח חיים. ולא חולים. ודומה לו שתי צפרים חיות טהורות (ויקרא יד ד). בריאות ולא חולות.

Verse 16

והבאים זכר ונקבה מכל בשר באו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מעצמם באו.
 ויסגור ה' בעדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מפני הרשעים שהיו רוצים להפוך התבה והביא הקב"ה דובים ואריות וסיבבו את התבה ולא יכלו ליגע בה.

Verse 17

ויהי המבול ארבעים יום. הכליל הלילה עם היום. קס"ד לפי שכל מקום נאמר ארבעים יום וארבעים לילה. וכאן נאמר ארבעים יום בלבד. שלא היה הפרש בין היום ובין הלילה. שהגשם היה תדיר. לכך נאמר ארבעים יום. והכליל הלילה עם היום. ואם תאמר למה לא אמר מ' לילות אלא מ' יום. זו תשובתו. יש בכלל יום לילה. ואין בכלל לילה יום. שנאמר ויהי ערב ויהי בקר יום אחד (בראשית א ה). תדע שהרי בגליות כתיב ויתיצב ארבעים יום (ש"א יז טז). לפי שלא היה מתיצב בלילות. הא אם היה מתיצב אף בלילות. הוצרך לומר ארבעים יום וארבעים לילה.
 ותרם מעל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כיון שרבו המים אחד עשר אמה מיד ותרם.

Verse 18

ויגברו המים וירבו מאד. אלו המים שעל אחת עשרה אמה מאחר שגבהה התבה. כדמפורש לפנינו.

Verse 19

והמים גברו מאד מאד. אלו שעל ההרים. מאד מותר מהתבה. מאד השני הוא מעל ההרים.

Verse 20

חמש עשרה אמה מלמעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אלו חמש עשרה אמה ממעל להרים הרמים.

Verse 21

ויגוע כל בשר. לפי שלא מתו כולם ביחד אלא יש מהם ממתינים במיתתן כמו העופות. לפיכך נאמר בהם גויעה.

Verse 22

כל אשר נשמת רוח חיים באפיו מכל אשר בחרבה מתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ולא דגים שבים שלא נגזרה עליהם גזירה. שלא היו בכי השחית כל בשר. לפיכך ניצולו.

Verse 23

וימח את כל היקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כי אמרו רז"ל מי המבול עבין וקשין כשכבת זרע. שבדבר שקלקלו בו נידונו.
 וישאר אך נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אך לשון צער. שהיה גונח דם מפני הצינה.

Verse 24

ויגברו המים על הארץ חמשים ומאת יום. שהן חמשה חדשים. ומכלות הגשם עד שבעה עשר יום לחדש השביעי עד שנחה התבה על הרי אררט. והיו המים חמש עשרה אמה על ההרים. ומעת עמידת המטר עד שנראו ראשי ההרים עברו קפ"א ימים. ובאלה הימים חסרו המים. שהיו חמש עשרה אמה מלמעלה. חלק קפ"א ימים לחמש עשרה אמות נמצא באמה שנים עשר יום כי חמשה עשר פעמים שנים עשר הם מאה ושמונים יום. למדנו כי בכל שנים עשר יום היו המים נחסרים אמה. ועתה יש לנו מעת שעמד הגשם עד שנחה התבה ק"י ימים. המה ל"ט חלקים מן י"ב ימים. ונחסרו בהם תשע אמות ונשארו בהרים עוד שש אמות. ולא היו יכולים לסבול התבה ונחה. למדנו כי שש אמות היתה טבועה במים. אבל זה החשבון טעות יש בו. כי חושב חמשים ומאת יום עם הגשם עצמו. ולא הוא שהרי כתוב מקצה חמשים ומאת יום התחילו לחסר. והחשבון של רבותינו הוא עיקר.





Verse 1

ויזכר אלהים את נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה שאמר הכתוב צדקתך כהררי אל (תהלים לו ז). צדקה שעשה הקב"ה עם נח. לא לו לבדו עשה. אלא להררי אל דכתיב נראו ראשי ההרים. ומשפטיך תהום רבה (שם שם). משפט שעשה הקב"ה בדור המבול לא עליהם בלבד. אלא גם על מי תהום רבה. שנא' נבקעו כל מעינות תהום רבה. אדם ובהמה תושיע ה' (שם). לא זכר הקב"ה את נח לבדו. אלא ויזכור אלהים את נח ואת כל החיה ואת כל הבהמה אשר אתו בתבה.
 וישוכו המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מיכן שרותחין היו. כתיב הכא וישוכו. וכתיב התם וחמת המלך שככה (אסתר ז י).

Verse 2

ויסכרו. מלשון ויסגרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כ"ף וגימ"ל משמשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כמו על גנתו. על כנתו.
 וארובות השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מדה טובה מרובה ממדת פורענות. שלהלן הוא אומר ודלתי שמים פתח (תהלים עח כג). וכאן נאמר וארובות השמים נפתחו.

Verse 3

וישובו המים מעל הארץ הלוך ושוב. עד מאה וחמשים יום <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מטבת ועד סיון.

Verse 4



Verse 5

והמים היו הלוך וחסור עד החדש העשירי. באחד באב נראו ראשי ההרים שהם ארבעה וארבעים יום. מותנח התבה עד נראו וחסרו אחד עשר אמות ל' יום.

Verse 6

ויהי מקץ ארבעים יום ויפתח נח את חלון התבה. זה היה בעשרה באלול. לפי שכלה הגשם מלמעלה פתח את החלון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> לפיכך יש דורשים צוהר חלון.

Verse 7

וישלח את העורב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> אמרו רבותינו אמר לו עורב לנח רבך שנאני. ועתה שנאתני. רבך שנאני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שנא' מן הבהמה הטהורה שבעה שבעה ומן הבהמה הטמאה שנים שנים. ואתה שנאתני שאם פוגע בי הצינה לא נמצאתי מת והעולם חסר בריה אחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> א"ל נח מה צורך לעולם בך. לא לאכילה ולא לקרבן. א"ל הקב"ה קבלהו עד יבושת המים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> עתיד צדיק אחד לעמוד ולייבש העולם ואני מצריכו אליו. הה"ד והעורבים מביאים לו לחם ובשר וגו' (מ"א יז ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אמר רב מבי טבחא דאחאב. היינו דכתיב ויצא יצוא ושוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בתשובתו.

Verse 8

ח) וישלח את היונה וגו' ולא מצאה היונה מנוח לכף רגלה ותשב אליו אל התבה. (יג) יהודה ב"ר נחמן בשם ר' שמעון בן לקיש אמר אילו מצאה היונה מנוח לא היתה חוזרת.
 וישלח ידו ויקחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מיכן שהעופות היו במדור העליון עם הצדיק.

Verse 9



Verse 10

ויחל עוד שבעת ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ויאחר עוד. וכן הוא אומר בשמואל שבעת ימים תוחיל עד בואי אליך (ש"א י ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מיכן ששבעת ימים עשה בין שליחות העורב לשליחות היונה. מדכתיב עוד. מכלל דכזה שהות היה קודם שליחות היונה.

Verse 11

ותבא אליו היונה לעת ערב והנה עלה זית טרף בפיה. מאי שנא עלה זית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אלא אמרה היונה לפני הקב"ה רבש"ע יהי מזונותי מרורין כזית ומסורין בידיך. ואל יהי מתוקין כדבש ומסורין ביד בשר ודם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> לפיכך צריך לבקש רחמים מלפני בוראו שלא יצריכו לידי בני אדם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> טרף לשון מזונות. וכן הוא אומר הטריפני לחם חוקי (משלי ל ח).
 ומאין הביאה היונה את העלה הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ר' לוי אמר מארץ ישראל הביאה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שלא נשטפה במבול. שכן הוא אומר ביחזקאל (יחזקאל כב כד) בן אדם אמור לה את ארץ לא מטהורה היא. לא גושמה ביום זעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ולא חיישינן לקבר התהום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> טרף לשון זכר. לפי שהעלה לשון זכר. וכה"א קול עלה נדף (ויקרא כו לו). אבל יונה לשון נקבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> טרף שב אל העלה. כלומר העלה טרף שתחב העלה בפיה של יונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ר' קיראי אמר נפתחו לה שערי גן עדן והביאה העלה. ולמה זית. אמרה לו מוטב לי מר מזה. ולא מתוק מידך לפי שנלאו בתבה.

Verse 12

וייחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שני יודי"ן. כי כבדו עליו ז' ימים אחרים כאלו כפליים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ד"א שבעת ימים אחרים. הכל שלשה שבועים ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כנגדן נתענה דניאל שלשה שבועים ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> י"ב חודש היה בתבה. דכתיב בחודש השני בשבעה עשר יום לחודש. וכתיב ויהי הגשם על הארץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> זה מרחשוון וכסליו. ויגברו המים על הארץ חמשים ומאת יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> טבת שבט אדר ניסן ואייר. ותנח התבה בחדש השביעי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> זה סיון שהוא שביעי למבול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> המים טפח ומחצה בכל יום אמה ל"ד ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מכאן שהתבה שקועה במים אחת עשרה אמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> וכולם ל' יום חסרו הלוך וחסור עד חודש העשירי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> זה אב שהוא עשירי לגשמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> והוא עיקר.

Verse 13

ויהי באחת ושש מאות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מיכן שיום א' בשנה חשוב שנה. שעדיין לא נכנסו בשנה אלא יום אחד. דכתיב בראשון באחד לחדש. הוא תשרי וקראו הכתוב שנה. שהרי המבול היה בתחלת שנה עד אחד בתשרי. ומה שאמר בראשון ראשון למעשה המבול שאין מונין למבול אלא מתשרי. ובחודש השני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> זה מרחשוון.
 שש מאות. דכתיב בשנת שש מאות שנה לחיי נח בחדש השני בשבעה עשר יום לחדש ביום הזה נבקעו כל מעיינות תהום רבה וארובות השמים נפתחו. והכא כתיב באחת ושש מאות. מכלל דיום א' חשוב שנה.

Verse 14

ובחודש השני בשבעה ועשרים יום לחדש יבשה הארץ. זה מרחשוון. אין צריך לומר אלא בששה עשר יום לחדש יבשה הארץ להשלמת שנים עשר חודש כי משבעה עשר לחדש השני לששה עשר לחודש השני שנה. אלא הוסיף הכתוב אחד עשר יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> אלו אחד עשר יום שיתירה שנת החמה על שנת הלבנה סימן יכ"א ר"ד. כמו שפירשנו למעלה בוהיו לאותות ולמועדים ולימים ושנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אמר רשב"ג מי שהוא רוצה לידע שימות החמה יתירה על שנת הלבנה אחד עשר יום. יעשה סירטוט בכותל בתקופת תמוז. ולשנה הבאה באותו הזמן אין השמש מגיע לשם עד אחד עשר יום.

Verse 15

וידבר אלהים אל נח לאמר. לך אמור לבניו ולאשתו ולכלותיו.

Verse 16

צא מן התכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ברשות נכנס ברשות יצא. בא אל התבה. ויבא נח. צא מן התבה. ויצא נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> יודע הקב"ה את מי בוחן. מי שיכול לעמוד בנסיון. שנאמר ה' צדיק יבחן (תהלים יא ה).
 וידבר אלהים אל נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ולא עם אחד מעשרה דורות שלפניו.
 אתה ואשתך ובניך ונשי בניך. בכניסה כתיב אתה ובניך ואשתך ונשי בניך (בראשית ו יח), וביציאה כתיב אתה ואשתך ובניך ונשי בניך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> הוא שאמר ר' שמואל בר רב יצחק נח משנכנס נאסר בתשמיש המטה.

Verse 17

כל החיה אשר אתך מכל בשר בעוף ובבהמה וגו' הוצא אתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> הוצא כתיב היצא קרי, ברשותך היצא אותם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ושרצו בארץ. ולא בתבה.
 ופרו ורבו על הארץ. ולא בתבה.

Verse 18



Verse 19

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> רומש. מלא, כולם תמימים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> למשפחותיהם. פרט לכלאים.

Verse 20

ויבן נח מזבח לה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> הבין מדעתו, אמר מה טעם רבה הקדוש ברוך הוא בטהורים שבעה שבעה, ובשאינם טהורים שנים שנים, אלא להקריב מהם קרבן, מיד ויקח מכל הבהמה הטהורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ר' אליעזר אומר על מזבח גדול שבירושלים הקריבן ששם הקריב אדם הראשון. דכתיב ותיטב לה' משור פר מקרין מפריס (תהלים סט לב).

Verse 21

וירח ה' את ריח הניחוח. רצה הקב"ה בקרבנותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מדרש ריחו של אברהם אבינו עולה מכבשן האש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> וריחן של חנניה מישאל ועזריה עולין מכבשן האש הריח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> שעתידין הצדיקים לצאת ממנו. וכן הצדיקים שבכל דור ודור אותו הריח.
 ויאמר ה' אל לבו. אל כבודו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מדרש אחר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> אלו צדיקין שהצדיקים נאמר בהם אל לבו. דכתיב בדוד ויאמר דוד אל לבו (ש"א כז א'). וכתיב וישם דניאל אל לבו (דניאל א ח). וחנה היא מדברת על לבה (ש"א א יג). אבל הרשעים הן ברשות לבן. דכתיב ויאמר עשו בלבו (בראשית כז מא). ויאמר ירבעם בלבו (מ"א יב כו). ויאמר המן בלבו (אסתר ו ו).
 לא אוסיף ולא אוסיף. וכתיב בישעי' כי מי נח זאת לי אשר נשבעתי מעבור מי נח (ישעיה נד ט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מיכן ארז"ל לאו לאו שבועה. הן הן שבועה. בשלמא לאו לאו דכתיב ולא יהיה עוד המים למבול. וכתיב ולא יהיה עוד מבול. אלא הן מנלן. מדלאו שבועה הן נמי שבועה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לא אוסיף. לנח. ולא אוסיף. לדורות.
 כי יצר לב האדם רע מנעוריו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> עלובה עיסה שהנחתומה מעיד עליה שהיא רעה.
 רע מנעוריו. משעה שהוא ננער בעולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> וכן אמר לו אנטונינוס לרבי יצר הרע מאימת נתון באדם. משעת יצירה או משעת יציאה. אע"פ שרבי אמר משעת יצירה אמר לו אנטונינוס משעת יציאה. אמר דבר זה למדני אנטונינוס ומקרא מסייעו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> מנעוריו. משעה שננער לעולם. דכתיב לפתח חטאת רובץ (בראשית ד ז).

Verse 22

עוד כל ימי הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אין ברית כרותה לבני נח. אלא כל ימי הארץ. כלתה הארץ כלתה הברית. דכתיב והארץ כבגד תבלה (ישעיה נא ו).
 זרע וקציר וקור וחום וקיץ וחורף ויום ולילה לא ישבותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ר' מאיר ור' שמעון אומרים חצי תשרי מרחשוון חצי כסליו זרע. חצי כסליו טבת וחצי שבט חורף. חצי שבט אדר וחצי ניסן קור. חצי ניסן אייר וחצי סיון קציר. חצי סיון תמוז וחצי אב קיץ. חצי אב אלול וחצי תשרי חום.
 ויום ולילה לא ישבותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מכאן ששבתו ארבעים יום של גשם.





Verse 1

ויברך אלהים את נח ואת בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה שיבן בזכות קרבנות. ויאמר להם פרו ורבו ומלאו את הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> אחד הזכר ואחד הנקבה מצווה בפריה ורביה. אלא שהאיש מצווה יותר מן האשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שכן מצינו באברהם אבינו. דכתיב. ולקחת אשה לבני (בראשית כד ז).

Verse 2

ומוראכם וחתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> מורא וחתית חזרו. אבל רדייה לא חזרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> תינוק בן יומו חי אין משמרין אותו מן העכברים שלא ינקרו את עיניו. עוג מלך הבשן מת. משמרין אותו מן העכברים. לכך נא' ומוראכם וחתכם יהיה.

Verse 3

כל רמש אשר הוא חי. פרט לנבלה.
 כירק עשב נתתי לכם את כל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מלמד שלא הותר בשר לאכילה לאדם הראשון עד שבאו בני נח.

Verse 4

אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אסר להם אבר מן החי.

Verse 5

ואך את דמכם לנפשותיכם אדרוש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> להביא החונק את עצמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> יכול אפי' כשאול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ת"ל אך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> יכול כחנניה מישאל ועזריה. ת"ל אך.
 מיד כל חיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אלו ארבע מלכיות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> שנקראו חיות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ומיד האדם. אלו ישראל. דכתיב ואתן צאני צאן מרעיתי אדם אתם (יחזקאל לד לא).
 מיד איש אחיו. אלו בני עשו. דכתיב הצילני נא מיד אחי מיד עשו (בראשית לב יב).
 אדרוש את נפש האדם. לעתיד לבא.

Verse 6

שופך דם האדם באדם דמו ישפך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כלומר על פי עדים אז דמיו ישפך. מה טעם. כי בצלם אלהים עשה את האדם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ד"א שופך דם האדם באדם. להביא המעוברת דמו ישפך.

Verse 7

ואתם פרו ורבו. מה ת"ל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אלא מיכן שכל המבטל מפריה ורביה כאילו שופך דמים. דכתיב באדם דמו ישפך. וסמיך לו ואתם פרו ורבו. לפי שממעט את הדמות. דכתיב בצלם אלהים עשה את האדם.

Verse 8

ויאמר אלהים אל נח ואל בניו. למעלה כתיב וידבר אלהים אל נח. וכאן ויאמר. לפי שהיה אז תחלת המעשה אמר וידבר. וכאן סמוך על ענין ראשון אמר ויאמר.
 ואל בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ר' נחמיה אמר הוסיף על הציווי. ונהג בקדושה. לפיכך זכו גם בניו לדבור.

Verse 9

ואני הנני מקים את בריתי אתכם. שבע בריתות נאמרו בפרשה. כנגד שבעת ימים שנוהג בהם העולם. את בריתי. והקימותי את בריתי. זאת אות הברית. לאות ברית. וזכרתי את בריתי. לזכור ברית עולם. אות הברית. בהתראה.

Verse 10

ואת כל נפש החיה אשר אתכם. מלמד שכולם לא נבראו אלא בשביל האדם.

Verse 11

והקימותי את בריתי אתכם. אתם עיקר והכל טפילין לכם.

Verse 12

ויאמר אלהים זאת אות הברית. יש אות לזמן מרובה. ויש אות לפי שעה.

Verse 13

את קשתי נתתי בענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> קשת הבאתי בענן. אלו מי המבול.

Verse 14

והיה בענני ענן על הארץ ונראתה הקשת בענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מלמד שאין השטן מקטרג אלא בשעת הסכנה.

Verse 15

וזכרתי את בריתי אשר ביני וביניכם. גדול הוא הברית שעומד לעולם. שעומד לאבות. שעומד לישראל. שעומד לדוד ולזרעו.
והיתה הקשת בענן וראיתיה. כי דרכתי קשתי והבאתי עליה מבול. אבל מעתה ראיתיה שלא דרוכה.
 לזכור. שלא להשחית עוד העולם.
 ובין כל נפש חיה לכל בשר. משמע בין אדם בין בהמה וחיה.

Verse 16



Verse 17

ויאמר אלהים לנח זאת אות הברית. אות לעיני בני אדם. וברית על קיום האות.

Verse 18

ויהיו בני נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> נהיה להם הויה בעולם. הויה של קיימא.
 היוצאים מן התבה. בשכר שעשו בתבה יצאו מן התבה. כל שנים עשר חודש היו חוגרים מתניהם להאכיל הבהמה והחיה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכי שם גדול היה. והלא יפת גדול היה. ולמה הקדימו. שהיה כשר.
 וחם הוא אבי כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> והוא אבי של שפחות.

Verse 19

שלשה אלה בני נח ומאלה נפצה כל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> משל לדגה גדולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> דנפצת עוברה ומלאת כל ארעא.
 נפצה כל הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אלו שבעים אומות. גומר. ומגוג. ומדי. ויון. ותובל. ומשך. ותירס. אשכנז. וריפת. ותוגרמה. אלישה. ותרשיש. כתים. ודודנים. הרי אלו ארבעה עשר בני יפת הגדול.
 כוש. ומצרים. ופוט. וכנען. סבא. וחוילה. וסבתה. ורעמה. וסבתכה. שבא. ודדן. ונמרוד. ולודים. ולהבים. וענמים. ונפתוחים. ופתרוסים. וכסלוחים. כפתורים. צידון. וחת. והיבוסי. והאמורי. והגרגשי. והחוי. והערקי. והסיני. והארודי. והצמרי. והחמתי. הרי אלו שלשים בני חם.
 ובני שם. עילם. ואשור. וארפכשד. ולוד. וארם. עוץ. וחול. וגתר. ומש. ושלח. ועבר. ופלג. ויקטן. ואלמודד. ושלף. וחצרמות. וירח. הדורם. ואוזל. ודקלה. עובל. ואבימאל. ושבא. אופיר. וחוילה. ויובב. הרי אלו עשרים וששה בני שם. שהן כולן שבעים אומות. לכך נאמר ומאלה נפצה כל הארץ. וכנגד שבעים אומות האלו ברא שבעים מלאכים ברקיע. וכשהקב"ה רוצה להפיל האומה. תחלה מפיל שרה מלמעלה. וכן הוא אומר על צור. איך נפלת משמים הילל בן שחר נגדעת לארץ חולש על גוים (ישעיה יד יב). ואומר בדניאל. ואני יוצא והנה שר יון בא ואין אחד מתחזק עמי כי אם מיכאל שרכם (דניאל י כא). וזה היה גבריאל שהי' מספר לדניאל.

Verse 20

ויחל נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> נתחלל מקדושתו ונעשה חולין.
 איש האדמה. להזכיר מעשה אדה"ר שנאמר לו ארורה האדמה (בראשית ג יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כמאן דאמר אילן שאכל אדה"ר גפן היה. שאין לך דבר שמביא יללה לעולם אלא היין.
 ויטע כרם. מהיכן היה לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ר' אבא בר כהנא אמר הכניס זמורות בתבה. הה"ד ואתה קח לך מכל מאכל אשר יאכל ואספת אליך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ד"א איש האדמה. שעשה פנים לאדמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> שבשבילו נתיישבה האדמה ושמלא פני כל האדמה.

Verse 21

וישת מן היין נישבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שתה שלא במדה ונתבזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> א"ר יהודה אמר רב שלשה עשר ווי"ן נאמר על היין. ויחל. ויטע. וישת. וישכר. ויתגל. וירא. ויגד. ויקח. וישימו. וילכו. ויכסו. ויקץ. וידע. הרי אלו שלשה עשר ווי"ן. כתוב וישכר ויתגל. לפי ששתה שלא במדה נתבזה.
 בתוך אהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> בתוך אהל אשתו ולא לתוך אהלו. דכתיב אהלה ולא אהלו.

Verse 22

וירא חם אבי כנען את ערות אביו ויגד לשני אחיו בחוץ. וירא מדעתו ומרצונו. שהיה לו להעצים עיניו ולא עצם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ויגד. בלעג בשחיקה הגיד להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> לפיכך דין העבד לצאת בשן ועין. דכתיב אם שן עבדו ואם עין עבדו (שמות כא כו כז). כנגד וירא. וכנגד ויגד.

Verse 23

ויקח שם ויפת את השמלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> מלמד ששם היה העיקר הלקיחה.
 וישימו על שכם שניהם. שוים היו בכיסוי.
 אחורנית. אחורנית. שני פעמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אחד בהליכה. ואחד בחזרה. ששמו ידיהם על פניהם. וכשם שבהליכה לא ראו ערות אביהם. כך בחזרה לא ראו. נתן להם הקב"ה שכרם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> לבני שם נתן הטלית. אלו ישראל שיתכסו בה תחת השמלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ולבני יפת בזמן שעלה חיל סנחרב על ירושלים. כתוב ויצא מלאך ה' ויך במחנה אשור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> מאה ושמנים וחמשה אלף (מ"ב יט לה). וכתיב ותחת כבודו יקד כיקוד אש (ישעיה י טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> מלמד שגופן נשרפו ובגדיהם קיימין. כי הא דרבי יוחנן קרי למאניה מכבדותא. כיוצא בו שלם לבני שם. אלו בני אהרן. דכתיב וישאום בכתנותם (ויקרא י ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שלא נשרפו בגדיהן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> שאין הקב"ה מקפח שכר כל בריה אפילו לכמה דורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אבל לבני חם תחת שלא כסה חם את ערות אביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> כתיב כן ינהג מלך אשור את שבי מצרים ואת גלות כוש נערים וזקנים ערום ויחף וחשופי שת ערות מצרים (ישעיה כ ד).

Verse 24

וייקץ נח מיינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> פרקו יינו.
 וידע את אשר עשה לו בנו הקטן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> קטן בדעת וקטן ביחס. שפסל את בניו להיותם עבדים.

Verse 25

ויאמר ארור כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> אם חם חטא כנען למה נתארר. ר' יהודה אומר לפי שנא' ויברך אלהים את נח ואת בניו. ואין קללה במקום ברכה. ר' נחמיה אמר כנען ראה והגיד להם לפיכך תלה הקללה במקולל.
 ד"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כנען רביעי שבבני חם. דכתיב ובני חם כוש ומצרים ופוט וכנען. ולפי שקלקלו לאביו בבן רביעי שמנע ממנו תשמישו של בן רביעי. לפיכך איררו ברביעי.
 עבד עבדים. שלא להשתחרר. דכתיב לעולם בהם תעבודו (ויקרא כו מו).

Verse 26

ויאמר ברוך ה' אלהי שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> אין השכינה מתייחד אלא בבני שם בתוך ישראל. שנאמר במקהלות ברכו ה' אלהים ממקור ישראל (תהלים סח כז).

Verse 27

יפת אלהים ליפת. על שם יפת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> הרחיב לו הקב"ה. לשון ארמי הוא פותיה הרחיבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> ואע"פ שכורש שבא מיפת נבנה בית המקדש בגזירתו. אין השכינה שורה אלא באהלי שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> בר קפרא אמר דבריו של יפת יהיה באהלי שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> זה תרגום. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ויקראו בספר תורת האלהים מפורש ושום שכל ויבינו במקרא. (נחמי' ח ח). ספר תורת זה מקרא. מפורש זה תרגום. ושום שכל אלו פסקי טעמים. ויבינו במקרא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> אלו המסורות.

Verse 28

ויחי נח אחר המבול שלש מאות שנה וחמשים שנה. אומר אני כנגד אורך התבה ורחבה. דכתיב שלש מאות אמה אורך התבה חמשים אמה רחבה (בראשית ו טו).

Verse 29







Verse 1

ואלה תולדת בני נח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ו' הוסיפו על אביהם ולא שפסלוהו.

Verse 2

בני יפת. תחלה ייחס את יפת כי הוא הבכור.
 גומר ומגוג ויון ותובל ומשך ותירס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> א"ר שמואל ב"ר אמי זו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אפרוקייא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> וגרמנייא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ומדי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ומקדוניא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ואושינייא ואנטוכיא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> תירס זו פרס.

Verse 3

ודודנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ובדברי הימים (דה"א א ז) כתיב ורודנים. ר' סימון אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בני דודים של ישראל היו ובאים ורודים בהם.

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9

על כן יאמר כנמרוד גבור ציד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> זה עשו. שהיו אומרים עליו כנמרוד גבור ציד. דכתיב ביה איש יודע ציד איש שדה (בראשית כה כז).
 הוא היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> חמשה נאמרו בהם הוא לרעה. וחמשה לטובה. הוא היה גבור ציד. הוא מתחלתו ועד סופו הוא עשו (בראשית לו מג). הוא דתן (במדבר כו ט). הוא המלך אחז (דה"ב כח כב). הוא אחשורוש (אסתר א א). לטובה. הוא אברהם (דה"א א כז). הוא משה ואהרן (שמות ו כז). דוד הוא הקטן (ש"א יז יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> הוא חזקיהו המלך (דה"ב לב ל). הוא עזרא עלה מבבל (עזרא ז ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> הוסיף ר' ברכיה בשם רבנן הוא ה' אלהינו (תהלים קה ז). שהוא טוב על הכל. שמדת רחמיו לעולם ועד.

Verse 10

ותהי ראשית ממלכתו בבל וארך ואכד וכלנה. ארבעה מלכיות תחתיו.
 בארץ שנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שכל מתי מבול ננערו שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> לפי שהיתה צולה. וכן הוא אומר האומר לצולה חרבי (ישעיה מד כז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ד"א ארץ שנער. שננערת מן המצות לא תרומה ולא מעשרות.

Verse 11

מן הארץ ההוא יצא אשור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מן העצה ההיא יצא אשור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> הניח ד' מקומות ובנה ד' תחתיהם. דכתיב ויבן את נינוה ואת רחובות עיר ואת כלח ואת רסן הוא העיר הגדולה. איני יודע אם רסן היא גדולה אם נינוה. כשהוא אומר ונינוה היתה עיר גדולה (יונה ג ג). למדנו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שנינוה היא הגדולה.

Verse 12



Verse 13

ומצרים ילד את לודים ואת ענמים ואת להבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אמר ר' אבא בר כהנא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> כל מוניטא של מצרים אינו אלא ביו"ד מ"ם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> שכל ז' שמות הללו סופם כתוב י' מ'. לודים שכל מה שילדו הוטבע בים. וכן כולם.

Verse 14



Verse 15

וכנען ילד את צידון בכורו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> נפסל בעיני כל האומות חוץ מאביו. דכתיב בכורו. לאביו היה בכור.

Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

ולשם ילד גם הוא אבי כל בני עבר אחי יפת הגדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> למדנו ליפת שהוא גדול מכולם.

Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32







Verse 1

שפה אחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> משפחה אחת.
 ד"א שפת אחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ששפו פורענות לעולם כאחת כענין שנא' שפות הסיר (יחזקאל כד ג).
 ודברים אחדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שהוציאו דברים אחר יחידו של עולם.

Verse 2

ויהי בנסעם מקדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> דכתיב ויהי מושבם ממשא בואכה ספרה הר הקדם.
 וימצאו בקעה. ר' יהודה אומר התכנסו כל האומות לידע איזה בקעה מחזקתם. ובסוף מצאו בארץ שנער.
 וישבו שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> א"ר יצחק כל מקום שאתה מוצא ישיבה השטן מקפץ.

Verse 3

ויאמרו איש אל רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מי אמר למי. אמר רב ברכיה. מצרים אמר לכוש.
 ונשרפה לשרפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> פיהן הכשילן. ונשרפה לשרפה ותהי להם הלבנה לאבן. מעצמה היתה האבן נעשית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> כי היו מצליחים לרעתם.
 והחמר היה להם לחמר. כדכתיב בפרוח רשעים כמו עשב (תהלים צב ח).

Verse 4

ויאמרו הבה נבנה לנו עיר ומגדל. מגדל בתוך העיר.
 וראשו בשמים. כדי שיהיה גבוה ויראו אותו מרחוק להכיר המקום ולהתקבץ לשם. כדכתיב פן נפוץ על פני כל הארץ.
 ונעשה לנו שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> זו ע"ז. כדכתיב ושם אלהים אחרים לא תזכירו (שמות כג יג).
 פן נפוץ. וכן אמר שלמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> פי אויל מחתה לו (משלי י יד).
 מגורת רשע הוא תבואנו (שם שם כד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> הם אמרו. הבה נבנה לנו עיר ומגדל. והקב"ה הבה נרדה. הם אמרו פן נפוץ. והקב"ה הפיצם. דכתיב ויפץ ה' אותם.

Verse 5

וירד ה' לראות את העיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ירידה היתה להם לאותם רשעים. לראות את העיר ואת המגדל. לרעות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אל"ף ועי"ן משמשין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> א"ר אחא בר אבא מגדל שלישותו נפל. שלישותו נשקע בארץ. שלישותו קיים. ושמא תאמר אינו גבוה. עומד אדם על גביו. והדקלים נראו כחגבים.
 אשר בנו בני האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מה הוצרך לומר בני האדם. בני דוגמתו של אדה"ר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שלא עמד על מצותו. והם לא עמדו על מצוותם. דכתיב ויצו ה' אלהים על האדם (בראשית ב יו). ויצו זו ע"ז. וכן הוא אומר הואיל הלך אחר צו (הושע ה יא).

Verse 6

ויאמר ה' הן עם אחד. מוקבצין יחד.
 ושפה אחת. לשון אחד.
 וזה החלם. זה הביא להם המרד.
 לעשות. ולא עשו אלא דימו לעשות.
 ועתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> פתח להם בתשובה. כמו ועתה מה אלהיך שואל מעמך (דברים י יב).
 ולא יבצר מהם. בתמיה. כלומר לא יבצר מהם עבודתם אלא ודאי יבצר מהם. כמו ונקה לא אנקך (ירמיה ל יא ומו כח). בודאי אנקך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> וכמו בוז לא יבוזו לי (שה"ש ח א). בודאי מבזים לי.

Verse 7

הבה נרדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לשון גדולה וממשלה בלשון רבים. הלא תראה שכתוב וירד ה'. אלא הוא לשון גדולה. שאפילו היחיד שהממשלה שלו אומר נעשה נרדה.
 אשר לא ישמע איש שפת רעהו. אשר לא יבינו. כמו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> גוי אשר לא תשמע לשונו (דברים כח מט). לא תשמע מה ידבר. ולא תבין מה ידבר.

Verse 8



Verse 9



Verse 10

אלה תולדת שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אלה פסל תולדות יפת. לכך נאמר אלה.
 שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שני פעמים. שיש לו שם בעולם הזה. ובעולם הבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כמו נח נח. שם בן מאת שנה היה אחר שנתים למבול בן מאה שנה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כי יפת קדמו שתי שנים. וחם קדמו לשם שנה. לכך נאמר שנתים אחר המבול. כי בשנת המבול היה בן מאה חסר שתי שנים ואחיו הגדול בן מאה.

Verse 11

ויולד בנים ובנות. לא זכר מיתתם. כמו שזכר בדור המבול. כי אלו יישבו העולם ולא נאבדו. ואף על פי שמתו בזמנם אבל לא כתב בהם מיתה.

Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27

ואלה תולדת תרח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> זו הוסיף על תולדות שם שזכר למעלה. תרח תרח שני פעמים. הודיענו הכתוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כי עשה תשובה. וכן הוא אומר. ואתה תבא אל אבותיך בשלום (בראשית טו טו).
 אברם. אב היה לארם נהרים.

Verse 28

וימת הרן על פני תרח אביו. שעד עתה לא מת הבן לפני האב וזה למה מת. על מעשה אור כשדים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> שהי' אברם משבר אלילי תרח. ונתקנאו בו והשליכוהו לכבשן האש. והרן עמד להבעיר האש וליהטה אותו שלהבת. לכך נא' וימת הרן על פני תרח אביו.
 באור כשדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> שם המקום. כמו באורים כבדו ה' (ישעיה כד טו).

Verse 29

ויקח אברם ונחור. אברם עיקר ונחור טפל לו. לכך נאמר שם אשת אברם שרי. בת הרן אבי מלכה ואבי יסכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> אמר רב יסכה זו שרה. ולמה נקרא שמה יסכה. שהכל סכין ביפיה. ד"א שסכה ברוח הקדש. היינו דכתיב כל אשר תאמר שרה שמע בקולה (בראשית כא יב).

Verse 30

ותהי שרי עקרה אין לה ולד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כל מקום שנאמר אין לה. עתיד להיות לה. וכן הוא אומר ולחנה אין ילדים (ש"א א ב). והיו לה. וכתיב ציון היא דורש אין לה (ירמיה ל יז). וכן עתיד להיות לה. דכתיב ובא לציון גואל (ישעיה נט כ).
 גואל ישראל וקדושו. יגאלנו ויקבץ נדחינו. למען שמו וצדקתו.
 סליק פרשת נח.
פרשת לך לך.

Verse 31



Verse 32







Verse 1

ויאמר ה' אל אברם. כתוב הגיד לך אדם מה טוב. ומה ה' דורש ממך. כי אם עשות משפט ואהבת חסד. והצנע לכת עם אלהיך (מיכה ו ח). זה אברהם אבינו. שהכיר את בוראו מאליו. והגיד לו הקב"ה ללכת מארצו וממולדתו. דכתיב לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר יצחק למה אברהם אבינו דומה. לאחד שהיה מהלך ממקום למקום. וראה בירה דולקת. אמר שמא תאמר שהבירה הזאת בלא מנהיג. הציץ עליו בעל הבירה ואמר אני בעל הבירה. כך עברו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> עשרים דור מאדם הראשון ועד אברם. וכמה דורות מהם שקלקלו מעשיהם. דור אנוש. דור המבול. דור הפלגה. ומתוך דור הפלגה יצא אברהם. התחיל מהרהר בלבו ולאמר תאמר שהעולם בלא מנהיג. הציץ עליו הקב"ה ואמר לו אני ראשון ואני אחרון אני אדון העולם. לכך נאמר ויאמר ה' אל אברם.
 מנח ועד אברהם עשרה דורות. ולא דבר הקב"ה עם כל הדורות ההם. עד שבא אברהם אבינו ואמר לו לך לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> א"ר ברכיה למה היה אברהם אבינו דומה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לצלוחית של פלייטין מוקפת צמיד פתיל ומונחת בקרן זויות. ולא היה ריחה נודף כיון שהיתה מטולטלת היה ריחה נודף. כך אמר לו הקב"ה לאברהם אבינו טלטל עצמך ממקום למקום ושמך מתגדל. לכך נאמר לך לך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ד"א לך לך. רמז רמז לו שבן מאה שנה יוליד בן. מנין לך לך. בגימטריא מאה.
 (ה) ד"א לך לך. מה כתיב למעלה מן הענין. וימת תרח בחרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> בוא וראה שכשנולד אברהם היה תרח בן שבעים שנה. שנאמר ויחי תרח שבעים שנה ויולד את אברם (בראשית יא כו). וכתיב ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן. עתה צרוף שבעים ושבעים וחמש. הרי מאה וארבעים וחמש לתרח. וידענו כי תרח חי חמש שנים ומאתים שנה. נשארו לחיי תרח בצאת אברהם מחרן ששים וחמש שנה. והיאך כתב וימת תרח בחרן ויאמר ה' אל אברם לך לך. והלא היה ראוי אחר מיתת תרח אם מת בחרן שהיה אברם בן מאה ושלשים וחמש שנים. אם יצא אחר מיתת אביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אלא בתחלה אתה דורש שהרשעים נקראים מתים בחייהן. לפי שהיה אברהם אבינו מתפחד ואומר איך אצא ויהיו מחללים בי שם שמים. ואומרים הניח את אביו והלך לו לעת זקנתו. א"ל הקב"ה לך לך. אני פוטרך מכיבוד אב ואם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר' יהודה אומר לך לך שני פעמים. אחד מארם נהרים ואחד מארם נחור.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> תניא בסדר עולם מאדם ועד המבול אלף תרנ"ו. אלף ונ"ו עד נח. ות"ר עד המבול. מתושלח הוציא שנותיו עד המבול. אברהם אבינו היה בפלגה בן מ"ח שנה. פירוש משנולד פלג עד שנולד אברהם אבינו קצ"א וכל חיי פלג מאתים וארבעים חסר אחת צא מהם קצ"א לאברהם נשארו לפלג משנותיו מ"ח. ובסוף שנותיו נפלגה הארץ. שנא' כי בימיו נפלגה הארץ (בראשית י כה) כי בימיו. סוף ימיו. ואז היה אברהם בן מ"ח. מן הארץ ההיא יצא אשור (שם שם יא). מתרגמינן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מן עצה ההיא נפיק אשוראה. זה אברהם אבינו. אברהם היה בשעה שאמר לו הקב"ה לך לך בן שבעים שנה. שנא' ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה (שמות יב מא). מן יצחק עד שיצאו ישראל ממצרים ארבע מאות. משנדבר עמו עד יצחק שלשים. הרי הכל שלשים וארבע מאות שנה. אברהם יצא מחרן בן שבעים שנה. וחזר לחרן ועשה שם חמש שנים ויצא. לכך נאמר ואברם בן חמש שניים ושבעים שנה בצאתו מחרן. ואביו תרח היה בחיים עד שלשים וחמש שנים ליצחק. כדכתיב ויחי תרח שבעים שנה ויולד את אברם (בראשית יא כו). ומאה עד יצחק. נותרו לימי תרח שלשים וחמש שנה שראה את יצחק. ולא מת תרח קודם יציאת אברם מחרן. אלא מוקדם ומאוחר הוא. או תדרוש בו כמה ענינים. האחד כי הרשע קרוי בחייו מת. ועוד לפי שנפרד ממנו אברהם כאלו מת. ולכך כתוב וימת תרח. והעיקר כי מוקדם ומאוחר הוא. וזה שאמר הכתוב לך לך מארצך. בעוד תרח באור כשדים היה הדבור אל אברהם לך לך. ואעפ"כ תרח יצא עמו ומת בחרן אחר זמן. ואברהם יצא מחרן והיה בן שבעים שנה. וכרת עמו ברית בין הבתרים. ועוד חזר לחרן וכשהיה בן שבעים וחמש שנה יצא אברהם מחרן לגמרי. הוא השנה שבא אל ארץ ישראל. כשהיה מלחמות ארבעה מלכים את החמשה.
 מארצך וממולדתך. זה משפחת אביו.
 ומבית אביך. זה בית אביו ממש.
 אל הארץ אשר אראך. נסיון בתוך נסיון. כי לא הודיע אנה ילך. אלא לנסותו נסיון בתוך נסיון. סימן לבניו שלא יגלה להם קץ גלותם. כשם שלא גילה לאברהם אבינו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> א"ר יוחנן לך לך מארצך. זו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> איפרכייה שלך. וממולדתך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> זו שכונתך. ומבית אביך זו בית אביך.
 אל הארץ אשר אראך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לא גילה לו כדי לחבבו בעיניו וליתן לו שכר על כל פסיעה ופסיעה. כזה הדרך היה הנסיון האחרון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> על אחד ההרים אשר אומר אליך (בראשית כב ב).

Verse 2

ואעשך לגוי גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אלו ישראל שכתוב בהם כי מי גוי גדול אשר לו אלהים קרובים אליו (דברים ד ז). ומי גוי גדול (שם שם ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר' זכריה בריה דר' חייא בר אבא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שלש גדולות וארבע ברכות כתוב כאן. שלש גדולות ואעשך. ואגדלה. ומקללך אאור. וארבע ברכות. ואברכך. והיה ברכה. ואברכה מברכך. ונברכו בך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כנגד שלשת אבות וארבע אמהות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אמר ר' ברכיה לפי שהדרך גורמות לשלשה דברים. מיעוט פריה ורביה. ומיעוט ממון. ומיעוט שם. לכך הוצרך לומר ואעשך לגוי גדול תחת פריה ורביה. ואברכך תחת מיעוט ממון. ואגדלך שמך תחת מיעוט השם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ר"א ואגדלה שמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> זו מוניטון שלו. מטבע שלו. ובאיזה צד היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> זקן וזקנה מכאן. ובחור ובתולה מכאן. מטבע של יהושע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> שור מכאן וראם מכאן. דכתיב ויהי ה' את יהושע ויהי שמעו בכל הארץ (יהושע ו כז). מטבע של דוד. מקל ותרמיל מכאן ומגדל מכאן. דכתיב ויצא שם דוד בכל הארצות (דה"א יד יז). מרדכי. כי גדול מרדכי בבית המלך ושמעו הולך בכל המדינות. (אסתר ט ד). מה היה המטבע שלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שק ואפר מכאן ועטרת זהב מכאן.
 ד"א והיה ברכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> זה מגן אברהם שישראל חותמין בשמונה עשרה.

Verse 3

ואברכה מברכיך ומקללך אאור ונברכו בך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> הגשמים בזכותך והטללים בזכותך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כל משפחות האדמה ובזרעך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> יעקב בירך את פרעה שנאמר ויברך יעקב את פרעה (בראשית מז י). וכתיב נחשתי ויברכני ה' בגללך (שם ל כז). ויברך ה' את בית המצרי בגלל יוסף (שם לט ה). דניאל לנבוכדנאצר גילה הסוד. מרדכי הציל את אחשורוש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> דכתיב ותגד אסתר למלך בשם מרדכי (אסתר ב כב). הוי וזרעך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ועד היום הזה ישראל אין להם שדות וכרמים. והם מתפללים בכל יום. ותן טל ומטר לברכה על פני האדמה. הוי אומר ובזרעך.

Verse 4

וילך אברם כאשר דבר אליו ה'. לא עיכב ולא דיקדק לשאול אנה ואנה אלך. ואיפה אלך. אלא כאשר דבר אליו ה'. דבור לשון גזרה כאשר גזר עליו. וכן הוא אומר ולא מרו את דברו (תהלים קה כח).
 וילך אתו לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> לוט טפל לו.
 ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זה היה בפעם שניה.

Verse 5

ויקח אברם את שרי אשתו ואת לוט בן אחיו ואת כל רכושם אשר רכשו ואת הנפש אשר עשו בחרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אלו הגרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> א"ר חוניא אברהם גייר אנשים ושרה גיירה נשים. והביאום תחת כנפי השכינה. לכך נאמר אשר עשו. כאילו הם בראם.
 ויצאו ללכת ארצה כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> כל מלה שצריכה למ"ד בתחילתה. הטיל לה ה"א בסופה.

Verse 6

והכנעני אז בארץ. מה ת"ל. אלא שאע"פ שהיה הכנעני בארץ לא הנזק מהם.
 ד"א שאע"פ שהיה הכנעני בארץ. לא למד ממעשיהם.

Verse 7

וירא ה' אל אברם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> נתבקש לו זכות בארץ.
 לזרעך אתן את הארץ הזאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> א"ר לוי בשעה שהיה אברהם אבינו מהלך בארם נהרים. ובארם נחור. ראה אותם אוכלים ושותים. אמר הלואי לא יהא חלקי בארץ הזאת. כיון שהגיע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> לסולמה של צור. ראה אותם עסוקים בניכוש ובעידור. אמר הלואי יהא חלקי בארץ הזאת. אמר לו הקב"ה לזרעך אתן את הארץ הזאת.
 ויבן שם מזבח לה' הנראה אליו. זה שיכן בזכות הארץ.

Verse 8

ויעתק משם ההרה מקדם לבית אל ויט אהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> אהלה כתיב. מלמד שהקדים אהל שרה לאהלו.
 בית אל מים והעי מקדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> א"ר אלעזר אילמלא הקדים אברהם תפילתו בין בית אל ובין העי. לא נשתייר משונאיהן של ישראל שריד ופליט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> דכתיב ויכו מהם אנשי עי (יהושע ז ה). אלא שזכות אברהם עמדה להם היינו דכתיב היערוך שועך לא בצר וכל מאמצי כח (איוב לו יט).
 ויעתק משם ההרה מקדם לבית אל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> א"ר אלעזר לשעבר היתה נקראת בית אל. ועכשיו בית און.
 ויט אהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר חנינא אהלה כתיב. משנטה אהל שרה אחר כך נטה אהלו.
 ויבן שם מזבח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> א"ר אלעזר שלשה מזבחות בנה. אחד לבשורת ארץ ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> וא' לקניינה. ואחד שלא יפלו בניו בעי. הדא הוא דכתיב ויקרע יהושע שמלותיו ויפול על פניו ארצה לפני ארון ה' עד הערב הוא וזקני ישראל ויעלו עפר על ראשם (יהושע ז ו). מאי ויעלו עפר על ראשם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> א"ר אלעזר בן שמוע התחילו מזכירין זכותו של אברהם אבינו. שנא' ואנכי עפר ואפר (בראשית יח כז). אמר כלום בנה לך אברהם אבינו מזבח בעי. אלא שלא יפלו בניו בעי.
 ויקרא בשם ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> התחיל לגייר גרים. ולהקריאם שם ה'. לייחד שם שמים בפיהם.

Verse 9

ויסע אברם הלוך ונסוע הנגבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> כי היה מכוין והולך כנגד בית המקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ומנין שבית המקדש נקרא נגב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שנא' הטף אל דרום והנבא אל מקדשי (יחזקאל כא ז). הוא נגב הוא דרום. שנאמר שובה ה' את שבותינו כאפיקים בנגב (תהלים קכו ד).

Verse 10

ויהי רעב בארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> זה שאמר דוד טרף נתן ליראיו (תהלים קיא ה). טירוף נתן ליראיו בעוה"ז. אבל לעתיד לבא יזכור לעולם בריתו. אע"פ שכתוב ואברכך ואגדלה (את) שמך. הביא רעב לעולם לנסותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> וזה אחד מעשרה מיני רעב שבאו לעולם. ואעפ"כ לא הקפיד. ולא הרהר אחר מדותיו של הקב"ה.
 וירד אברם מצרימה לגור שם. 45נג  מלמד שלא ירד להשתקע. אלא לגור שם. כי כבד הרעב בארץ.

Verse 11

ויהי כאשר הקריב לבוא מצרימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> כל תיבה שצריכה למ"ד בתחלתה הטיל לה ה"א בסופה.
 ויאמר אל שרי אשתו הנה נא ידעתי כי אשה יפת מראה את. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> וכי כל השנים היתה עמו ועכשיו הוא אמר לה כי אשה יפת מראה את. אלא שעל ידי הדרך אדם מתבזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שכל זמן שהיתה יושבת. היתה מכוסה בצעיף. אחר שיצתה בדרך היתה מגולה. לכך נאמר הנה נא ידעתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ר' עזרי' בשם ר' יהודה ב"ר סימון אמר הלכנו בארם נהרים ובארם נחור. ולא מצינו אשה יפה כמותך. אע"פ שהיו יפין לא נמצא כמותך. ועכשיו שאנו נכנסין למקום כיאורים ושחורים לא כל שכן. לכך נאמר הנה נא ידעתי כי אשה יפת מראה את.

Verse 12

והיה כי יראו אותך המצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לפי שהיו המצרים שטופי זמה.

Verse 13

אמרי נא אחותי את למען ייטב לי בעבורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ר' פנחס בש"ר אבהו אמר שני בני אדם היו עיקר. ועשו עצמן טפלין. אברהם וברק. אברהם הא כדאמרן. וברק. ויאמר אליה ברק אם תלכי עמי והלכתי. ואם לא תלכי עמי לא אלך (שופטים ד ח).

Verse 14

ויהי כבוא אברם מצרימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> ושרה היכן היתה. נתנה בתבה ונעל בפניה. ולבסוף ויראו המצריים את האשה כי יפה היא מאד. כי לא היה בו כח להסתירה מהם.
 כי יפה הוא מאד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> מלמד שהבריקה לפניהם כשמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ר' עזריה ור' יונתן ב"ר חגי בשם ר' יצחק אמר. איקונין של חוה היתה נמסרת לראשי דורות.

Verse 15

ויראו אותה שרי פרעה ויהללו אותה אל פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> מתעלה היתה והולכת.
 ותקח האשה בית פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> אמרו אין זו ראוי'. אלא לפלטין.

Verse 16

ולאברם היטיב בעבורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> כדרך שנא' באברהם נאמר בישראל. באברהם כתיב ויהי רעב בארץ וירד אברם מצרימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ובישראל כתיב כי כבד הרעב בארץ וירדו אבותינו מצרימה (במדבר כ טו). באברהם כתיב ואברם כבד מאד במקנה בכסף זהב. ובישראל כתיב ויוציאם בכסף ובזהב ואין בשבטיו כושל (תהלים קה לז).

Verse 17

וינגע ה' את פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> כל מי שהוא בא להזדווג לישראל להצירם סוף שהוא נוטל את שלו מתחת ידם.
 נגעים גדולים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> זו מכת ראתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> מיני צרעת הוא.
 ואת ביתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> א"ר אחא אפי' קורות ביתו לקו.
 על דבר שרי אשת אברם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> א"ר לוי כל אותו הלילה היה המלאך עומד ומכה אותו ואומר לו על דבר שרי אשת אברם.

Verse 18

ויקרא פרעה לאברם ויאמר מה זאת עשית לי. אמר לו לא עשית עמי כתורה.
 למה לא הגדת לי כי אשתך היא. אתה לא הגדת אבל הנגעים הגידו.

Verse 19

למה אמרת אחותי היא. רצה לזכות את עצמו.
 ועתה הנה אשתך קח ולך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> רמז רמז לו שעתידין מצרים לומר לישראל קמו צאו מתוך עמי (שמות יב לא).

Verse 20

ויצו עליו פרעה אנשים וישלחו אותו. כנגד ותחזק מצרים על העם [למהר] לשלחם מן הארץ (שם שם לג).





Verse 1

[יג] א) ויעל אברם ממצרים. כדרך שהיו ישראל עתידין לעלות. דכתיב ואומר אעלה אתכם מעני מצרים (שם ג יז).

Verse 2

ואברם כבד מאד במקנה בכסף ובזהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ובישראל כתיב ויוציאם בכסף ובזהב (תהלים קה לז).

Verse 3

וילך למסעיו. רבי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> במסעות שהלך בם חזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> א"ר אלעזר ב"ר מנחם הלך לפרוע הקפותיו.

Verse 4

אל מקום המזבח אשר עשה שם בראשונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> מכאן אמרו רבותינו ז"ל אל ישנה אדם בית אשפיזכנו. מפני אכסניא פוגם ונפגם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> פירוש פוגם. אומרים בני אדם אילולא לא מצא דבר שלא כהוגן בבית אכסניותו. לא היה משנה אכסניותו. ונפגם אומרים בני אדם אילו לא מצא בו בעל הבית דופי לא היה מניחו לצאת מביתו.
 ויקרא שם אברם בשם ה'. (ה) זו תפלה.

Verse 5

וגם ללוט ההולך את אברם. לא דיין לצדיקים שזוכין לעצמן. אלא שמזכין גם לאחרים הנדבקין עמהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ותחת שהיה ללוט עזר מן אברהם. עמדו בניו לשלם רעות לישראל. דכתיב וישלח מלאכים אל בלעם בן בעור (במדבר כב ה). וכן הנביא אומר לישראל עמי זכר נא מה יעץ בלק מלך מואב (מיכה ו ה). לפיכך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> הנביאים חתמו גזר דינם. יחזקאל אמר לבני קדם על בני עמון ונתתיה למורשה (יחזקאל כה י). וצפניה הנביא אמר לכן חי אני נאום ה' צבאות אלהי ישראל כי מואב כסדום תהיה ובני עמון כעמורה (צפניה ב ט).
 היה צאן ובקר ואהלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר' טובי' ב"ר יצחק אמר שני אוהלים. רות המואביה. ונעמה העמונית.

Verse 6

ולא נשא אותם הארץ לשבת יחדו. זה שאמר הכתוב כי לא ינוח שבט הרשע על גורל הצדיקים (תהלים קכה ג).

Verse 7

ויהי ריב בין רועי מקנה אברם ובין רועי מקנה לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר' ברכיה בש"ר יהודה ב"ר סימון אומר בהמתו של אברהם אבינו היתה יוצאת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> זמומה מפני הגזל. ושל לוט לא היתה יוצאת זמומה. היו אומרים רועי אברם וכי הותר הגזל. אמרו רועי לוט אברם פרדה עקרה הוא ואינו מוליד. למחר הוא מת ולוט בן אחיו יורשו. והן אוכלין משלו. אמר הקב"ה אני אמרתי לאברהם לזרעך אתן את הארץ הזאת. אימתי כשיעקרו שבעת עממין מתוכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> לכך נאמר והכנעני והפרזי אז יושב בארץ.
 ד"א והכנעני והפרזי אז יושב בארץ. שהיו אז יושבים שלוים ושקטים. בלא שום סכסוך עליהם ואפ"ה לא יכלו להזיק לאברהם אבינו. לכך נאמר והכנעני אז בארץ.

Verse 8

ויאמר אברם אל לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ר' עזרי' בשם ר' יהודה ב"ר סימון אומר כשם שהיו ריב בין רועי לוט לרועי אברם. כך היה ריב בין אברם ללוט.
 כי אנשים אחים אנחנו. מלמד שהיה קלסתר פניו דומה לו.

Verse 9

הלא כל הארץ לפניך הפרד נא מעלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מה פרדה זו אינה קולטת זרע. כך אותו האיש לא יתערב בזרעו של אברהם.
 אם השמאל ואימנה ואם הימין ואשמאילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לא אמר ואשמאלה. אלא ואשמאילה. מן כל אתר אנא משמאול לההוא גברא. כלומר אשמאילה אותך שתהא אתה לצד שמאלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כאדם שאומר לחבירו אם אתה שעורים ואני חטים. ואם אני חטים אתה שעורים. בין כך ובין כך אני חטים. כך אמר לו אברהם אבינו ללוט אם תשמאל ואימנה אני. שאהא בדרום שהוא בנגב ארץ ישראל. ואם הימין ואשמאילה אותך בצפון. וכן היה בבית אל היו עומדים באותו הזמן.

Verse 10

וישא לוט את עיניו וירא את כל ככר הירדן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> א"ר יוסי ב"ר חנינא כל הפסוק הזה לשון ערוה הוא. וישא לוט את עיניו היאך מה דאת אמר ותשא אשת אדוניו את עיניה אל יוסף (בראשית לט ז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> וכמו וירא אותה שכם בן חמור (שם לד ב). את כל ככר הירדן. כדכתיב כי בעד אשה זונה עד ככר לחם (משלי ו כו). כי כלה משקה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> דכתיב נותני לחמי ומימי צמרי ופשתי שמני ושקויי (הושע ב ז).
 לפני שחת ה'. כמה דאת אמר ושחת ארצה (בראשית לח ט).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כגן ה'. לאילנות.
 כארץ מצרים. לזרעים.

Verse 11

ויבחר לו לוט את כל ככר הירדן. (יט) מכאן אמרו כל הפורש מן הצדיק כפורש מחייו.
 ויסע לוט מקדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> נסע מקדמונו של עולם. זה אברהם שהיה ראש אמנה. אמר אי אפשי לא באברהם ולא באלהיו.
 ויפרדו איש מעל אחיו. הפרדה גמורה נהייתה להם לא יבואו עמוני ומואבי בקהל ה'.

Verse 12

יב) אברם ישב בארץ כנען ולוט ישב בערי הככר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> א"ר אסי אין לך בכרכים יפה מסדום. חוזר לוט את כל ערי הככר ולא מצא מקום יפה מסדום. ואפי' הכי יג) ואנשי סדום רעים וחטאים. מיכן אמרו מזכירין ומניחין. מזכירים ומשחקים. מזכירין ומניחין. דכתיב וה' אמר המכסה אני מאברהם (בראשית יח יז). הזכיר לאברהם וכתיב בתריה ואברהם היה יהיה לגוי גדול ועצום (שם שם יח). מזכירים ומשחקים. דכתיב אברם ישב בארץ כנען ולוט ישב בערי הככר ויאהל עד סדום. הזכיר ללוט וכתיב בתריה ואנשי סדום רעים וחטאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכן אמר דוד זכר צדיק לברכה ושם רשעים ירקב (משלי י ז).
 ד"א ואנשי סדום רעים וחטאים. רעים אלו לאלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> וכן הוא אומר אוי לרשע רע (ישעיה ג יא). וכי רשע טוב אלא מי שהוא רע לחבירו נקרא רשע רע. לכך נאמר ואנשי סדום רעים. (כג) שהיו חומסין זה לזה ולא היה בהם משפט צדק.
 וחטאים. בגילוי עריות. וכן הוא אומר ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת וחטאתי לאלהים (בראשית לט ט).
 לה'. זה עבודה זרה. שכפרו בשם. וכה"א זובח לאלהים יחרם בלתי לה' לבדו (שמות כב יט).
 מאד. זה שפיכת דמים. וכן הוא אומר דם נקי שפך מנשה הרבה מאד (מ"ב כא טז).

Verse 13

וה' אמר אל אברם אחרי הפרד לוט מעמו. נאה היה לאברהם אבינו שנתפרד לוט מעמו. לפי שאמר לו הקב"ה לזרעך אתן את הארץ הזאת.

Verse 14



Verse 15



Verse 16

ושמתי את זרעך כעפר הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מה עפר הארץ אינו מתברך אלא במים. כך בניך אינן מתברכין אלא בתורה שנמשלה למים.
 ד"א מה עפר הארץ מסוף העולם ועד סופו. כך בניך מסוף העולם ועד סופו.
 ד"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מה עפר הארץ מכלה כל כלי מתכות והוא קיים לעולם. כך ישראל קיימין לעולם. ועובדי כוכבים כלין. וכן הוא אומר כי אעשה כלה בכל הגוים אשר הפיצותיך שם אך אתך לא אעשה כלה (ירמיה ל יא). ואומר אני ה' לא שניתי ואתם בני יעקב לא כליתם (מלאכי ג ו).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ד"א מה עפר הארץ עשוי דייש. כך ישראל עשוין דייש למלכיות.
 גם זרעך ימנה. זה לעתיד לבא. שנא' והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר (הושע ב א).

Verse 17

קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> הוא שאמרו רז"ל הלך בשדה בין ארכה בין רחבה קנה עד מקום שהלך.

Verse 18

ויאהל אברם ויבא וישב באלוני ממרא אשר בחברון. היה ראוי לומר ויבא ויאהל וישב. לא ויאהל ויבא. אלא ויאהל הוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כמו הסעת האהל. ודומה לזה כמו ושרשך מארץ חיים (תהלים נב ז). והוא עקירת השרש. כך זה ויאהל עקירת האהל שנסע מביתו ובא באלוני ממרא ויבן שם מזבח לה'.





Verse 1

ויהי בימי אמרפל מלך שנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> חמשה ויהי בימי. וכולן לשון צער. דכתיב ויהי בימי אמרפל. וכתיב בתריה עשו מלחמה. וכתיב ויהי בימי אחז (ישעיה ז א) וכתיב בתריה ארם מקדם ופלשתים מאחור (שם ט יא). ויהי בימי יהויקים (ירמיה א ג). וכתיב בתריה ראיתי את הארץ והנה תוהו ובוהו ואל השמים ואין אורם (ירמיה ד כג). ויהי בימי שפוט השופטים (רות א א). וכתיב בתריה ויהי רעב בארץ (שם). ויהי בימי אחשורוש (אסתר א א). היה המן רצה להשמיד ולהרוג ולאבד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וכל אחד ואחד יש לשאול למה היו הצרות הללו. אבל כל אחד ואחד במקומו. ויהי בימי אמרפל מה צרה היתה שם עשו מלחמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> משל לאוהבו של מלך שהיה שרוי במדינה ובשבילו היה המלך נזקק למדינה כמו שהוא למוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ולמה נקרא שמו אמרפל. שהמריד והאפיל העולם. כשם שבתחלת העולם התחילו ד' מלכיות. כך בחיתומו של עולם ד' מלכיות. בתחלה אמרפל מלך שנער. אריוך מלך אלסר. כדרלעומר מלך עילם. ותדעל מלך גוים. ובסוף העולם ד' מלכיות. בבל. ומדי. ויון. ואדום. ויהי בימי אמרפל מלך שנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> זו בבל. ואריוך מלך אלסר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> זו יון. כדרלעומר מלך עילם. זה מדי. ותדעל מלך גוים. זו מלכות אדום הרשעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר אלעזר בר אבונא אם ראית מלכיות מתגרות זו בזו צפה לרגליו של מלך המשיח. תדע לך שע"י שנתגרו מלכיות אלו. בא גאולה לאברהם אבינו.

Verse 2

עשו מלחמה את ברע מלך סדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר' מאיר היה דורש שמות. ברע שהוא בן רע. ברשע שהוא בן רשע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שנאב שהיה שואב ממון. שמאבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> שהיה פורח ומביא ממון. ומלך בלע הוא צוער. שנתבלעו דיוריה.

Verse 3

כל אלה חברו אל עמק השדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ג' שמות נקרא לו. עמק השדים. עמק שוה. ועמק סוכות. עמק שדים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שהוא מניק את בניו כשדים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ד"א שדים על שם סדום. עמק שוה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר' ברכיה בשם ר' שמואל בר נחמן אמר שהשוו כל אומות העולם וקצצו ארזים. והושיבו את אברהם אבינו על בימה גדולה ואמרו לו מלוך עלינו. שנאמר נשיא אלהים אתה בתוכנו (בראשית כג ו). אמר להם אל יחסר העולם מלכו. אל יחסר העולם אלהו. עמק סוכות שהיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מסוכך באילנות גפן ותאנה ורמון אגוז ושקדים תפוח ואפרסקון.
 הוא ים המלח. א"ר אייבו לא היה שם ים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אלא צורות היאור נתבקעו ונעשה ים. הה"ד בצורות יאורים בקע וכל יקר ראתה עינו (איוב כח י).

Verse 4



Verse 5

ובארבע עשרה שנה. במרדותו.
 בא כדרלעומר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> למדנו שישיבתה של סדום נ"ב שנה. שלמדנו מצוער דכתיב אמלטה נא. והיתה קרובה יישובה של צוער מן של סדום שנה. הרי נ"ב שנה. ושלוותם עד עשרים ושש. כי כשהיה אברהם אבינו בן מ"ח שנה נבנית סדום אחר הפלגה. טול שתים עשרה שנה וארבע עשרה הרי כ"ו. הוא השנה שיצא אברהם אבינו מחרן. דכתיב ואברם בן חמש ושבעים שנה בצאתו מחרן. ואז השיב את כל רכוש סדום וישבו בשלוה כ"ו שנה. עד שנהפכה בשנת תשעים ותשע לאברהם כשנתבשרה שרה. ואותה שנה עלתה לו שנה לכאן ולכאן להשלמת כ"ו.
 ויכו את רפאים בעשתרות קרנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> הרים גבוהים מקום שאין חמה זורחת.
 ואת הזוזים בהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כלומר החומה שבהם. ד"א לשון המה והממה.

Verse 6

ואת החרי בהררם שעיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> כלומר בהר שעיר.
 עד איל פארן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> עד מישר פארן.

Verse 7

וישבו ויבאו אל עין משפט. מקום הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אבל ר' אחא דרש באו להזדווג בתוך גלגל עינו.
 משפט. שעשה מדת הדין בעולם.
 הוא קדש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> הוא כתיב. הוא שקידש שמו של הקב"ה בכבשן האש. לפיכך לא הצליחו.
 ויכו את כל שדה העמלקי. והלא לא היה עדיין עמלק בעולם. שהרי עמלק בן אליפז בן עשו היה אלא מגיד מראשית אחרית.
 וגם את האמרי בחצצון תמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> בעין גדי דתמריא.
 עשו מלחמה ארבעה כנגד חמשה ויכו להם. דכתיב ויצא מלך סדום וגו' ארבעה מלכים את החמשה.

Verse 8



Verse 9



Verse 10

ועמק השדים בארות בארות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> בירן בירן מסקן חמרא.

Verse 11

ויקחו את כל רכוש סדום ועמורה. (כה) זה הממון.
 ואת כל אכלם. אלו הכותבות.
 ויקחו את לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מה גרם גרם לו שנשבה לפי שהוא יושב בסדום. לקיים מה שנאמר הולך את חכמים יחכם ורוע כסילים ירוע (משלי יג כ).

Verse 12

ויבא הפליט. מן המלחמה.
 ויגד לאברם העברי. וכי לא ידענו שאברהם עברי היה. מה ת"ל עברי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ר' יהודה אומר כל העולם כולו מעבר אחד והוא מעבר אחד. ר' נחמיה אומר לפי שהיה מבני בניו של עבר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ד"א שהוא מעבר הנהר.
 והוא שוכן באלני ממרא האמורי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ר' יהודה אומר שם המקום נקרא ממרא. ר' נחמיה אומר שם האיש נקרא ממרא. וסיעתא לדברי ר' נחמיה דכתיב ענר אשכול וממרא הם יקחו חלקם.

Verse 13

וישמע אברם כי נשבה אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> שהיה דומה לו.
 וירק את חניכיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> חניכו כתיב. זה אליעזר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ששמו עולה למנין שלש מאות ושמונה עשר.
 וירק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כמו הרק חנית וסגור (תהלים לה ג).
 וירדוף עד דן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כיון שהגיע אותו צדיק לדן תש כחו. ראה שעתידין בניו להקים עגל בדן.
 וירק את חניכיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> יש אם למקרא. דכתיב ענר אשכול וממרא הם יקחו חלקם.

Verse 14



Verse 15

ויחלק עליהם לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> הוא הלילה שהיה עתיד לחלוק למצרים. דכתיב כה אמר ה' כחצות הלילה (שמות יא ד).
 ויכם וירדפם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> היה ראוי לומר וירדפם ויכם. אלא ויכם ואח"כ רדפם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> א"ר פנחס רודפיו של אברהם אבינו הרוגים היו.

Verse 16

וישב את כל הרכוש וגם את לוט. לרבות עבדיו.
 אחיו. שנהג עמו דרך אחיו.
 וגם את הנשים. לרבות שפחותיהן.
 ואת העם. אלו שאר האנשים.

Verse 17

ויצא מלך סדום לקראתו אל עמק שוה. הוא שכתבנו למעלה שקצצו ארזים ועשו לו בימה גדולה והושיבוהו עליו. אמרו לו מלוך אתה עלינו. אמר להם אל יחסר העולם מלכו ואל יחסר העולם אלוהו.

Verse 18

ומלכי צדק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> זה שם בן נח שהיה צדיק ונהרג בנו. דכתיב ובני שם עילם ואשור וארפכשד (בראשית י כב). ואעפ"כ יצא לקראתו לברכו. ומי היה בנו כדרלעומר מלך עילם.
 ומלכי צדק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> המקום הזה מצדיק את יושביו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ד"א ומלכי צדק. אדני צדק. ירושלים נקרא צדק. שנאמר צדק ילין בה (ישעיה א כא).
 מלך שלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ר' יצחק הבבלי אומר שנולד מהול. לכך נאמר שלם.
 הוציא לחם ויין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> גילה לו תורה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> שנקראת לחם ויין.

Verse 19

ויברכהו ויאמר ברוך אברם לאל עליון קונה שמים וארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> לשון עושה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ד"א קונה שמים וארץ. זה אברהם שהקנה שמים וארץ בפי כל הבריות שהודיע להם ייחודו של עולם.

Verse 20

וברוך אל עליון אשר מגן צריך בידיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> אשר מיגר. ג' מתחלף בר'. נבוכדנאצר נבוכדראצר. מיגר לשון מסר. דכתיב (מז) יאגר כל אנש די יימר שלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> רב הונא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שהיפך מגינן שלו על צריך.
 ד"א מגן צריך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> סכסוך המלכים האלה כדי למוסרם בידיך.
 ויתן לו מעשר מכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> בזכות ויתן לו מעשר מכל. וה' ברך את אברהם בכל (בראשית כד א). וביצחק כתיב ואוכל מכל (שם כז לג). וביעקב כתיב כי חנני אלהים וכי יש לי כל (שם לג יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> אברהם התחיל במעשרות על שהורם מעשר מעשרה דורות שלפניו. לפיכך זכו בניו לתרומת מעשר.

Verse 21

ויאמר מלך סדום אל אברם תן לי הנפש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> בקש ממנו העם שהשיב כדי ליישב את העיר.
 והרכוש קח לך. כסבור היה שאברהם היה רודף אחר ממון אמר לו הרימותי ידי.

Verse 22

ויאמר אברם אל מלך סדום הרימותי ידי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> הרמה זו שבועה. כענין שנאמר וירם ימינו ושמאלו אל השמים וישבע בחי העולם (דניאל יב ז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ד"א אברהם אמר הרימותי ידי אל ה'. זכה ויצא ממנו משה שאמר אלהי אבי וארוממנהו (שמות טו ב).

Verse 23

אם מחוט ועד שרוך נעל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> א"ר אבא בר אמי אמר לו הקב"ה אתה אמרת אם מחוט ועד שרוך נעל. אני נותן לבניך שתי מצות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מצות ציצית <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ומצות חליצה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ד"א תכלת וארגמן של משכן. ועורות אילם ועורות תחשים.

Verse 24

בלעדי רק אשר אכלו הנערים וחלק האנשים אשר הלכו אתי ענר אשכול וממרא הם יקחו חלקם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> זה הוא שמצינו בדוד דכתיב ויהי מן היום ההוא ומעלה (ש"א ל כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> א"ר יהודה והלאה אין כתיב כאן. אלא ומעלה. ממי למד מאברהם זקנו שנאמר בלעדי רק אשר אכלו הנערים. וכן אמר דוד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> כחלק היוצאים במלחמה וכחלק היושבים על הכלים יחדו יחלוקו (שם שם כד). וכן מצינו בתורה. דכתיב וחצית את המלקוח בין תופשי המלחמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> היוצאים בצבא ובין כל העדה (במדבר לא כז). ומה שעשה דוד מן התורה עשה. ומה שכתוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> וישימה דוד לחוק (ש"א ל כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> כי נשתכחה מצוה זו וחידשה הוא ונקראת על שמו. למדנו כל המחדש דבר שנהיה ונשתכח. בהתחדשו נקראת על שמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כי ענר אשכול וממרא לא הלכו במלחמה. דכתיב וירק את חניכיו ילידי ביתו. ואלו היו בעלי בריתו ונטלו חלקם.





Verse 1

אחר הדברים האלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ארז"ל כל מקום שנאמר אחר הדברים. אחר הרהורי דברים. ומה היו הרהורי הדברים של אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ר' לוי אומר לפי שהיה אברהם אבינו מתפחד שמא באותן האוכלוסין שהרגתי היה בהם צדיק אחד. או ירא שמים אחד. אמר לו הקב"ה במחזה לאמר אל תירא אברם. כי לא היה בהם אחד שיש לך בעבורו עון. כי כולם היו למשרפות סיד כענין שנא' והיו עמים משרפות שיד קוצים כסוחים באש יצתו (ישעיה לג יב). אדרבה שכרך הרבה מאד. שכר גדול יש לך על שפינית העולם מהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד"א אחר הדברים האלה היה דבר ה' אל אברם במחזה. שהיה מתירא שלא יתקבצו עליו אוכלוסין למלחמה א"ל הקב"ה אל תירא אברם. אנכי מגן לך. אפילו כל העולם כולו יתקבצו עליך לא יוכלו לך. שאנכי מגן לך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> רבנן אמרו לפי שהיה אברהם אבינו מתפחד ואומר ירדתי לכבשן האש וניצלתי. לרעבון וניצלתי. עשיתי מלחמה עם המלכים האלו וניצלתי. שמא קבלתי שכרי בעולם הזה. ולא יש לי כלום חלק לעתיד לבא. אמר לו הקב"ה בוא וראה מה גנוז לך אל תירא אברם. שכל מה שעשיתי עמך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מגן לך. חנם עשיתי עמך. אבל לעתיד לבוא שכרך הרבה מאד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ד"א אמר אברהם לפני הקב"ה רבונו של עולם כרת ברית עם נח שאין אתה מכלה את בניו עמדתי וסגלתי מצות ומעשים טובים יותר ממנו. ובריתו יהא דוחה בריתי. א"ל הקב"ה אל תירא אברם אנכי מגן לך. ממך העמדתי מגינים של צדיקים. ולא העמדתי מגינים של צדיקים מנח.
 היה דבר ה' אל אברם במחזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> עשרה לשונות נקראת נבואה. חזון. נבואה. הטפה. דבור. אמירה. צווי. משל. ומליצה. חידה. משא. החזון והדבור חזקים מכולם. גדול כחו של אברהם שנדבר עמו בדיבור ובחזון.

Verse 2

ויאמר אברם ה' אלהים מה תתן לי ואנכי הולך ערירי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> אברהם ודוד אמרו דבר אחד. אברהם אמר ה' אלהים מה תתן לי. אמר לפניו רבש"ע אם אני עתיד להעמיד בנים להכעיסך מוטב לי ואנכי הולך ערירי. דוד אמר חקרני אל ודע לבבי בחנני ודע שרעפי וראה אם דרך עוצב בי ונחני בדרך עולם (תהלים קלט כג כד). אמר לפניו רבונו של עולם אם עתיד אני להעמיד בנים להעציבך מוטב לי ונחני בדרך עולם.
 ובן משק ביתי הוא דמשק אליעזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר"ש בן לקיש בשם בר קפרא אמר בן משק בית בר ביתי. הוא דמשק אליעזר שעמו רדפתי מלכים עד דמשק <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> והוא שמו אליעזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ורבינו ר' אליעזר הקדוש ז"ל אביו של רבינו ר' טוביה. דרש מתוך התלמוד. דמשק. דולה ומשקה מתורת רבו לאחרים שהיה לוקח תורותיו של אברהם אבינו ודרך המצות לעשות צדקה ומשפט ומורה לאחרים. לפיכך נקרא שמו דמשק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ד"א שהיה מדמשק.

Verse 3

ויאמר אברם הן לי לא נתתה זרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מלמד שהיה בקי באיצטגנינות העולם. וראה שאין מזלו מוליד.
 והנה בן ביתי יורש אותי. נאמר על לוט.

Verse 4

והנה דבר ה' אליו לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מלאך אחר מלאך. דבור אחר דבור.
 לא יירשך זה. על שאמר בן ביתי יורש אותי. אמר לא יירשך זה.

Verse 5

ויוצא אותו החוצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אמר לו צא מאצטגנינות שלך. אמת אברם אינו מוליד. אברהם מוליד. שרי אין לה ולד. שרה יש לה ולד.
 ויאמר הבט נא השמימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> הוא שצוה הקב"ה לישראל בימי ירמיהו כה אמר ה' אל דרך הגוים אל תלמדו ומאותות השמים אל תחתו כי יחתו הגוים מהמה (ירמיה י ב). כבר אברהם הוצאתיו ממדה זו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> התפלה והתשובה והצדקה מבטלין גזרות רעות. דכתיב ויכנעו עמי אשר נקרא שמי עליהם ויתפללו (דה"ב ז יד). הרי זו תפלה. ויבקשו פני (שם). זו צדקה. דכתיב אני בצדק אחזה פניך (תהלים יז טו). וישובו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מדרכם הרעים (ד"ה שם). זו תשובה ואח"כ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ואסלח לעונם (שם).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ר' חננא בשם ר' יוסף אומר אף שינוי השם. ושינוי מקום. ושינוי מעשים. שינוי השם מאברהם ולא יקרא עוד את שמך אברם והיה שמך אברהם (בראשית יז ה). שינוי מעשה בנינוה. דכתיב וירא אלהים את מעשיהם כי שבו מדרכם הרעה וינחם האלהים על הרעה אשר דבר לעשות להם ולא עשה (יונה ג י). שינוי מקום. דכתיב לך לך מארצך ואעשך לגוי גדול.
 וספור הכוכבים. מה כוכבים אין אומה יכולה לשלוט בהם. אף ישראל אין אומה יכולה לכלותם.
 ד"א מה כוכבים ברומו של עולם. אף בניך כשהן עולין עולין עד לרקיע. וכשהן יורדין יורדין עד העפר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד"א הכוכבים. כדכתיב והמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע ומצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד (דניאל יב ג).
 כה יהיה זרעך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> הבטיחו שלא יחסר העולם משלשים צדיקים בכל דור. יהי"ה תלתין.

Verse 6

והאמין בה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> גדולה האמנה שחישב לו הקב"ה לאברהם אבינו צדקה. דכתיב והאמין בה' ויחשבה לו צדקה. לכך נקראו ישראל מאמינים בני מאמינים. דכתיב ויאמן העם (שמות ד לא). וכתיב הכא והאמין בה'.

Verse 7

ויאמר אליו אני ה' אשר הוצאתיך מאור כשדים. (כג) רבנן אמרי הקב"ה בעצמו הצילו. דכתיב אני ה' אשר הוצאתיך. וכתיב התם אנכי ה' אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים (שמות כ ב). ואימתי ירד מיכאל בחנניה מישאל ועזריה.

Verse 8

ויאמר ה' אלהים במה אדע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ר' חמא ב"ר חנינא אומר לא קרא לו תגר. אלא אמר לו באיזה זכות. א"ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> בכפרות שאני נותן לבניך.

Verse 9

ויאמר אליו קחה לי עגלה משולשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> הראה לו שלשה מיני פרים. ושלשה מיני שעירים. ושלשה מיני אילים. שלשה מיני פרים. פר יום הכפורים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ופר הבא על כל המצות. ועגלה ערופה. שלשה מיני שעירים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> שעירי רגלים. ושעירי ראשי חדשים. ושעירה של יחיד. שלשה מיני אילים. אשם ודאי. אשם תלוי. וכשבה של יחיד.
 ותור וגוזל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> תורים ובני יונה.

Verse 10

ויקח לו את כל אלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> להביא עשירית האיפה. דכתיב והבאת את המנחה אשר יעשה מאלה (ויקרא ב ח).
 ואת הצפור לא בתר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> הראה לו שמבדילין בעולת העוף ואין מבדילין בחטאת העוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מלמד שהראה לו הקב"ה לאברהם אבינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> הקרבנות והגליות. התורה והגיהנם. אמר לו בזמן שבניך עסוקין בשתים. ניצולין משתים. פורשין משתים. נידונין בשתים. עתיד בית המקדש ליחרב. וקרבנות ליבטל. נשארה התורה כנגד שתים. הגלות והגיהנם. בחר לך אחת מהם שיהיו בניך סובלין. והיה בדעתו לבחור גיהנם לבניו. כי נלאה מן הגלות. אמר ומה אני לבדי נלאיתי. כל ישראל על אחת כמה וכמה. עד שרמז לו הקב"ה לבחור בגלות. שהגלות לפי שעה. אבל גיהנם לדור דורים. היינו דכתיב איכה ירדוף אחד אלף ושנים יניסו רבבה אם לא כי צורם מכרם וה' הסגירם (דברים לב ל). צורם זה אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> דכתיב הביטו אל צור חצבתם (ישעיה נא א). וה' הסגירם. הסכים על ידו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ד"א קחה לי עגלה משולשת. זו בבל שהיא משולשת. נבוכדנאצר. אויל מרודך. ובלשצר.
 ועז משולשת. זו מדי. שמעמדת שלשה. כורש. ודריוש. ואחשורוש.
 ואיל משולש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> א"ר אלעזר זו יון. שכבשה שלשה רוחות ורוח מזרחית לא כיבשה.
 ד"א קחה לי עגלה משולשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> אלו ג' מלכיות. מן גלות מצרים ועד גלות האחרון. עגלה זו מצרים. וכה"א עגלה יפיפיה מצרים (ירמיה מו כ). ועז זו מלכות יון. דכתיב וצפיר העזים הגדיל עד מאד (דניאל ח ח). ואומר והצפיר השעיר מלך יון (שם כא). ואיל זו מלכות מדי ופרס. דכתיב האיל אשר ראית בעל הקרנים מלכי מדי ופרס (שם שם כ). ותור וגוזל זו מלכות ישראל. דכתיב יונתי בחגוי הסלע (שה"ש ב יד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ויבתר אותם בתוך. כדי להתישם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ואת הצפור לא בתר. אלו ישראל דכתיב אל תתן לחית נפש תורך (תהלים עד יט).

Verse 11

וירד העיט על הפגרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> זה מלך המשיח שעתיד להפיל פגרים פגרים.
 וישב אותם אברם. שהחזירם בתשובה. דכתיב כי אז אהפוך אל עמים שפה ברורה לקרא כלם בשם ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ולעבדו שכם אחד (צפניה ג ט).
 ד"א וישב אותם אברם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ומתרגם ותריך יתהון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ולזה דומה ישב רוחו (תהלים קמז יח).

Verse 12

ויהי השמש לבא ותרדמה נפלה על אברם והנה אימה חשכה גדולה נופלת עליו. אלו ארבע גליות. לפיכך פירשתי עגלה משולשת ועז משולשת ואיל משולש בקרבנות. ויהיה זה הענין בגליות (מג) שכל זמן שישראל עוסקין בקרבנות. אינן משועבדים תחת האומות. חרב בית המקדש. בטלו הקרבנות. מיד נשתעבדו. ולכשיגאלו ע"י קרבנות יגאלו. דכתיב בריח ניחוח ארצה אתכם (יחזקאל כ מא). והנה אימה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זו בבל וכה"א באדין נבוכדנצר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> התמלי חמה וצלם אנפוהי אשתני (דניאל ג יט). חשיכה זו מדי. שהחשיכה עיניהם של ישראל בצום ובתענית. גדולה זו יון. שהיתה מעמדת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> מאה ועשרים דוכסין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מאה ועשרים איפרכין. נופלת זו אדום. שהיא הפילה כמה רבבות מישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> ויש שמחליפין. יג) ויאמר לאברם ידוע תדע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שתי ידיעות הללו למה. ידוע שאני מפזרן. תדע שאני מכניסן. ידוע שאני ממשכנן. תדע שאני פורקן. ידוע שאני משעבדן. תדע שאני גואלן.
 כי גר יהיה זרעך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> משתראה לך זרע חשוב ארבע מאות שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> א"ר יודן שלשה הן. גירות. עבדות. עינוי.

Verse 13

וגם את הגוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> לרבות ארבע מלכיות להפרע מהם כאשר פרע ממצרים. אשר יעבודו דן אנכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> הבטיחן הקב"ה בשתי אותות תחלה דם ולבסוף נגע. לכך נאמר דן אנכי. וע"ב אותיות הבטיחן הקב"ה כשיעשו תשובה. דכתיב או הנסה אלהים (דברים ד לד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> א"ר יודן מלבא לקחת לו גוי עד מוראים גדולים ע"ב אותיות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ואם יאמר לך אדם ע"ה הם. אמור לו הוצא גוי שני שאינו עולה מן המנין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ואחרי כן. אחר כן לא נאמר אלא אחרי כן הוסיף י'. כנגד עשרה מכות.

Verse 14



Verse 15

ואתה תבוא אל אבותיך בשלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> בשרו שתרח אביו בגן עדן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> כתוב בסדר עולם אבינו אברהם היה בשעה שדבר עמו הקב"ה בין הבתרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> בן שבעים שנה. שנא' ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה וגו' יצאו כל צבאות ה' (שמות יב מא). חזר לחרן עשה שם חמשה שנים. שנאמר ואברם בן חמש שנים ושבעים שנה בצאתו מחרן.
 תקבר בשיבה טובה. (נט) בשרו שיעשה ישמעאל תשובה.

Verse 16

ודור רביעי ישובו הנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> אמר לו משירדו בניך במצרים ועברו ד' דורות עד שישובו אל ארץ ישראל. קהת עמרם משה היו במצרים. ובני משה גרשום ואליעזר נכנסו לארץ.
 כי לא שלם עון האמורי עד הנה. שגזר עליהם הקב"ה לאבדם מן העולם. עדיין לא שלם הזמן עד דור רביעי. דכתיב במלאת ספקו יצר לו (איוב כ כב).
 ד"א כי לא שלם עון האמורי. עון האמירה ההוא שאמר אברהם אבינו. דכתיב ויאמר ה' אלהים במה אדע כי אירשנה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> מדרש פסוק זה שמע אדונינו ורבינו ר' טוביה מפי אביו רבינו אליעזר הרב הגדול זצוק"ל מנין ב"מ"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ב"ש מ"י ה"צ. תחת ב' ש'. תחת מ' י'. תחת ה' צ'. הנצרפין שי"ץ. הרי ארבע מאות.

Verse 17

ויהי השמש באה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> כי למעלה אמר לבוא. והוא קודם לזה הזמן. כי לבוא הוא בין השמשות. באה הוא הערב.
 והנה תנור עשן ולפיד אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> תנור עשן זה גיהנם. וכן הוא אומר אשר אור לו בציון ותנור לו בירושלים (ישעיה לא ט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ולפיד אש זו תורה. דכתיב מימינו אש דת למו (דברים לג ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כמו שפירשתי למעלה. כי ארבע דברים הראה לו. התורה והגיהנם והקרבנות והגליות. ותחת שבטלו הקרבנות נגזר עלינו הגלות. אבל הואיל ותורת אלהינו אתנו אין גיהנם לישראל. הוא שאמר ישעיהו ועמך כלם צדיקים לעולם יירשו ארץ נצר מטעי מעשה ידי להתפאר (ישעיה ס כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> וכן אמר ר' שמעון בן אבא בשם ר' יוחנן במדרש בראשית רבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ר' יהושע בן לוי אמר אפילו קריעת ים סוף הראה לו לאברהם אבינו דכתיב אשר עבר בין הגזרים האלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> וכתיב התם לגוזר ים סוף לגזרים (תהלים קלו יג).

Verse 18

ביום ההוא כרת ה' את אברם ברית לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> מה ת"ל ההוא. מלמד שגילה לו העולם הבא. וכה"א ואמר ביום ההוא הנה אלהינו זה קוינו לו ויושיענו (ישעיה כה ט).
 לזרעך נתתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> אתן לא נאמר. אלא נתתי. רבי דוסתאי בשם ר' שמואל בר נחמני אמר. מכאן שמאמרו של הקב"ה מעשה. דכתיב נתתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> כיוצא בו יאמרו גאולי ה' אשר גאלם מיד צר (תהלים קז ב). אשר גואלם לא נאמר. אלא אשר גאלם. כבר נעשה. לפי שמאמרו מעשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> וכתיב ודבר ה' היא תקום (משלי יט כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> וכן כי פדה ה' את יעקב (ירמיה לא י). לא אמר פודה אלא פדה.
 מנהר מצרים עד הנהר הגדול נהר פרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> רביעי שבנהרות הוא וקראו גדול. מפני שבח ארץ ישראל.

Verse 19

את הקיני. ואת הקנזי. ואת הקדמוני. ואת החתי. ואת הפרזי. ואת הרפאים. ואת האמורי. ואת הכנעני. ואת הגרגשי. ואת היבוסי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> ר' דוסתאי בשם ר' שמואל בר נחמן אמר לפי שלא הזכיר חוי כאן. לפיכך הוא מביא רפאים. ולא נתן לישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> אלא ז' עממין. כנעני. ואמורי. ופרזי. ויבוסי. וחוי. וגרגשי. וחתי. ואלו השלשה הקדומים בפסוק. קיני קנזי וקדמוני. עתיד ליתן להם. שנאמר ושתי את גבולך מים סוף ועד ים פלשתים וממדבר עד הנהר כי אתן בידכם את יושבי הארץ וגרשתמו מפניך (שמות כג לא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> רבנן אמרי אדום ומואב וראשית בני עמון הם הם אלו השלשה. קני וקנזי וקדמוני. כל אלה הבטיחנו אלהינו ועדיין לא נתן.

Verse 20



Verse 21







Verse 1

ושרי אשת אברם לא ילדה לו. מה ת"ל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כלומר מה שלא ילדה לא היה אלא בשביל שהקב"ה רוצה בתפלתם של צדיקים. לפיכך מביא עליהם נסיונות וצירופים.
 ולה שפחה מצרית. לה ולא לו שלא היה רשות לאברהם בה. (א) לפי ששפחת מלוג היתה. והיה חייב במזונותיה. ולא היה רשאי למוכרה.
 ושמה הגר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מבית פרעה נתנוה לה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> הגר הא אגריך. כלומר הנה שכרך על צניעותיך.

Verse 2

ותאמר שרי אל אברם הנה עצרני ה' מלדת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אמרה שרה יודעת אני מהיכן הוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מכתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לא מפני כשפים. ולא מפני קמיע שאני צריכה. אלא הנה נא עצרני ה' מלדת.
 בא נא אל שפחתי אולי אבנה ממנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כל מי שאין לו בן כאילו מת. כאילו הרוס. כאילו מת. שנא' הבה לי בנים ואם אין מתה אנכי (בראשית ל א). כאילו הרוס. שנאמר אולי אבנה ממנה. ואין בונין אלא את ההרוס.
 וישמע אברם לקול שרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לקול רוח הקדש. זה הוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שאמרנו למעלה יסכה זו שרה. ולמה נקרא שמה יסכה. שסכה ברוח הקדש. וכן הוא אומר כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקולה (בראשית כא יב).

Verse 3

ותקח שרי אשת אברם את הגר המצרית שפחתה. היאך לקחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לקחתה בדברים. אמרה לה אשריך שאת מתדבקת לגוף הקדוש הזה.
 מקץ עשר שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ר' אמי בשם ר' שמעון בן לקיש אמר הדה הוא דתנן נשא אשה ושהה עמה י' שנים ולא ילדה אינו רשאי לבטל.
 לשבת אברם בארץ כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מיכן שישיבת חוצה לארץ אינה עולה מן המנין.
 ותתן אותה לאברם אישה לאשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לו ולא לאחר. לאשה ולא לפלגש.

Verse 4

ויבא אל הגר ותהר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כיון שבא אליה מיד נתעברה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> בוא וראה הפקועים הללו מעצמן מתמרים ועולין. אבל החטה כמה צער וכמה יגיעה עד שתעלה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ולמה נתעקרו האמהות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר' חלבו משום ר' יוחנן אמר לפי שהקב"ה מתאוה לתפלתן של צדיקים.
 ותרא כי הרתה ותקל גבירתה בעיניה. כיצד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> היו מטרוניות באות לשאול בשלומה של שרה. והיתה הגר אומרת להם. שרי גבירתי אין סתרה כגלויה. נראית צדיקת ואינה צדיקת. אילו היתה צדיקת ראו כמה שנים לא עיברה ואני לילה אחת עיברתי. והיתה שרה אומרת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> עם דא אנא מיסב ומיתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> הלואי ניסב וניתן עם מרה. כלומר אל תען כסיל כאולתו פן תשוה לו גם אתה (משלי כו ד).

Verse 5

ותאמר שרי אל אברם חמסי עליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ר' יודן בשם ר' יהודה ב"ר סימון אמר חומסני אתה בדברים שאתה שומע בזיוני ושותק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ר' ברכיה בשם ר' אבא בר כהנא אמר חמסי עליך בעי דינא גבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> משל לשני בני אדם חבושים בבית האסורים נמצא המלך עובר. אמר ליה חד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> תבע דיני דיני. פירוש ראה הדין שלי למה אני בבית האסורים. אמר המלך אפקוהו. אמר ליה חבריה לההוא דאפקוה. יבעי דיני גבך. כלומר חמסי עליך. אילו אמרת קדם מלכא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> תבע דיני דידן. הוה גזר לאפוקי לן. השתא דאמרת בלשון יחיד. לך אפיק לדידי לא אפיק. כך אמרה שרה לאברהם חמסי עליך. שלא אמרת ואנו הולכים ערירים. אלא אמרת ואנכי הולך ערירי לך יהב ולי לא יהב. כיוצא בדבר הן לי לא נתתה זרע. לך יהב ולי לא יהב. לכך נאמ' חמסי עליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ראויה היתה שרה להגיע לשניו של אברהם. ולפי שאמרה ישפוט ה' ביני וביניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> נתמעטו מחייה שלשים ושמונה שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> בינ"ך כתיב לומר הבן שלך. היינו דכתיב הנך הרה וילדת בן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מלמד שנכנסה בה עין רעה והפילה עוברה. שהרי כבר נאמר ויבא אל הגר ותהר. הנך הרה וילדת בן למה לי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> לכדאמרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> א"ר חנינא אילו אלישע הנביא אמר כן ברוח הקודש דיי.

Verse 6

ויאמר אברם אל שרי הנה שפחתך בידך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אמר אסור להשתעבד בה. דכתיב לא תתעמר בה תחת אשר עניתה (דברים כא יד). וכתיב לעם נכרי לא ימשול למכרה בבגדו בה (שמות כא ח). וזה מאחר שעשינו אותה גבירה. אנו עושין אותה שפחה. לא איכפת לי. לא בטובתה ולא ברעתה.
 ותענה שרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ר' אבא בר ביזנא אמר מנעתה מתשמיש המטה.

Verse 7

וימצאה מלאך ה' על עין המים במדבר על העין בדרך שור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אורחא דחגרא.

Verse 8

ויאמר הגר שפחת שרי וגו' ותאמר מפני שרי גברתי (אני) [אנכי] בורחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מתלא אמרין בי תרי קריין לך חמרא שקול אוכפא שדי אגביך. כך אברהם אמר הנה שפחתך בידך. מלאך אמר הגר שפחת שרי. אמרי היא מפני שרי גברתי אני בורחת.

Verse 9

ויאמר לה מלאך ה' שובי אל גברתך והתעני תחת ידיה.

Verse 10

ויאמר לה מלאך ה' הרבה ארבה את זרעך ולא יספר מרב.

Verse 11

ויאמר לה מלאך ה' הנך הרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> כמה מלאכים נזדווגו לה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> רב חמא ב"ר חנינא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> חמשה. בכל מקום שנאמר אמירה מלאך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> בוא וראה מה בין הראשונים לאחרונים. מנוח אמר לאשתו מות נמות כי אלהים ראינו (שופטים יג כב). והגר שפחת שרה חמשה מלאכים ראתה ואינה מתיראה מהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> א"ר חייא צפרנם של אבות ולא כריסם של בנים.
 ויאמר לה מלאך ה' הנה הרה ויולדת בן וקראת שמו ישמעאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> זה אחד מן אותם שנקראו שמם קודם לידתם.

Verse 12

והוא יהיה פרא אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> שהכל גדלין ביישוב והוא מגודל במדבר.
 פרא אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שהכל בוזזים ממון והוא בוזז נפשות.
 ועל פני כל אחיו ישכון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ולהלן כתיב נפל. אלא כל ימים שיהיה אברהם אבינו קיים ישכון. וכיון שנפטר אברהם אבינו נפל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ד"א בעוה"ז ישכון. לעתיד לבא נפל.

Verse 13

ותקרא שם ה' הדובר אליה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> מלאך ה' אתה אל ראי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> א"ר אייבו אתה הוא הרואה בעלבונן של עלובים. כך אמרה הגם הלום ראיתי אחרי רואי. אמרה לא דיי שנזקקתי לדבר עם המלאך. אלא גם למלכות. היאך מה דאת אמר כי הבאתי עד הלום (שם ז יח).
 אתה אל ראי. כלומר רואה בעלבוני.
 אחרי רואי. אחרי שראיתי המלאך.

Verse 14

על כן קרא לבאר באר לחי רואי. המלאך נקרא חי. כענין שנאמר כי לא יראני האדם וחי (שמות לג כ). (מז) שאפי' המלאכים שנקרא חיים לא יראוני.

Verse 15

ותלד הגר לאברם בן. נאמנת היתה לאברהם ילדה ולא לאיש אחר.

Verse 16

ואברם בן שמנים שנה ושש שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> קודם ליצחק י"ד.





Verse 1

ויהי אברם בן תשעים שנה ותשע שנים וירא ה' אל אברם. רצה הקב"ה ליתן הפרש בין ישמעאל ליצחק. לפיכך הקדים המילה ללידת יצחק.
 ויאמר אליו אני אל שדי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אני הוא שאמרתי לעולמי די. אני הוא שאמרתי די לערלה.
 התהלך לפני והיה תמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שכל זמן שהערלה בך אינך תמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד"א והיה תמים. שאברם שמך והיה שמך אברהם. נהיה השם של אברהם אבינו שלם. שאברהם כנגד אברים שבאדם רמ"ח הוא אברהם.

Verse 2



Verse 3

ויפל אברם על פניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לפי שלא מל עדיין. נופל ומדבר עמו.

Verse 4

אני הנה בריתי אתך. אתך ולא עם אחר.

Verse 5

ולא יקרא עוד שמך אברם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מיכן אמרו כל הקורא לאברהם אברם עובר בלא תעשה.
 והיה שמך אברהם. בעשה. ומה שאמרו אנשי כנסת הגדולה אתה הוא ה' אלהים אשר בחרת באברם (נחמיה ט ז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> סיפור הוא. כלומר היה אברם שמו וקראת שמו אברהם.

Verse 6



Verse 7

והקימותי את בריתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שלשה עשר בריתות כתובים בפרשת מילה. כנגד שלשה עשרה מדות ה' ה' אל רחום וחנון וגו' (שמות לד ו). שבזכות מילה מתרצה הקב"ה לישראל.

Verse 8

ונתתי לך ולזרעך אחריך את ארץ מגוריך את כל ארץ כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> על מנת שתקבלו עליהם אלהותי. שנא' והייתי להם לאלהים. ואם ימולו בשר ערלתם יקבלו אלהותי. דכתיב זאת בריתי אשר תשמרו ביני וביניכם ובין זרעך אחריך המול לכם כל זכר.

Verse 9

ויאמר אלהים אל אברהם ואתה את בריתי תשמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> א"ר יוחנן אמר רב מיכן למוהל שיהא מהול מי שהוא בן ברית. פרט למי שאינו מהול.

Verse 10



Verse 11

ונמלתם. להביא מי שלא מלוהו בקטנותו שימול את עצמו.

Verse 12

ובן שמונת ימים ימול לכם כל זכר לדורותיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> תני הלוקח בר שפחתו של עובד כוכבים. ר' יוחנן אמר שימול לשמנה. דהא כתיב כל זכר אפי' בן שפחה.

Verse 13

המול ימול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> להוציא ערל מהול וגבעוני מהול שאינו כשר למול. ואשה כשרה למול. דקיי"ל כר' יוחנן דאמר אשה מהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> וכן הלכה רב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן.
 ד"א המול ימול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מילה ופריעה. שמי שמל ולא פרע כאילו לא מל.
 ד"א המול ימול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מילה וציצין המעכבים את המילה. ובשר החופה את רוב העטרה שצריך לימול.
 ד"א המול ימול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> להביא הנולד כשהוא מהול. שצריך להטיף ממנו דם ברית. מפני שהערלה כבושה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> דברי בית שמאי ובית הילל אומרים אינו צריך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> והלכה כבית הילל. והלכתא כרב דאמר הלכה כתנא קמא. דאמר לא נחלקו אלא על נולד כשהוא מהול.
 הלכות מילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> חל יום שמיני של זה שנולד כשהוא מהול להיות בשבת אינו דוחה את השבת שב"ש אומרים צריך להטיף ממנו דם ברית וב"ה אומרים אינו צריך להטיף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> והלכה כב"ה. ודחינין ליה עד יום ראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> תנן במס' שבת ר' אליעזר אומר אם לא הביא כלי מערב שבת מביאו בשבת מגולה. כלל א"ר עקיבה כל מלאכה שאפשר לה להעשות מערב שבת. אינה דוחה את השבת כגון השחזת האיזמל והבאתו. אבל מילה אי אפשר מאתמול ושריא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> והלכה כר"ע ולא כר"א. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכי אמרינן דמכשירי מילה לא דחי שבת. קמי מילה. אבל בתר מילה דחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> עושין כל צרכי מילה. מלין ופורעין ומוצצין ונותנין עליו אספלנית וכמון. אם לא שחק מערב שבת לועס בשניו ונותן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i>  וביום טוב שוחקין לכתחלה סמנין משום דחזי לקדירה ואין עושין לה חלוק למילה בתחלה בשבת. אבל כורך עליה סמרטוט. וכורך על אצבעו ומביא. אפי' מחצר אחרת. דאתי עשה דאית ביה כרת ודחי לא תעשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> קטן נימול לשמנה ולתשעה ולעשרה ולאחד עשר ולשנים עשר לא פחות ולא יותר. כיצד כדרכו לשמנה נולד בין השמשות בחול נימול לתשעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מפני הספק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> תניא אין מביאין איזמל בשבת. לא דרך רשות הרבים ולא דרך חצירות בלי עירוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> בין השמשות בערב שבת נימול לעשרה. לפי שהשבת הוא יום ט' ואינו דוחה את השבת מספק. ודחינין ליה עד יום ראשון שהוא עשירי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> יום טוב שחל להיות אחר השבת. נימול לאחד עשר. לפי שנולד בין השמשות של ערב שבת. והוי שבת ספק תשיעי. ויו"ט שהוא אחר השבת הוי ספק עשירי. ואחר יום טוב ימול שהוא יום אחד עשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ואם חלו ב' ימים טובים של ראש השנה להיות אחר השבת. הרי נימול בשלישי בשבת שהוא שנים עשר ללידתו. ואם תאמר והלא שני ימים טובים של ראש השנה לא יבא באחד בשבת ובשני בשבת. משום דחיות ולא "א"ד"ו ראש. תשובה משכחת לה בעצרת שנים ימים טובים של אחר השבת. ואם תאמר והלא משנתינו שני ימים טובים של ראש השנה קתני. כך הצעת ההלכה. כי משנתינו קודם תקנת הדחיות נשנית. דמדחינין משום מתיא שלא יבא יום הכפורים בערב שבת או באחד בשבת שני שבתות כאחד. ולא נוכל לחלל אחד מהם. ויהא בזיון למת. לכך תקנו אלו הדחיות. שאם חל יום רביעי ר"ה. יום הכפורים יום ו'. ואם ר"ה יום ו'. יום הכפורים יום א'. ואם ר"ה יום א'. יום הכפורים יום ג'. ולשנה הבאה יום ו'. שאין בין עצרת לעצרת. ואין בין ר"ה לר"ה. אלא ד' ימים בלבד. ואם היה שנה מעוברת. בזמן שמרחשוון וכסליו כסדרן. כי בזמן שהשנה פשוטה. הולכת כסדר. אחד מלא ואחד חסר הם שנ"ד ימים. כי שנים עשר חודש מן שלשים יום. הם שלש מאות וששים יום. הוצא מהם ששה ימים לחדשים ששה החסרים. נשארו שנ"ד. וחמשים שבועות הם ש"נ ימים. נשארו ד' ימים שהן בין ר"ה לר"ה.
 וא"ת היאך תקנו אחרונים תיקון הדחיות חידוש על תיקון הראשונים שהיו מקדשים ע"פ הראייה. בין באחד בשבת בין בד' ובין בו'. בכל עת שהיתה הלבנה נראית. זו תשובתו. כי התורה אמרה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קדש (ויקרא כג ב). קריאת קידוש המועדים בישראל תלוים. שאפילו בימי הנביאים לא היו ישראל הולכים אלא אחר קידוש בית דין שנאמר החדש הזה לכם ראש חדשים (שמות יב ב). כזה ראה וקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שאין הדבר תלוי בראיית הלבנה. כי אם בקידוש בית דין. שיהיו בית דין מעיינין בו. ואמרו מקודש מקודש. ואמר תקעו בחדש שופר בכסה ליום חגנו כי חק לישראל הוא משפט לאלהי יעקב (תהלים פא ד ה). ללמדך שאחר חוק קביעות החודש היו ישראל הולכים. שאפילו אם לא נראית הלבנה עד מ' יום. תאמר בדעתך שלא היו ישראל מקריבין קרבן מוסף החדש. והתורה אמרה זאת עולת חדש בחדשו (במדבר כח יד). אחר קביעת החודש אתה הולך להקריב קרבנו. ולא אחר ראיית הלבנה. אלא בחדשו בחידוש קביעתו. בין נראה ובין לא נראה. ואעפ"כ מצוה היא לישראל לקדש ע"פ הראייה. כענין העדות שנמסר לעדים להעיד בפיהם. מה שראו בעיניהם. אבל אם לא ראו בעיניהם ושמעו וידעו ונתבררו מפי הרואה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ומפי המקבל הממון שאמר קבלתי והודה המקבל לא יעידו העדים. לכך נאמר או ראה או ידע (ויקרא ה א). כך אע"פ שמצוה לקדש ע"פ הראייה אם לא נראה מקדשין אותו על הידועה.
 ומה שחידשו הדחיות משום מתיא. דאמרו רבנן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> במס' ר"ה בתורה נתחדשו. על תקנת ישראל. וכן מצינו כי חזקיהו מלך יהודה כיתת נחש הנחשת אשר עשה משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> כי בעוד הימים ההם היו ישראל מקטרים לו ויקרא לו נחשתן (מ"ב יח ד). ראה משה תיקנו להיות לאות בישראל לזכור נסי אלהינו. וכל השנים שעברו מימות משה ועד חזקיהו לא כיתתו אדם לא מלך ולא נביא עד שבא חזקיהו. וכמה ביערו אסא ויהושפט ושאר הצדיקים. מבערי האשרות והבעלים איך לא כיתתו זה הנחש. ועוד כמה עתידות אמר משה רבינו ולא היה יודע כי ישראל עתידין להקטיר לו. ולמה הניחו להיות מכשול לישראל. אלא כך דרך העולם. זה בדורו. וזה בדורו. וכולן המשרתים את אלהינו באמת נקראים עבדיו. ואין דור אחד יכול לתקן כל הדורות. אלא בכל דור ודור שרי ישראל מודיעין לעם ה' דרך ה' ומתקנין ומחדשין ומוסיפין על הראשונים על דרך עבודת אלהינו. הלא תראו כי אנשי כנסת הגדולה אמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> והעמידו עלינו מצות לתת שלישית השקל בשנה. חוץ מן מחצית השקל של כסף הכפורים (נחמיה י לג). וכתיב מצות והוא מצוה אחת. וכך אלו הדחיות תקנת ישראל הם בכל גליות ישראל. להיות שומרים קריאת מועדים כולם ביום אחד כל עם ה'. ולא להיותם אגודות אגודות. זה היום וזה למחר. ויש לי להאריך בזה הענין. אבל עיקרו בענין המועדים. ולא הבאתי כל הדברים פה אלא גררה בעד המשנה שאמרה שני ימים טובים של ראש השנה שחל להיות אחר שבת כו'.
 נשוב על ענין המילה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> שמילה בזמנה דוחה את השבת. דאתי מק"ו מצרעת. ומה צרעת שדוחה את העבודה. ועבודה דוחה את השבת. מילה דוחה אותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i>  שאם יש צרעת במילה קוצץ ואינו חושש משום דכתיב השמר בנגע הצרעת (דברים כד ח). דאתי עשה דימול ודוחה השמר שהוא בלאו. שבת שנדחית מפני העבודה. אינו דין שתהא מילה דוחה את השבת. והני מילי בזמנה. אבל שלא בזמנה. אינו דוחה לא שבת ולא יו"ט.
 ומצוה למצוץ דם המילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> אמר רב פפא האי אומנא דלא מייץ סכנה הוא ומעברינין ליה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> קטן שחלה נותנין לו כל שבעה להברותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ותני לודא יום הבראתו כיום הולדו. ומסקנא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> עדיף יום הבראתו מיום הולדו. דיום הולדו לא בעינן מעת לעת. ויום הבראתו בעינן מעת לעת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> וכן הלכה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> וקטן המסורבל בבשר. רואין אותו כל זמן שנתקשה ונראה מהול. אינו צריך למול. ואם לאו צריך למול.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ת"ר המל אומר בא"י אמ"ה אקב"ו על המילה. ואבי הבן אומר אקב"ו להכניסו בבריתו של אברהם אבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> והעומדים שם אומרים כשם שהכנסתו לברית. כן תכניסו לתורה ולחופה ולמעשים טובים. (מו) והמברך אומר אשר קידש ידיד מבטן וחוק בשארו שם וצאצאיו חתם באות ברית קודש. על כן בשכר זאת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> אל חי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> צוה להציל ידידות שאירנו משחת למען בריתו אשר שם בבשרנו ברוך אתה ה' כורת הברית.
 ואלו הפסוקים שאומרים קודם החתימה טעות הוא שצריך לחתום עם אשר שם בבשרנו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ת"ר יש יליד בית שנימול לשמנה. ויש יליד בית שנימול לאחד. כיצד לקח שפחה ואח"כ ילדה. זהו יליד בית שנימול לשמנה. יליד בית שנימול לאחד. כגון שלקח שפחה על מנת שלא להטבילה וילדה. ויש מקנת כסף נימול לשמונה. ויש מקנת כסף נימול לאחד. לשמנה כיצד. לקח מעוברת וילדה. לאחד כיצד. לקח שפחה ולדה עמה כיצד דבעי מהיל ליה. מל ולא טבל כאילו לא מל. והרי הוא כגוי. ומגעו עושה יין נסך המל את הגר אומר בא"י אמ"ה אקב"ו על המילה. והמברך אומר אקב"ו למול את הגרים ולהטיף מהם דם ברית. שאילמלי דם הברית לא נתקיימו שמים וארץ. שנאמר אם לא בריתי יום ולילה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> חקות שמים וארץ לא שמתי (ירמיה לג כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> וכן המל את העבדים. אומר בא"י אמ"ה אקב"ו למול את העבדים ולהטיף מהם דם ברית.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ומצות מילה לברך מעומד. דילפינן ברכת העומר מן בקמה. וכתיב בעומר וספרתם לכם (ויקרא כג טו). למדנו כל מצוה שנאמר בה לכם. מצותה בקומה. דומיא דברכת העומר. וכתיב במילה המול לכם. וכן בציצית והיו לכם לציצית. וכן בלולב ולקחתם לכם ביום הראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> א"ר ישמעאל גדולה מילה שנכרתו עליה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> שלשה עשר בריתות. ומאוסה ערלה שנתגנו הגוים בה. דכתיב כי כל הגוים ערלים (שם ט כה).
 נשוב אל הפרשה יד) וערל זכר אשר לא ימול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> א"ר חגי בשם ר' יצחק וכי יש ערל נקבה. אלא ממקום שהוא ניכר אם זכר אם נקבה. משם מוהלין אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> להוציא ערלת הלב. וערלת האוזן. וערלת שפתים.
 את בריתי הפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> זה המשוך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> וכן אמרו רבותינו ז"ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> אסור להניח ידיו כנגד פניו של מטה בכניסתו למרחץ. שהוא כופר בבריתו של אברהם אבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> אלא במקום שיש אנשים או בניו או חתניו ורוצה להצניע עצמו מהם לובש כעין מכנסיים. אבל לכבוש את המילה אסור בכניסתו. אבל ביציאתו מתכסה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> כי הא דרבא כי נחית לנהרא זקוף. וכי סליק שחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> וכן רבנן דבי רב אשי. כי נחתי זקיפי וכי סלקי שחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> וגנאי הוא לאדם לרחוץ עם בניו ועם רבו במרחץ. ואם היה רבו צריך לתלמיד מותר.

Verse 14



Verse 15

ויאמר אלהים אל אברהם שרי אשתך לא תקרא את שמה שרי כי שרה שמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> א"ר יהושע בן קרחה יו"ד שנטל הקב"ה מן שרי. נחלק חציו לשרה וחציו לאברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> א"ר מנא לשעבר היתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> שרה לעמה. עכשיו לכל באי העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ויו"ד שנטל משרי זכה להיות בראש שם יהושע. דכתיב ויקרא משה להושע בן נון יהושע (במדבר יג טז).

Verse 16

וברכתי אותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ר' יהודה אומר להיות לה בן. וברכתיה בחלב. להניק בני מלכים שלא היו מאמינים בנס הזה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> וצמקו דדי נשיהן. והביאו בניהן לשרה להניקם. לכן נאמר וברכתיה בחלב.

Verse 17

ויפל אברהם על פניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> כענין שלמעלה.
 ויאמר בלבו. (ע) בכל מקום אתה מוצא בבני אדם הצדיקים אל לבו. וברשעים בלבו. חוץ מזה ויאמר בלבו על שהיה מתמה ואמר הלבן מאה שנה יולד. משום ואם שרה בת תשעים תלד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> כי האיש אינו מזקין מלהוליד ואשה מזקנת.

Verse 18

ויאמר אברהם אל האלהים לו ישמעאל יחיה לפניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> משל למלך שהיה נותן לשר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> אנונה. אמר לו אני כופל לך אנונה שלך. אמר לו אותו השר. הלואי קדמייתא לא תמנע. כך לו ישמעאל יחיה לפניך.

Verse 19

ויאמר אלהים אבל שרה אשתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> כלומר באמת שרה אשתך. ודומה לו אבל אשמים אנחנו (בראשית מב כא). והיא באמת.

Verse 20

ולישמעאל שמעתיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> כבר שמעתיך על ידי מלאך הרבה ארבה את זרעך וגו'.

Verse 21

ואת בריתי אקים את יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> דכתיב כל אלה שבטי ישראל שנים עשר (בראשית מט כח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> אבל ישמעאל שנים עשר נשיאים [שם]. כגון נשיאים ורוח וגשם אין (משלי כה יד).

Verse 22

ויכל לדבר אתו ויעל אלהים מעל אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> אר"ש בן לקיש האבות הן הן המרכבה ויעל אלהים מעל אברהם. ויעל מעליו אלהים (בראשית לה יג). והנה ה' נצב עליו (שם כח יג).

Verse 23

ויקח אברהם את ישמעאל בנו וגו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ר' אבהו אמר בשעה שמל אברהם אבינו את כל ילידי ביתו. העמידן גבעה של ערלות. וזרחה עליהם השמש והתליעו. והריח ריחן לפני המקום. והוא זוכר בכל דור ודור ברית אברהם אבינו.

Verse 24

בהמולו בשר ערלתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> באברהם כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> בשר ערלתו. לפי שנתמעך על ידי אשה. ובישמעאל כתוב בהמולו את בשר ערלתו. לפי שלא נתמעך ע"י אשה.

Verse 25



Verse 26

בעצם היום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> בעיצומו של יום. כדי להרגיש כל העולם. שלא יאמרו בלילה נימול. ואם היינו יודעים לא היינו מניחין אותו לימול.
 נמול אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> א"ר אבא בר כהנא הרגיש ונצטער כדי לקבל שכר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> א"ר לוי מל אין כתוב אלא נמול. א"ר ברכיה בההיא שעתא אקיל. שבדק עצמו ונמצא מהול.

Verse 27

וכל אנשי ביתו יליד בית ומקנת כסף מאת בן נכר נמלו אתו. כולם ביחד נמצאו מהולים. לקיים מה שנאמר והבוטח בה' חסד יסובבנהו (תהלים לב י). שש אנכי על אמרתך כמוצא שלל רב (שם קיט קסב).
 סליק פרשת לך.
פרשת וירא.





Verse 1

וירא אליו ה'. כתוב טוב לי כי עניתי למען אלמד חקיך (תהלים קיט עא). זה אברהם אבינו. שניסהו הקב"ה בכמה נסיונות ונמצא נאמן. שנא' ומצאת את לבבו נאמן לפניך וכרות עמו הברית (נחמיה ט ח). זו מילה שנכרתו עליה שלש עשרה בריתות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> עד שלא מל אברהם אבינו. היו עוברים ושבים באו אצלו. תאמר משמל לא היו באו. אמר לו הקב"ה עד שלא מלת היו בני אדם פחותין באים אצלך. עכשיו אני בכבודי ופמליא שלי נגלה עליך. הדא הוא דכתיב וירא אליו ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> לפי שהקב"ה מבקר חולים. שנא' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ה' יסעדנו על ערש דוי (תהלים מא ד). מאי משמע דכתיב ופקודת כל האדם יפקד עליהם (במדבר טז כט). מתרגם וסערא דכל אנשא יסתער עליהון. ולפי שמל אברהם אבינו. נגלה עליו הקב"ה.
 אליו. ולא על שאר נמולים.
 ה'. אדון הוא לכל באי העולם.
 באלני ממרא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שהמרה פנים באברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שבשעה שאמר לו הקב"ה לאברהם ואתה את בריתי תשמור (בראשית יז ט) נמלך בשלשה בעלי בריתו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> דכתיב ענר אשכול וממרא והם בעלי ברית אברם (שם יד יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אמר לו ענר כבר אתה זקן בן מאה שנה ואתה רוצה לצער עצמך. א"ל אשכול מה אתה הולך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> וממאס עצמך בין שונאיך. א"ל ממרא אי כן לא עמד לך אלהיך. הלא בכבשן האש. ברעבון. במלכים. והדבר הזה שאמר לך עשה אותו מהרה אל תעכב. אמר הקב"ה אתה נתת לו עצה לימול. חייך שאיני נגלה עליו אלא בפלטין שלך. הה"ד וירא אליו ה' באלני ממרא.
 והוא ישב פתח האהל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ישב כתיב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> סימן יפה לו שישראל יושבין בבתי כנסיות ובבתי מדרשות. ושכינה ניצבת עליהם. שנאמר אלהים נצב בעדת אל (תהלים פב א).
 פתח האהל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שפתח פתח טוב לעוברים ושבים. פתח פתח טוב לגרים.
 כחום היום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מלמד שהחום יפה למכה. ולמה ישב פתח האהל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לפי שהיו עוברים ושבים באים אצלו. אמר משמלתי שמא לא יהיו באים אצלי. לפיכך ישב פתח האהל. אמר הקב"ה עד עכשיו היו באין אצלך בני אדם. עכשיו אני ובני פמליא שלי נגלים עליך.

Verse 2

וישא עיניו וירא. מה ראה. ראה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> השכינה.
 וירץ לקראתם. אל המלאכים.
 והנה שלשה אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מיכאל גבריאל רפאל. שמצינו שהמלאכים נקראו אנשים.
 נצבים עליו וירא וירץ לקראתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אמר אם רואה אני ששכינה ממתנת עליהם יודע אני שהם בני אדם הוגנוסים. וכיון שראה ששכינה ממתנת עליהם. ידע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שהם בני אדם הוגנוסים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר אבהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> שער של אברהם אבינו מפולש היה לד' רוחות העולם. להביא כל עובר ושב בביתו.
 וירץ לקראתם וישתחו ארצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> כיון שראה אותן שהיו מפליגין מיד וירץ לקראתם.

Verse 3

ויאמר ה' אם נא מצאתי חן בעיניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> תני ר' חייא למלאך הגדול שבהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וזהו מיכאל. לפי ששלשה באו על שלשה עסקים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכאל לבשר את שרה. וגבריאל להפוך את סדום. (כג) ורפאל להציל את לוט.

Verse 4

יקח נא מעט מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ר' אלעזר בשם ר' סימאי אמר הקב"ה לאברהם. אתה אמרת יקח נא מעט מים. חייך שאני פורע לבניך הה"ד אז ישיר ישראל את השירה הזאת עלי באר ענו לה (במדבר כא יז). בארץ מנין. ארץ נחלי מים (דברים ח ז). לעתיד מנין. דכתיב והיה ביום ההוא יצאו מים חיים מירושלים (זכריה יד ח).
 אתה אמרת ורחצו רגליכם. חייך שאני פורע לבניך. במדבר. בארץ. ולעתיד לבא. במדבר. וארחצך במים (יחזקאל טז ט). בארץ. רחצו הזכו (ישעיה א טז). לעתיד. אם רחץ ה' (שם ד ד).
 אתה אמרת והשענו תחת העץ. חייך שאני פורע לבניך. במדבר. בארץ. ולעתיד. במדבר. פרש ענן למסך (תהלים קה לט). בארץ. בסוכות תשבו (ויקרא כג מב). לעתיד. וסוכה תהיה לצל יומם (ישעיה ד ו).
 אתה אמרת ואקחה פת לחם. חייך שאני פורע לבניך. במדבר. בארץ. ולעתיד. במדבר. הנני ממטיר לכם לחם (שמות טז ד). בארץ. ארץ חטה ושעורה (דברים ח ח). לעתיד. יהי פסת בר בארץ (תהלים עב טז).
 יקח נא מעט מים ורחצו רגליכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מלמד שנדמו לו כערביים הולכי מדבריות. לכך אמר להם ורחצו רגליכם.

Verse 5

ואקחה פת לחם וסעדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מן התורה ומן הנביאים ומן הכתובים לחם סועד. מן התורה. דכתיב ואקחה פת לחם וסעדו לבכם. מן הנביאים. דכתיב סעד לבך פת לחם (שופטים יט ה). מן הכתובים. דכתיב ולחם לבב אנוש יסעד (תהלים קד טו).
 וסעדו לבכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אמר רב אחא לבבכם אין כתיב כאן. אלא לבכם. לפי שאין יצר הרע שולט במלאכים. שכל מקום שנאמר לב בב' אחד. אין שם יצר הרע הווה וכן לעתיד לבא. וכמו שיתו לבכם לחילה (שם מח יד). וכמו ולבך יהגה אימה (ישעיה לג יח). וכן כל מקום שמדבר על מלאכים או לעתיד בב' אחד. אבל על בני אדם ששולט בהם יצר הרע ויצר טוב. כתיב בשתי ביתי"ן. כגון בכל לבבכם (דברים יא יג).
 כי על כן עברתם על עבדכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מששת ימי בראשית מזומנים הייתם לבא אצלי.
 על עבדכם. שמח במצות.
 ויאמרו כן תעשה כאשר דברת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מכאן שאין מסרבין לגדול.

Verse 6

וימהר אברהם האהלה אל שרה. כל כבודה בת מלך פנימה. שנאמר האהלה אל שרה.
 ויאמר מהרי שלש סאים. זריז ומזרז במצות.
 שלש סאים קמח סלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אם קמח למה סלת. אלא ג' סאין היה קמח. והוציאה מהם סאה סלת.
 לושי ועשי עוגות. להאכיל לחם חמודות.
 עגות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> רמז רמז שעתידין בניו לעשות עגות בצאתם ממצרים. הה"ד ויאפו את הבצק אשר הוציאו ממצרים עגות (שמות יב לט).

Verse 7

ואל הבקר רץ אברהם ויקח בן בקר רך וטוב. הטוב שבבהמות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> רך ולא זקן וטוב ולא כחוש.
 ויתן אל הנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זה ישמעאל לזרזו במצות.

Verse 8

ויקח חמאה וחלב ובן הבקר אשר עשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מיכן שבתחלה ראוי להביא מיני חלב ואח"כ תבשיל של בשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ופת היאך לא זכר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> א"ר אפרים מקשאה תלמידו של ר' מאיר משום ר' מאיר מלמד שפירסה נדה ונטמאת העיסה. רבנן אמרי הביא פת ולא הוצרך לומר. ומה אם דברים שלא אמר להם הביא לפניהם. דברים שאמר להם על אחת כמה וכמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> שהרי הצדיקים אומרים מעט. ועושין הרבה. דכתיב ואקחה פת לחם ויקח חמאה וחלב ובן הבקר אשר עשה.
 והוא עומד עליהם. לפיכך זכו בניו אלהים נצב בעדת אל (תהלים פב א).
 תחת העץ. תחת האשל.
 ויאכלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> נראין כאוכלין. ראשון ראשון מסתלק.

Verse 9

ויאמרו אליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> למה נקוד. א"ר שמעון בן אלעזר כל מקום שאתה מוצא כתב רבה על הנקודה. אתה דורש את הכתב. דמשמע "א"י"ו. כשם שאמרו לאברהם איה שרה. כך אמרו לשרה איו אברהם.

Verse 10

ויאמר שוב אשוב אליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מיכן ידענו שמלאך היה. שאדם אין יודע עתו. שיאמר שוב אשוב. שהרי אלישע אמר לשונמית למועד הזה (מ"ב ד טז) ולא אמר שוב אשוב.
 כעת חיה. לשנה הבאה.
 ושרה שומעת פתח האהל והוא אחריו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> זהו ישמעאל. דכתיב ביה והוא יהיה פרא אדם (בראשית טז יב).
 ד"א והוא אחריו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> הרגיש שבא אורה.

Verse 11

ואברהם ושרה זקנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> א"ר יצחק מלמד שהיו זקנים ושבו לנעורתם. וכן הוא אומר ואברהם זקן (בראשית כד א). מששב לנערותיו עוד נהיה זקן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> חדל. פסק. כמו וכי תחדל לנדור (דברים כג כג).

Verse 12

ותצחק שרה בקרבה. ברוח הקדש נודע.
 אחרי בלותי היתה לי עדנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אמרה האשה הזאת כל זמן שהיא ילדה יש לה תכשיטין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ד"א היתה לי עדנה. עידן זמן ווסת נשים.
 ואדוני זקן. לא דיי שאני זקינה אלא ואדני זקן.

Verse 13

ויאמר ה' אל אברהם למה זה צחקה שרה לאמר האף אמנם אלד ואני זקנתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> בתמיה האף אמנם אלד ואני זקנתי מלעשות נסים.
 ד"א ואני זקנתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> בר קפרא אומר גדול השלום שאף הכתוב שינה להטיל שלום בין אברהם לשרה. היא אמרה ואדני זקן. והקב"ה אמר לאברהם שאמרה שרה ואני זקנתי.

Verse 14

היפלא מה' דבר. אמר הקב"ה לבראותן כבתחלה אני יכול. להחזירם לנערותם לא כל שכן. זה מודיע כי אני זקנתי הוא לשון תימה.

Verse 15

ותכחש שרה לאמר לא צחקתי כי יראה ויאמר לא כי צחקת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> מעולם לא נזקק הקב"ה להשיח עם אשה אלא עם הצדקת הזאת. ויאמר ה' לה שני גוים בבטנך (בראשית כה כג). על ידי מלאך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> וכן הגר.

Verse 16

ויקמו משם האנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> האחד עשה שליחותו ונפטר לו. ושנים הלכו לסדום. אחד להציל את לוט. ואחד לשחת את הערים.
 ואברהם הולך עמם לשלחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> אכילה שתיה ולויה.

Verse 17

וה' אמר המכסה אני מאברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> זש"ה כי לא יעשה אלהים דבר כי אם גלה סודו אל עבדיו הנביאים (עמוס ג ז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ד"א וה' אמר המכסה אני מאברהם. לפי שנאמר לזרעך נתתי את הארץ הזאת (בראשית יב ז). וחמשה כרכים הללו בתוך הארץ. לפיכך הודיע לבקש עליהם רחמים.

Verse 18

ואברהם היה יהיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> א"ר יצחק כל מי שהוא זוכר את הצדיק צריך לברכו. שנאמר זכר צדיק לברכה (משלי י ז). וחילופא ברשעים. דכתיב ושם רשעים ירקב (שם).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ד"א ואברהם היה יהיה לגוי גדול. ר' תנחום ברבי אמר בישרו שאין העולם חסר משלשים צדיקים כאברהם.
 ונברכו בו כל גויי הארץ. כי יורם אורחות חיים ויבינם יחודו של עולם.

Verse 19

כי ידעתיו למען אשר יצוה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> זה צוואת בריא.
 את בניו ואת ביתו אחריו לעשות צדקה ומשפט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> בתחלה צדקה ולבסוף משפט. שהיה עושה סעודות לכל עובר ושב. ולאחר אכילתו היה אומר לו אמור ברוך מי שאמר והיה העולם שאכלת משלו. אם היה אומר מוטב. ואם לאו היה אומר לו תן לי הדמים ממה שאכלת הרי משפט. לפיכך היה כל עובר ושב קורא בשם ה' אל עולם.
 למען הביא ה' על אברהם את אשר דבר עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> לא נאמר את אשר עליו. אלא את אשר דבר עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> תני ר' שמעון בן יוחי כל מי שיש לו בן יגיע לתורה כאילו לא מת.

Verse 20

ויאמר ה' זעקת סדום ועמורה כי רבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ר' חנינא אמר רבה והולכת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ר' ברכיה בשם ר' יוחנן אמר נאמר כאן כי רבה. ונאמר במבול מי תהום רבה (ישעיה נא י). ליתן את האמור בסדום במבול. ואת האמור במבול בסדום. שיהיו נידונין בשניהם באש ובמים.

Verse 21

ארדה נא ואראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> תני ר' שמעון בן יוחי זו אחת מעשר ירידות שבתורה.
 עשו כלה ואם לא אדעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> א"ר אבא בר כהנא מלמד שפתח להם פתח של תשובה.
 עשו כלה. כליה הן חייבין ואם חוזרין אודיע בהן מדת הדין בעולם. יש ידיעה רחמים. כמו יודע צדיק נפש בהמתו (משלי יב י). וכגון וידע אלהים (שמות ב כה).

Verse 22

ויפנו משם האנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> הדא אמרת אין עורף למלאכים.
 ואברהם עודנו עומד לפני ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כנה הכתוב ששכינה ממתנת לאברהם.

Verse 23

ויגש אברהם ויאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> רבנן אמרין הגשה לתפלה. המד"א ויהי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כעלות המנחה ויגש אליהו הנביא (מ"א יח לו).
 האף תספה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> א"ר יהושע בר נחמי' אף שאתה מביא בעולמך. את מכלה את הצדיקים ואת הרשעים. לא דיי שאין אתה תולה לרשעים בשביל הצדיקים. אלא אתה מכלה הצדיקים בשביל הרשעים.

Verse 24

אולי יש חמשים צדיקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> פתח בחמשים כסבור אברהם אבינו לכל כרך עשרה צדיקים. סדום ועמורה אדמה וצבוים וצוער.
 האף תספה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> בשר ודם חימה כובשתו. אבל הקב"ה כובש את החימה. שנאמר נוקם ה' ובעל חמה (נחום א ב).

Verse 25

חלילה לך. א"ר אבא בר כהנא אמר אברהם לפני הקב"ה רבונו של עולם חולין הוא לך מעשות ואתה קדוש ומעשיך קדושים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> וחלילה לך שתי פעמים. א"ר אחא חילול שם שמים יש בדבר מעשות כדבר הזה. מהו כדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> א"ר אבא בר כהנא לא היא (עג) ולא דכוותה ולא דפחותה מינה.

Verse 26

חמשים צדיקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> א"ר יונתן כל צדיקים הנאמר בסדום חסירים. שאינן צדיקים גמורים.

Verse 27

ויען אברהם ויאמר הנה נא הואלתי לדבר אל ה' ואנכי עפר ואפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> אמר אברהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> אולי הרגני נמרוד לא הייתי עפר. אולי שרפני לא הייתי אפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> א"ל הקב"ה אתה אמרת ואנכי עפר ואפר. חייך אני נותן לבניך כפרה בהם. אפר חטאת. ועפר שריפת החטאת. דכתיב ואסף איש טהור את אפר הפרה (במדבר יט ט). וכתיב ולקחו לטמא מעפר שריפת החטאת (שם שם יז).

Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32

ויאמר אל נא יחר לאדני ואדברה אך הפעם אולי ימצאון שם עשרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> למה עשרה. שהיה סבור שיש שם עשרה. לוט ואשתו וארבע בנותיו וד' חתניו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ד"א למה עשרה שכבר נשתייר בדור המבול שמנה ולא נתלה לעולם בזכותם. נח ואשתו ושלשה בניו ושלשת כלותיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ד"א עשרה כדי כניסה לכולם. בתחלה התחיל אברהם להפחות חמשה. דכתיב אולי יחסרון חמשים הצדיקים חמשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> א"ר חייא בר אבא בקש אברהם לירד מן החמשים לחמשה. ולא הניחו הקב"ה לכן תפס מנין העשרות.

Verse 33

וילך ה' כאשר כלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> הדיין הזה כל זמן שהסניגור מלמד זכות הוא ממתין. נשתתק הסניגור עמד לו הדיין. כך וילך ה' כאשר כלה. הסניגור הזה כל זמן שהדיין מסביר לו פנים הוא מלמד זכות. עמד לו הדיין נשתתק הסניגור. לכך נאמר וילך ה' כאשר כלה לדבר אל אברהם ואברהם שב למקומו. הקטיגור הזה כיון שרואה שנשתתק הסניגור הולך לעשות שליחותו. כך ואברהם שב למקומו מיד ויבואו המלאכים סדומה בערב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> למה המתינו עד הערב. אלא מלאכי רחמים היו והיו המלאכים ממתינים שמא אברהם מוצא להם זכות. כיון שלא מצא. מיד ויבואו שני המלאכים סדומה בערב.





Verse 1

ויבואו שני המלאכים סדומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כאן קורא אותן מלאכים. ולמעלה קורא אותן אנשים. דכתיב ויפנו משם האנשים וילכו סדומה. אלא להלן שהיתה השכינה על גביהן נקראו אנשים. כיון שנסתלקה השכינה מעל גביהן לבשו מלאכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ר' לוי אמר אברהם היה כחו יפה נידמו לו כאנשים. לוט לא היה כחו יפה נידמו לו כמלאכים.
 סדומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> תני משום ר' נחמי' כל דבר שצריך למ"ד מתחלתו נותן לה ה"א בסופו.
 בערב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בא ערבה של סדום שקעה שמשה נתחתם גזר דינה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> א"ר לוי אין הקב"ה דן את האומות אלא בלילה. בשעה שהן ישנין מן העבירות. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> והוא ישפוט תבל בצדק ועמים במישרים (תהלים צח ט).
 ולוט ישב בשער סדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ישב כתיב. אותו היום מינו אותו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ארכי הדיינים.
 וירא לוט ויקם לקראתם. ובאברהם הוא אומר וירא וירץ לקראתם. מלמד שבאו עליו כעוף הפורח באויר.

Verse 2

ויאמר הנה נא אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כל אדני שנאמר באברהם קודש. ושנאמר בלוט חול.
 סורו נא אל בית עבדכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר' יודן אמר אפי' איני כדאי. עקמו עלי את הדרך. רב הונא אמר עקמו עלי את הדרך כדי שלא תהא נראין באים אצלי. לפי שבסדום לא היו מקבלים אורח.
 אל בית עבדכם ולינו ורחצו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אברהם הקדים רחיצה ללינה. כדרך העולם רוחצים ולנים. ולוט מקדים לינה לרחיצה. כדי שיצאו ויראו אבק שעל רגליהם. שלא יאמרו אנשי סדום היכן לנו הלילה.
 ויאמרו לא כי ברחוב נלין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ממאנין לקטן ואין ממאנין לגדול.

Verse 3

ויסורו אליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> היינו דאמר רב הונא עקמו עליו הדרך.
 ויעש להם משתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מגידול ביתו של אברהם עושה את העוברין ואת השבין.
 ומצות אפה. באברהם כתיב ועשי עוגות. וכאן ומצות אפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אשתו של לוט אפילו מלח לא הביאה לפניהם ולפיכך נהייתה נציב מלח.

Verse 4

טרם ישכבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> התחילו מבערב לשאול אותו שאילות. אמרו לו המלאכים אנשי העיר מה הם. אמר להם כל מקום יש בהם טובים ורעים. אבל כאן כולם רעים.
 ואנשי העיר אנשי סדום נסבו על הבית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אין אחד מהם מעכב.

Verse 5

ויקראו אל לוט וגו' הוציאם אלינו ונדעה אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> לתשמיש ביקשום.

Verse 6

ויצא אליהם לוט הפתחה והדלת סגר אחריו. מעצמו סגר הדלת.

Verse 7



Verse 8

רק לאנשים האל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לשון אלוהות. שליחות אלהים הם עושים.
 כי על כן באו בצל קורתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לא בזכותי אלא בזכות אברהם.

Verse 9

ויאמרו גש הלאה ויאמרו האחד בא לגור. שני פעמים ויאמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אלא כשהוא אומר להם דברים ערבים אמרו לו גש הלאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> סוק לעיל. וכשהוא אומר דברים שאין ערבים להם. אמרו לו האחד בא לגור וישפוט שפוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אמרו לו דין שדנו ראשונים אתה בא לעוות. שכך התנו סדומיים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> שכל אכסנאי הבא במקומם להיותם מתעללים בו ונוטלין את ממונו.

Verse 10



Verse 11

ואת האנשים אשר פתח הבית הכו בסנוירים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מי שהתחיל בעבירה ממנו התחילה הפורענות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וילאו. נשתטו. כמו כי הואיל הלך אחר צו (הושע ה יא).

Verse 12



Verse 13

כי משחיתים אנחנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> לפי שגילו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מסטורין. ולפי שנתגאו. נידחו ממחיצתן קל"ח שנה. עד שעלו בימי יעקב. דכתיב והנה מלאכי אלהים עולים (בראשית כח יב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וכתיב ויצחק בן ששים שנה בלדת אותם (שם כה כו). ובן שבעים ושבעה נתברך יעקב כשיצא מבית אביו ללכת אל פדן ארם. וטול שנה אחת טרם לידת יצחק נהפכה סדום. הרי קל"ח.

Verse 14

ויהי כמצחק בעיני חתניו. כשחוק לכסיל עשות זימה (משלי י כג).

Verse 15

וכמו השחר עלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> א"ר חנינא משעלה עמוד השחר עד שיאיר המזרח אדם מהלך ארבעה מילין. שכן כתיב השמש יצא על הארץ ולוט בא צוערה. ומסדום לצוער ד' מילין.
 קח את אשתך ואת שתי בנותיך הנמצאות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ר' טוביה ב"ר יצחק אמר שתי מציאות. רות המואביה. ונעמה העמונית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> א"ר יצחק מצאתי דוד עבדי (תהלים פט כא). היכן מצאת אותו בסדום.

Verse 16

ויתמהמה. תמהון אחר תמהון אמר כמה אבוד בכסף בזהב ובאבנים טובות. הה"ד עושר שמור לבעליו לרעתו (קהלת ה יב).

Verse 17

ויאמר המלט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זה רפאל שבא להצילו.
 ההרה המלט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אל זכותו של אברהם.
 פן תספה. בעון העיר.

Verse 18



Verse 19

ואנכי לא אוכל להמלט ההרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ר' לוי בשם ר' חמא ב"ר חנינא. אמר לוט ואנכי לא אוכל להמלט ההרה. לפי שעד עתה היה זכותו ניכר בין אלו הרשעים. אבל אצל הצדיקים כמו אברהם אהיה כאין מפני זכותו שרב. ואינו יכול לעמוד בגחלתו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> וכן אמרה צרפית האלמנה לאליהו. עד שלא באת אצלי היו מעשי מרובין מבני עירי. ומשבאתה אצלי היו מעשיך מרובין משלי ונזכר עוני.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ר' לוי אמר כשם שנוה רע מזיק. כך שינוי נוה טוב מזיק. שסדום היה עמוקה. לכך נאמר לא אוכל להמלט ההרה.

Verse 20

הנה נא העיר הזאת קרובה לנוס שמה והוא מצער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אמרו רז"ל כל עיר שישובה מקרוב עונותיה מוצערים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> וישיבת צוער נ"א שנה וסדום נ"ב. כמו שפירשנו למעלה.

Verse 21

ויאמר אליו הנה נשאתי פניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> א"ר תחליפא מה לוט על שכיבד המלאך נשא לו פנים. ישראל שכיבדו הקב"ה על אחת כמה וכמה. לכך נאמר ישא ה' פניו אליך (במדבר ו כו).
 שאילה מתי נהפכה סדום. תשובה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> בששה עשר בניסן. כעת חיה בפסח נולד יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> בעת שהחמה והלבנה עומדות ברקיע ביום שהשמש יוצא במזרח. והלבנה עדיין במערב. וכל כך למה. שלא יאמרו אין אלהים בעולם. כי היו עובדים לחמה וללבנה והפכם בפניהם. היינו דכתיב השמש יצא על הארץ ולוט בא צוערה.

Verse 22



Verse 23



Verse 24

וה' המטיר על סדום ועל עמורה גפרית ואש מאת ה' מן השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> משל לעומד ע"פ התנור בא בנו נותן לו [פת. בא שונאו נותן לו] גחלים על ראשו. כך וה' המטיר [על סדום ועל עמורה גפרית וגו'. וכתיב הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד). ר' יהודה ב"ר סימון אמר וה' המטיר] <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זה מלאך גבריאל.
 מאת ה'. מן הגבורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ר' יצחק אמר מנהג הפסוק הוא להזכיר ב' פעמים אפילו בהדיוט כל שכן בגבורה. ודבר זה כתוב בתורה בנביאים ובכתובים. בתורה. דכתיב ויאמר למך לנשיו עדה וצלה שמען קולי נשי למך וגו' (בראשית ד כג). בנביאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ויאמר להם המלך קחו עמכם מעבדי אדוניכם (מ"א א לג). בכתובים. דכתיב כי כתב אשר נכתב בשם המלך ונחתם בטבעת המלך (אסתר ח ח).
 גפרית ואש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> א"ר יודן מפני מה אדם מתפחד מן האש ונפשו סולדת בגפריות. לפי שהיא יודעת שנידונית בה לעתיד.

Verse 25

ויהפוך את הערים האל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> שהיו בצורות. א"ר יהושע בן לוי עכשו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> אם יקלוט אדם מטה מאוירה של סדום ויתן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> בערוגה אחרת אינה מצמחת.

Verse 26

ותבט אשתו מאחריו ותהי נציב מלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> א"ר יצחק על שחטאת במלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> כדלעיל.

Verse 27

וישכם אברהם בבקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> מיכן שהזריזין מקדימין למצות.
 אל המקום אשר עמד שם. זו תפלת שחרית. (נג) מיכן ארז"ל אברהם תיקן תפלת השחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> תנן תפלת השחר עד חצות. ר' יהודה אומר עד ארבע שעות. תפלה מעומד. דכתיב אשר עמד שם.
 פני ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מיכן למתפלל שיראה כאילו שכינה כנגדו. וכן הוא אומר שויתי ה' לנגדי תמיד (תהלים טז ח).

Verse 28

וישקף על פני סדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> השקיפה ממעון קדשך מן השמים (דברים כו טו).

Verse 29

ויהי בשחת אלהים את ערי הככר ויזכור אלהים את אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מה זכירה זכר. זכר ללוט שתיקה ששתק לאברהם בשעה שאמר אמרי נא אחותי את. היה יודע לוט ושותק.
 בהפוך את הערים אשר ישב בהן לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> שהיה מלוה אותם ברבית. לכך נאמר אשר ישב בהן לוט.

Verse 30



Verse 31

ותאמר הבכירה אל הצעירה אבינו זקן ואיש אין בארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> כסבורות היו שכל העולם נהפך. כדרך שנהיה במבול. לכך אמרה נשקה את אבינו יין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> מנין היה להם יין. אלא שלפי שהיה להן יין בשופע. היו מכניסין אותו במערות ומצאו בהן יין.

Verse 32

נשקה את אבינו יין. לגין אחת.
 ונחיה מאבינו זרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> בן אין כתוב אלא זרע. להיות זרע בעולם.
 ד"א זה מלך המשיח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> שבא מרות המואביה.

Verse 33

ולא ידע בשכבה ובקומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> נקוד עליו ללמוד שבשכבה לא ידע. אבל בקומה ידע שהרגיש. ולא היה לו ראוי לשתות גם בליל שני. לפיכך הזכרים של עמון ומואב נתרחקו מישראל והנקבות נתקרבו.

Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37

ותלד הבכירה בן ותקרא שמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> בוא וראה שאין הקב"ה מקפח אפי' שיחה נאה דכתיב ותקרא שמו מואב שביזה את אביה. א"ל הקב"ה למשה אל תצר את מואב ואל תתגר בם מלחמה (דברים ב ט). מלחמה הוא דלא. אבל אתה עושה בם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> אנגריא. אבל צעירה שאמרה בלשון כבוד בן עמי. אמר לו הקב"ה למשה (שם שם יט). אל תצורם ואל תתגר בם. כלל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ולפיכך קדמה ד' דורות למלכות בכירה. לפי שקדמה לילה אחת. שמדוד עד נעמה העמונית ד' דורות. (סו) בוא וראה כמה גדלה מחשבה טובה. אפי' עבירה שהיתה כוונתה לטובה. זכו מבני בניה למלכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> היינו דתנן וכל מעשיך יהיו לשם שמים.

Verse 38







Verse 1

ויסע משם אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> למה נסע. מפני שם רע של לוט. שהיו אומרים לוט בן אחי אברהם בא על בנותיו. וכדי שלא לשמוע נסע משם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ד"א ויסע משם אברהם. בוא וראה כמה היה מתאוה אברהם אבינו בהכנסת אורחין. שמשעה שנחרב מקומה של סדום פסקו העוברים ושבים. אמר למה אני מפסיק צדקה מביתי הלך ונטה לו אהל בגרר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> תנן התם אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת להן לעולם הבא. כיבוד אב ואם. והכנסת אורחין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> תנן אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום מככר בפונדיון מד' סאין בסלע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ופירוש הלכה זו. סלע ד' דינרין. שש מעה כסף דינר. הרי כ"ד מעות מסלע. מעה ב' פונדיות. נמצא פונדיון אחד ממ"ח לסלע. ובזמן שד' סאין הולכין בסלע. כל סאה ו' קבין. הרי כ"ד קבין בסלע. כל קב ד' לוגין. הר צ"ו לוגין בסלע. לכל פונדיון ב' לוגין. כי הלוגין צ"ו בסלע. והפונדיונים מ"ח. הרי לכל פונדיון ב' לוגין. ואותן הב' לוגין הנמכר בפונדיון הוא שיעור סעודה אחת לעני העובר ממקום למקום. וכל לוג ג' בצים. הרי שנים עשר בצים הוא הסעודה לעובר ממקום למקום. וחצי ככר זהו פרס (ה) ששיערו רבותינו לבית המנוגע. שאם שהה כזה השיעור בכדי אכילת פרס טמא. וכליו שעליו טמא. משום שנאמר והבא אל הבית (ויקרא יד מו). (ה) וחצי חציה שהן ג' בצים לפסול את הגויה בנבלת עוף טמא. שאין מגעו מטמא ופוסל את הגוף באכילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לן נותנין לו פרנסת לינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר פפא פוריא ובי סדיא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> כר וכסת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שבת נותנין לו מזון שלש סעודות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> חד של לילי שבת ושתים של יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> וכל המארח תלמיד חכם בתוך ביתו כאלו מקריב תמידין. שכך נאמר בשונמית עובר עלינו תמיד (מ"ב ד ט). נשוב לענין הפרשה.

Verse 2

ויאמר אברהם אל שרה אשתו אחותי היא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> על כרחה שלא בטובתה. שהרי בראשונה אמר לה אמרי נא אחותי את. והיא לא רצתה לומר. לכך כתוב ויאמר אברהם.
 וישלח אבימלך מלך גרר ויקח את שרה. בתומו לקחה בחזקה פנויה.

Verse 3

ויבא אלהים אל אבימלך בחלום הלילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אין הקב"ה נגלה אל האומות אלא בלילה. וכה"א בסעיפים מחזיונות לילה (איוב ד יג). וכתיב ויבא אלהים אל לבן הארמי בחלום הלילה (בראשית לא כד). וכתוב ויבא אלהים אל בלעם לילה (במדבר כב כ).
 הנך מת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מיכן שאין התראה בבני נח.
 והוא בעולת בעל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> א"ר אחא שנתעטר בה בעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כענין שנאמר אשת חיל עטרת בעלה (משלי יב ד).

Verse 4

ואבימלך לא קרב אליה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> לפי שאפילו מי רגליו נעצרו.
 ויאמר אדני. לשון תחינה.
 הגוי גם צדיק תהרוג. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אמר לפניו רבש"ע אם כך דנת על אנשי דור המבול ודור הפלגה. שבאת עליהם בשוגג כמזיד. ועל אונס כרצון. אם כן צדיקים היו והרגת אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ר' ברכיה אמר הגוי גם צדיק תהרוג. תינח גוי תהרוג אבל גם צדיק תהרוג.

Verse 5

הלא הוא אמר לי אחותי הוא. והיא גם הוא אמרה אחי הוא. הוא כתיב. כלומר אברהם הוא אמר והיא שתקה על דברי אברהם כאילו היא אמרה. משום דשתיקה כהודאה דמיא.
 גם הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לרבות חמריו ועבדיו וגמליו הכל אמרו פה אחד אחותי היא.
 בתם לבבי ובנקיון כפי עשיתי זאת. כיון שאמר הכתוב ואבימלך לא קרב אליה אפילו שום קריבה בעלמא. אלא מאי עשית זאת. שנענש על הלקיחה. דכתיב וישלח אבימלך מלך גרר ויקח את שרה.

Verse 6

ויאמר אליו האלהים בחלום גם אנכי ידעתי וגו' ואחשוך גם אנכי אותך מחטו לי. חסר א' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> א"ר יצחק מחטונך לי. כלומר אין השבח הזה לך אלא לי שעצרת מחטך. דכתיב כי עצור עצר ה' בעד כל רחם. לי היה האנותך ולא לך. לי השבח ולא לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> משל לרוכב סוס ותינוק בדרך. תפס הרוכב הסוס ולא רמסו. למי השבח לרוכבו ולא לסוס.

Verse 7

ועתה השב אשת האיש כי נביא הוא. אמר אבימלך רבש"ע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מי מפייסו שלא נגעתי בה. א"ל הקב"ה כי נביא הוא ויודע שלא נגעת בה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ד"א ארז"ל בשעה שאמר אבימלך הלא היא אמר לי אחותי היא. אמר לו הקב"ה נביא הוא ומתוך דבריך למד. אכסנאי בא לעיר על עסקי אכילה ושתיה שואלין אותו. או על עסקי אשתו שואלין אותו. מיכן לבן נח שנהרג שהיה לו ללמוד ולא למד.
 ואם אינך משיב דע כי מות תמות. בזה ובבא.

Verse 8

וישכם אבימלך בבקר וגו' ויראו האנשים מאד. אמרו זה חוטא וכולם מתים. לכך נאמר ויראו האנשים מאד.

Verse 9

ויקרא אבימלך לאברהם ויאמר לו מה עשית לנו ומה חטאתי לך כי הבאת עלי ועל ממלכתי חטאה גדולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> א"ר חנן לפי שהיו רואין עשנה של סדום עולה ככבשן האש. אמרו תאמר אותן האנשים שנשתלחו לסדום באו לכאן לשחתה. לבך נאמר מה עשית לנו.
 מעשים אשר לא יעשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א"ר חלבו בכ"מ שהיית הולך רווחה מקדמתך. וכאן רעבון קדמך.

Verse 10

ויאמר אבימלך אל אברהם מה ראית כי עשית את הדבר הזה. לפי שלא היו שטופי זמה כמו המצרים.

Verse 11

ויאמר אברהם כי אמרתי רק אין יראת אלהים במקום הזה. מה ראה. ראה שהיו נפנים זה לפני זה. האיש לפני האשה והאשה לפני האיש. ולא היו מצניעינון זה מזה.

Verse 12

וגם אמנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כשיטתן השיבן.
 אחותי בת אבי היא. קורבה דאחוה אית לי בה מאבא ולא מאמה שהיא בת הרן אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כדלעיל.

Verse 13

ויהי כאשר התעו אותי אלהים מבית אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> א"ר חנין בשעה שתעו אומות העולם זה את זה אחר עבודת כוכבים.
 אותי אלהים. אותי בחר אלהים מבית אבי ואמר לי לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך.
 ואומר לה. כי לקחתיה מבית אביה עמי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ד"א כאשר בקשו להתעות אותי אלהים מבית אבי הוציאנו ואמר לי לך לך.

Verse 14

ויקח אבימלך צאן ובקר ועבדים ושפחות ויתן לאברהם. זש"ה ברצות ה' דרכי איש גם אויביו ישלים אתו (משלי טז ז).

Verse 15

ויאמר אבימלך הנה ארצי לפניך. אבימלך חסיד שבאומות היה. ורצה להיות שכן לצדיק.

Verse 16

ולשרה אמר הנה נתתי אלף כסף וגו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> א"ר יודן עשה לך כסות שיהיו הכל מביטין בו ולא בנואו של שרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ד"א כסות עינים שעושה עינים עינים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ר' ברכיה אמר מטרונה עשאה כסות שהיא מכוסה מן העין. ד"א כסות עינים. שיהיו הכל יראין ממנה לאמר מלבוש של מלכות לובשת ותתכס מן העין של בני אדם.
 לכל אשר אתך. שלא יגעו בכל אשר אתך.
 ואת כל ונוכחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כלומר הוכיחה שלא להיות רגילה לאמר מעתה על בעלה אחי הוא.
 ואת כל. אשר עשית עמדי לא תעשי עוד.
 ונוכחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ואיתוכחת. שקבלה תוכחתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ד"א נתן לו לאברהם אבינו אלף כסף להיות לו כבוד מתן מן המלך. תחת כסות עינים שעשה שלקח את שרה ויהיה לכם לכבוד לכל אשר אתך.
 ואת כל. ועם הכל שהם עמך.
 ונוכחת עמהם לשון יושר. כמו הולך נכוחו (ישעי' נז ב).
 ס"א נתן לה אלף כסף ואת כל ונוכחת. שם עבד שמו כל. שהיה הכל תחת ידו. ונוכחת. שפחה שהיתה מוכחת כל הבית.
הלכות המורדות והמורד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> תנן התם המורדת על בעלה פוחתין לה מכתובתה שבעה דינרין בשבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> כנגד שבעה מלאכות שהאשה חייבת לעשות לבעלה. טוחנת. אופה. מכבסת. מבשלת. מניקה את בנה. מוצעת המטה. ועושה בצמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> וכן המורד על אשתו מוסיפין על כתובתה שלשה דינרים בשבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> למה שלשה. כנגד שארה. כסותה. ועונתה.

Verse 17

ויתפלל אברהם אל האלהים וגו' וילדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ואתרוחו.

Verse 18

כי עצר עצר ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> שתי עצירות. עצירת הזרע. ועצירת השתן. עצירת הגרון ועצירת התחתונים.
 כל רחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אפילו התרנגולת לא הטילה ביצתה.
 על דבר שרה אשת אברהם. שהיו הכל אומרים זה על דבר שרה אשת אברהם ראויה זאת לזה.





Verse 1

וה' פקד את שרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> לפי שיצאה אמנו שרה מביתו של פרעה ומאבימלך טהורה פקדה הקב"ה. דכתיב ואם לא נטמאה האשה וטהורה היא ונקתה ונזרעה זרע (במדבר ה כח). לכך הוסמכה פרשה זו לזו.
 וה' פקד את שרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> אע"פ שמלאך ממונה על הריון. כאן וה' פקד את שרה כאשר אמר. ההוא אמר ולא יעשה (שם כג יט).
 ויעש ה' לשרה כאשר דבר. ודבר לא יקימנה (שם).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד"א כאשר אמר. ע"י המלאך ויאמר שוב אשוב אליך כעת חיה.
 כאשר דבר. ע"י שכינה. וידבר אתו אלהים (בראשית יז ג).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ר' יהודה אומר כאשר אמר ליתן לה בן. ויעש ה' לשרה כאשר דבר. לברכה בחלב.

Verse 2

ותהר ותלד שרה לאברהם בן. דכתיב אלה תולדות יצחק בן אברהם (שם כה יט).
 בן לזקוניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שתי מלות הן זיו איקונין. מלמד שהיה זיו איקונין שלו דומה לאביו. וכה"א ביוסף כי בן זקונים הוא לו (שם לז ג).
 למועד אשר דבר אותו אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> נאמר כאן מועד. ונאמר להלן מועד. מועד צאתך ממצרים (דברים טז ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> בחצי היום נולד כדי שישמע לכל כי ילדה שרה.

Verse 3

ויקרא אברהם את שם בנו הנולד לו. ע"פ הגבורה. דכתיב וקראת את שמו יצחק. (בראשית יז יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מהו יצחק יצא חוק לעולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> למול בן ח' ימים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר' יצחק אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> יו"ד כנגד י' נסיונות שנתנסה אברהם אבינו. צ' כנגד שני שרה. ח' כנגד ח' ימים שנימול. ק' כנגד שני אברהם דכתיב הלבן מאה שנים יולד ואם שרה הבת תשעים שנה תלד (שם שם יז).

Verse 4

וימל אברהם וגו' כאשר צוה אותו אלהים. (יא) דכתיב ובן שמונת ימים ימול לכם כל זכר (שם שם יב).

Verse 5



Verse 6

ותאמר שרה צחק עשה לי אלהים כל השומע יצחק לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> יחדי לי. אם השמחה לשרה כל השומע מה שמחה יש לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> הוא שאמרו ז"ל כל העקרות וכל החרשים וכל הסומים נפקדו עם שרה.

Verse 7

ותאמר מי מלל לאברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר' פנחס בשם ר' יחלקיהו אמר. מי אמר מי דבר לא כתיב. אלא מי מלל. רמזו למאה שנה מוליד מנין מלל. ד"א מלל שהניקה בכל יום מאה ילדים.
 הניקה בנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> לפי שהיתה שרה אמנו צנועה ביותר אמר לה אברהם גלי דדייך והניקהו. כדי לפרסם נסי צורנו. והיו מטרוניות מביאות בניהם אצל שרה להניק. לקיים מה שנא' הניקה בנים שרה. וכדי להודיע שמו של הקב"ה.

Verse 8

ויגדל הילד ויגמל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> רבנן אמרו נגמל מחלבו.
 ויעש אברהם משתה גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר' יהודה ב"ר סימון אמר. גדול עולמים היה שם ושש. היינו דכתיב כי ישוב ה' לשוש עליך לטוב כאשר שש על אבותיך (דברים ל ט).
 ביום הגמל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ביום ה"ג מל לשמנה מל. כי שתי משתאות היו. אחד במילה ואחד בגמילה.

Verse 9

ותרא שרה את בן הגר המצרית אשר ילדה לאברהם מצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> דרש ר"ע את בן הגר המצרית מצחק ר' שמעון אומר אין מצחק אלא גילוי עריות כענין שנאמר בא אלי העבד העברי אשר הבאת לי לצחק בי (בראשית לט יז). ר' ישמעאל אומר מצחק זו עבודת כוכבים. כענין שנאמר ויקומו לצחק (שמות לב ו).
 ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי אומר מצחק זו שפיכת דמים. כגון יקומו נא הנערים וישחקו לפנינו (ש"ב ב יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אמר ישמעאל ליצחק נלך ונראה חלקנו בשדה. היה ישמעאל נוטה קשת וחצים ומורה כלפי יצחק ועושה עצמו מצחק.

Verse 10

ותאמר לאברהם גרש האמה הזאת ואת בנה כי לא יירש בן האמה הזאת עם בני עם יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אמרה לו עם בני אפילו לא היה יצחק והיה לי בן אחר. או יצחק ולא היה בני לא יירש עמו. כ"ש עם בני עם יצחק שהבטיחך הקב"ה בו.

Verse 11

וירע הדבר מאד בעיני אברהם. שכבר בקש עליו רחמים לו ישמעאל יחיה לפניך.

Verse 12

ויאמר אלהים אל אברהם אל ירע בעיניך וגו' כי ביצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> כל המודה בב' עולמות הוא זרעך.

Verse 13

וישכם אברהם בבקר. לפי שאמר לו הקב"ה כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקולה.
 ויקח לחם וחמת מים ויתן אל הגר שם על שכמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בן כ"ז שנה. י"ד קודם ליצחק ושלש עשרה היה יצחק. דכתיב כי לא יירש וגו' בן הראוי לחלק בירושה הוא יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ויש אומרים ישמעאל היה בן י"ז שנה. י"ד עד יצחק. וג' עד הגמל את יצחק הרי י"ז. ואם תאמר שם על שכמה ואת הילד. אלא מלמד שהכניסה בו עין הרע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> וחלה.

Verse 14



Verse 15

ויכלו המים מן החמת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> לפי שהחולה צמא ביותר ושותה בכל שעה.
 תחת אחד השיחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אילן של רותם שגדלים במדבר.
 שיחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> א"ר אסי ששם חשיחו עמה המלאכים.

Verse 16

הרחק כמטחוי קשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> למדנו מן אך רחוק יהיה ביניכם וביניו כאלפים אמה.

Verse 17

ויקרא מלאך אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> בזכותו של אברהם.
 באשר הוא שם. בזכות עצמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> יפה תפלת החולה לעצמו יותר משל כל בני אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מיכן אמרו רז"ל אין דנין את האדם אלא לפי מעשיו של אותה השעה. דכתיב באשר הוא שם. שאע"פ שהיה עתיד להמית את ישראל בצמא דכתיב משא בערב ביער בערב תלינו ארחות דדנים (ישעיה כא יג). וכתיב לקראת צמא התיו מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> יושבי בארץ תימא בלחמו קדמו נודד (שם שם יד). לא דיי שלא נתנו להם מים. אלא שהאכילם מלוחים לשמונים אלף לבושי שריונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כדמפורש בהגדת איכה. ואפילו הכי העלה לו הקב"ה באר במדבר.

Verse 18



Verse 19

ויפקח אלהים את עיניה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> א"ר בנימין בן לוי ור' יונתן בן עמרם. הכל בחזקת סומין עד שהקב"ה מאיר עיניהם. דכתיב ויפקח אלהים את עיניה.

Verse 20

ויהי אלהים את הנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ריבה הוא וכל אשר לו לברכה.
 רבה קשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> רבה על כל המורים בקשת.

Verse 21

וישב במדבר פארן ותקח לו אמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אמר רב יצחק זרוק חוטרא לאוירא ועל עיקריה קאים. לפי שהיתה אמו שפחה מצרית. דכתיב ולה שפחה מצרית (בראשית טז א). לקחה לבנה אשה מארץ מצרים.

Verse 22

ויהי בעת ההיא ויאמר אבימלך ופיכול שר צבאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> פה שכל החיילות של אבימלך היו נושקים לו ועל פיו היו יוצאים ובאים.
 אל אברהם לאמר אלהים עמך בכל אשר אתה עושה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> שהיו האומות אומרים אילולי היה אברהם צדיק. היאך לא הוליד בן. כיון שהוליד אמרו אלהים עמך. וכששמע לקול שרה וגירש את הגר ואת ישמעאל היו מרננים אחריו. למה שמע לקול אשתו וגירש את בנו. כיון שראה מעשיו של ישמעאל שנשא אשה מארץ מצרים. והיה יושב ורובה קשת ומלסטם את הבריות. אמר לו אלהים עמך בכל אשר אתה עושה.

Verse 23

ועתה השבעה לי באלהים הנה אם תשקור לי ולניני ולנכדי. הם ג' דורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> עד כאן רחמי האב על הבן בנו ובן בנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ר' יוסי ב"ר חנינא אמר עד כאן הכנסתם של ארץ ישראל בארץ מה שניתן לאברהם לז' דורות. ניתן לאבימלך לג' דורות. זש"ה ואויבי חיים עצמו. (תהלים לח כ).
 כחסד אשר עשיתי עמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שאמר לו הנה ארצי לפניך.

Verse 24



Verse 25

והוכח אברהם את אבימלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר יוסי ב"ר חנינא מלמד שהתוכחת מביאה לידי אהבה. שנאמר הוכח לחכם ויאהבך (משלי ט ח).
 אשר גזלו עבדי אבימלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> בפרהסיא נקרא גזל. ובסתר גניבה.

Verse 26

ויאמר אבימלך לא ידעתי. מעצמי.
 וגם אתה לא הגדת לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ע"י שליח.

Verse 27



Verse 28

ויצב אברהם את שבע כבשות הצאן לבדהן. אלו הן הנזכרות למעלה.
 ויקח אברהם צאן ובקר ויתן לאבימלך ויכרתו שניהם ברית. ואותם הצאן לקח והציגם לבדהן.

Verse 29



Verse 30

ויאמר כי את שבע כבשות תקח מידי. כנגד שבע כבשות שנתן אברהם אבינו לאבימלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> שיהו בניו ז' דורות עד שיכנסו לארץ והרגו ז' צדיקים מבניו ואלו הן.
 שמשון. חפני. ופנחס. ושאול. ושלשת בניו. וכנגדן עשה הארון בשדה פלשתים ז' חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> א"ר ירמיהו בשם ר' שמואל ב"ר יצחק. אמר הקב"ה אילו תרנגולת של אחד מהם נאבדה היה מחזיר כמה פתחים להביאה וארוני בשדה פלשתים ז' חדשים ולא חששתם. אני אחוש בדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> הה"ד וישרנה הפרות (ש"א ו יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> דרשה כי המים היו עולין כשרואין את צאן אברהם אבינו. סימן לבניו שיהא הבאר עולה לישראל דכתיב עלי באר ענו לה (במדבר כ"א יז).

Verse 31



Verse 32



Verse 33

ויטע אשל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ר' יהודה אמר פרדס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מאי אשל שאל. כל מה שאדם היה שואל בו מטעים תאנים ענבים ורמונים. ר' נחמיה אמר פונדקי שאל מה תרצה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> בשר עופות דגים יין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> רבנן אמרי אכילה שתיה לויה.
 ויקרא שם בשם ה' אל עולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> שהקריא שם שמים בפי כל בריה. לאחר שאכלו ושתו אמר להם ברכו למי שאכלתם משלו.

Verse 34

ויגר אברהם בארץ פלשתים ימים רבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> יותר ממה שעשה בחברון עשה שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> שבחברון עשה עשרים וחמשה שנים וכאן עשרים ושש.





Verse 1

ויהי אחר הדברים האלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אחר מאי. אחר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שאמרו מלאכי השרת לפני הקב"ה רבונו של עולם זקן זה חננתו למאה שנה פרי בטן ומכל סעודה שעשה לא היה לו תור או גוזל אחד להקריב לפניך. אמר להן כל מה שעשה כלום עשה אלא בשביל בנו. אם אני אומר לו העלהו לי עולה מיד מעלהו. לכך נאמר ויהי אחר הדברים האלה והאלהים נסה את אברהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד"א אחר דבריו של ישמעאל אמר לו ישמעאל ליצחק. אני גדול ממך. שאני מלתי בן שלש עשרה שנה. ואתה בן שמונת ימים. אמר לו יצחק באבר אחד אתה מיראני אם אמר לי הקב"ה זבח עצמך לפני מיד אני זובח. מיד והאלהים נסה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ר' יוסי הגלילי אומר גידלו כנס של ספינה. ר' עקיבה אומר נסה ודאי.

Verse 2

ויאמר קח נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אין נא אלא לשון בקשה. אמר לו בבקשה ממך עמוד בנסיון זה שלא יאמרו אין ממש בראשונים.
 את בנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אמר לו איזה בן. א"ל את יחידך. אמר לו זה יחיד לאמו. וזה יחיד לאמו. אמר לו אשר אהבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אמר לו איתת חמין במעיא תרויהו. אמר לו את יצחק. וכל כך למה. כדי לחבבו בעיניו. וליתן לו שכר על כל פסיעה ופסיעה.
 ולך לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> הראשונה לך לך. והשניה ולך לך. ו' הוסיף. מלמד שחביב הנס האחרון מן הראשון. בלשון הנס הראשון היה הנס האחרון.
 אל ארץ המוריה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר' חייא רבה ור' ינאי. חד אמר למקום שהוראה יוצאה לעולם. שנאמר על פי התורה אשר יורוך (דברים יז יא). וחד אמר למקום שיראה יוצאה לעולם.
 והעלהו לי לעולה. להעלאה ולא לזביחה.
 על אחד ההרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> רב הונא משום ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי אומר. משהקב"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מתמהא בעיניהם של צדיקים. אח"כ מגלה להם טעמו של דבר. ודכוותה אל הארץ אשר אראך (בראשית יב א). קום צא אל הבקעה ושם אדבר אותך (יחזקאל ג כב). על אחד ההרים אשר אומר אליך.

Verse 3

וישכם אברהם בבקר ויחבוש את חמורו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> א"ר שמעון בר יוחי אהבה מקלקלת את השורה. ושנאה מקלקלת את השורה. אהבה באברהם. דכתיב וישכם אברהם בבקר ויחבוש את חמורו. וכי לא היה לו עבד לחבוש את חמורו. אלא על אהבתו לבוראו חבש הוא בעצמו. ושנאה מבלעם. דכתיב וישכם בלעם בבקר וגו' (במדבר כב כא). ולא היה לו כמה עבדים. אלא משנאתו את ישראל חבש הוא בעצמו. אר"ש בן יוחי תביא חבשה דאברהם ותעמוד על חבשה דבלעם.
 ויקח את שני נעריו אתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מיכן שאין ראוי לאדם הגון לילך לבדו. וכן בשאול כתיב וילך הוא ושני אנשים עמו (ש"א כח ח).
 ויבקע עצי עולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר' חייא בר יוסי אמר בשם ר' מישא בשכר בקיעת עצים של עולה זכו בניו ויבקעו המים (שמות יד כא).
 ויקם וילך. ניתן לו שכר קימה ושכר הליכה.

Verse 4

ביום השלישי. כי היה השטן מבלבל לו הדרך עד יום השלישי.
 ד"א כדי לסגפו בדרך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ליתן לו שכר על כל פסיעה ופסיעה.
 ביום השלישי וישא אברהם את עיניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אין הקב"ה מניח את הצדיקים בצער יותר משלשת ימים. כיוצא בו ויאמר אליהם יוסף ביום השלישי (בראשית מב יח). במתן תורה ויהי ביום השלישי (שמות יט טז). ביונה כתיב ויהי יונה במעי הדג שלשה ימים (יונה ב א). ביום השלישי לאסתר (אסתר ה א). ולעתיד לבא יחיינו מיומים ביום השלישי יקימנו (הושע ו ג).
 וירא את המקום מרחוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מה ראה. ראה ענן קשור בהר. אמר לו ליצחק רואה אתה כלום. אמר לו רואה אני ענן קשור בהר. אמר לעבדיו רואים אתם כלום. אמרו לא לאו. אמר להם שבו לכם פה עם החמור. עם הדומים לחמור. מה חמור אינו רואה. אף אתם אינכם רואים.
 ואני והנער נלכה עד כה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר יהושע בן לוי נלך ונראה מה יהיה בסופו של כה יהיה זרעך (בראשית טו ה).
 ונשתחוה ונשובה אליכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> פי' מבשרו שהם חוזרין מהר המוריה לשלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> בזכות השתחויה זו. זכו בניו והשתחויתם מרחוק (שמות כד א). ובה יזכו לכינוס גליות. והשתחוו לה' בהר הקדש בירושלים (ישעי' כז יג).

Verse 5



Verse 6

וילכו שניהם יחדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שוים זה לעקוד וזה ליעקד.

Verse 7

ויאמר יצחק אל אברהם אביו וגו'.

Verse 8

ויאמר אלהים יראה לו השה לעולה בני. חמשה ויאמר כנגד חמש שנים שחיה יצחק יותר מאברהם. אברהם אבינו מת בן קע"ה ויצחק בן ק"פ.
 ויאמר אברהם אלהים יראה לו השה. ואם אין שה. לעולה בני. כיון שפירש לו הדבר עוד נתחזקו שניהם בעצה אחת.
 וילכו שניהם יחדו. זה לשחוט וזה לישחט.

Verse 9



Verse 10

וישלח אברהם את ידו ויקח את המאכלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> בעא מיניה רב מר' חייא מנין לשחיטה שהוא בדבר שהוא מטלטל. דכתיב וישלח אברהם את ידו ויקח את המאכלת לשחוט את בנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מה לשון מאכלת. שמתיר בשר לאכילה. שנאמר אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו (בראשית ט ד). וכיון שנשחט הותר.

Verse 11

ויקרא אליו מלאך ה' מן השמים ויאמר אברהם אברהם ויאמר הנני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> תני ר' חייא לשון חיבה. לשון זירוז. ר' אלעזר בנו של ר' יעקב אומר לו ולדורותיו. אין דור שאין בו כאותן שנכפלו שמותן. אברהם אברהם. יעקב יעקב. משה משה. שמואל שמואל.

Verse 12

ויאמר אל תשלח ידך אל הנער. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אמר לפניו רבונו של עולם אוציא ממנו טיפת דם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א"ל אל תעש לו מאומה.
 כי עתה ידעתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ידעתי לכל שאתה אוהבני.
 ולא חשכת את בנך את יחידך ממני. כאילו הקרבת את עצמך לפני.

Verse 13

וישא אברהם את עיניו וירא והנה איל אחר נאחז בסבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> אחר כך נאחז בסבך בקרניו בסבך של אילן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ד"א אחר. סימן לישראל אחרית הגלות ישראל נסבכים בצרות. וסופן להגאל בקרניו של איל. הה"ד וה' אלהים בשופר יתקע (זכריה ט יד). ובראש השנה נוטלין שופר ומתריעין וסופן להגאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ר' יוסי דסכנין בש"ר לוי. לפי שהיה אבינו אברהם רואה את האיל ניתש מן חורש זה. הולך ומסתבך בחורש אחר. א"ל הקב"ה כך עתידין בניך להסתבך במלכיות. מבבל למדי. וממדי ליון. ומיון לאדום. וסופן להגאל בקרניו של איל. הה"ד וה' אלהים בשופר יתקע.
ענין ראש השנה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אמר ר' אבהו למה תוקעין בשופר של איל. כדי שאזכור לכם עקידת יצחק בן אברהם. ומעלה אני עליכם כאילו עקדתם עצמכם לפני.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> תנן התם בראש השנה כל באי עולם עוברין לפניו כבני מרון. שנא' היוצר יחד לבם המבין אל כל מעשיהם (תהלים לג טו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> מאי כבני מרון. הכא תרגימו כבני אמרנא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ר' שמעון בן לקיש אמר כמעלות בית חורון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ותנן נמי סדר ברכות של ראש השנה אומרים אבות וגבורות וקדושת השם. וכולל מלכיות עם קדושת היום ותוקע. זכרונות ותוקע. שופרות ותוקע. ואומר עבודה והודאה וברכת כהנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> אין פוחתין מעשרה מלכיות ועשרה זכרונות. ועשרה שופרות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> מתחיל בתורה ומסיים בנביא. ר' יוסי אומר אם השלים בתורה יצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> העובר לפני התבה ביו"ט של ראש השנה השני מתקיע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ואין מעכבין את התינוקות מלתקוע. אבל מתעסקין בהן עד שילמדו. המתעסק לא יצא. והשומע מן המתעסק לא יצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> סדר תקיעות שלש של שלש שלש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> שיעור תקיעה כשלש תרועות. שיעור תרועה כשלש יבבות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> כשם ששליח צבור חייב. כך כל יחיד ויחיד חייב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> רבן שמעון בן גמליאל אומר שליח צבור מוציא את הרבים ידי חובתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ואמרינן אין פוחתין מעשרה מלכיות. הני עשרה מלכיות כנגד מי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> א"ר לוי כנגד עשרה הלולים הכתוב בהללו אל בקדשו (תהלים קנ א). ר' יוסף אמר כנגד עשרת הדברות. ר' יוחנן אמר כנגד עשרה מאמרות שבהן נברא העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ואם אמר שלש מכולן יצא כדאמר ר' יוחנן בן נורי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> דאמר ר' המנונא אמר שמואל הלכה כר' יוחנן בן נורי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> אין מזכירין מלכיות זכרונות שופרות של פורעניות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> אבל פורעניות של עובדי כוכבים. כגון וה' אלהים בשופר יתקע והלך בסערות תימן (זכריה ט יד) מזכירין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> אין מזכירין זכרונות של יחיד. כגון וה' פקד את שרה. וכגון זכרני ה' ברצון עמך (תהלים קו ד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> העובר לפני התבה השני מתקיע. משום ברב עם הדרת מלך (משלי יד כח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ובשעת ההלל כגון שאר ימים טובים שקורין בהן את ההלל. הראשון קורא את ההלל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> כלומר בתפלת היוצר. משום דזריזין מקדימין למצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ובראש השנה ויום הכפורים אין בהם הלל. מאי טעמא כדר' אבהו. דאמר ר' אבהו אמרו מלאכי השרת לפני הקב"ה רבונו של עולם מפני מה אין ישראל אומרים לפניך שירה בר"ה וביוה"כ. אמר להם אפשר מלך יושב על כסא דין וספרי חיים וספרי מתים פתוחים לפני. וישראל אומרים שירה לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> אמר ר' כרוספדאי א"ר יוחנן שלשה ספרים נפתחים בר"ה. אחד של צדיקים גמורים ואחד של רשעים גמורים. ואחד של בינונים. צדיקים גמורים נכתבין ונחתמין לאלתר לחיים. של רשעים גמורים נכתבין ונחתמין לאלתר לגיהנם. בינונים תלויים ועומדים מראש השנה ועד יוה"כ. זכו נכתבין לחיים. לא זכו נכתבין למיתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> לפיכך אמר הקב"ה אמרו לפני בר"ה מלכיות זכרונות ושופרות. מלכיות כדי שתמליכוני עליכם. זכרונות כדי שתעלה זכרונכם לפני לטובה. ובמה בשופר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> וכן הוא אומר תקעו בחדש שופר בכסא ליום חגנו (תהלים פא ד). איזה חג שמתכסה בו החודש. הוי אומר זה ראש השנה. לפיכך נקרא יום הזכרון. שמתוך שתוקעין זוכר את יום הכפורים. (נז) והוא שבעשרת הימים האלה כדי שיהא לו מחילה וכפרה ביום הכפורים. וזה נדרושהו על ענין פרשת יום הכפורים. כי לא הוצרכנו לזה. אלא כדי להודיע כי תקיעת ר"ה בשופר של איל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ואפילו ציפהו זהב או בכסף פסול. בזמן שציפהו במקום הנחת פה. דבעינן שופר ולא חצוצרות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ובזמן שהיחיד מתפלל תוקעין לו בלחש כשהוא מתפלל. ושומעין על הסדר. ועל סדר ברכות. בזמן ששליח צבור מתפלל. לפי שש"ץ מוציא את הרבים ידי חובתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> והלכה כר"ש בן גמליאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> דאמר רבה בר בר חנה אמר ר' יוחנן כל מקום ששנה רבן שמעון בן גמליאל במשנתינו הלכה כמותו. חוץ מערב וצידן. וראיה אחרונה. אלו הלכות הם. ערב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> בסוף בבא בתרא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> צידן בכתובות. וראיה אחרונה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> בסנהדרין בפ' זה בורר לו אחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ובשבת לא תקעינן משום דרבה. גזירה שמא יטלטלנו ויעבירנו ארבע מאות ברשות הרבים. וכל גזירה קבעינן להו הלכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> וצריך לברוכי עליה לשמוע בקול שופר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ושהחיינו. דכל המצות כולן מברך עליהן עובר לעשייתן.
 נשוב לענין הפרשה.

Verse 14

ויקרא אברהם שם המקום ההוא ה' יראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> רבא אמר בש"ר יוחנן. אמר אברהם אבינו לפני הקב"ה רבש"ע משעה שאמרת קח נא את בנך. היה לי מה להשיב. אתמול אמרת לי כי ביצחק יקרא לך זרע. עכשיו אתה אומר קח נא את בנך. וכבשתי רחמי לעשות רצונך. כן יהי רצון מלפניך ה' אלהי שיכבשו רחמיך את כעסך על בניו של יצחק. ותהא נזכר להם אותה עקידה. ותתמלא רחמים עליהם.
 ה' יראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> אברהם קרא אותו יראה. שם קרא לו שלם. ומלכי צדק מלך שלם (בראשית יד יח). לפיכך נקראת ירושלים על שם שני הצדיקים האלה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> ד"א יראה. בהר ה' יראה. מלמד שצפה ברוח הקודש בניינו וחרבנו. דכתיב על הר ציון ששמם (איכה ה יח). ועוד בנוי. דכתיב יראה.
 (עא) ד"א על שם יראה כל זכורך (דברים טז טז). לפיכך בהר ה' יראה.

Verse 15



Verse 16

ויאמר בי נשבעתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> מה צורך לשבועה זו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> לוי בש"ר חמא ב"ר חנינא נשבע לו שאין מנסה אותו עוד ולא ליצחק בנו.
 כי יען אשר עשית את הדבר הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> ללמדך ששקול נס האחרון כנגד הכל.

Verse 17

כי ברך אברכך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> ברכה לאב. ברכה לבן.
 והרבה ארבה. ריבוי לאב וריבוי לבן.
 וירש זרעך את שער אויביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> זהו תדמור. אשריו מי שרואה במפלתה של תדמור. שהיתה שותפות בשני חרבנות.

Verse 18

והתברכו בזרעך כל גויי הארץ. אילולי זרעך לא נתקיימו שמים וארץ. כמו שפירשנו למעלה.
 ביעקב כתיב נחשתי ויברכני ה' בגללך (בראשית ל כז). ביוסף כתיב ויברך ה' את בית המצרי בגלל יוסף (שם לט ה). ולולי יוסף היה העולם חרב בימי פרעה. שנא' וכלה הרעב את הארץ (שם מא). ודניאל הבין בכל ספר וחלומות והוא סיפר לנבוכדנאצר מה די להוי בסופיה יומיא. ואפי' ישראל בגלותם בתפלתן מעמידין העולם. לכך נאמר והתברכו בזרעך כל גויי הארץ. ולעתיד כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> אשר יחזיקו אנשים מכל לשונות הגוים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> בכנף איש יהודי לאמר נלכה עמכם כי שמענו אלהים עמכם (זכריה ח כג). וכתיב ונלוה הגר עליהם ונספחו על בית יעקב (ישעיה יד א). ואומר כי אז אהפוך אל עמים שפה ברורה לקרוא כלם בשם ה' ולעבדו שכם אחד (צפני' ג ט). לכן נאמר והתברכו בזרעך כל גויי הארץ.

Verse 19

וישב אברהם אל נעריו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ויצחק היכן הוא. ר' ברכיה בשם רבנן דתמן אמרו. שלחו אצל שם ללמוד ממנו תורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ר' יוסי ב"ר חנינא אמר שלחו בלילה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> מפני העין.
 ויקמו וילכו יחדיו אל באר שבע. זה היה מעשה אחר שלמד חקים ומצות.

Verse 20

ויהי אחר הדברים האלה ויגד לאברהם לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> אחר הרהורי דברים. ומה דברים היה לו אמר אברהם בני קודש עולה כליל היאך ישא אשה מן ארץ כנען. מיד עד שהוא עומד בהר המוריה נתבשר שנולד זווגו של יצחק.
 הנה ילדה מלכה וגו'. יחס הכתוב עד רבקה זיווגו של בנו.

Verse 21

את עוץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> מלמד שנתיירא אברהם אבינו מן היסורין. א"ל הקב"ה אל תירא הנה נולד מי שיקבלם איש היה בארץ עוץ איוב שמו (איוב א א).

Verse 22



Verse 23



Verse 24

ופלגשו ושמה ראומה ותלד גם הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> בני גבירה ופלגש הכל שנים עשר. כשם שיצאו מיעקב. לכך נאמר גם הוא כדרך מלכה כדרך בני בניה של שרה.
 ד"א ותלד גם הוא. לפי שנפקדה שרה שהיא אחות מלכה. שנא' בת הרן אבי מלכה ואבי יסכה (בראשית יא כט). וכמו שפירשנו יסכה זו שרה. וכשם שילדה שרה לאברהם נתבשר נמי במלכה אשת נחור. שנא' הנה ילדה מלכה גם היא בנים לנחור אחיך. כך יביא הקב"ה מנחם בימינו. שנא' שמחו את ירושלים וגילו בה כל אוהביה וגו' (ישעי' סי' י).
סליק פרשת וירא.
פרשת חיי שרה.





Verse 1

ויהיו חיי שרה. כתוב טוב ללכת אל בית אבל מלכת אל בית משתה באשר הוא סוף כל האדם והחי יתן אל לבו (קהלת ז ב). טוב עשה אברהם שכשנתבשר. הנה ילדה מלכה גם היא בנים לנחור אחיך (בראשי' כב כ). לא הלך לשמוח עמהם. אלא הלך לספוד לשרה ולבכותה. דכתיב ויבא אברהם לספוד לשרה ולבכותה. באשר הוא סוף כל האדם. ראה כמה גדולות ונוראות עשה הקב"ה עם שרה אמנו. שעם כל הנשים הצדקניות דבר עמהם ע"י מלאך. ועם שרה ע"פ הדבור. שנאמר ויאמר לא כי צחקת (שם יח טו). לא אמר הכתוב כי צחקה. לא כי צחקת. וינגע ה' את פרעה נגעים גדולים ואת ביתו על דבר שרה (שם יב יז). כי עצור עצר ה' על דבר שרה (שם כ יח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ולבסוף ויהיו חיי שרה מאה שנה ועשרים שנה ושבע שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> עד שלא כבתה שמשה של שרה. זרחה שמשה של רבקה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שנאמר וזרח השמש ובא השמש (קהלת א ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנולד צדיק אחר.
 מאה שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מה ת"ל מאה שנה ועשרים שנה ושבע שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אלא בת מאה שנה היתה כבת עשרים לנוי. ובת עשרים כבת ז' לחטא.
 שני חיי שרה. כל שנותיה עברה בשמחה ובששון. ואעפ"כ ותמת שרה בקרית ארבע.

Verse 2

ותמת שרה בקרית ארבע. (ו) קרית ארבע ילידי הענק. אחימי ששי ותלמי וענק אביהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ד"א קרית ארבע. שנקברו שם ארבע זוגות. אדם וחוה. אברהם ושרה. יצחק ורבקה. יעקב ולאה.
 ויבא אברהם לספוד לשרה ולבכותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מהיכן בא מהר המוריה. למדנו שהיה יצחק כשנעקד בן שלשים ושבעה שנה. בת תשעים היתה שרה בלדת את יצחק. הוסיף שלשים ושבעה הרי מאה ועשרים ושבע שנה לחיי שרה.
 והחי יתן אל לבו (שם ז ב). זה אברהם. שכל השנים הללו לא קנה לו קבר בארץ ישראל. עד שמתה שרה. ונתן אל לבו. לקנות לו קבר להיות בחזקתו. מיד ג) ויקם אברהם מעל פני מתו וידבר אל בני חת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> תנן התם מי שמתו מוטל לפניו פטור מקריאת שמע ומן התפלה ומן התפילין. נושאי המטה וחלופיהן וחלופי חלופיהן. את שלפני המטה. ואת שלאחר המטה. את שלפני המטה צורך בהם פטורין. ואת שלאחר המטה צורך בהם חייבין. קברו את המת וחזרו. אם יכולין להתחיל ולגמור עד שלא יגיעו לשורה יתחילו. ואם לאו לא יתחילו. העומדים בשורה הפנימיים פטורין. והחיצוניים חייבין. אלו ואלו פטורין מן התפלה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> תנא לא יהלך אדם בבית הקברות ותפילין בראשו וספר תורה בזרועו וקורא בו. משום שנא' לועג לרש חרף עושהו (משלי יז ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> דכיון דאינהו לא מצי לאיעסוקי במצות. דכתיב לא המתים יהללו יה (תהלים קטו יז). חלשא דעתייהו עד דמרחק ד' אמות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אמר רבא א"ר יהודה כל הרואה את המת ואינו מלוהו. עובר משום לועג לרש חרף עושהו. ואם מלוהו עליו הכתוב אומר מלוה ה' חונן דל וגמולו ישלם לו (משלי יט יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ומבטלין תלמוד תורה להוצאת המת. ולהכנסת כלה לחופה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ואע"ג דאית להו צרכיהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> והספידא משום יקרא דשכבי הוא. (טו) ותניא ר' נתן אומר סימן יפה למת שנפרעין ממנו לאחר מיתה. אלמא הספדא יקרא דשכבא הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ואי אמר לא תספדו לההוא גברא רשותא דידיה הוא שמע מינה. וקבורא דנהוג עלמא ודאי דאורייתא הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ואע"ג דאסמוכוהו רבנן מכי קבור תקברנו (דברים כא כג). מדכתיב כי עפר אתה ואל עפר תשוב (בראשית ג יט). ואומר וישוב העפר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אל הארץ כשהיה (קהלת יב ז). מכלל דצריך קבורה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> משום בזיוני דאינשי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ת"ר בשעת פטירתו של אדם מלאך המות עומד למעלה מראשותיו וחרבו שלופה בידו. וטפה של מרה תלויה בה. כיון שראה אותה חולה מזדעזע ופותח פיו וזורקה לתוך פיו. ממנה מת. ממנה מסריח. ממנה פניו מוריקות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ת"ר בשעת פטירתו של חולה. אומרים לו התודה. שכל המתודה יש לו חלק לעוה"ב. ואם אינו יודע להתודות. אומר יהי רצון שתהא מיתתי כפרה על עונותי. (כא) ואינו נפטר מן העולם עד שרואה פני השכינה. שנאמר לפניו יכרעו כל יורדי עפר (תהלים כב ל). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכל זכיותיו ועונותיו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> נפטרין לפניו ואומרים לו חתום. והוא חותם. שנא' ביד כל אדם יחתום (איוב לז ז). לפיכך נאמר והחי יתן אל לבו (קהלת ז ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אמר רב דברים של מיתה דידלי דלונייה. דיקבר יקברוניה. דיספד יספדוניה.
 וכל הנשים צדקניות מתו לפני בעליהן שלא יתבזו אחריהן. אברהם זכה בשרה. לפיכך זכו בו יצחק וישמעאל בניו. אשריהן הצדיקים שמזכין להם ולבניהן עד סוף כל הדורות.
 נשוב לענינינו.
 ד) גר ותושב אנכי עמכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אם רצית גר. ואם לאו תושב. מרי בית. שכך אמר לי הקב"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> לזרעך אתננה את הארץ הזאת (בראשית יב ז).

Verse 3

שמעני אדני נשיא אלהים אתה בתוכנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מלך אתה עלינו. נשיא אתה עלינו.
 במבחר קברינו קבור את מתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מיתין סגיאין.

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

ויקם אברהם וישתחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שהודה על בשורה טובה.

Verse 8

וידבר אתם לאמר וגו' ופגעו לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> פגעוני בי. ואם לאו צלו עלי.

Verse 9



Verse 10

ועפרון ישב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ישב כתיב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ר' יצחק בר אמי אמר אותו היום מינו אותו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ארכי איסטרטיגוס.
 לכל באי שער עירו לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אמר רב פנחס שנעלו כל דלתותיהן והלכו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לגמול חסד לשרה.

Verse 11



Verse 12

וידבר אל עפרון אך אם אתה לו שמעני. אם אתה חפץ בטובתי לו שמעני. כלומר שמעני לקבל ממני הממון.
 נתתי. אמירתן של צדיקים מעשה. דלא כתיב אתן. אלא נתתי.
 כסף השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מיכן אמרו רז"ל קרקעות ניקנין בכסף ובשטר ובחזקה. באחת מכל אלו.

Verse 13

אדני שמעני ארץ ארבע מאות שקל כסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> א"ר חנינא כל שקלים שנאמר בתורה סלעים. ובנביאים ליטרין. ובכתובים קונטורין. חוץ משקלי עפרון שהן קונטורין. הוא שאמר שלמה נבהל להון איש רע עין ולא ידע כי חסר יבואנו (משלי כח כב). שהכניס עין הרע בממונו של צדיק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> הוא שארז"ל רשעים אומרים הרבה. ואפי' מעט אינן עושין. עפרון היה נותן השדה במתנה. אחרי כן העלה בדמים ארבע מאות קונטורין. לפיכך נחסר שמו. דכתיב וישקול אברהם לעפרון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> לעפרן כתיב.

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

ויקם שדה עפרון. וכי שכיבה היתה לו. אלא קמה בעילויה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> שהיתה לאדם קטן. ונהייתה לאדם גדול. לכך נאמר ויקם. ויקם לשון זכר. כמו על שדה איש עצל עברתי והנה עלה כלו קמשונים וגו' (שם כד לא).
 אשר במכפלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> מלמד שנכפלה בעיני כל אחד ואחד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ד"א כל שקבורין שם שכרן כפול בזה ובבא.
 השדה והמערה אשר בו וכל העץ אשר בשדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> היינו דתנן המוכר את שדהו צריך לכתוב לו השדה וסימניה.

Verse 18

לעיני בני חת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר אלעזר כמה דיות משתפכות. כמה קולמוסין משתברין. כדי לכתוב בני חת בני חת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> עשרה פעמים כתיב בני חת. כנגד עשרת הדברות. ללמדך שכל המברר מקחו של צדיק. כאילו הוא מקיים עשרת הדברות.

Verse 19

ואחרי כן קבר אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> לפי שהיה אברהם אבינו רודף צדקה וחסד. צדקה לחיים וחסד למתים. לפיכך מצא חיים שנאמר ואלה ימי שני חיי אברהם אשר חי מאת שנה ושבעים שנה וחמש שנים (בראשית כה ז). א"ל הקב"ה תזכה לזקנה שנאמר.

Verse 20







Verse 1

ואברהם זקן בא בימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> יש אדם שבא בימים ואין לו זקנה. ויש אדם שיש לו זקנה ואינו בא בימים. אבל אברהם אבינו זקן בא בימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ארז"ל עד שבא אברהם לא היה זקנה בעולם. בא אברהם אבינו וביקש רחמים עליה. לכך נאמר ואברהם זקן בא בימים. הוא שאמר שלמה בחכמתו עטרת תפארת שיבה בדרך צדקה תמצא (משלי טז לא). דכתיב כי ידעתיו למען אשר יצוה וגו' (בראשית יח יט).
 ואברהם זקן. זה שקנה חכמה.
 וה' ברך את אברהם בכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ר' לוי בש"ר חמא בר חנינא אמר שלא חזר ונסה אותו. ר' נחמיא אומר שלא נתן לו נקבה כל עיקר.

Verse 2

ויאמר אברהם אל עבדו זקן ביתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שהיה דומה לו.
 המשל בכל אשר לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שהיה שליט ביצרו כמותו.
 שים נא ידך תחת ירכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> [ר' ברכיה אמר] לפי שניתנה להם המילה בצער. לפיכך היו נשבעין בה.

Verse 3

ואשביעך בה' אלהי השמים ואלהי הארץ. (ו) אמר ר' פנחס עד שלא הודעתיו לבריות ה' אלהי השמים. וכיון שהודעתיו אותו לבריות נקרא ה' אלהי השמים ואלהי הארץ.
 אשר לא תקח אשה לבני מבנות הכנעני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> הזהירו על בנות ענר אשכול וממרא.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> תנן התם האשה נקנית בשלש דרכים. וקונה את עצמה בשתי דרכים. נקנית בכסף ובשטר ובביאה. כסף בפרוטה ובשוה פרוטה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> בשטר כתב לה על הנייר בתך מקודשת לי. בתך מאורסת לי הרי זו מקודשת אע"פ שאין בו שוה פרוטה. והני מילי לקדש בעדים הראויין להן שאינן לא קרובין ולא פסולי עדות. כגון הגזלנין והחמסנין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> קידשה בעד אחד. אין חוששין לקידושיה. ואפי' שניהן מודים האיש והאשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ותנן נמי האיש מקדש בו ובשלוחו. והאשה מתקדשת בה ובשלוחה. האיש מקדש את בתו כשהיא נערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> יתומה שהשיאוה אמה ואחיה כשהיא קטנה יכולה למאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> עמדה ונתקדשה לאחר. קידושיה הם מיאונה. אבל אם נתקדשה קידושי טעות. אפי' בנה מורכב לה על כתיפה ממאנת. ואלו הן קידושי טעות. כסבורה ראובן ונמצא שמעון. וכן כיוצא בהן. (יג) דתנן במתניתין על מנת שאני כהן ונמצא לוי כו' אינה מקודשת. וכן היא שהטעתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> המקדש את האשה על מנת שאין עליה נדרים. תצא שלא בכתובה. וכן במומין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> האומר לחבירו צא וקדש לי אשה פלונית. והלך וקידשה לעצמו מקודשת לשני. וכן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שלשים יום ובא אחר וקידשה בתוך שלשים יום מקודשת לשני. (טז) האומר לאשה קדשתיך. והיא אומרת לא קדשתני. הוא אסור בקרובותיה. והיא מותרת בקרוביו. היא אומרת קדשתני והוא אומר לא קדשתיך. הוא מותר בקרובותיה. והיא אסורה בקרוביו. פי' והואיל ואסרה לעצמה להנשא לאחד מן אחיו או לאביו או לבניו של זה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כל מקום שיש קידושין ואין עבירה הוולד הולך אחר הזכר. ואי זה זו כהנת לויה וישראלית שנשאת לכהן ללוי ולישראל. כל מקום שיש קידושין ויש עבירה. הוולד הולך אחר הפגום שבשניהם. כגון אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט. ממזרת ונתינה לישראל. בת ישראל לממזר ולנתין. וכל מי שאין לה עליו קידושין. אבל יש לה קדושין על אחרים הוולד ממזר. ואיזה זה זה שבא על אחת מכל העריות האמורות בתורה. וכל מי שאין לה עליו קידושין ולא על אחרים הוולד כמוה. ואיזה זה הוולד שפחה ונכרית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> איזהו שתוקי. כל שהוא מכיר את אמו ואינו מכיר את אביו. אסופי. כל שנאסף מן השוק ואינו מכיר לא את אמו ולא את אביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> מי שנתן רשות לשלוחו לקדש את בתו. והלך הוא וקידשה. אי שלו קדמו קידושיו קידושין. אם של שלוחו קודמין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אין קידושיו קידושין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אם אינו ידוע שניהם נותנין גט. אם רצו אחד נותן גט. ואחד כונס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכן אשה שנתנה רשות לשלוחה והלכה וקידשה את עצמה כזה הדין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> א"ר יצחק בר יוסף א"ר יוחנן האומר לשלוחו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> צא וקדש לי אשה. נאסר בכל הנשים בזמן שלא חזר השליח לומר לו אם קידש אם לאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אמר רבא מודה ר' יוחנן באשה שאין לה לא אם לא בת לא שאר קרובות האסורות משום ערוה. שהוא מותר בה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וליכא למיחש שמא קידש שלוחו את בתה או את אמה שתהא זו אסורה עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> א"ר יהודה אמר רב אין מעשין אלא לפסולות. כי אמרתה קמי דשמואל אמר לי כגון אלמנה לכהן גדול. גרושה וחלוצה לכהן הדיוט. ממזרת ונתינה לישראל. בת ישראל לממזר ולנתין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> אבל נשא אשה ושהה עמה עשר שנים ולא ילדה אין כופין אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ור' תחליפא אמר שמואל אפי' נשא אשה ושהה עמה עשר שנים ולא ילדה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מעשינן ליה לאפוקה וגביא כתובתה. מאי טעמא כיון דהוא מופקד אפרייה ורביה והיא לא מיפקדה. אמרינן הוא דלא זכה לבנות ממנה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ת"ר מברכין ברכת אירוסין בבית האירוסין. מאי מברך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> רבא בר רב אדא ורבין בר רב אדא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> דאמרי תרויוהו. אקב"ו על העריות. ואסר לנו את הארוסות. והתיר לנו את הנשואות על ידי חופה וקידושין בא"י <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מקדש עמו ישראל ע"י חופה וקידושין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ת"ר מברכים ברכת חתנים כל שבעה. א"ר יהודה והוא שבאו פנים חדשות. ומאי מברך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> בורא פרי הגפן. שהכל ברא לכבודו. בא"י יוצר האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ברוך אשר יצר את האדם בצלמו בצלם דמות תבניתו והתקין לו ממנה בנין עדי עד. ברוך יוצר האדם. שוש תשיש ותגל עקרה. בקיבוץ בניה לתוכה בשמחה. בא"י משמח ציון בבניה. שמח תשמח רעים האהובים. כשמחך יצירך מקדם בגן עדן. ברוך משמח חתן וכלה. בא"י אהמ"ה אשר ברא ששון ושמחה חתן וכלה גילה ורינה דיצה וחדוה אהבה אחוה שלום וריעות. מהרה ה' אלהינו ישמע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מערי יהודה ומחוצות ירושלים קול ששון וקול שמחה. קול חתן וקול כלה. קול מצהלות חתנים מחופתם. ונערים ממשתה נגינתם. בא"י משמח חתן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> עם הכלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> א"ר יצחק א"ר יוחנן מברכין ברכת חתנים בעשרה. וחתן מן המניין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> וכן הלכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> והילכתא כל ז' יומי אי איכא פנים חדשות מברכינן כל שבעה. ואי לא מברך חדא. משבעה ועד תלתין אין מברך אלא שהשמחה במעונו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אבל בבית המילה אין אומרים שהשמחה במעונו. (מג) ולעולם ידבק אדם בטובים. שהרי אברהם אבינו אמר לאליעזר כי אל ארצי ואל מולדתי תלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר יצחק חיטיא מקרתך זונין מנהון זרוע.

Verse 4



Verse 5

ויאמר אליו העבד אולי לא תאבה האשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כסבור היה ליתן לו בתו.

Verse 6

ויאמר אליו אברהם השמר לך פן תשיב את בני שמה. לפי שנקרב כליל לא רצה להוציאו מקדושתו. לכן נאמר פן תשיב את בני שמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> א"ר אלעזר כל מקום שנאמר השמר פן ואל. אינו אלא לא תעשה. לפי שאמר לו הקב"ה לך לך מארצך וממולדתך. לפיכך אמר לו פן תשיב את בני שמה.

Verse 7

ה' אלהי השמים אשר לקחני מבית אבי ומארץ מולדתי. מבית אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> זה ביתו של אביו. ומארץ מולדתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> זה שכונתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ואשר דבר לי. בחרן.
 ואשר נשבע לי. בין הבתרים.
 הוא ישלח מלאכו לפניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> לפיכך זמן לו הקב"ה ב' מלאכים אחד ללות את רבקה. ואחד ללות אליעזר.

Verse 8

ואם לא תאבה וגו' רק את בני לא תשיב שמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> מיעוט. בני אינו חוזר. בן בני חוזר.

Verse 9



Verse 10

ויקח העבד עשרה גמלים וגו' וכל טוב אדוניו בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ר' חלבו אמר זו דייתיקי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> פירש דא תהא קיימא. מהו מגמלי אדוניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> שגמליו של אברהם היו ניכרין בכל מקום כשהיו יוצאין זמומין.
 ויקם וילך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מלמד שקפצה לו הדרך.

Verse 11

ויברך הגמלים מחוץ לעיר אל באר המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שכן דרך הגמלים להיות בורכין בשעת שתייה.
 אל באר המים. כל הצדיקים שיצאו ממקומם הלכו אל הבארות. משה וישב על הבאר (שמות ב טו). יעקב והנה באר בשדה (בראשית כט ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ונקרא באר ועין שהיה מעלות בבאר וירדה ברגליה ולא מלאה בחבל, וכן נאמ' בדוד.

Verse 12

ויאמר ה' אלהי אדוני אברהם. אמר לפניו רבונו של עולם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> התחלת גמור, ועשה חסד עם אדני אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ר' מני בשם ר' יצחק אמר אפילו אברהם אבינו צריך חסד.

Verse 13

הנה אנכי נצב על עין המים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> והיה הנערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ארבעה שאלו שלא כהוגן, לשלשה ניתן להם כהוגן. ולאחד לא ניתן לו כהוגן. אליעזר אמר והיה הנערה אשר אומר אליה. יכול אפי' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> יצאה גידמית או אמה היה משיאה לבן אדוניו. וזימן לו הקב"ה רבקה. שנאמר ויהי הוא טרם כלה לדבר והנה רבקה יוצאת. כלב אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> אשר יכה את קרית ספר ולכדה ונתתי לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> את עכסה בתי לאשה (יהושע טו טז). יכול אפי' עבד היה נותן לו את בתו. זימן לו הקב"ה עתניאל בן קנז. שאול אמר והיה האיש אשר יכנו יעשרנו המלך עושר גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ואת בתו יתן לו (ש"א יז כה). אולי יצא כושי. או עובד כוכבים. היה נותן לו בתו. זימן לו הקב"ה את דוד. יפתח אמר והיה היוצא אשר יצא מדלתי ביתי לקראתי והיה לה' והעליתיהו עולה (שופטים יא לא). יכול אפילו חמור או כלב. היה מעלהו עולה. נזדמנה לו בתו. דכתיב ויבא יפתח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> המצפתה אל ביתו והנה בתו יוצאת לקראתו (שם שם לד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ובמס' תענית אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> שלשה שאלו שלא כהוגן. לפי שמעשה שאול ומעשה עתניאל דומין להשאת בתם. לפיכך מונה שניהם אחד.

Verse 14



Verse 15

ויהי הוא טרם כלה לדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> שלשה נענו במענה פיהם. אליעזר עבד אברהם. דכתיב ויהי הוא טרם כלה לדבר. משה דכתיב ויהי ככלות לדבר את כל הדברים האלה ותבקע האדמה אשר תחתיהם (במדבר טז לא). שלמה. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ויהי ככלותו להתפלל אל ה' והאש ירדה מן השמים (דה"ב ז א).

Verse 16

והנערה טבת מראה מאד בתולה ואיש לא ידעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> א"ר שמעון בן לקיש בנות עובדי כוכבים אינן משמרות עצמן אלא ממקום בתוליהן. אבל זו בתולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ממקום ערותה. ואיש לא ידעה ממקום אחר.
 ותרד העינה. מעולם לא ירדה חוץ מאותה העת.
 ותמלא כדה ותעל. זריזה במלאכתה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> ד"א מלמד שהבאר עלה מאליה והיתה סימן לבניה. דכתיב אז ישיר ישראל את השירה הזאת עלי באר ענו לה (במדבר כא יז).

Verse 17

וירץ העבד לקראתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> לקראת מעשיה הטובים.
 ויאמר הגמאיני נא. גמיאה אחת.

Verse 18

ותאמר שתה אדוני. נדיבה ממשפחת נדיבים. דכתיב נדיבי עמים נאספו עם אלהי אברהם (תהלים מז י).
 ותמהר ותורד כדה על ידה ותשקהו. הוא שאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> גמיאה אחת. ורבקה השקתו כל צרכו.

Verse 19

יט) ותכל להשקותו ותאמר גם לגמליך אשאב. זו נדיבות של עצמה.

Verse 20

ותמהר וגו'.

Verse 21

והאיש משתאה לה מחריש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> ממצמץ ומביט בה.

Verse 22

ויהי כאשר כלו הגמלים לשתות ויקח האיש נזם זהב בקע משקלו. מאי רבותא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> רב הונא בשם ר' יוסף אמר אבן יקרה היה בה משקלה בקע.
 ושני צמידים על ידיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> רמז לשני לוחות.
 עשרה זהב משקלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> רמז לעשרת הדברות.

Verse 23

ויאמר בת מי את הגידי נא לי היש בית אביך מקום לנו ללין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> הוא בקש לינה אחת. והיא אומרת לינות הרבה. דכתיב ללון.

Verse 24



Verse 25



Verse 26

ויקד האיש וישתחו לה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> מיכן שמודין על בשורה טובה.

Verse 27

ויאמר ברוך ה' אלהי אדוני אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> ממה שקפצה הדרך לפני ידעתי כי בדרך נחני ה' בית אחי אדוני.

Verse 28

ותרץ הנערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> הנער כתיב. שעדיין לא בגרה.
 ד"א הנערה. נקיה מכל ביאות.

Verse 29

וירץ לבן אל האיש החוצה אל העין. התם קרא לו באר. והכא עין. אלא מלמד. (פג) שהיה מעיין לה.

Verse 30

ויבא אל האיש והנה עומד על הגמלים על העין. היה מעיין בעצמו. אם יכול אני לו או הוא יכול לי.

Verse 31

ויאמר בוא ברוך ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> שהיה קלסתר פניו דומה לאברהם. לכך אמר ברוך ה'.
 שאילה היאך זכה אליעזר להקרא ברוך. והלא כל העבדים בכלל ארור. דכתיב ארור כנען (בראשית ט כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> אלא א"ר יוסי ב"ר דוסא למה ששירת את הצדיק נקרא ברוך. ק"ו לישראל שעושין חסד עם גדוליהם בידיהן וברגליהן.
 למה תעמוד בחוץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> אין כבודך לעמוד בחוץ.
 ואנכי פניתי הבית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> מטינוף עבודת כוכבים.

Verse 32

ויבא האיש הביתה. לבית הגדול שבבתים.
 ויפתח הגמלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> התיר זממיהן.
 ויתן תבן ומספוא לגמלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> א"ר אחא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> יפה שיחת בתי אבות. מתורתן של בנים. שתדע לך שהרי פרשתו של אליעזר שנים ושלשה פעמים הוא אמירה. (צ) והשרץ מגופי תורה. ואין דמו מטמא כבשרו. אלא מרבוי המקרא. ומנין ר' שמעון בן יוחי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> טמא הטמא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> ר' אליעזר ברבי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> זה וזה.
 ומים לרחוץ רגליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מחיבת בתי אבות אפילו רחיצת רגלים כתיב.

Verse 33

ויושם לפניו לאכול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ויישם כתיב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> מלמד ששמו לפניו סם המות להאכילו. עד שהם מדברים הפך גבריאל את הקערה וטעם ממנו בתואל ומת. תדע לך שהרי שוב לא נזכר שמו בתורה. דכתיב ויאמר אחיה ואמה. ואילו בתואל לא קאמר מידי.
 לא אוכל עד אם דברתי דברי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> מיכן שאין משיחין בתוך הסעודה שמא יוקדם קנה לושט. ויבא לידי סכנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> לפי שהקנה מוציא קול והושט מכניס את המאכל. שלא יפתח הקנה ויכנס בו המאכל.

Verse 34

ויאמר עבד אברהם אנכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> א"ר יצחק מילתא דאית בך קדום אימא לה. היו סבורין שהוא אברהם אמר להם עבד אברהם אנכי.

Verse 35

וה' ברך את אדוני מאד. לא מגזל ולא מחמס.

Verse 36

ותלד שרה אשת אדוני בן לאדוני. הודיעם מה גרם לו לבוא.
 ויתן לו את כל אשר לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> הוציא דייתיקי והראה להם.

Verse 37



Verse 38

אם לא אל בית אבי תלך. חיבבו בעיניו.

Verse 39



Verse 40

ה' אשר התהלכתי לפניו. הגיד לו שבטחונו בה' וזכותו כי רב הוא.

Verse 41

אז תנקה מאלתי כי תבוא. הוא תנאי בהן קודם ללאו ואם לא יתנו לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> שכל תנאי שאינו בהן קודם ללאו אינו תנאי. וכן מצינו בבני גד ובבני ראובן. אם יעברו ואם לא יעברו (במדבר לב כט ל).

Verse 42

ואבא היום אל העין ואומר ה' אלהי אדוני אברהם. תלה בטחונו בזכות הצדיק.

Verse 43

ואמרה אלי וגו' וגם לגמליך אשאב. ידעתי שבית אדוני נדיבים. ואם זאת האשה נדיבה. היא האשה אשר הוכיח ה' לבן אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> שאין מזווגין לו לאדם אלא לפי מעשיו. שנאמר כי לא ינוח שבט הרשע על גורל הצדיקים למען לא ישלחו הצדיקים בעולתה ידיהם (תהלים קכה ג).
 הוכיח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> יישר. כמו נכוחו (ישעיה נז ב).
 ענין אחר הוכיח ה' משום דכתיב ויעתר יצחק לה' לנכח אשתו (בראשית כה כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> ואדונינו הקדוש מרנא ורבנא ר' טוביהו. בן כבוד קדושת גדולת מרנא ורבנא ר' אליעזר הגדול זצ"ל. פי' כי הוכיח ה' אילו כנגד שני חייהם של יצחק ורבקה כשנזדווגו. כי הכי"ח עולה חשבונו מ"ג. בן ל"ז שנה היה יצחק כשנעקד. כמו שפירשתי למעלה. כי שרה בת תשעים שנה היתה כשנולד יצחק. וכשחזר אברהם מהר המוריה בו בפרק מתה שרה אמנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> והיה יצחק בן ל"ז שנה. ובו בפרק הוגד לאברהם שנולדה רבקה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> מצאנו רבקה בת ג' שנים כשנשאת ליצחק. דכתיב ויהי יצחק בן ארבעים שנה (בראשית כה כ). מנין הכי"ח. ואם תאמר קטנה בת ג' שנה היאך יצאה לשאב. תשובה שבת שלש שנים בדורות הראשונים. יותר גדולה מבת עשר בדורות הללו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> וכן אמרו ז"ל אברהם בן שלש שנים הכיר את בוראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> ועוד תראה שהרן בן שמנה שנה הוליד את שרה. שנאמר תרח הוליד את אברם את נחור ואת הרן (בראשית יא כז). ובנות הרן מלכה ויסכה. ונשא נחור את מלכה. ואברהם נשא את יסכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> שהיא שרה. שסכה ברוה"ק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> ואברהם גדול מהרן שתי שנים. וגדול משרה עשר שנים. נמצא הרן הוליד את יסכה בן ח' שנים. ואל תתמה על הדורות הראשונים.

Verse 44



Verse 45

אני טרם אכלה לדבר אל לבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> כ"מ שנאמר אל לבי הוא צדיק. בלבו הוא רשע. כמו ויאמר המן בלבו (אסתר ו ו). כמו שכתבנו למעלה.

Verse 46



Verse 47

ואשאל אותה ואומר. להתבשר אם נחני אלהים בדרך אמת.
 ואשים הנזם על אפה. במתנה נתתים ולא על דרך קדושין.

Verse 48

ואקד ואשתחוה לה' ואברך את ה' אלהי אדוני אברהם. שהתחיל להיות ראש אמנה ליחד שם הנכבד.

Verse 49

ועתה אם ישכם עושים חסד ואמת את אדוני. אם רצונכם וחפצכם לעשות חסד ואמת הגידו לי. ואם לאו הגידו לי.
 ואפנה על ימין או על שמאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> על ימין זה ישמעאל. או על שמאל זה לוט. שאמר לו אברהם אם השמאל ואימנה (בראשית יג ט).

Verse 50

ויען לבן ובתואל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> מרוב חציפותו קפץ בראש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> מה' יצא הדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> מהיכן יצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> ר' ישמעאל ור' נחמיה אומרים מהר המוריה יצא.
 לא נוכל דבר אליך רע או טוב. התינח רע. טוב למה. אלא הטוב לא מאלינו. אלא מה' יצא.

Verse 51

הנה רבקה לפניך. בזכות שאמר לך. ה' אלהי השמים הוא ישלח מלאכו לפניך (שם כד ז).
 ותהי אשה לבן אדוניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> מיכן אמרו רז"ל מה' אשה לאיש.

Verse 52

ויהי כאשר שמע עבד אברהם את דבריהם וישתחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> הודה על בשורה טובה.

Verse 53

ויוצא העבד כלי כסף וכלי זהב. אלו נתן להם לשם קדושין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> כי הראשונים לשם מתנה היו. מה טעם שאין אדם רשאי שיקדש אשה עד שישדך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> ורב מנגיד על המקדש בלא משדכין.
 ומגדנות נתן לאחיה ולאמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> רבנן אמרי קליות ואגוזים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> שהביא מארץ ישראל.

Verse 54

ויאכלו וישתו וגו' ויקומו בבקר ויאמר שלחוני לאדני. זש"ה כצינת שלג ביום קציר ציר נאמן לשולחיו (משלי כה יג).

Verse 55

ויאמר אחיה ואמה. ובתואל היכן הוא. ביקש לעכב וניגף בלילה. הה"ד צדקת תמים תיישר דרכו (שם יא ה). זהו אליעזר. וברשעתו יפול רשע (שם). זה בתואל. שבקש לעכב וניגף בלילה.
 תשב הנערה אתנו ימים או עשור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> ימים זו שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> וכן הוא אומר מימים ימימה (ש"א א ג). או עשור. אלו עשרה חדשים.

Verse 56

ויאמר אליהם אל תאחרו אותי. עליו הכתוב אומר חזית איש מהיר במלאכתו (משלי כב כט).

Verse 57

ויאמרו נקרא לנערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> מיכאן שאין משיאין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> את היתומה אלא על פיה.

Verse 58

ויקראו לרבקה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> ויאמרו לה התלכי עם האיש הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> ר' חנינה בריה דרב אדא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> היו מרמזין בה התלכי.
 ותאמר אלך. על כרחכם שלא בטובתכם אלך.

Verse 59

וישלחו את רבקה אחותם ואת מנקתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> זו דבורה. שנאמר ותמת דבורה מינקת רבקה (בראשית לה ח).

Verse 60

ויברכו את רבקה ויאמרו לה אחותנו את היי לאלפי רבבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> א"ר חייא בפה היו מברכין. תדע לך שהרי לא נפקדה רבקה עד שהתפלל עליה יצחק (קלא) שלא יהא אומות העולם אומרים תפלתנו עושה פירות. ואעפ"כ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> ארז"ל ברכת הדיוט אל תהי קלה בעיניך.

Verse 61

ותקם רבקה ונערותיה. קימה היתה לה. שיצאת מבית הפסול. והלכה לבית קדש.
 ותרכבנה על הגמלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> א"ר לוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> שכן דרך הגמלים שהן גדלין במזרח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> רבנן אמרי מה גמל זו יש בו סימן טומאה וסימן טהרה. כך העמידה רבקה צדיקים ורשעים.
 ותלכנה אחרי האיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> א"ר יוחנן מפני שאין ראוי לאיש להלוך אחרי אשה.

Verse 62

ויצחק בא מבוא באר לחי רואי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> הלך להביא את הגר שישבה על הבאר ואמרה לחי העולמים ראה בעלבוני.

Verse 63

ויצא יצחק לשוח בשדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> אין שיחה אלא תפלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> שנאמר אשפוך לפניו שיחי (תהלים קמב ג).

Verse 64

ותשא רבקה את עיניה ותרא את יצחק ותפל מעל הגמל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> ואתרכינת. המד"א כי יפול לא יוטל (שם לז כד).

Verse 65

ותאמר אל העבד מי האיש הלזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> רב ברכיה בש"ר חייא אמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> ראתה אותו הדור. כענין שנאמר רוץ דבר אל הנער הלז (זכריה ב ח).
 ותקח הצעיף ותתכס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> שנים נתכסו בצעיף וילדו תאומים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> רבקה ותמר.

Verse 66

ויספר העבד ליצחק את כל הדברים אשר עשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> דם בתולים אם תזה עליהם מים מתאדמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> א"ר אלעזר כללותיה של תורה מרובין מפרטותיה. שאילו בא לכתוב כל מה שסיפר לו. היה כותב שנים או שלשה דפין.

Verse 67

ויביאה יצחק האהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> כל הימים שהיתה שרה קיימת. היה הענן קשור פתח אהלה. כיון שמתה שרה פסק הענן. וכיון שבאת רבקה חזר כל המנהג של שרה. לכך נאמר ויביאה יצחק האהלה שרה אמו. וינחם יצחק אחרי אמו. וכתיב בתריה.





Verse 1

ויוסף אברהם ויקח אשה ושמה קטורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר יהודה לימדה תורה דרך ארץ. היינו דאמרי (רבנן) אינשי שיתין וחד כוכלי אמטויה לככא. דקל חבריה שמע. דקל אינש למינתיב איתתא רבא ולבתר אינתוב איהו. כדנא עבד אברהם. שנאמר ויוסף אברהם ויקח אשה ושמה קטורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> בן ק"מ שנה היה אברהם אבינו כשנשא את קטורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מאי קטורה. ר' אומר זו הגר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> וא"ת מאי ויוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> כענין ויוסף ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לדבר אלי עוד (ישעיה ח ה). ומאי קטורה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שקיטרה עצמה במצות ובמעשים טובים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ד"א קטורה תרגום קשורה. שאע"פ שכתוב בה ותלך ותתע לא נחשדה על בריה אחרת חוץ מאברהם. אלא חתומה כקנקן שהוא קשור וחתום.
 ד"א ויוסף אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר' שמעון בן לקיש בשם בר קפרא אמר תוספתו של הקב"ה מרובה על העיקר. ישמעאל בן הגר הוא היה העיקר. ולפי שהיו בני קטורה לשון תוספות נתרבו. דכתיב ותלד לו את זמרן וגו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כלם ראשי אומות הן. הכל שבעה הם עם ישמעאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> הוא שאמרו רבותינו ז"ל לומר בשעת המילה יחי הילד לאביו ולאמו. יהא אח לשבעה ואב לשמונה. אח לשבעה זה היה יצחק. שהיה אח לשבעה לבני קטורה עם ישמעאל. ואב לשמונה זה אברהם. שהוליד את יצחק ואלו השבעה. ואע"פ שיש בני אדם שאומרים אח לשבעה ואב לשמונה זה מנשה ואפרים שהקריבו ביום השביעי וביום השמיני בנשיאים. לקיים מה שנא' בך יברך ישראל לאמר ישימך אלהים כאפרים וכמנשה (בראשית מח כ).

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5

ויתן אברהם את כל אשר לו ליצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ר' יהודה אומר זו גבורה. ר' נחמיא אמר זו ברכה.

Verse 6

ולבני הפילגשים אשר לאברהם נתן אברהם מתנות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אמר רבותינו בפרק חלק כל ישראל יש להם חלק לעוה"ב. כי בימי אלכסנדרוס מוקדן באו בני ישמעאל על ישראל לערער על הבכורה. דן עמהם גביהה בן פסיסה אמר להם מה אתם מבקשים א"ל כתיב בתורתכם כי את הבכור בן השנואה יכיר לתת לו פי שנים (דברים כא יז). ודין הוא שיטול פי שנים ישמעאל אבינו. אמר להם גביהה בן פסיסה אין אדם רשאי לחלוק נכסין לכל מי שהוא רוצה ולהשוות נכסיו לבניו. א"ל כן. אמר להם הא כתוב ויתן אברהם את כל אשר לו ליצחק. ולבני הפילגשים נתן אברהם מתנות. באותה שעה השתיקם בבושת פנים.
 וישלחם מעל יצחק בנו [בעודנו חי] קדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אמר להם כל מה שאתם יכולין להזריח הזריחו. שלא תכוו בגחלתו של יצחק.

Verse 7

ואלה [ימי] שני חיי אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ראה את יעקב אבינו בן ט"ו שנה.

Verse 8

ויגוע וימת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> א"ר אליעזר חסידים הראשונים נתייסרו בחולי מעיים. כעשרה ימים. כעשרים יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> לומר לך שהחולי מעיים ממרק עונות.
 ושבע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מלמד שהקב"ה מראה לצדיקים שכרן בשעת מיתתן ונפשם שבעה והם ישנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ג' נאמר בהם שיבה טובה. אברהם ודוד וגדעון.

Verse 9

ויקברו אותו יצחק וישמעאל בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שחלק לו כבוד ישמעאל ליצחק.
 אל מערת המכפלה. שהיתה כפולה בדמים כשתי שדות אחרות.

Verse 10

השדה אשר קנה אברהם מאת בני חת שמה קבר אברהם ושרה אשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ל"ח שנה משמתה שרה עד שמת אברהם. דכתיב ויהיו חיי שרה מאה שנה ועשרים שנה ושבע שנים. ואברהם חי קע"ה. היה אברהם בן קל"ז כשמתה שרה. ומה היה לו להזכיר את שרה. ללמדך שכל מי שגמל חסד לשרה. זכה לגמול חסד לאברהם.

Verse 11

ויהי אחרי מות אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> א"ר סימון כל מקום שנאמר ויהי אחרי מות [חזר העולם לאחוריו. ויהי אחרי מות] אברהם מיד וכל הבארות אשר חפרו עבדי אביו בימי אברהם אביו סתמום פלשתים (בראשית כו טו) ויהי אחרי מות משה (יהושע א א). פסק המן וענני כבוד והבאר. ויהי אחרי מות יהושע (שופטים א א). נתגרו בהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> יתירות הארץ הכנעני שהותירו. ויהי אחרי מות שאול (ש"ב א א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ופלשתים נלחמים.
 ויברך אלהים את יצחק בנו. להעמידו על מתכונת אביו.

Verse 12

ואלה תולדות ישמעאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> לא פסל את הראשונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א"ר לוי בש"ר חייא ב"ר חנינא למה נמנו שנותיו של ישמעאל. כדי לייחס בהן שנותיו של יעקב. בן כמה שנים נתברך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מפורש במס' מגלה. שבאותו פרק שנתברך יעקב אבינו מת ישמעאל. דכתיב וילך עשו אל ישמעאל ויקח את מחלת בת ישמעאל בן אברהם אחות נביות על נשיו לו לאשה (בראשית כח ט). וכל ימי ישמעאל קל"ז. שקדם ישמעאל ליצחק י"ד שנים. וששים שנה ליצחק עד שנולד יעקב. הרי ע"ד. נשארו מקל"ז שנה ס"ג שנה. למדנו כי בן ס"ג שנה היה יעקב אבינו כשנתברך. ועסק י"ד שנה בתורה בבית עבר. עד שלא הלך לחרן. הרי ע"ז שנה בעמדו על הבאר. מיכן ואילך חשוב לשני יעקב שאמר לפרעה ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה (בראשית מז ט). כיצד כשבא אל לבן היה בן ע"ז. וי"ד בשתי נשיו בבית לבן. וכתיב ויוסף בן שלשים שנה (שם מא מו). ושבע שנים של שובע. ושנתים של רעב. ע"ז וי"ד ושלשים של יוסף ותשע עד שבא יעקב אל פרעה. הרי שלשים ומאת שנה. מיכן למדנו שלמד אבינו יעקב תורה י"ד שנים בבית עבר.
 ד"א למה נמנו שנותיו של ישמעאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לפי שבא מדקדקו של מדבר לגמול חסד לאברהם אבינו.
סליק פרשת חיי שרה.
כתוב טוב ינחיל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> בני בנים וצפון לצדיק חיל חוטא (משלי יג כב). טוב. זה אברהם אבינו. שהנחיל כל אשר לו ליצחק. שנאמר ויתן אברהם את כל אשר לו ליצחק. וצפון לצדיק. זה יצחק אבינו. שנאמר בו האלהים אשר התהלכו אבותי לפניו אברהם ויצחק (בראשית מח טו). חיל חוטא. חילו של ישמעאל. ושל בני הפילגשים. שנא' כי לא יירש בן האמה הזאת עם בני עם יצחק (שם כא י). ולבני הפילגשים אשר לאברהם. נתן אברהם מתנות וישלחם מעל יצחק בנו בעודנו חי (שם כה ו).

Verse 13

ואלה תולדות יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ו' הוסיף. כצדקתו של אברהם כך צדקתו של יצחק.
 אברהם הוליד את יצחק. כל מי שרואה מעשיו הטובים של יצחק היה אומר בודאי אברהם הוליד את יצחק. אבל התולדות אחרות אין בהם ממש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ד"א כל מי שהיה רואה את יצחק שהיה דומה לאביו. היה אומר אברהם הוליד את יצחק.
 ד"א אברהם הוליד את יצחק. כי לאחר שנימול ונקרא אברהם נולד לו יצחק.

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

ויהי יצחק בן ארבעים שנה בקחתו את רבקה בת בתואל הארמי. מהו הארמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> א"ר יצחק אם ללמד שמארם נהרים בא. כבר נאמר מפדן ארם. ומה ת"ל בת בתואל הארמי. ועוד שכתוב אחות לבן הארמי. כיון שכתוב בה בת בתואל הארמי אני יודע שגם לבן בנו ארמי. אלא אביה רמאי. ואחיה רמאי. ואנשי מקומה רמאין. וזאת הצדקת יוצאה מביניהן כשושנה בין החוחים.
 לו לאשה. ראויה לו הצדקת נישאית לצדיק.

Verse 21

ויעתר יצחק לה'. מהו לשון עתירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> הרחת שמהפכין התבואה בגורן קורין עתירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ללמדך כשם שעתר זה. מהפך את התבואה ממקום למקום. כך תפלתן של צדיקים מהפכין את הגזירה הרעה לטובה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ד"א ויעתר יצחק. כמו ויחתר. כי עי"ן וחי"ת משמשין. (לה) כמו עשקה לי ערבני (ישעיה לא יד). והוא חשקה וכאלה הרבה. שהיה חותר בתפלתו כאדם שחותר לו בקיר לפתוח לו פתח.
 לה'. לשם שקרא אברהם אבינו. שנאמר ויקרא שם אברם בשם ה' (בראשית יג ד).
 לנכח אשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מלמד שהיה מתפלל לפני הקב"ה. רבונו של עולם כל בנים שאתה עתיד ליתן לי. לא יהיו אלא מהצדקת הזאת. וכן היא אמרה. כל בנים שאתה עתיד ליתן לי. לא יהיו אלא מן הצדיק הזה.
 כי עקרה הוא. עקרה היתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> מיטרין שלה.
 ויעתר לו ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> שכשם שיצחק אבינו היה מחתר לפתוח לו פתח רחמים. כך הקב"ה היה שמח לפתוח לו פתח לעשות רצון צדיק. לכך נאמר ויעתר לו ה'.

Verse 22

ויתרוצצו הבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> היו מחתכין בתוך הבטן. כענין שנאמר ותרץ את גלגלתו (שופטים ט נג). סימן לדורות. זה רץ להרוג את זה. וזה רץ להרוג את זה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> כדברי ר' יוחנן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ור"ש בן לקיש אמר זה מתיר צוויו של זה. וזה מתיר צוויו של זה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> כיצד זה אוסר את יום השבת. וזה אוסר את יום ראשון. זה אוסר את החזיר. וזה מתירו. לכך נאמר ויתרוצצו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שתי מלות הן. ויתר ציוויו.
 ותאמר אם כן למה זה אנכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ר' חגי בש"ר יצחק אמר מלמד שהיתה רבקה אמנו אומרת לנשים. כלום הגיע לידכם כזה הצער בהריון ויאמרו לה לאו. ותאמר אם כן למה זה אנכי. מצטערת מכל הנשים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ד"א למה זה אנכי. למה לי ללדת שנים עשר בזה העיבור. ז"ה בגימ' שנים עשר.
 ותלך לדרוש את ה'. לבקש רחמים על עיבורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ע"א ויתרוצצו. לשון מריצה. כשהיתה רבקה עוברת אל מקום מקודש כגון בית הכנסת ובית המדרש. היה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מפרכס יעקב לצאת. וכשהיתה עוברת לפני מקום שיקוץ. כגון אשירה וע"ז. היה עשו מפרכס לצאת.
 ותלך לדרוש את ה'. להקריב קרבן.

Verse 23

ויאמר ה' לה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> על ידי מלאך.
 שני גוים בבטנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> קרינן גוים וכתיב גיים. יו"ד מתחלף באל"ף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כמו צבאים צבוים. ומשמע גאים. זה מתגאה כנגד זה. וזה מתגאה כנגד זה.
 ד"א שני גאים. שאין לך באומות שאין מקבלין מרות כישראל ועשו.
 ושני לאומים ממעיך יפרדו. (נ) א"ר ברכיה מיכן שנולד יעקב מהול.
 ושני לאומים שעד שהיו בבטן כתוב וידו אוחזת בעקב עשו. ומן המעיים נפרדו זה מזה.
 ולאום מלאום יאמץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> כל זמן שישראל בגדולה. עשו בעבדות. דכתיב (נא) ותהי אדום עבדים לדוד (ש"ב ח יד). וכל זמן שעשו בגדולה. ישראל משועבדים. שנא' היו צריה לראש אויביה שלו (איכה א ה). ואומר ועבדת את אויביך (דברים כח מח).
 ורב יעבד צעיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> יעבוד קרי וכתיב יעבד. א"ר הונא אם זכה יעקב רב יעבוד צעיר. ואם לאו יעבוד הצעיר את הרב. וכה"א והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך (בראשית כז מ).
וימלאו ימיה ללדת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> לעיבור תשעה.
 והנה תומם בבטנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> תאומים קרינן וכתיב תומים. לפי שיעקב בלבד היה תם ולא עשו. אבל בתמר כתיב תאומים (בראשית לח כז). ששניהם צדיקים היו.

Verse 24



Verse 25

ויצא הראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> למה יצא עשו בראשונה. כדי שיצא עמו כל טינוף הדמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> המשיל ר' אבהו משל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> לשכיר המרחץ שנכנס תחלה לשטוף המרחץ. ואח"כ נכנס אדוניו.
 ד"א ויצא הראשון. למה יצא ראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לפי שנחל העוה"ז שהוא ראשון מן העוה"ב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> וכדי שיפרע ממנו הקב"ה שהוא ראשון ואחרון. דכתיב אני ה' ראשון ואת אחרונים אני הוא (ישעיה מא ד).
 ע"א למה ראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> טפה הראשונה של יעקב היתה. שכן א"ר יוסי לההיא מטרונית שכל מי שהוא שם שתי מרגליות בשפופרת. האחרונה היא יוצאת ראשונה. לכך יצא יעקב אחר עשו.
 אדמוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שהוא שופך דמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> יבא אדמוני ויפה עינים. ויפרע ממנו. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ויך את אדום שנים עשר אלף (תהלים ס ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> וכתוב אחד אומר שמונה עשר אלף (ש"ב ח יג. דה"א יח יב). אלו אשר הכו יואב עם עבדי דוד. וכל ימי דוד לא היה מלך באדום אלא נציבים בלבד. שנא' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ומלך אין באדום נצב מלך (מ"א כב מח).
 כלו כאדרת שער. שלא היה בו מקום חלק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ע"א כלו כאדרת שער. הה"ד כעור מן אדרי קיט (דניאל ב לה).
 ויקרא שמו עשו. על שם הגוף שיצא עשו כאיש בעל שער.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ד"א עשו לשון עשב. שהיה דומה לבהמה שהיא אוכלת עשב.
 ד"א שהיה מלא שער כשדה שהיא מלאים עשבים.
 ד"א עשו עשוי להיות שוא. ודתו שוא.

Verse 26

ואחרי כן יצא אחיו וידו אוחזת בעקב עשו. ללמדך שממשלת יעקב אחר ממשלתו של עשו.
 ויקרא שמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> הקב"ה קראו יעקב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> י' על שם וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך (בראשית כח כב). ע' על שם בשבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה (דברים י כב). ק' על שם ק"ג ברכות שקיבל מאביו. מן ויתן לך עד ברוך (בראשית כז כח כט). מאה ושלש אותיות. חוץ מן אורריך ארור. אלו ק"ג אותיות של פסוק. המאה כנגד ק' של יעקב והג' כנגד אמו. ב' שנתברך ע"י שתי אחיות.
 ויצחק בן ששים שנה בלדת אותם. היה אברהם בן ק"ס. וראה את יעקב אבינו בן ט"ו שנה יושב באהל של תורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> לכך פתחנו טוב ינחיל בני בנים (משלי יג כב). לפי שזכה אברהם אבינו להנחיל דרך מצות וחקים לבן בנו. לפיכך לא נפסקת מעולם מבני בניהם. שנאמר לא ימושו מפיך ומפי זרעך וגו' מעתה ועד עולם (ישעיה נט כא).

Verse 27

ויגדלו הנערים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> ר' פנחס בשם ר' לוי אמר עשו ויעקב דומים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> לעצבונית והדס שהיו גדלין זה על גב זה. וכיון שהגדילו זה נתן ריחו וזה חוחיו. כך כל י"ג שנה לא היו ניכרין מעשיהן. כיון שהגדילו ניכרין מעשיהן זה איש תם. וזה איש יודע ציד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> א"ר אלעזר ב"ר שמעון צריך אדם להטפל בבנו להעסיקו בתורה ובמצות עד י"ג שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מיכן ואילך צריך שיאמר ברוך שפטרני מעונשו של זה.
 ויהי עשו איש יודע ציד. בבית.
 ואיש שדה. בחוץ.
 ויעקב איש תם יושב אהלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> שני אהלים בית מדרשו של שם. ובית מדרשו של עבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> אמר הקב"ה את פתחת באהלים. בזכותך אשוב שבות בניך. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> הנני שב (את) שבות אהלי יעקב ומשכנותיך ארחם (ירמיה ל יח).

Verse 28

ויאהב יצחק את עשו כי ציד בפיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> כי כל מה שהיה מצייד היה מביאו לו לאכול.
 ורבקה אוהבת את יעקב. שהיה שומע לקולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> לא אמר אהבה את יעקב אלא אוהבת. בכל יום ויום מתוספת לו אהבה על אהבתו.

Verse 29

ויזד יעקב נזיד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ובשל יעקב תבשילא. ולא פירש מה היה. כשהוא אומר למטה לחם ונזיד עדשים. למדנו שהתבשיל ההוא היו עדשים. ומה היה לו ליעקב אבינו לבשל עדשים באותו יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ארז"ל באותו היום הלך אברהם אבינו לבית עולמים. הלך יעקב לבשל עדשים. דבר שמנחמין בו את האבלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> ארז"ל מפני מה מנחמין האבלים בבצים. לפי שכשם שאין פה לביצה שהיא עגולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> כך אסור לאבל להרבות דברים. שנא' וידום אהרן (ויקרא י ג). ואומר ישב בדד וידום (איכה ג כח). וכשם שהביצה מגולגלת. כך המיתה גלגל הוא של עולם. דור הולך ודור בא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> ומתחלה היה מנחמין בעדשים. לפי שאין לעדשים פה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> כמו לאפונים ולפולים. ולשאר מיני קטניות. ועוד שהוא עגול ומתגלגל.
 ויבא עשו מן השדה והוא עיף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> רבנן משום ר' סימון אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> את מוצא באברהם שחי קע"ה שנים. ויצחק ק"פ. אלא אלו ה' שנים שמנע הקב"ה מחייו של אברהם למה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> מפני שבא עשו מן השדה באותו היום על נערה המאורסה. כתיב הכא מן השדה. וכתיב התם ואם בשדה ימצא האיש את הנערה המאורסה (דברים כב כה). וגם הרג את הנפש. כתיב הכא והוא עיף. וכתיב התם כי עיפה נפשי להורגים (ירמיה ד לא). וגם גנב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> כתיב הכא ויבא. וכתיב התם אם גנבים באו לך (עובדיה א ה). ועבד ע"ז וכפר בעיקר. דכתיב הנה אנכי הולך למות. ולמה זה לי בכורה. מכלל דכפר ואמר שאין דין ואין דיין.
 למה זה לי. ואין זה אלא הקב"ה. שנא' זה ה' קוינו לו (ישעיה כה ט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> אמר הקב"ה אני הבטחתי לאותו הצדיק תקבר בשיבה טובה. ואם רואה את בן בנו. עובר ה' עבירות ביום א'. היכן שיבה טובה. לפיכך נחסרו משנותיו חמש שנים.

Verse 30

ויאמר עשו אל יעקב. הלעיטני נא. מה לשון הלעטה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> א"ר יצחק <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> פצה פיו כגמל. אמר לו אפתח פי ואתה הלעיטני. והוא לשון משנה. דתנן אין אובסין את הגמל. אבל מלעיטין אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> במס' שבת. כי כשרוצין ללכת בדרך ממלא את הבטן של גמל מאכלים כדי שתהלך הרבה ימים בלא מאכל. (צג) כן מפורש במס' שבת בפרק אחרון. איזה היא הלעטה. ואיזה היא המראה. א"ר יהודה המראה במקום שאינה יכולה להחזיר. הלעטה במקום שיכולה להחזיר. ור' חסדא אמר אידי ואידי במקום שאינה יכולה להחזיר. המראה בכלי. והלעטה ביד. ואין לו דומה במקרא.
 ד"א הלעיטני נא. לשון דבר לעו (איוב ו ג). והוא לשון הבלעה.
 מן האדום האדום. הם העדשים. ולמה שני פעמים האדום האדום. מפני שהוא אדום. דכתיב אדמוני. ותבשילו אדום שאהב את העדשים. וארצו אדומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> דכתיב ארץ אדום (במדבר כ כג). וגבוריו אדומים. דכתיב מגן גבוריהו מאדם (נחום ב ד). והקב"ה שהוא צח ואדום. [דכתיב דודי צח ואדום] (שה"ש ה י). נפרע ממנו בלבוש אדום. דכתיב מדוע אדום ללבושך (ישעיה סג ב).

Verse 31

ויאמר יעקב מכרה כיום. מהו כיום. מה היום הולך ואינו חוזר. אף מכירתך קיימת בלא חרטה ובלא חזרה.
 ד"א כיום. בפרהסיא.
 את בכורתך לי. שאילה מה ראה יעקב אבינו לומר לעשו מכרה כיום את בכורתך לי. תשובה לפי שראהו רשע ואמר (צד) לעולם חייב האח לכבד את אחיו הבכור. וזה רשע אין ראוי לכבדו. אקח ממנו הבכורה. ליכנס ראשון וליטול מנה יפה ראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ורז"ל אמרו לפי שלא הוקם המשכן. עבודה מותרת בבכורות משהוקם המשכן עבודה בכהנים. וכדי שלא תהא עבודת הקרבנות נעשית ע"י רשע. לפיכך השתדל יעקב ליקח ממנו הבכורה. דכתיב אם לא דם שנאת ודם ירדפך (יחזקאל לה ו). וכי עשו שונא הדם היה. והלא רשע רוצח היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> אלא ר' לוי בש"ר חמא בר חנינא אמר זה דם מילה שכפר בה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> ר' לוי בשם ר' שמואל אמר זה דם הקרבנות שכפר בהן. שנא' למה זה לי בכורה. ס"א כי הבכורה שהבטיח הקב"ה לאברהם. לזרעך אתן את הארץ הזאת (בראשית יב ז) והיה לעשו ליטול פי שנים בארץ כנען. וקנאה אבינו יעקב ממנו. כי לא היה עשו מאמין שהקב"ה עתיד ליתן הארץ לזרע אברהם. לפיכך מכרה בנזיד עדשים.

Verse 32

ויאמר עשו הנה אנכי הולך למות. כי אמר בלבו אין עולם אחר.
 ולמה זה לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> למה לי לא אמר אלא למה זה לי. כלומר אין לי חלק בהקב"ה שנקרא זה אלי ואנוהו (שמות טו ב).
 בכורה. שכפר ולא היה חושש אלא בדבר שלפניו. אבל בדבר עתיד לא היה מאמין.

Verse 33

ויאמר יעקב השבעה לי כיום. לפיכך הלך אל ארץ מפני יעקב אחיו. מפני השבועה שנשבע לו.

Verse 34

ויעקב נתן לעשו לחם ונזיד עדשים ויאכל וישת ויקם וילך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> ר' לוי אמר יצא מעולמו.
 ויבז עשו את הבכורה. את <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> לרבות תחיית המתים. שביזה גם תחיית המתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> ויש אומרים מן האדם האדום הזה. כי גם זהובים שאל לו עשו במכירת הבכורה. כי בתבשיל לבד לא היה נותן לו. ומה שכתוב ויאכל וישת ויבז מאחר שנתן לו הממון האכילוהו והשקהו. ויבז עשו את הבכורה. מיד ויהי רעב בארץ.





Verse 1

ויהי רעב בארץ. לפי שמת אברהם אבינו בא רעב לעולם. כי מפני הרעה נאסף הצדיק.
 מלבד הרעב הראשון אשר היה בימי אברהם. כי אותו היה על נסיון לרדת מצרימה וזה לא בא על נסיון. אלא להודיע כי מפני הרעב נאסף הצדיק מן העולם.

Verse 2

וירא אליו ה'. ויאמר אל תרד מצרימה שכן בארץ אשר אומר אליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שכן שכונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ד"א עשה שכונה בארץ זרע ונטע אילנות.

Verse 3

גור בארץ הזאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> א"ר הושעיא אמר לו הקב"ה אתה עולה תמימה. מה עולה יוצאה חוץ לקלעים נפסלה. אף אתה אסור לצאת חוצה לארץ.
 ד"א גור בארץ הזאת. לפי שהיה יצחק הולך ממקום למקום לכן אמר גור.
 ואהיה עמך. להושיעך מן האויבים.
 ואברכך. במזונות.
 הארצות האל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> הקשות שהיו האומות חזקות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ד"א האל. מקצתן אבל לעתיד לבא אתן את השאר. שנא' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> וירד מיד עד ים ומנהר עד אפסי ארץ (תהלים עב ח).

Verse 4

והתברכו בזרעך כל גויי הארצות. כשם שאמר לאברהם כך אמר ליצחק. שבזכות ישראל העולם עומד כדי שיעסקו בתורה. (ו) שנא' אם לא בריתי יומם ולילה חקות שמים וארץ לא שמתי (ירמיה לג כה). והברית זו תורה. שנא' והגית בו יומם ולילה (יהושע א ח).

Verse 5

עקב אשר שמע אברהם בקולי. שאמרתי לו לך לך מארצך וממולדתך (בראשית יב א).
 וישמר משמרתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> עשה משמרת למשמרתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שצויתי לאדם הראשון על ע"ז. והוא ביטל את צלמי אביו.
 מצותי. דכתיב כי ידעתיו למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו ושמרו דרך ה' לעשות צדקה ומשפט (שם יח יט).
 ד"א מצותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אלו ז' מצות שנצטוו בני נח ע"ז וג"ע וש"ד וגזל ואבר מן החי ודינין וברכת ה'. כדמפורש לעיל על ויצו ה' אלהים על האדם (בראשית ב טז).
 חקותי. (ט) אלו י"ג בריתות של מילה חוק ברית ח' ימים. וחוק ברית מקנת כסף. וחוק ברית יליד בית. יש נימול לשמונה ויש נימול ליום אחד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כדמפורש לעיל.
 ומנין שהמילה נקראת חוק. שנאמר אשר כרת את אברהם ושבועתו ליצחק ויעמידה ליעקב לחוק (דה"א טז יז).
 ותורותי. שהיה מורה חטאים בדרך. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ויקרא אברהם בשם ה' אל עולם (בראשית כא לג).
 ד"א ותורותי. תורת הציווים. ותורת הדעת. כענין שנא' באיוב. אם נפתה לבי על אשה (איוב לא ט). אם אראה אור כי יהל (שם שם כו) אם אראה אובד מבלי לבוש (שם שם יט). אם הניפותי על יתום ידי (שם שם כא). אם כחה אכלתי בלי כסף (שם שם לט). אם לא בכיתי לקשה יום עגמה נפשי לאביון (שם ל כה).

Verse 6

וישב יצחק בגרר. דכתיב גור בארץ הזאת. וישב יצחק במקום שישב אביו.

Verse 7

וישאלו אנשי המקום לאשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כמו בשביל אשתו. לו שאלו. אבל לא לאשתו.
 ויאמר אחותי הוא. כדרך אביו. אבל הפרש היה בין מעשה אברהם למעשה יצחק. כי אברהם בכניסתו למקום נלקחה שרה. אבל ביצחק לא נלקחה רבקה כלל. כי למודים היו מן אברהם. שאמר המלאך לאבימלך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> השב (את) אשת האיש כי נביא הוא (בראשית כ ז). נביא הוא ממך למד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אכסני בא לעיר על עסקי אכילה ושתיה שואלין אותו. או על עסקי אשתו ואחותו שואלין אותו. לפיכך לא נלקחה רבקה עתה לאלתר עד שנתברר לו הדבר מדעתו שאשתו היא.

Verse 8

ויהי כי ארכו לו שם הימים. יש אומרים אריכות הימים. וי"א ימי הקיץ שהימים ארוכים. והנה יצחק מצחק את רבקה אשתו.

Verse 9

ויקרא אבימלך ליצחק. לדעת על מה אמר אחותי היא.

Verse 10

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ויאמר אבימלך מה זאת עשית לנו כמעט שכב אחד העם את אשתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מה אחד. המיוחד שבעם הוא המלך.
 והבאת עלינו אשם. שהאשם בא על מעילת השוגג. אבל באברהם כתיב כי הבאת עלי ועל ממלכתי חטאה גדולה (בראשית כ ט). כי באברהם פשע. דכתיב וישלח אבימלך מלך גרר ויקח את שרה (שם שם ב). אבל רבקה לא לקחה לאלתר. והיה בדעתו לשדך עליה כדרך המלכות. והוא שוגג בדבר. כי בחזקת פנויה היה משדך עליה. לכך נאמר אשם.

Verse 11

ויצו אבימלך את כל העם לאמר הנוגע באיש הזה. לשום היזק בעולם. כמו אל תגעו במשיחי ולנביאי אל תרעו (דה"א טז כב).

Verse 12

ויזרע יצחק בארץ ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> א"ר חלבו אע"פ שהארץ היתה קשה.
 וימצא בשנה ההוא מאה שערים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אע"פ שהשנה ההיא שנת רעבון כל שכן בארץ טובה ובשנה טובה.
 מאה שערים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> על חד בשיעורו מצא מאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ומפני מה מדדו אותה. מפני המעשרות. שכן מצינו באברהם. דכתיב ויתן לו מעשר מכל (בראשית יד כ). וביעקב כתיב עשר אעשרנו לך (שם כח כב). וביצחק מצינו ויברכהו ה' תיכף למעשרות ברכה. וכן הוא אומר ובחנוני נא בזאת אמר ה' צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמים והריקותי לכם ברכה עד בלי די (מלאכי ג י).

Verse 13

ויגדל האיש וילך הלך וגדל עד כי גדל מאד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ג' גדולים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שהיו אומרים זבל פרדותיו של יצחק ולא כסף וזהב של אבימלך.

Verse 14

ויהי לו מקנה צאן ומקנה בקר ועבדה רבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אלו העבדים והשפחות.
 ויקנאו אותו פלשתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> היינו דתנן הקנאה והתאוה והכבוד מוציאין את האדם מן העולם.

Verse 15

וכל הבארות אשר חפרו וגו' סתמום פלשתים. מפני הקנאה.

Verse 16

ויאמר אבימלך אל יצחק לך מעמנו כי עצמת ממנו מאד. ולהלן הוא אומר לאביו. הנה ארצי לפניך כטוב בעיניך שב. (בראשית כ טו). וכאן אומר לך מעמנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> הוא שארז"ל רשעים אומרים הרבה ואפי' מעט אין עושין.

Verse 17

וילך משם יצחק. הרחיק עצמו מן המחלוקת. וכה"א לך מנגד לאיש כסיל (משלי יד ז).

Verse 18

וישב יצחק ויחפר את בארות המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מיעוט בארות שתים.

Verse 19

ויחפרו עבדי יצחק בנחל וימצאו שם באר מים חיים.

Verse 20



Verse 21

ויחפרו באר אחרת ויריבו גם עליה.

Verse 22

ויעתק משם ויחפור באר אחרת ולא רבו עליה. הרי ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כנגד ה' חומשי תורה שנקראו באר מים חיים.

Verse 23

ויעל משם באר שבע. מקום שאמר לו הקב"ה לך לך אל ארץ המוריה (בראשית כב ב).

Verse 24

וירא אליו ה' בלילה ההוא. מקום מזומן לחזיון.
 אל תירא. שהיה מתיירא שהתחילו האומות לקנאות בו. בעבור אברהם עבדי ששמע לקולי. כשאמרתי לך לך אל ארץ המוריה. ולא הרהר אחר מדותי.

Verse 25

ויבן שם מזבח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ויט שם אהלו. קבע מקום לאהלה של רבקה.

Verse 26

ואבימלך הלך אליו מגרר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מגרר בבשרו. כלומר שהיה מגרר עצמו מן הצרעת שעלו בו צמחים.
 ואחוזת מרעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> התרגום מפרש וסיעת רחמוהי. ר' יהודה אומר אחזת היה שמו של מרעהו. כמו ויתנה למרעהו (שופטים טו ו).
 ופיכול שר צבאו. ללמדך שהוא היה אבימלך שהיה בימי אברהם. כי הנה אומר ופיכול שר צבאו. ושם אומר ופיכול שר צבאו (בראשית כא כב). הוא שאמר דוד. ואויבי חיים עצמו (תהלים לח כ).

Verse 27

ויאמר אליהם יצחק מדוע באתם אלי. לא החניפם בדברים. אלא בדברי תוכחות אמר לו. (ל) כמו שנא' באברהם והוכח אברהם את אבימלך (בראשית כא כה). שמתוך התוכחות באה האהבה.

Verse 28

ויאמרו ראה ראינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ראינו מעשיך. ראינו מעשה אביך. אשרי לבן שממלא מקום אבותיו.
 תהי נא אלה בינותינו. כמו שהיתה בין אבותינו. לפי שהוצרך לומר על אברהם. אמר גם הוא על אביו. ואמר אבותינו כי אמר בינינו ובינך.
 בינותינו. אלו שמתו. בינינו ובינך. אלו החיים.

Verse 29

אם תעשה עמנו רעה כאשר לא נגענוך. דכתיב הנוגע באיש הזה ובאשתו.
 רק טוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> רק מיעוט. מלמד שלא עשה עמו טובה שלמה שאמר לו לך מעמנו כי עצמת ממנו מאד.
 אתה עתה ברוך ה'. שמוצלח אתה בכ"מ בין עמנו ובין זולתינו.

Verse 30

ויעש להם משתה. זש"ה ואתה ה' חנני והקימני ואשלמה להם (תהלים מא יא). שכבר אמר דוד אם גמלתי שולמי רע (שם ז ה). אלא אשלמה להם טובות.

Verse 31

וישכימו בבקר וישבעו איש לאחיו. חידשו שבועת אברהם אבינו.
 וילכו מאתו בשלום. הם אמרו ונשלחך בשלום. והוא אמר להם בשלום.

Verse 32

ויהי בעת ההוא ויבאו עבדי יצחק ויגידו לו על אודות הבאר אשר חפרו. הוא הבאר שכתוב למעלה ויחפרו עבדי יצחק בנחל וימצאו שם באר מים חיים.

Verse 33

ויקרא אותה שבעה. על שם השבועה שנשבעו.

Verse 34

ויהי עשו בן ארבעים שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> דכתיב כי חיוה רביעאה שראה דניאל ולא זכר שמה. והיא משניה מן כל חיותא (דניאל ז ז). הוא דמות חזיר. ולפי שהיה משוקץ לא זכר שמה דניאל. והוא מלכות אדום שנמשלה כחזיר. שנא' יכרסמנה חזיר מיער (תהלים פ יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ולמה נמשלה מלכות אדום לחזיר. אלא מה חזיר מפסע טלפיו בשעת שהוא רובץ. כלומר ראו שהוא טהור. כי מפריס פרסה הוא (ויקרא יא ז). והכל אומרים והוא גרה לא יגר טמא הוא (שם שם). כך מלכות אדום הרשעה גוזלת וחומסת ומפזרת מעותיה. כלומר שהוא עושה חסדים. ועליו הכתוב אומר וחסד לאומים חטאת (משלי יד לד). הוא מעשה אביהם עשו הרשע. שכל הימים היה מצייד נשי האנשים ומענה אותן. וכיון שהגיע לארבעים שנה. רצה לדמות עצמו ליצחק אביו. שכשם שנשא יצחק אביו אשה למ' שנה. כן גם הוא נשא אשה למ' שנה. אבל לא הואיל כלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לפי שכל עוף למינו ישכון ובן אדם לדומה לו.
 ויקח אשה את יהודית בת בארי החתי ואת בשמת בת אילון החתי. נשים שמאס אברהם. דכתיב לא תקח אשה לבני מבנות הכנעני (בראשית כד ג). יהודית ובשמת. שמותיהן נאין ומעשיהם כעורין.

Verse 35

ותהיין מרת רוח. ליצחק תחלה. ואחר כך לרבקה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> שהיה בן קדושים ומקפיד על ע"ז.





Verse 1

ויהי כי זקן יצחק ותכהין עיניו מראות. מלמד שהכעס מסלק את המאור. דכתיב ותהיין מרת רוח ליצחק ולרבקה. העיקר ליצחק. מה כתיב בתרי' ויהי כי זקן יצחק ותכהין עיניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר חנינא בר פפא למה כהו עיניו של יצחק. כדי לברך את יעקב.
 ד"א ויהי כי זקן יצחק ותכהין עיניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> א"ר יוסי ב"ר סימון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אברהם אבינו תבע זקנה. אמר לפניו רבש"ע אב ובן יהיו נכנסין במקום ואין אדם יודע למי מכבד עטריחו בזקנה. כדי להבין בין אב לבן. א"ל הקב"ה חייך דבר טוב תבעת ממך אני מתחיל. דכתיב ואברהם זקן בא בימים (שם כד א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> יצחק אבינו תבע יסורין. אמר לפניו רבש"ע אדם מת בלא יסורין מדת הדין מתוחה כנגדו. מתוך שאתה מביא עליו יסורין. מתמרקין עונותיו. א"ל הקב"ה היה אתה תחלה. דכתיב ויהי כי זקן יצחק ותכהין עיניו מראות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> יעקב תבע חולי. אמר לפניו רבש"ע אדם מת בלא חולי ואינו מחשב את בניו. מתוך שהוא חולה שנים ושלשה ימים הוא מיישב בדעתו ומחשב את בניו. אמר לו הקב"ה היה אתה תחלה. הה"ד ויאמר ליוסף הנה אביך חולה (בראשית מח א).
 ותכהין עיניו מראות. ותכהין העינים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שכן נקראו העינים לשון נקבה.
 ותכהין עיניו מראות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר אלעזר בן עזריא מראות ברעתו של עשו הרשע.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ד"א מראות. על עסק שראה השכינה בשעת העקידה. לפיכך בעת זקנתו כהו עיניו.
 ויקרא את עשו בנו הגדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> וכן רבקה קראה אותו גדול. דכתיב בנה הגדול. אבל הקב"ה קראו קטן. שנא' הנה קטן נתתיך בגוים בזוי אתה מאד (עובדיה א ב). אבל לכשיהיה מפלתו כתוב וטבח גדול בארץ אדום (ישעיה לד ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> א"ר ברכיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> לקביל תורא סכינא.
 ויאמר אליו בני ויאמר אליו הנני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> הה"ד כי יחנן קולו אל תאמן בו כי שבע תועבות בלבו (משלי כו כה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> תועבה אחת היא הכשפנות ובה שבע תועבות. דכתיב לא ימצא בך וגו' קוסם קסמים מעונן ומנחש ומכשף וחובר חבר ושואל אוב וידעוני ודורש אל המתים (דברים יח י יא). שבע תועבות מעשר הרי שבעים.

Verse 2

ויאמר הנה נא זקנתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כיון שיגיע אדם לזקנה ידאג מן המיתה.
 לא ידעתי יום מותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שבעה דברים נעלמים מן האדם. המיתה. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כי לא ידע האדם את עתו (קהלת ט יב). ומה בלב חברו. שנא' אני ה' חוקר לב (ירמיה יז י). ועומק הדין. שנא' כי המשפט לאלהים הוא (דברים א יז). וולד שבמעי אשה. דכתיב כאשר אינך יודע מה דרך הרוח כעצמים בבטן המלאה (קהלת יא ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> עצמים. כמו ועוצם עיניו (ישעיה לג טו). זה הילד שבבטן ובמה הוא משתכר. שנא' מתת אלהים הוא (שם ג יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ואימתי מלכות אדום נופלת שנאמר כי יום נקם בלבי (ישעיה סג ד). ואימתי גאולה באה. שנא' אני ה' בעתה אחישנה (שם ס כב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> א"ר יהושע בן קרחה כיון שהגיע אדם בפרק אבותיו ידאג כן המיתה.

Verse 3

ועתה שא נא כליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שלא תאכילני נבלות וטרפות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד"א שא נא כליך. שלא תאכילני גזל וחמס.
 ד"א שא נא כליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> זה מלכות בבל שנאמר הכלים הביא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בית האוצר (דניאל א ב). תליך זה מדי. שנאמר ויתלו את המן (אסתר ז י). וקשתך. זה יון. דכתיב כי דרכתי לי יהודה קשת מלאתי אפרים ועוררתי בניך ציון על בניך יון (זכריה ט יג). (כג) וצא השדה. זה אדום. שנא' ארצה שעיר שדה אדום (בראשית לב ד). רמז לו המלכיות. כשם שרמז לאברהם אבינו בבתרים. וצודה לי צידה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ציד קרינן וצידה כתיב. מיכן רמז להלכות שחיטה חמשה. שהיה. דרסה. חלדה. הגרמה. ועיקור. כנגד ה' של צידה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> א"ר יהודה אמר רב כל טבח שאינו יודע הלכות שחיטה אסור לאכול משחיטתו. ואלו הן הלכות שחיטה שהיה דרסה חלדה הגרמה ועיקור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וכיצד הוא שהיה. שאם בא הטבח לשחוט. ונתמרמרה הבהמה או החיה או העוף. ונפלה המאכלת מיד הטבח. או שנפל לו כנף בגדו על ידו. או הגביה את צוארה משעה שהתחיל לשחוט. ונתאנס השוחט בכל ענין אונס שבעולם. ושהה כדי שחיטה דקה לדקה. וגסה לגסה. וכן שהה שיעור שחיטת עוף לעוף. ואח"כ גמר את השחיטה. זו היא שהיה. דרסה. כגון שחתך הראש בבת אחת. ולא הוליך ולא הביא. חלדה. שדקר הסכין בין סימן לסימן. ובין וושט לקנה ונשחט. הגרמה. כגון ששחט סמוך לראש משיפוי כובע ולמעלה. עיקור. כגון ששחט סמוך לכותל ודחפה הבהמה ברגליה בכותל. ומכח הדחיפה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> נתעקרו הסימנים מן הראש או שניהם או אפילו אחד מהן. כל אלו נקראין נבלות שנתנבלו בשחיטה. כשם שהמתה קרויה נבילה. כן משנשחטה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> שלא כדברי החכמים שנמסר להם מפי משה רבינו מפי הגבורה קרויה נבילה. וכן בהמה המסוכנת שנשחטה אם לא פשטה יד ורגל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שחכמנו שנו במשנתינו עד שתפרכס ביד וברגל או עד שתכשכש בזנבה. אחד בהמה דקה. כגון הצאן. ואחד בהמה גסה כגון הבקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> בהמה דקה שפשטה ידה ולא החזירה פסולה. שאינה אלא הוצאת נפש. בד"א שהיתה בחזקת מסוכנת. אבל אם היתה בחזקת בריאה. אפי' לא היה בה אחד מכל אלו הסימנין כשרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אין שוחטין לא לתוך הימים. ולא לתוך נהרות. ולא לתוך הכלים. אבל שוחט הוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> לתוך אוגן של מים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> עכורין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ובספינה ע"ג הכלים. או ע"ג דופני הספינה. והיא שותת למים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> אין שוחטין בגומא. אבל עושה אדם גומא בחצרו כדי שיכנס הדם לתוכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> השוחט אחד בעוף ושנים בבהמה שחיטתו כשרה. או רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה כגון אחד ורובו של חברו כשרה. (לו) אבל בעוף אם שחט חצי קנה וחצי וושט נבילה. דבעינן רובו דחייה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> אם צריך אדם לדם הצפור לא ישחוט. ואם שחט צריך לכסות את הדם. כיצד יעשה עוקרו או נוחרו. ואחד ששנינו בעוף או וושט או קנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ר' יהודה אומר עד שישחוט את הורידין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> וכן ראוי להזהר בשחיטתו שיצא הדם בטוב ולא יהא נבלע באברים. והזהיר הרי זה משובח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> אבל הבהמה לא נפסלה משום וורידין שלא נחתכו. וכל הצואר כשר לשחיטה. עד כנפי הריאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אמר רבא שלשה מדות בסכין. אוגרות לא ישחוט. ואם שחיטה שחיטתו פסולה. מהו אוגרות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> א"ר אלעזר אוגרות משתי רוחות שבין בהליכה ובין בהבאה פוגם. מסוכסכת מרוח אחת. אם שחט שחיטתו כשרה. עולה ויורדות מותר לשחוט בה לכתחלה. כגון סכין שנתעכל ובמקום אחד גבוה ואין בו פגימה כדי שתחגור בה צפורן כשר לשחוט בה לכתחלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אמר ליה ר' אחא בריה דרב אויא לרב אשי דמייא לסאסא מאי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> פי' כי סאסא דשבולתא הוא סכין חדש ולא נעשה בה מלאכה. שיחליק הברזל אלא כמו השבולת של שעורים שהיה מתעכלת בו כך זה הסכין. ומסקנא מותר לשחוט בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> וצריך להראות הסכין לחכם או לגדול ממנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ובדיקנא ליה הסכין אבשרה ואטופרא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ואתלת רוחתא בצדדין ובחידודו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> ומי ששחט ונמצא סכינו פגום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> חיישינן שמא בעצם של מפרקת נפגם וכשר. והני מילי בזמן שבדקו קודם שישחוט והיה שלם. אבל אם לא בדק קודם לכן אסור באכילה. ומי ששחט ולא בדק בין בהמה לבהמה ובין עוף לעוף. הראשון כשר וכולן נבילות. והטבח שנוטל שכר אפי' פרוטה ומעלה. דין הוא שחייב לשלם משלו. מפני שהוא כשומר שכר. וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> בב"ק בפרק הגוזל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ההוא טבחא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> דלא סר סכינא שמתיה רבא בר חיננא ועבריה. ואכריז אבישריה דטריפה הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> השוחט בלילה שחיטתו כשרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> וצריך השוחט לבקר את שחיטתו אחר השחיטה אם שחט בטוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> אדם שוחט עוף צריך לכסות דמו. שיתן עפר מלמטה ועפר מלמעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ולא יכסה לא ברגלו ולא בשום דבר. אלא במה ששחט יכסה. ואם יש צייד אומן בודק ושוחט דרך הילוך החץ ומותר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> כי הא דרבא בדיק ליה גירא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לר' יונה בר תחליפא ושחט בה עופא בהדי דפרח ואע"פ שעשו היה יורה חצים. לא היה מטריף הבהמות והחיות והעופות ומאכיל לצדיק אלא כדרך שישראל שוחטין לכך נאמר צידה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> וצריך לברך קודם השחיטה בא"י אמ"ה אקב"ו על השחיטה. בין לבהמה בין לחיה בין לעוף. ואם שכח ולא בירך ושחט שחיטתו כשרה אלא שחיסר מצוה.
 נשוב לענין הפרשה. ד) ועשה לי מטעמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> ר' אליעזר בש"ר יוסי אומר שלשה דברים נאמרו בעץ שאכל אדם הראשון. טוב למאכל. ויפה לעינים. ומוסיף חכמה. תלתהון מן הדא. ותרא האשה כי טוב העץ למאכל. וכי תאוה הוא לעינים. ונחמד העץ להשכיל (בראשית ג ו). אמר לו לשעבר הייתי נהנה מן הראיה. עכשיו איני נהנה אלא מן הטעם. לכך נאמר ועשה לי מטעמים.

Verse 4



Verse 5

ורבקה שומעת. (ס) מיכן שהנשים צייתניות הן.
 וילך עשו השדה לצוד ציד להביא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> מהו להביא. אמר עשו אם אמצא לצוד מוטב. ואם לאו להביא מכל מקום. אפי' גזל או חמס.

Verse 6

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ורבקה אמרה אל יעקב בנה לאמר. לפי שהיה יעקב אבינו שומע לדברי אמו. נקרא בנה.

Verse 7

הביאה לי ציד [וגו'] ואברככה. מלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> על שם העולם הזה שנברא בה"א. לכך הוסיף לו ה' ואברככה. שיתברך בזה ולא לעתיד.

Verse 8

ועתה בני שמע בקולי. כשם שמעולם לא עברת על מצותי. גם עתה לא תעבור כאשר אני מצוה אותך.

Verse 9

לך נא אל הצאן וקח לי משם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מהו לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> אמרה לו אם תמצא משל אביך הרי טוב. ואם לאו הבא משלי מכתובתי.
 שני גדיי עזים טובים. אמר רב חלבו טובים לך וטובים לבניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> טובים לך ליטול את הברכה. וטובים לבניך שעל ידי שני שעירים ישראל מתכפרין ביום הכפורים.

Verse 10

והבאת לאביך ואכל בעבר אשר יברכך לפני מותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> שאין שכינה שורה אלא מתוך שמחה. שנא' ועתה קחו לי מנגן והיה כנגן המנגן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ותהי עליו רוח אלהים (מ"ב ג טו).
 בעבור אשר יברכך. ברכת כהנים. יברכך ה' וישמרך.

Verse 11

ויאמר יעקב אל רבקה אמו. שהיה עליו מוראת אמו. לכך נאמר אמו.
 הן עשו איש שעיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> הן אין שני בעולם לרשעתו.
 איש שעיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> גבר שידין. כמו ושעירים ירקדו שם (ישעיה יג כא).
 ואנכי איש חלק. כמו כי חלק ה' עמו יעקב חבל נחלתו (דברים לב ט).

Verse 12

אולי ימושני אבי. זש"ה החכם עיניו בראשו (קהלת ב יד).
 והייתי בעיניו כמתעתע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> כעובד ע"ז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> כמו הבל המה מעשה תעתועים (ירמיה י טו).
 והבאתי עלי קללה ולא ברכה. אפי' ברכה אחת שהוא עתיד ליתן לי לבסוף איננו נותנה לי.

Verse 13

ותאמר לו אמו עלי קללתך בני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> א"ר אבא בר כהנא אמרה לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> אדם חטא. אמו נתקללה. שנא' ארורה האדמה בעבורך (בראשית ג יז) לכך נאמר עלי קללתך בני.

Verse 14

וילך ויקח ויבא לאמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> היה הולך ובוכה ומתפלל שלא יבוש.

Verse 15

ותקח רבקה את בגדי עשו בנה הגדול החמודות. מצאנו בגדים שנקראו בלשון זכר. כמו והבגד וגו' אשר תכבס וכבס שנית וטהר (ויקרא יג נח). וכגון אשר בגדיך חמים (איוב לז יז). וכמו בגדים צואים (זכריה ג ג). וכאן קרא בגדי עשו החמודות לשון נקבה. ועלה בדעתי לומר כי זה הוא כמו לחם חמודות (דניאל י ג) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> לחם לשון זכר. שנא' לחם חום ביום הלקחו (ש"א כא ז). וחמודות כמו חמודים. כמו דברים דוברות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ויש אומרים אלו בגדים היו של אדם הראשון. ובאו ביד נמרוד וחמדן עשו ולקחו ממנו. ענין אחר חמודות שהיה מתקשט בהן ככלה לכך נקראו חמודות לשון נקבה.
 אשר אתה בבית. וכי לא היה לו נשים שיהיו בגדיו עמהן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> אלא אלו היה בבית אביו לשמש בהן בפני אביו. כי בגדים שהיה יוצא בהן בחוץ לא היה משמש בהן את אביו. מפני כבוד אביו.
 בנה הקטן. היא קוראתו קטן. אבל הקב"ה קראו גדול. דכתיב ומי גוי גדול (דברים ד ח).

Verse 16

ואת עורות גדיי העזים. הוא שאמר הכתוב חכמות נשים בנתה ביתה (משלי יד א).

Verse 17

ותתן את המטעמים ואת הלחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> באת רבקה ללוות את יעקב עד הפתח.

Verse 18

ויבא אל אביו ויאמר אבי. לשון צניעות קרא לו תחלה. ואח"כ דבר עמו כדרך התורה. שנאמר ויקרא אל משה וידבר ה' אליו (ויקרא א א).

Verse 19

ויאמר יעקב אל אביו אנכי עשו בכורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> הפסיק הדבור ואמר אנכי. אבל עשו בכורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ע"א אנכי עתיד לקבל עשרת הדברות. אבל עשו הוא בכורך.
 קום נא שבה. נא לשון בקשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> שבה בהסיבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> שכל ישיבה שאין בה הסיבה. עמידה שיש בה הסיבה טובה הימנה.

Verse 20

ויאמר יצחק אל בנו מה זה מהרת למצוא בני. (פג) אמר לו אביך נתברך בן ע"ה שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> שהרי משמת אברהם כתוב ויברך אלהים את יצחק בנו (בראשית כה יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> טול ק' עד שנולד יצחק וע"ה הרי קע"ה לאברהם. מצאנו ליצחק שנתברך בן ע"ה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> ויעקב בן ס"ג שנה נתברך. שנשארו מחיי ישמעאל ס"ג. בשעה שנתברך יעקב אבינו מת ישמעאל. כי חיי ישמעאל קל"ה. טול י"ד עד יצחק וששים בלדת רבקה את יעקב. הרי ע"ד. הוסיף על ע"ד ס"ג של יעקב הרי לישמעאל קל"ז. מצאנו שי"ד שנים קדמה ברכת יעקב בשנותיו לברכת יצחק בשנותיו. כי אם תוסיף י"ב על ס"ג הרי ע"ה. לכך מהרת למצוא בברכות בני י"ב שנים. וכנגד י"ב שבטים שהעמיד. כך עלה בדעתי.
 ויאמר כי הקרה ה' אלהיך לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> אם לקרבנך המציא. דכתיב והנה איל אחר נאחז בסבך בקרניו (בראשית כב יג). למאכלך לא כל שכן.

Verse 21

ויאמר יצחק אל יעקב גשה נא ואמשך. מה ראה יצחק למששו. אלא כיון שאמר יעקב אבינו כי הקרה ה' אלהיך לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> אמר יצחק לא היה דרכו של עשו להזכיר שם שמים. ונסתפק לו הדבר. לכך אמר לו גשה נא ואמשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> א"ר הושעיא בשעה שאמר יצחק ליעקב גשה נא ואמשך. נרתע ונזדעזע ונהיה לבו לשעוה. וזימן לו הקב"ה שני מלאכים ומחזיקים אותו בשני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> מרפיקיו שלא יפול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> אל תשתע כי אתך אני (ישעיה מא י).

Verse 22

ויגש יעקב אל יצחק אביו וימשהו ויאמר הקול קול יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> אין יעקב נצלח אלא בקולו. ואין עשו שולט אלא בידים.
 ד"א הקול קול יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> א"ר ברכיה כל זמן שקולו של יעקב מצפצף. אין ידי עשו שולטות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ר' יהודה ב"ר אלעאי היה דורש הקול קול יעקב. אלו ישראל שצועקים בגלות ע"י עשו שהחריב מקדשם. והרג חסידיהם ואבד את טובם.

Verse 23

ולא הכירו. (צה) הקול היה מרחק. והידים היו מקרב. לפיכך לא הכירו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> ד"א ולא הכירו. אלו רשעי ישראל שידיהם כידי עשו. אעפ"כ ויברכהו. כדבעינן למימר לקמן.
 וירח את ריח בגדיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> אפי' בוגדיו רשעים שבישראל צדיקים הם. שנאמר ועמך כלם צדיקים (שם ס כא).

Verse 24

ויאמר אתה זה בני עשו ויאמר אני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> לא אמר אני עשו. אלא אני. לא רצה לשקר לו.

Verse 25

ויאמר הגישה לי ויבא לו יין וישת. לפי שהיין לזקנים יפה.

Verse 26

ויאמר אליו יצחק אביו גשה נא ושקה לי. יש נשיקות גדולה. כענין שנאמר בשמואל כשמשח את שאול. וישקהו ויאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> הלא משחך ה' למלך (ש"א י א).
 ויאמר ראה ריח בני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> מלמד שנכנס עם יעקב ריחו של גן עדן. שנאמר כריח שדה אשר ברכו ה'.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> ע"א ראה בית המקדש בנוי וחרב ובנוי. בנוי ראה ריח בני. המד"א ריח ניחוחי תשמרו (במדבר כח). חרב. כריח שדה. כענין שנאמר ציון שדה תחרש (ירמיה כו יח). בנוי. אשר ברכו ה'. כענין שנאמר כי שם צוה את הברכה (תהלים קלג ג). כשם שראה אותו אברהם אביו בנוי וחרב ובנוי. כך ראה יצחק. וכך יעקב.

Verse 27



Verse 28

ויתן לך האלהים מטל. לא אמר יתן. אלא ויתן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> יתן לך את שלך. ויתן לך של אביך. יתן לך בעוה"ז. ויתן לך בעוה"ב.
 ד"א ויתן לך בתנאי אם ישמרו בניך את התורה ויתן. ואם לא יהיו לחילוף.
 מטל השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> זה המן. דכתיב הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד).
 ומשמני הארץ. זה הבאר.
 ורוב דגן. אלו הבחורים.
 ותירוש. אלו הבתולות. וכן הוא אומר דגן בחורים ותירוש ינובב בתולות (זכריה ט יז).

Verse 29

יעבדוך עמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> אלו שבעים אומות.
 וישתחוו לך לאומים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> אלו בני ישמעאל ובני קטורה ובני דדן.
 הוה גביר לאחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> זה עשו ואלופיו.
 וישתחוו לך בני אמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> יצחק שנשא אחת אמר בני אמך יעקב נשא ד' לפיכך אמר בני אביך (בראשית מט ח) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> ולמה שינה לומר וישתחוו לך בני אמך. לחתום בבני עשו שיהיה משתחוים לבני יעקב. כענין שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> ותהי אדום עבדים לדוד (ש"ב ח יד).
 ארריך ארור ומברכך ברוך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> בלעם שהוא שונא פתח בברכה וסיים בארורה. אבל יצחק בארורה התחיל ובברכה סיים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> הרשעים תחלתן שלוה וסופן יסורין. הצדיקים תחלתן יסורין וסופן שלום. לפיכך הצדיקים חותמין בברכה. אומר אני כי י"ב ויאמר בפרשה זו מן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> ויבא אל אביו ויאמר. עד סוף כל הברכות. והם כנגד שנים עשר שבטים.

Verse 30

ויהי כאשר כלה יצחק לברך את יעקב ויהי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> אך יצא יצא. שתי יציאות הללו למה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> א"ר אייבו שנראה כיוצא ולא יצא. לפי שפגע בעשו ועמד לו אחרי הדלת. לכך נאמר יצא יצא.
 ועשו אחיו בא מצידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> מלמד שהיה מצייד וקושר והמלאך מתירן כדי לעכבו עד שיקבל יעקב את הברכות.
 ד"א אך יצא יצא יעקב ועשו בא. כל מי שהוא צר עין ביעקב נותן לעשו.

Verse 31

ויעש גם הוא מטעמים ויבא לאביו ויאמר לאביו יקום אבי ויאכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> בא וראה מה בין צדיק לרשע. יעקב אמר קום נא שבה בבקשה. וכן עמד לפניו. שנאמר קומה ה' ויפוצו אויביך וינוסו משנאיך מפניך (במדבר י לה). אבל עשו פתח יקום אבי. בו בלשון עתיד הקב"ה ליפרע ממנו. שנאמר יקום אלהים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> ויפוצו אויביו (תהלים סח ב).

Verse 32

ויחרד יצחק חרדה גדולה עד מאד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> א"ר חמא ב"ר חנינא יותר מחרדה שחרד ע"ג המזבח.
 מי אפוא. שנתן עצה ליעקב ליטול הברכות.
 הוא הצד ציד. צידו של יעקב. ולא צידו של עשו.
 ואוכל מכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> ר' יהודה אמר מכל שברא הקב"ה. טעם יצחק אבינו באותן המטעמים.
 בטרם תבוא. מן השמים היה עיכובך.
 ואברכהו. בעל כרחי. גם ברוך יהיה. מרצוני.
 ד"א שכינה אמרה גם ברוך יהיה.
 ד"א ויחרד יצחק חרדה גדולה. מה ראה יצחק ליחרד. אלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> אמרו רז"ל כשנכנס יעקב נכנס גן עדן עמו. שנאמר ראה ריח בני כריח שדה. כשנכנס עשו נכנס עמו גיהנם. כשראה אותה יצחק חרד חרדה גדולה.
 ויאמר מי אפוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> מי ייאפה הכא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> יצא בת קול ואמר הצד ציד. הרגיל לצוד ציד בכל יום. ומי הוא זה. זה עשו.

Verse 33

כשמוע עשו את דברי אביו ויצעק צעקה גדולה. צעקה על הבכורה צעקה על הברכה.

Verse 34



Verse 35

ויאמר בא אחיך במרמה. כלומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> בחכמה.

Verse 36

ויאמר הכי קרא שמו יעקב ויעקבני. לא היה יודע יצחק בעסק הבכורה. כיון שאמר עשו את בכורתי לקח. שמח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> שהיה אומר שמא לא עשיתי כהוגן לעשות שאינו בכור להיות בכור. כיון שאמר את בכורתי לקח. אמר הן גביר שמתיו לך. לכך נאמר ויען יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> א"ר יצחק <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> אין קיום השטר אלא בחותמיו לכך נאמר הן גביר שמתיו לך.
 ואת כל אחיו. בני ישמעאל ובני קטורה. שהיו אחיו מאביו. שהרי אברהם קרא ללוט בן אחיו אחי. שנאמר כי אנשים אחים אנחנו (בראשית יג ח).
 ד"א הכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> אר"ש בן לקיש התחיל מחכך בגרונו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> כאדם שמחייב את חבירו. והוא מרוב כעס מחכך. לכך נאמר הכי.
 ד"א הכי. כלומר בטוב קרא שמו יעקב כענין שנאמר הכי אמרתי הבו לי ומכחכם שחדו בעדי (איוב ו כב). אמר איוב לחבריו.

Verse 37

ויען יצחק ויאמר לעשו הן גביר שמתיו לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> א"ר ברכיה ברכה זו שביעית היא. שנאמר מטל השמים. ומשמני הארץ. ורוב דגן. ותירוש. יעבדוך עמים. וישתחוו לך לאומים הרי ו' ברכות. הוי גביר. שביעית היא. ולמה היה אומר בתחלה. לפי שהי' אומר עשו ברכני גם אני. אמר לו יצחק הן גביר שמתיו לך. מלך עשיתי עליך. עבדא ונכסיה למריה. ולך אפוא מה אעשה בני. שכל הברכות שלך. שלו הן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> עובדי כוכבים זורעין וחורשין גנות ופרדסים ונוטעין כרמים. וישראל אוכלים ושותים ועוסקין בתורה.

Verse 38

ויאמר עשו אל אביו הברכה אחת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> היא לך אבי. וכי בענין אחת יש לך לברך. ברכני גם אני. אמר לו גם אני יודע שהברכה ליעקב ומכל מקום ברכני.
 הנה משמני הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> משטנינא דארעא.

Verse 39



Verse 40

ועל חרבך תחיה ואת אחיך תעבד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> לא זכה תיעבד.
 והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> אמר לו אם ראית יעקב אחיך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> פורק עול של תורה מעל צוארו. את יכול לו. לכך אמר כי אתה אבינו כי אברהם לא ידענו וישראל לא יכירנו (ישעיה סג טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> ויצחק היכן הוא למה לא הזכירו. לפי שאמר לעשו ופרקת עולו. כלומר גזר עליו שמדים ואתה שולט בו לפיכך לא זכר את יצחק.

Verse 41

וישטום עשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> וישטום נקוד הוא. כלומר שונא נוטר נוקם.
 ויאמר עשו בלבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> הרשעים ברשות לבם. כגון אמר נבל בלבו (תהלים יד א). וכאלה הרבה. אבל הצדיקים אל לבם. דומים לבוראם. ויאמר ה' אל לבו (בראשית ח' כא).
 יקרבו ימי אבל אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> בא לו עשו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> בהמתנה שלא להעציב את אביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> ר' נחמיה אמר אמר עשו הריני הולך להתחתן בישמעאל כדי שיהרוג את יעקב בשביל הבכורה ואני גואל הדם ואהרוג את ישמעאל ואוריש את שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> הה"ד יען אמרך על שני גוים ועל שתי המשפחות לי המה וה' שם היה (יחזקאל לה י). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> אני ה' חוקר לב בוחן כליות (ירמיה יז י).

Verse 42

ויגד לרבקה את דברי עשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> ע"י מלאך.
 מתנחם לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> אינו מתנחם אלא בהריגתך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> ד"א מתנהם כנהמת ים.

Verse 43

ועתה בני שמע בקולי וקום ברח לך. כל הצדיקים נותנין מקום לשעה. יעקב ברח. משה ברח. דוד ברח. (קמו) שכל הדוחק את השעה השעה דוחקתו.

Verse 44

וישבת עמו ימים אחדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> ולהלן נאמר ויהי בעיניו כימים אחדים (בראשית כט כ). מה להלן שבע שנים. אף כאן שבע שנים.

Verse 45

עד שוב אף אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> היא דברה בצדקתה. והוא לא עשה כן. אלא ויטרוף לעד אפו ועברתו שמרה נצח (עמוס א יא). וכן צוה לאליפז ואליפז לעמלק. ועמלק ניטפל להם בדרך. דכתיב ויבא עמלק (שמות יז ח).
 ושלחתי ולקחתיך משם. היא דבורה. דכתיב ותמת דבורה מינקת רבקה (בראשית לה ח).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> למה אשכל גם שניכם יום אחד. וכן היה ביום אחד נקברו. שנהרג עשו מחושים בן דן על מטתו של יעקב אבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> מפורש במס' סוטה.

Verse 46

ותאמר רבקה אל יצחק קצתי בחיי מפני בנות חת. אלו נשי עשו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> אהליבמה נקראת. וחזרה להיקרות יהודית. עדה נקראת. וחזרה להיקרות בשמת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> להתבשם במעשיה. שנאמר ויקח אשה את יהודית בת בארי החתי ואת בשמת בת אילון החתי (שם כו לד). ולהלן הוא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> את אהליבמה ואת עדה בת אילון (שם לו ב). לכך נאמר קצתי בחיי מפני בנות חת. שקצה בחייה להדריכן בדרך ישרה. ואם לוקח גם יעקב מבנות חת למה לי חיים.





Verse 1

ויקרא יצחק אל יעקב ויצוהו ויאמר לו לא תקח אשה מבנות כנען. כדרך שאמר אברהם לאליעזר. לא תקח אשה לבני מבנות הכנעני (שם כד ג).

Verse 2

קום לך פדנה ארם. קימה הוא לך. להפרד מן הרשע הזה.

Verse 3

ואל שדי יברך אותך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר אלעזר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> אין קיום השטר אלא חותמיו. שלא יאמרו במרמה לקח יעקב את הברכה.

Verse 4

ויתן לך את ברכת אברהם. זו נחלת הארץ.

Verse 5

וישלח יצחק את יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> יצאו עמו מלאכים שבארץ. ומסרוהו למלאכים שבחוצה לארץ.

Verse 6

וירא עשו. זה שאמר הכתוב רשע יראה וכעס (תהלים קיב י).

Verse 7

וישמע יעקב אל אביו ואל אמו. (ג) זה שאמר הכתוב שמע בני מוסר אביך ואל תטוש תורת אמך (משלי א ח). זה יעקב אבינו דכתיב בו וישמע יעקב אל אביו ואל אמו.

Verse 8

וירא עשו כי רעות בנות כנען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> א"ר יהושע בן לוי נתן דעתו להתגייר.

Verse 9

וילך עשו אל ישמעאל ויקח את מחלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שמחל לו הקב"ה. ולהלן הוא אומר בשמת בת ישמעאל (בראשית לו ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שנתבשם דעתו עליה.
 בת ישמעאל בן אברהם. נתייחס ישמעאל לאברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כלומר עשה תשובה. כמו שפירשנו למעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> תקבר בשיבה טובה (שם טו טו). שעשה ישמעאל תשובה בחייו.
 אחות נביות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> מלמד שקדשה ישמעאל אביה ומת. והשיאה נביות אחיה.
 על נשיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לא הוציא הראשונות אלא הוסיף על חטאתו פשע.
 לו לאשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מין במינו. אין צדיק מדבק אלא בצדיקים כמותו.
סליק פרשת תולדות.
פרשת ויצא.
כתיב טוב שבת על פנת גג מאשת מדינים ובית חבר (משלי כא ט). זה אבינו יעקב שאמרה לו אמו רבקה ועתה בני שמע בקולי וקום ברח לך אל לבן אחי חרנה. וישבת עמו ימים אחדים (בראשית כז מד). יצא מבאר שבע והלך לחרן לשבת עם לבן. שנאמר עם לבן גרתי (שם לב ה). מאשת מדינים ובית חבר. אלו מדייני עשו שכתוב בו וישטום עשו את יעקב (שם כז מא).
פרשת ויצא.

Verse 10

ויצא יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> וכי יעקב לבדו יצא. והרי כמה גמלים וכמה קרונות יצאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ר' חנין בש"ר שמואל בר יצחק אמר הצדיק בעיר הוא זיוה הוא שבחה הוא הודה. ואע"פ שנשאר שם יצחק. לא דומה זכותו של צדיק אחד לזכותו של שני צדיקים. לכך נאמר ויצא יעקב.
 מבאר שבע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר' יודן אומר מבארה של שבועה. אמר שלא יעמוד עמי אבימלך ויאמר לי השבעה לי כשם שנשבע לי אביך וזקנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ונמצאתי משהה בשמחת בני ז' דורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ורב הונא אמר מבארה של שבועה של בכורה. שלא יעמוד עמי עשו ויאמר כך היית מרמה אותי. ונוטל את ברכתי. ונמצאתי מאבד אותה שבועה.
 וילך חרנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> לשון העולם כך אמר הולך פלוני אל מקום פלוני ועדיין הוא בביתו.
 חרנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> תני משום ר' חייא כל דבר שצריך למ"ד בתחלתו נותן לו ה"א בסופו. וא"ת ישובו רשעים לשאולה (תהלים ט יח). היאך כתב למ"ד בתחלתו וה"א בסופו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> רב אבא בר זוודא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לדיוטא התחתונה שבשאול.

Verse 11

ויפגע במקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> רב הונא בש"ר מאיר אמר למה מכנים שמו של הקב"ה מקום. וכן הוא אומר בנעמן. והניף ידו אל המקום (מ"ב ה יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> לפי שהוא מקומו של עולם. וכה"א ה' מעון אתה היית לנו (תהלים צ א) אתה מעונו של עולם.
 ויפגע במקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אין פגיעה אלא תפלה. וכה"א ואתה אל תתפלל בעד העם הזה ואל תפגע בי (ירמיה ז טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> א"ר יהושע בן לוי אבות תקנו תפלות. אברהם תקן תפלת השחר. דכתיב וישכם אברהם בבקר אל המקום אשר עמד שם (בראשית יט כז). ואין עמידה אלא תפלה. וכה"א ויעמד פנחס ויפלל (תהלים קו ל). יצחק תקן תפלת המנחה. דכתיב ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב (בראשית כד סג). ואין שיחה אלא תפלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> וכה"א אשפוך לפניו שיחי (תהלים קמב ג). ואומר ולפני ה' ישפוך שיחו (שם קב א). יעקב תקן תפלת ערבית. שנאמר ויפגע במקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כדאמרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אלו ג' תפלות כנגד הקרבנות. תפלת השחר כנגד תמיד של שחרית. תפלת המנחה כנגד תמיד של בין הערבים. תפלת הערב אין לה קבע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ואמרינן במס' ברכות מאי אין לה קבע. אינה קבע. ואעפ"כ הוא לנו קבע. שלא לבטל קריאת שמע של ערבית. וכדי שיהא סומך גאולה לתפלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וכנגד מי. כנגד אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב מתעכלים כל הלילה. שנאמר הוא העולה על מוקדה על המזבח כל הלילה עד הבקר (ויקרא ו ב).
 וילן שם כי בא השמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מה ת"ל כי בא השמש. אלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> מלמד כשהגיע באותו המקום עדיין היה שעות ביום. ורצה הקב"ה להלינו שם. והשקיע השמש בעבורו. לכך נאמר כי בא השמש. ואותו השמש ששקע בעבורו זרח בגללו. דכתיב ויזרח לו השמש (בראשית לב לב). לו ולא לשאר העולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> סימן לבניו ששקעה להם השמש וזרחה להם. שקעה להם. דכתיב אומללה יולדת השבעה וגו' באה שמשה (ירמיה טו ט). ולעתיד יזרח. דכתיב וזרחה לכם יראי שמי שמש צדקה ומרפא בכנפיה (מלאכי ג כ). שמש לשון זכר ולשון נקבה. כמו שמש צדקה ומרפא בכנפיה. ולפי שצדקה לשון נקבה קרא לשמש לשון נקבה. דכתיב וזרחה לכם יראי שמי שמש צדקה (שם שם).
 ויקח מאבני המקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> וכי לא היה לו ליעקב אבינו כר או כסת או שום דבר לשום מראשותיו. אלא אבן רמז לבניו שעתידין לקבל התורה דכתיב לוחות אבנים (שמות לד א).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ר' יהודה אומר שנים עשר אבנים לקח. כנגד י"ב שבטים שעתידין לצאת מחלציו. ונהיו אבן אחת. לפי שכולם צדיקים לא היה הפרש ביניהם. ואני אומר ויקח מאבני המקום. אבן על שום שנאמר משם רועה אבן ישראל (בראשית מט כד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ד"א אבן זכות אב וזכות בן. אברהם ויצחק שזכותם עמדה לו. שנאמר אלהי אבי אברהם ואלהי אבי יצחק (שם לב י).
 וישם מראשותיו. לענין שאמרנו. מאבני המקום. על שם לוחות אבנים יבוא מראשותיו. שהתורה נקראת ראשית. שנאמר ה' קנני ראשית דרכו (משלי ח כב). לענין שאמרנו. כנגד אברהם יצחק ויעקב. כי האבות נקראו ראשית. שנאמר כענבים במדבר מצאתי ישראל כבכורה בתאנה בראשיתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מצאתי אבותיכם (הושע ט י). ואמתת משמעו של פסוק אינו יוצא מידי פשוטו. כי מאבני המקום שם מראשותיו. כי לא היה עמו לא כר ולא כסת. כי אמרה לו אמו רבקה קום ברח לך אל לבן אחי חרנה (בראשית כז מג). אבל אעפ"כ ששכב במקום ההוא שכיבה נעימה שכב כי אין מעצור לה' שלא לתת רכיכות באבן כמו בכר וכסת.
 וישכב במקום ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ר' יהודה אומר באמת כאן שכב. אבל י"ד שנה שהיה נטמן בבית עבר ומשמש לעבר לא שכב.

Verse 12

ויחלם והנה סולם מוצב ארצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> דע כי כל חלומות מצינו פתרונם. חוץ מן חלום זה שאין לו פתרון בתורה. ואע"פ שהחלום זה ראשון לכל החלומות. כי מה שנאמר באבימלך אינו חלום שצריך פשר. כי אם הוכחה היתה. שנאמר ויבא אלהים אל אבימלך בחלום הלילה (שם כ ג). וכן אל לבן הארמי וכן בבלעם. וכן בצדיקים שדבר הקב"ה עמהם בחלום הלילה. שנא' במראה אליו אתודע בחלום אדבר בו (במדבר יב ו). אבל החלומות שצריכין פשר דבריהם לשבעה זמנים. וזה ראשון. ושני לו חלום יוסף ונתפשר לו. הבוא נבוא אני ואמך (בראשית לז י) וכן של חלומות המלוך תמלוך (שם שם ח). זמן שלישי לו. חלומות של פרעה ופירושו ז' שנים. זמן רביעי לו. חלומות של שר המשקים ושר האופים. פתרונם כאשר פתר יוסף. זמן חמישי לו. חלום צליל שעורים המתהפך במחנה מדין. פתרונו חרב גדעון. זמן ששי לו. חלומות של נבוכדנאצר ופירושו ד' מלכיות. זמן שביעי לו. חלום דניאל. ללמדך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כי החלום הזה פירושו על התורה והוא נבואה. לפיכך אין לו פתרון. כי על מתן תורה היה חלום זה. שנאמר ויחלם והנה סולם מוצב ארצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> רבנן פתרין ליה בסיני. והנה סלם זה סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> חושבניה דדין כחושבניה דדין ק"ל.
 מוצב ארצה. כענין שנאמר ויתיצבו בתחתית ההר (שמות יט יז).
 וראשו מגיע השמימה. כענין שנאמר וההר בוער באש עד לב השמים (דברים ד יא).
 והנה מלאכי אלהים. זה משה ואהרן.
 עולים ויורדים. כענין שנא' ומשה עלה אל האלהים (שמות יט ג). וכתיב וירד משה (שם שם יד). וכתיב ויעל משה וגו' ואל הזקנים אמר שבו לנו בזה (שם כד יד).

Verse 13

והנה ה' נצב עליו. כענין שנאמר וירד ה' על הר סיני (שם יט כ).
 ויאמר אני ה'. כענין שנאמר אנכי ה' אלהיך (שם כ א). ואני אומר והנה סולם מוצב ארצה. ראה זכותו של אברהם אבי אביו שהציב סולם בעולם. להודיע לכל באי עולם יחודו של מקום. וראשו מגיע השמימה. זכותו מגיע לפני כסא הכבוד. כענין שנאמר ויקרא מלאך ה' אל אברהם שנית מן השמים (בראשית כב טו). והנה מלאכי אלהים. זה זכותו של אברהם ויצחק. עולים ויורדים. עולים על המזבח. ויורדים מן המזבח. שנאמר אל תשלח ידך אל הנער ואל תעש לו מאומה (שם שם יב). והנה ה' נצב עליו על יעקב ויאמר אני ה' אלהי אברהם אביך ואלהי יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> נתון הכסא בג' רגלים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> כנגד שלשה והנה.
 ד"א והנה סולם מוצב ארצה. לפי שיצא מבית אביו בפחי נפש. בישרו הכתוב שעתיד לעלות לגדולה. והנה מלאכי אלהים עולים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> אלו מלאכי השרת שליווהו בארץ ישראל ועלו. וירדו אחרים ללוותו בחוצה לארץ.
 ד"א עולים אלו מלאכי השרת שבאו אל אברהם אבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אחד לבשר את שרה. ואחד להפוך את סדום ועמורה. ואחד להציל את לוט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> כמו שפירשנו למעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> שנדחו ממחיצתן קל"ח שנה. שגילו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מסטורין של מעלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> לפי שקדם לידת יצחק שנה אחת. וששים עד יעקב וס"ג עד שיצא יעקב מבית אביו. וי"ד בבית עבר. הרי קל"ח.
 אלהי אברהם אביך ואלהי יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> י"ח פעמים מזכיר האבות בתורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> לכך תקנו רבותינו להזכיר האבות בי"ח ברכות בכל יום.
 ד"א והנה סולם מוצב ארצה. הוא יעקב אבינו בעצמו. וראשו מגיע השמימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> שדמות דיוקנו מחוקקה בכסא הכבוד.
 והנה מלאכי אלהים עולים. אלו זכיותיו שנאמר אם יש עליו מלאך מליץ אחד מני אלף (איוב לג כג). שנתפרסמו לפני המקום זכיותיו.
 ויורדים. אלו הבטחות שהוריד משמי קדשו. וכה"א והנה ה' נצב עליו וגו' וכתיב הארץ אשר אתה שוכב עליה. לאברהם נאמר לו קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה (בראשית יג יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> מיכן שהשדה נקנה בהילוך. וליצחק נאמר גור בארץ הזאת ואהיה עמך ואברכך כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל (שם כו ג). אבל ליעקב אבינו. נאמר לו אשר אתה שוכב עליה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מיכן אמרו רז"ל כי אם מכר לו עשרה שדות בעשרה מדינות כיון שהחזיק באחת מהן קנה הכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> שהרי יעקב אבינו שוכב במקום אחד וקנה כל ארץ ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ומאי טעמא כולהו סדנא דארעא חד הוא.

Verse 14

והיה זרעך כעפר הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מה עפר בכל מקום. אף בניך בכל מקום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ומה עפר הארץ אין מתברך אלא במים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> כך ישראל אין מתברכין אלא בתורה שנמשלה במים. ומה עפר קיום לעולם. אף בניך יסודו של עולם.
 ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה. הוסיף לו בשורה ד' רוחות העולם. מה שלא אמר לאברהם וליצחק אמר ליעקב. וזה יתקיים לעתיד לבא לימות המשיח. שנא' והרכבתיך על במתי ארץ והאכלתיך נחלת יעקב אביך כי פי ה' דבר (ישעיה נח יד). זש"ה ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה.
 ונברכו בך כל משפחות האדמה ובזרעך. ללמדך שאין העולם מתקיים אלא בזכות ישראל.

Verse 15

והנה אנכי עמך. להצילך מן הרוחות ומן המזיקין.
 ושמרתיך בכל אשר תלך. בבית לבן. דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> השמר לך מדבר עם יעקב מטוב ועד רע (בראשית לא כט). ובשכם. דכתיב ולא רדפו אחרי בני יעקב (שם לה ה).
 והשבותיך אל האדמה הזאת. דכתיב שוב אל ארץ אבותיך (שם לא ג).
 כי לא אעזבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> זו הבטחת פרנסה. וכן הוא אומר נער הייתי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> וגם זקנתי ולא ראיתי צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם (תהלים לז כה).
 את אשר דברתי לך. זו נחלת הארץ. וכה"א והרכבתיך על במותי ארץ (ישעיה נח יד). וכן ישעיה אמר כי ימין ושמאל תפרוצי (שם נד ג).

Verse 16

וייקץ יעקב משנתו. זש"ה אשבעה בהקיץ תמונתך (תהלים יז סו). היה ישן שינה עריבה צופה שכינה עליו ומבטיחו ואומר לו הנה אנכי עמך. מתהלך בתומו צדיק אשר בניו אחריו (משלי כ ז).
 ויאמר. לעצמו.
 אכן יש ה' במקום הזה. אכן השכינה שרויה במקום הזה. מלמד שהשכינה בבית המקדש בין בנוי ובין חרב.
 ואנכי לא ידעתי. והייתי רוצה לעבור כי בא השמש.

Verse 17

ויירא ויאמר מה נורא המקום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> מלמד שראה בית המקדש בנוי וחרב ובנוי. כמו שנאמר ביצחק. מה נורא בנוי. וכה"א נורא אלהים ממקדשיך (תהלים סח לו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> אין זה. הרי חרב. וכה"א על זה דוה לבנו וגו' (איכה ה לו) וזה שער השמים בנוי. וכה"א כי חזק בריחי שעריך (תהלים קמז יג).
 ד"א אין זה. אלו י"ב שבטים שהיו עולין ברגל בירושלים.
 וזה שער השמים. שעתידין לחזור לירושלים וכל אחד מהם עומדת שערים על שמם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> שנאמר שער ראובן אחד. שער שמעון אחד. שער לוי אחד (יחזקאל מח לא). זה בגימטריא י"ב. כל זה היה עד הבקר. מיד יח) וישכם יעקב. הוא קדם הבקר.
 ויקח את האבן. אבן משמע זכות אברהם וזכות יצחק.
 אשר שם מראשותיו. ניתוסיף זכות עליהם.
 וישם אותה מצבה. קדשה זכר לסולם שראה.
 ויצק שמן על ראשה. אלו הזכיות. שנאמר טוב שם משמן טוב (קהלת ז א) לימד שעתידין בני בניו להמשח במשחת כהונה ומלכות.

Verse 18



Verse 19

ויקרא את שם המקום ההוא בית אל. על שם בית אלהים.
 ואולם לוז שם העיר לראשונה. ואולם לשון בירור. לוז שם העיר. זאת העיר היתה קרובה למקום ששכב בו יעקב אבינו. ולמה הזכיר הכתוב את העיר. ללמדך כי משם לקח השמן שיצק על ראש האבן. ולמה נקרא שם העיר לוז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ר' אלעזר בש"ר פנחס אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> לוז שם אילן. כתיב הכא לוז. וכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> לח לוז וערמון (בראשית ל לז). לוז היה עומד על פתח המערה והיה חלול הלוז. ונכנסין מן הלוז למערה ומן המערה לעיר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ד"א מה לוז עגול ואין לו פה. כך העיר סתומה ואין לה פתח.
 לוז שם העיר לראשונה. יושביה היו חסרין כי לא היה לה יציאה וביאה כשאר הערים.

Verse 20

וידר יעקב נדר לאמר. הוא פתח בנדרים. מה בין נדר לנדבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> הנדר על דבר שצריך האדם ונודר נדר אם כן וכן יהיה. אעשה כן וכן. אבל נדבה על דבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> הוא שאמרו רז"ל נדר דאמר הרי עלי עולה. נדבה הרי זו ואין חייב באחריותו.
 לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> לאמר לדורות שיהיו נודרין בעת צרתם. אתה מוצא שכל מי שנדר תלה ביעקב. בדוד כתיב נדר לאביר יעקב (תהלים קלב ב). וכתיב ויברך דוד וגו' אלהי ישראל אבינו (דה"א כט י).
 אם יהיה אלהים עמדי ושמרני. כמו שאמר לי ושמרתיך.
 ונתן לי לחם לאכל. כמו שאמר לי כי לא אעזבך.

Verse 21

ושבתי בשלום אל בית אבי. כמו שאמר לי והשבותיך אל האדמה הזאת.
 והיה ה' לי לאלהים. זה ירושת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> שכל הדר בארץ ישראל הוא יכול לקיים המצות. וכן דוד אמר כי גרשוני היום מהסתפח בנחלת ה' לאמר לך עבוד אלהים אחרים (ש"א כו יט).
 שאילה מאחר שהבטיחו הקב"ה ואמר לו. והנה אנכי עמך. מהו אם יהיה אלהים עמדי. אלא בקש רחמים על התנאים שיתקיימו.
 והיה ה' לי לאלהים. (עג) ר' יהושע דסכנין בש"ר לוי אמר. אמר הקב"ה שיחתן של אבות נעשו מפתח לגאולת בנים. דכתיב והיה ביום ההוא יוסיף ה' שנית ידו (ישעיה יא יא). וכתיב והיה ביום ההוא יטפו ההרים עסיס (יואל ד יח). וכתיב והיה ביום ההוא יתקע בשופר גדול (ישעיה כז יג).

Verse 22

והאבן הזאת אשר שמתי מצבה יהיה בית אלהים וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> כותי אחד שאל את ר' מאיר. היכן עישר יעקב את בניו. אמר לו לוי עשירי קודש. כשתוציא ראובן ושמעון נשאר לוי ראש לעשרה הנותרים. והוא קודש לשרת בבית ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> וראובן ושמעון אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי. תחת אלו הד' בכורים של רחל ולאה וזלפה ובלהה שהבכורים קדושים מרחם. ואין צריכין להתעשר.





Verse 1

וישא יעקב רגליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ללמדך שבשורה טובה נותנת כח לאדם. שכיון שנתבשר יעקב אבינו נשא רגליו.
 ד"א שסעד ועמד והלך.
 ארצה. תחת למ"ד כתיב ה"א.
 בני קדם. הוא מקום מולדתו של אברהם אבינו ארם נהרים. וכן הוא אומר מן ארם ינחני בלק מלך מואב מהררי קדם (במדבר כג ז).

Verse 2

וירא והנה באר בשדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ארז"ל אין המקרא יוצא מידי פשוטו. אעפ"כ רצו הדרשנים להרחיב המקרא. ולדרוש עליו מה שהיה בעולם. ולהגיד שהקב"ה מגיד מראשית אחרית. ולהודיע לנו ששיחת האבות כמה עניני מצות יש בהן. וכן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> פתר ר' חמא בר חנינא בבראשית רבה פסוק זה בשלשה ענינים. הראשון. והנה באר בשדה. זו הבאר שהיה לישראל במדבר. והנה שם שלשה עדרי צאן. משה ואהרן ומרים. כי מן הבאר ההוא ישקו העדרים. שכל ישראל מושכין לדגלם לאהליהם.
 והאבן גדולה על פי הבאר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כמלא פי כברה היה בה.

Verse 3

ונאספו שמה כל העדרים. בשעת המחנות. וגללו את האבן. והשיבו את האבן על פי הבאר למקומה. בשעת המסעות.
 השני. והנה באר בשדה זו ציון. שלשה עדרי צאן. שלשה רגלים. כי מן הבאר ההוא ישקו. שמשם שואבין רוח הקדש. ונאספו שמה כל העדרים. שכל ישראל מקובצים שם. והשיבו את האבן. מונח לרגל הבא.
 השלישי. והנה באר בשדה. זו ירושלים. שלשה עדרי צאן. אלו ג' בתי דינים שהיו בה שלשה דיגים. אחד בהר הבית. ואחד בפתח העזרה. ואחד בלשכת הגזית.
 והאבן גדולה. זו בית דין הגדול שבלשכת הגזית. ונאספו שמה כל העדרים. בעת כי יפלא ממך דבר למשפט. וגללו את האבן. שמשם שומעין את הדין. והשיבו את האבן. שמעמידין דבר על בוריה.
 הרביעי. והנה באר. זה ציון. שלשה עדרי צאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אלו שלשה מלכיות הראשונות. והאבן גדולה. זו זכות אבות. ונאספו שמה כל העדרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אלו חיילי האומות. וגללו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אלו כלי בית המקדש שלקחו. והשיבו את האבן. לעתיד לבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> דכתיב תחת הנחשת אביא זהב (ישעיה ס יז).
 החמישי. והנה באר. זו סנהדרין. שלשה עדרי צאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שלש שורות של תלמידי חכמים יושבים לפניהם. כי מן הבאר ההוא ישקו העדרים. שמשם היו שומעין את ההלכה. והאבן גדולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> גדול שבהם. ונאספו שמה. אלו תלמידי חכמים. וגללו את האבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שמשם היו שומעין את ההלכה. והשיבו את האבן על פי הבאר. היו נושאים ונותנין בהלכה עד שמעמידין ההלכה על בוריה.
 הששי. והנה באר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> זו בית הכנסת כו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ר' יוחנן פתר לה בסיני. וירא והנה באר בשדה. זה סיני. והנה שם שלשה. כהנים לוים וישראלים. כי מן הבאר ההוא ישקו העדרים. אלו עשרת הדברות. והאבן גדולה. זו שכינה. ונאספו שמה. אלו ישראל. וגללו את האבן. שקבלו התורה. והשיבו את האבן. אתם ראיתם כי מן השמים דברתי עמכם (שמות כ יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ואדוננו הקדוש מרנא ורבנא טוביהו בן כבוד רבינו הקדוש ר' אליעזר זצ"ל שמע מן אביו. וירא והנה באר בשדה. זו תורה. והנה שם שלשה עדרי צאן. אלו משה אהרן ומרים. שבזכותן ניתנו ג' מתנות טובות לישראל. המן בזכות משה. ענני כבוד בזכות אהרן. הבאר בזכות מרים. כי מן הבאר ההוא ישקו העדרים. אלו ישראל שקבלו התורה להגות בה יומם ולילה. והאבן גדולה על פי הבאר. אלו הקושיות שבכל ענין וענין. ונאספו שמה כל העדרים. אלו תלמידי חכמים. וגללו את האבן מעל פי הבאר. שמוציאין הקושיות ממנה. ואח"כ והשקו את הצאן. אלו ישראל שנקראו צאן. שנא' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ואתן צאני צאן מרעיתי (יחזקאל לד לא). והשיבו את האבן על פי הבאר למקומה. שאומרים דבר בשם אמרו. ללמדך שאפי' שיחות האבות כמה מדרשות בהן. כ"ש התורה והמצות והחוקים והמשפטים. לכך נאמר ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים (איוב יא ט).

Verse 4

ויאמר להם יעקב אחי מאין אתם. דרך חסידות דרך כבוד קרא להם אחי.

Verse 5

ויאמר להם הידעתם את לבן בן נחור. לפי שאמר לו אביו קום לך פדנה ארם וקח לך משם אשה מבנות לבן אחי אמך (בראשית כח ב). לפיכך שאל בשבילו.
 ויאמרו ידענו. לפי שהיה גדול של מקום היה ידוע.

Verse 6

ויאמר להם השלום לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> השלום לו עמכם. ויאמרו שלום.
 והנה רחל באה עם הצאן. שאם תרצה לשאול בה בשביל אביה תשאל.

Verse 7

ויאמר הן עוד היום גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אמר להם אם שומרי שכר אתם. הן עוד היום גדול וחייבים אתם לרעות את הצאן. ואם שלכם אתם רועים. לא עת האסף המקנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מיכן לאדם חשוב שהולך למקום אחד ורואה דבר שלא כהוגן. שצריך למנעם ואל יאמר שלום עלי נפשי.

Verse 8

ויאמרו לא נוכל עד אשר יאספו כל העדרים. כי חוץ משלשה עדרי צאן שהיו רובצים על הבאר היו עוד שאר עדרים. לכך אמרו לו עד אשר יאספו כל העדרים.
 וגללו את האבן. לא מפני כובד האבן שעל פי הבאר. אלא מפני שלא היו משקין אלו מחוץ לאלו. כי אם בבת אחת. שהמים לעולם יקרים בשדה. לכן נאמר עד אשר יאספו כל העדרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ויש לומר כי מפני כובד האבן שעל פי הבאר. שכן אמר למטה ויגש יעקב ויגל את האבן. שאם נאמר כי חתום היה הבאר בחתימת כל העדרים. שלא ישקו זה בלא זה. אם כן היאך השקה יעקב את צאן לבן בלא רשות כל העדרים. לכך לא נוכל לומר אלא שגדולה היתה האבן. ומפני כובד שלה אמרו הרועים עד אשר יאספו.

Verse 9

עודנו מדבר עמם ורחל באה עם הצאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לפי שלאה היתה כבר גדולה וראויה להנשא לא שלחה אביה עם הצאן.
 כי רעה הוא. וכן היו השבטים. שנאמר רעי צאן עבדיך (בראשית מז ג).

Verse 10

ויהי כאשר ראה יעקב את רחל בת לבן אחי אמו. שאמר לו אביו. וקח לך משם אשה מבנות לבן אחי אמך (שם כח ב).
 ויגש יעקב ויגל את האבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> להודיע גבורתו של יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> א"ר יוחנן כאדם שהעביר הפקק מעל גבי הצלוחית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> לכך אמרתי לא מפני שהבאר חתום בחתימות הרועים. אלא האבן היתה גבוה ויעקב לבדו גללה.
 וישק את צאן לבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מלמד שהמים עלו מאיליהן ושתו הצאן. שאין כתב ודלה ושאב אלא וישק.

Verse 11

וישק יעקב לרחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> כל הנשיקות של תפלות חוץ מן שלשה. של גדולה. ושל פרקים. ושל פרישות. של גדולה. כגון ויקח שמואל את פך השמן ויצק על ראשו וישקהו (ש"א י א). של פרקים. כגון וילך ויפגשהו בהר האלהים וישק לו (שמות ד כז). של פרישות. וישק ערפה לחמותה (רות א יד). ר' תנחום הוסיף אף נשיקות של קריבות. וישק יעקב לרחל. שהיתה קרובתו.
 וישא את קולו ויבך. למה בכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אמר בלבו אליעזר הלך להשיא את רבקה אמי. ולקח עמו עשרה גמלים וכל טוב אדוניו בידו. ואני אין עמי לא נזם ולא צמיד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ד"א ראה אותם מלחשים זה עם זה. לומר בא זה עלינו לחדש העריות. שגדרו עליהם האומות להיות פורשים מן העריות מימות המבול. הלא תראה שריבה אחת היתה מהלכת עם כמה עדרי צאן ולא נגעו בה. לכך בכה שחשדוהו בחנם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ד"א למה בכה. ראה שאינה נכנסת עמו בקבורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וגם היא בוכה ומבכה. שנאמר רחל מבכה על בניה (ירמיה לא יד). לפי שנביאה היתה.

Verse 12

ויגד יעקב לרחל כי אחי אביה הוא וכי בן רבקה הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אמרה ליה אבי רמאי ויש לי אחות גדולה ממני. אמר לה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אם לרמאות אחי אביה הוא. ואם לצדק בן רבקה הוא.
 ותרץ ותגד לאביה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מלמד שלא היה לה אם. שכן דרך הנערה כל מה שיש בלבה מגדת לאמה וכאן לאביה. מלמד שמתה אמה.

Verse 13

ויהי כשמוע לבן את שמע יעקב בן אחותו וירץ לקראתו ויחבק לו. אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> אליעזר בא עם כמה גמלים. זה לא כל שכן. כיון שלא מצא לו כלום עמו. אמר בדעתו שמא ממון הוא חוגר. מיד ויחבק לו. כיון שלא מצא כלום. אמר לו דברים בעלמא יש עמך.
 ויספר ללבן את כל הדברים האלה. איך ברח מפני אחיו וכל הקורות אותו.

Verse 14

ויאמר לו לבן אך עצמי ובשרי אתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אמר לו סבור הייתי לעשותך מלך עלי ועתה אין עמך כלום.
 עצמי ובשרי אתה וישב עמו חודש ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> אמר [רמז] [ר' אמי] למדנו שצריך אדם להיטפל בקרוביו חדש ימים.

Verse 15

ויאמר לבן ליעקב הכי אחי אתה ועבדתני חנם. הכי כך אמר לו לבן. באמת אחי אתה אבל איני ראוי לעובדני חנם. ומנין ראיה מן המקרא כי הכי כמו באמת. שנאמר הכי אמרתי הבו לי (איוב ו כב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> וכי בחנם עבדו כי אמר לו ועבדתני חנם. אלא בדבר שאם היה שוה שכרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> עשרה דינר. נותן לו חמשה.

Verse 16

וללבן שתי בנות. שתי בניות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> זו העמידה מלכים. וזו העמידה מלכים. זו העמידה אלופים. וזו העמידה אלופים.
 שם הגדולה לאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> גדולה במתנותיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> כהונה ומלכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אהרן ובניו מלוי. ומלכות דוד לעולם.
 הקטנה רחל. קטנה במתנותיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> יוסף לשעה. ושאול לשעה.

Verse 17

ועיני לאה רכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> מפני בכייתה שהיתה בוכה. ואומרת יהי רצון שלא תפול בחלקו של רשע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר חוניא גדולה תפלה שבטלה הגזירה. ולא עוד אלא שקדמה לאחותה.
 ורחל היתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> יפת תואר. בקומה.
 ויפת מראה. בדמות.

Verse 18

ויאהב יעקב את רחל ויאמר אעבדך שבע שנים. כנגד ימי השבוע.
 ברחל בתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> שלא תביא אחרת מן השוק ושמה רחל. לכך נאמר ברחל בתך.
 הקטנה. שלא תתחלף שם רחל ללאה. ושם לאה לרחל. לכך נאמר הקטנה. אמר לא באתי לקבץ ממון. אלא כדי לישא אשה באתי. לכך נאמר אעבדך שבע שנים ברחל בתך הקטנה. (מו) יש אדם שזיווגו בא אצלו. ויש שהלך אחר זיווגו. יצחק אבינו זיווגו בא אצלו. יעקב אבינו הלך אחר זיווגו. נמצא יעקב נשא בן שמונים וארבע שנה. ועשו בן ארבעים. למדנו שהקב"ה מקדים לרשעים. ומשהה לצדיקים. וכן הוא אומר לא יאחר לשונאו אל פניו ישלם לו (דברים ז י).

Verse 19

ויאמר לבן טוב. למדנו שמה' אשה לאיש. וכה"א מה' יצא הדבר (בראשית כד נ).

Verse 20

ויעבד יעקב ברחל. זה שאמר הכתוב ויעבד ישראל באשה (הושע יב יג).

Verse 21

ויאמר יעקב אל לבן הבה את אשתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> לפי שהיה יעקב אבינו בן שמונים וארבע שנה ועדיין לא היה לו בן. והיה עתיד להוליד שנים עשר שבטים כאשר הובטח מלפני הקב"ה. לכך אמר הבה את אשתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מנין הב"ה.

Verse 22

ויאסוף לבן את כל אנשי המקום ויעש משתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> אמר להם אתם יודעין שהיינו מדוחקים למים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> וכיון שבא צדיק זה לרגלו נתברכו המים. ואם אני נותן לו רחל מיד הוא הולך. אם רצונכם אתן לו את לאה. והוא מתעכב עמנו עוד שבעה שנים. אמרו לו טוב עשה כאשר דברת.
 מיד כג) ויהי בערב ויקח את לאה בתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> מלמד שכבו הנרות והכניסה לו בחשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> לפי שאין משמשין לאור הנר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> וכן ארז"ל המשמש לאור הנר הוויין ליה בנים נכפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> וכל הלילה היה קורא לה יעקב אבינו רחל. והיא עונה בחזקת רחל.

Verse 23

ויתן לבן לה את זלפה. כדי שלא תתבזה על בעלה.

Verse 24



Verse 25

ויהי בבקר והנה הוא לאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מתוך הסימנים שמסר יעקב לרחל על הבאר. ורחל מסרתם ללאה. על זה לא הכירה יעקב אבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> לפיכך היו בני רחל צנועים בעלי סוד. הלא תראה ליוסף שלא הגיד לאביו מכירתו ולא הודיע ממצרים לא בכתב ולא בפה. שאול. ואת דבר המלוכה לא הגיד לו (ש"א י טז). אסתר. אין אסתר מגדת מולדתה ואת עמה (אסתר ב כ).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ויאמר יעקב ללבן מה זאת עשית לי הלא ברחל עבדתי עמך ולמה רמיתני. אמר לו. (נז) אמרתי אחי אביה אני אחיו אני ברמאות. אבל רימתני.

Verse 26

ויאמר לבן לא יעשה כן במקומנו. (נז) מיכן שאין משנים ממנהג המקום. הלא תראה משה רבינו עלה אל מקום המלאכים ולא אכל. המלאכים ירדו למקום בני אדם. ונראו כאוכלים.

Verse 27

מלא שבוע זאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> אלו שבעת ימי המשתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> א"ר אחא בר חנינא א"ר יעקב בן אחא מיכן שאין מערבין שמחה בשמחה.

Verse 28

ויעש יעקב כן. לא רצה לשנות ממנהג המקום.

Verse 29

ויתן לבן לרחל בתו את בלהה שפחתו לה לשפחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> שפחת מלוג היתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שנאמר לה.

Verse 30

ויבא גם אל רחל ויאהב גם את רחל מלאה. ללמדך שבתחלה היה אוהב את לאה. ואחר כך שנאה מתוך דבריה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> שכשאמר יעקב ללאה רמייתא בת רמאה כל הלילה היית בחזקת רחל ועכשיו לאה. אמרה לו. אביך לא היה אומר לך אתה זה בני עשו (בראשית כז כד). ואתה אמרת לו אני. הקפידתו בדבריה ושנאתה.

Verse 31

וירא ה' כי שנואה לאה ויפתח את רחמה. זש"ה בכל עצב יהיה מותר מותר יד כג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> לפי שנתעלבה לאה נתייתרה בבנים אלולי כן היה מגרשה.

Verse 32

ותהר לאה ותלד בן. בסוף שבע שנים נתן לבן את לאה בתו ליעקב אבינו. ואחרי שבעת ימי המשתה נתן לו גם את רחל. ויוסף נולד בסוף שבע שנים השניים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> נמצא י"א שבטים שנולדו בשבע שנים. כיצד ילדה לאה את ראובן בשנה הראשונה אחר המשתה. ונתעברה בשמעון בשניה. וכשנתעברה עוד בשמעון נתקנא רחל באחותה. ונתנה ליעקב את בלהה שפחתה. ונתעברה גם היא בשנה השנית. ונולד שמעון ללאה ודן לבלהה. בשנה השנית. ובשלישית ילדה לאה את לוי. ובלהה את נפתלי. ובשנה הרביעית ילדה את יהודה ותעמוד מלדת. וילדה זלפה את גד. ונתעברה גם לאה עוד בשנה ההוא. וילדה את יששכר. בשנה הששית ילדה לאה את זבולון. וזלפה את אשר. בשביעית ילדה רחל את יוסף. ולאה ילדה את דינה. נמצא שנולדו י"א שבטים ודינה בשבע שנים.

Verse 33

ותהר עוד ותלד וגו' שמעון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> שומע לקול אביו שבשמים.

Verse 34

ותהר עוד ותלד בן וגו' על כן קרא שמו לוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כ"מ שנא' על כן מרובה באוכלוסין.

Verse 35

ותהר. עוד ותלד בן ותאמר הפעם אודה את ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> שהוסיף על חלקי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כדרך שהודה לאה הודו בניה. יהודה הודה במעשה תמר. דוד הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו (תהלים קלו א). דניאל אמר לך אלה אבהתי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> מהודה ומשבח אנא (דניאל ב כג).
 על כן קראה שמו יהודה. היא גרמה לו השם.
 על כן. כל מקום שנאמר על כן מרובה באוכלוסין.





Verse 1

ותרא רחל וגו' ותקנא באחותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> קנאתה במעשיה הטובים. אמרה אלולי שהיא צדקת לא היתה יולדת.
 ותאמר אל יעקב הבה לי בנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> בקש עלי רחמים. כשם שביקש אביך בעד רבקה. דכתיב ויעתר יצחק לה' לנכח אשתו (בראשית כה כא).
 ואם אין מתה אנכי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אמר שמואל ד' חשובים כמתים. עני. ומצורע. וסומא. ומי שאין לו בנים.

Verse 2

ויחר אף יעקב ברחל ויאמר התחת אלהים אנכי אשר מנע ממך פרי בטן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ממך מנע. ממני לא מנע. אמרה לו רחל הלא אביך בקש רחמים על אמך. אמר לה יעקב. אבי לא היה לו בנים. לי יש לי בנים. אמרה לו הלא זקניך בקש רחמים. אמר לה זקינתי מדה אחרת עשתה. שהכניסה שפחתה צרתה. אמרה לו אם זה מעכב ג) הנה אמתי בלהה בא אליה ותלד על ברכי ואבנה גם אנכי ממנה. שכשם שנבנתה שרה ע"י שפחתה. אבנה גם אנכי.

Verse 3

ותתן לו את בלהה שפחתה לאשה. ולא לפילגש.

Verse 4



Verse 5

ותהר בלהה ותלד ליעקב בן. מיוחס כשאר השבטים על שם יעקב.

Verse 6

ותאמר רחל דנני אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> דנני וחייבני. דנני וזיכני. חייבני. כמו ורחל עקרה. וזיכני. כדכתיב ויתן לי בן.
 על כן קראה שמו דן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מרובה באוכלוסין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> גבורי חיל.

Verse 7

ותהר עוד ותלד בן שני ליעקב. נתייחס ליעקב.

Verse 8

ותאמר רחל נפתולי אלהים נפתלתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לשון תפלה נתנפלתי לפני אלהים ושמע תפלתי.
 עם אחותי. שיהיה לי גידול בנים כאחותי.
 וגם יכולתי. והוצלחתי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ד"א נפתלתי. לשון פתלתול. כלומר בשעה שהכניסו את לאה לבעלי רימו את בעלי כאילו רימו דעת של מעלה.
 וגם יכולתי. הייתי יכולה לה להודיע לו ליעקב כי כן הם עושים. אבל לא רציתי לבזות את אחותי.

Verse 9

ותרא לאה כי עמדה מלדת ותקח את זלפה שפחתה ותתן אותה ליעקב לאשה. לאשה ולא לפילגש. אלא שחררה אותה ודרך אישות לקחה.

Verse 10

ותלד זלפה שפחת לאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בכולן כתוב ותהר. וכאן כתוב ותלד. לפי שהיתה בחורה ילדה ולא נכרה בעוברה.

Verse 11

ותאמר לאה בא גד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בגד כתיב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> בא גדא דבייתא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> שמור לשון ארמית גדא.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> בגד. ב' שני בנים של זלפה. ג"ד שבעה בנים נולדו ללאה עם דינה והכל תשעה. מנין בג"ד. ד' בראשונה וג' באחרונה עם דינה. וב' לזלפה. הרי בג"ד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ד"א בא גד. בא מי שהוא גודד את האומות. וכן מצינו כשהמליכוהו את דוד. בדברי הימים כתוב. ומן הגדי נבדלו אל דויד למצד מדברה גבורי החיל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אנשי הצבא למלחמה עורכי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> צנה ורומח ופני אריה פניהם וכצבאים על ההרים (דה"א יב ט). וכתוב אלה מבני גד ראשי הצבא אחד למאה הקטן והגדול לאלף (שם שם טו). לפיכך יש אם למקרא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> בראשית רבה נימנו חכמים (אלו הם) [אליהו] מבני בניו של רחל מבנימין.

Verse 12

ותלד זלפה בן שני ליעקב. גם זה מתיחס על יעקב.

Verse 13

ותאמר לאה באשרי כי אשרוני בנות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> א"ר לוי שהיו בנותיהם של שבט אשר נאות כמותו. והיו נשואות לכהנים ולמלכים שנמשחו בשמן המשחה בשמן זית.

Verse 14

וילך ראובן בימי קציר חטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מיכן לצדיקים שאין פושטים ידיהם בגזל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> זה היה מעשה בשנה חמישית לכינוס לאה בשנה שנתנה זלפה ליעקב אבינו. והיה בזמן ההוא ראובן בן ארבע שנים.
 וימצא דודאים בשדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ר' חייא בר אבא אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> יברוחין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מיני פירות הן וכה"א הדודאים נתנו ריח ועל פתחינו כל מגדים (שה"ש ז יד). ומצאנו לדודאים שהן כמין סלים שבהן מכניסין את הפירות. כמו שני דודאי תאנים (ירמיה כד א). הדוד אחד תאנים טובות (שם שם ב). ועיקר הדבר הם הפירות. ויצא בימי קציר חטים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> בימים שכל מיני איפורה ובכורים. ולא הביא אלא דבר שהוא מן המופקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> להודיעך עד היכן היו שומרין עצמן מן גזל הארץ. כל שכן מן שאר גזל.
 ויבא אותם אל לאה אמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> להודיעך עד היכן היה כבוד אמו עליו. שלא טעמן עד שהביאן לאמו.

Verse 15

ותאמר לה המעט קחתך את אישי ולקחת גם את דודאי בני ותאמר רחל לכן ישכב עמך הלילה תחת דודאי בנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> תני רשב"י לפי שזילזלה על על הצדיק ואמרה לכן ישכב עמך הלילה תחת דודאי בנך לפיכך אינה נכנסת עמו לקבורה. היא אמרה לכן ישכב עמך הלילה. וכן היה הוא שוכב עמה בקבר ולא עם רחל.

Verse 16

ויבוא יעקב מן השדה בערב. זש"ה יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב (תהלים קד כג) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וכן אמרו רז"ל השוכר את הפועלים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ופסק עמהם להשכים ולהעריב ואין מנהג המקום להשכים ולהעריב. אין יכול לכופם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> א"ר אבהו מקום שאינו מנהג. תנאי בית דין הוא שתהא הוצאה משל בעל הבית. והכנסה משל פועל. הוצאה משל בעה"ב. דכתיב תזרח השמש יאספון (שם שם כב). מכאן ואילך יצא אדם לפעלו. הכנסה משל פועל. דכתיב ולעבודתו עדי ערב. כלומר מבעוד יום יצא מן העבודה.
 ותצא לאה לקראתו. מלמד שלא הניחה אותו לרחוץ רגליו.
 ותאמר אלי תבוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> א"ר אבהו ראה הקב"ה שלא היתה כוונתה אלא להעמיד שבטים. לכך כתב הכתוב אלי תבוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> א"ר לוי בוא וראה מה יפה היה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ערבותן של דודאים שהעמידו על ידן שני שבטים גדולים בישראל יששכר וזבולון. יששכר יושב ועוסק בתורה זבולון יוצא בשיירה ומפרש בימים. ובא ונותן בתוך פיו של יששכר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> התורה רבה ביששכר. לכך נאמר הדודאים נתנו ריח.
 וישכב עמה בלילה הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מלמד שהמקום העירו לישכב עמה. כי בא טרוח מן השדה.

Verse 17



Verse 18

וישמע אלהים אל לאה. (לו) בא לטהר מסייעין אותו.
 ליעקב בן חמישי. חמישי היה ליעקב מן לאה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> שהוא תשיעי לבנים. והוא הקריב שני למלך בנשיאים. דכתיב ביום השני הקריב נתנאל בן צוער נשיא יששכר (במדבר ז יח). שהיה בן תורה. שנא' ומבני יששכר יודעי בינה לעתים וגו' (דה"א יב לג).

Verse 19



Verse 20

ותאמר לאה זבדני אלהים וגו' יזבלני אישי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> לשון יזבלני מענין זבול. שכשם שהזבול מחסה ומסתר לבני אדם כן בעלי יזבלני.

Verse 21

ואחר ילדה בת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> אחר שהתפללה לאה יהא רצון שיהא עובר זה נקבה. כדי שתלד אחותי זכר שלא תהא פחותה מן האמהות שילדו שנים שנים.
 מיד כב) ויזכר אלהים את רחל וגו' ויפתח את רחמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מפתח של הריון לא ניתן ביד שליח. שנאמר ויפתח את רחמה.

Verse 22



Verse 23

ותהר ותלד בן ותאמר אסף אלהים את חרפתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> א"ר לוי בר זכרי' עד שלא תלד האשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> החסרון נתלה בה. משתלד החסרון נתלה בבנה. לכך נאמר אסף אלהים את חרפתי.

Verse 24

ותקרא את שמו יוסף לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> מלמד שאמהות נביאות היו. היא אמרה אסף אלהים את חרפתי. וכתיב יוסף ה' לי בן אחר. שידעה ששנים עשר בנים היו עתידים לצאת מיעקב. אמרה יהי רצון שיהא הנותר ממני.

Verse 25

ויהי כאשר ילדה רחל את יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> כיון שנולד יוסף. נולד שטנו של עשו הרשע. מיד בטח ברחמי שדי ונתן בלבו לצאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> דא"ר פינחס בש"ר נחמן. מסורת היא שאין עשו נופל אלא ביד בניה של רחל. הה"ד והיה בית יעקב אש. ובית יוסף להבה. ובית עשו לקש. ודלקו בהם ואכלום (עובדיה א יח). ואומר אם לא יסחבום צעירי הצאן (ירמיה מט כ).

Verse 26

תנה את נשי ואת ילדי. אלו ד' אמהות וילדיהן.
 את עבודתי אשר עבדתיך. כשם שבשבע שנים הראשונות עבדתיך באמונה. כך בשבע האחרונות.

Verse 27

ויאמר אליו לבן אם נא מצאתי חן בעיניך נחשתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> נסיתי ברצוני.
 ויברכני ה' בגללך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> שבתחלה לא היה לו ללבן בנים. דכתיב ורחל באה עם הצאן אשר לאביה (בראשית כט ט). ואח"כ היה לו בנים. דכתיב וישמע את דברי בני לבן לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> תכף צדיקים ברכה. דכתיב נחשתי ויברכני ה' בגללך.

Verse 28

ויאמר נקבה שכרך עלי ואתנה. לפי שהשלימו י"ד שנים של עבדות. הוצרך להתנות לו בתחלה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> נקבה. פרש. מלשון אשר נקבו בשמות (במדבר א יז).

Verse 29

ויאמר אליו אתה ידעת את אשר עבדתיך. באמונה ולא בעצלות.
 ואת אשר היה מקנך אתי. שהיו מעוטים ונתברכו.

Verse 30

כי מעט אשר היה לך לפני ויפרוץ לרוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ר' יהודה ב"ר סימון בש"ר חזקיהו אמר כמה היו לו שבעים. כתיב התם ויגר שם במתי מעט (דברים כו ה). וכתיב הכא כי מעט. מה התם שבעים. אף הכא שבעים.
 ויברך ה' אותך לרגלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> כ"מ שהצדיקים הולכים ברכה הולכות שם.

Verse 31

ויאמר מה אתן לך ויאמר יעקב לא תתן לי מאומה. ממון ונכסים.
 אם תעשה לי הדבר הזה. שתתן לי תנאי שאומר לך אשובה ארעה צאנך אשמור. יש רועה ואינו שומר. ויש שומר ואינו רועה. אבל אני רועה ושומר.

Verse 32

אעבור בכל צאנך היום הסר משם. כלומר אסיר משם מן הצאן. כלומר אוציא כל שה נקוד וטלוא. שאוציא הנקודים והטלואים. נקוד שעליהם נקודים נקודים. וטלוא הוא השה שיש בו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> כמו מטולאות על גבו. כמו בגד ישן שנקרע קרעים קרעים. ושמו בו חתיכות חדשות ונראים הטלאים מרחוק.
 וכל שה חום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אוציא מן הכשבים השחורים. (נג) כמו חם שהוא שחור כך החום שחורים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> וכך עשה שהפריד הכשבים הלבנים. ועזים שחורים. והיו ביד יעקב. והתנה עמו שאם נולדו מן הכשבים הלבנים שחורים. ומן העזים השחורים עקודים וטלואים. יקחם יעקב בשכרו. שנאמר וענתה בי צדקתי. ומן העזים לקח הנקודים והטלואים. והיו לו ללבן והפרידם לבדם. ומכאן ואילך כך היה מנהגו אם היה נולדים בכשבים חום ובעזים נקוד וטלוא. היה נוטל יעקב אבינו. לכך אמר לו וענתה בי צדקתי ביום מחר כי תבא על שכרי. לראות את צאני. אם לא תמצא חום ושחום בכשבים. וטלוא ונקוד בעזים גנוב הוא אצלי.

Verse 33

ויאמר לבן הן לו יהי כדבריך. כסבור היה לבן כי מעט יהיה מזה הענין. לכך נתרצה במהרה.

Verse 34



Verse 35

ויסר ביום ההוא את התישים העקודים והטלואים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> בכלל נקודים היו העקודים כי עקודים שארבעת רגליהם לבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> כמו עקידת יד ורגל. וכן כל העזים הנקודות והטלואות כתנאו שהתנה.
 כל אשר לבן בו. שהיה בו לבן חיור.
 וכל חום בכשבים כאשר אמרנו למעלה.
 ויתן ביד בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> של לבן. כי אחרי שהפריד החום והנקוד והטלוא. מיכן ואילך אם נולדו בזה הענין היה ליעקב. לפיכך שם דרך שלשת ימים בינו ובין יעקב. שלא יתערבו אלו החום והנקודים והטלואים. עם העתידים להוולד. כי כל העתידים להוולד היה ליעקב. אבל הראשונים שנמצאו באותו העת היו ללבן. ומה שאמר והיה שכרי. מיכן ואילך יהיו שכרי אלו.

Verse 36



Verse 37

ויקח לו יעקב מקל לבנה. מקלות לבנות לחום של אילן לוז וערמונים. לוז כנגד המקום שנראה אליו ה'. שנא' אל שדי נראה אלי בלוז בארץ כנען ויברך אותי (בראשית מח ג). וכתיב ואולם לוז שם העיר לראשונה (שם ז יט). וערמון על שם ערמימות של לבן. שהיה מחליף את משכורתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ויפצל בהם. כמו ויפסל.
 פצלות לבנות. כדמות עקודים וטלואים.
 מחשוף הלבן. כמו חשוף חשפה והשליך הלבינו שריגיה (יואל א ז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> היה נותן את המקלות בתוך הבריכות של מים. והיתה הבהמה באה לשתות. והיתה רואה את המקלות. ונרתעת לאחוריה. והזכר רובעה. והיתה יולדת כיוצא בו. שנא' ויחמו הצאן אל המקלות.

Verse 38

ויצג. כמו ויצב. פיצל. פיסל כמו פסל לך (שמות לד א).

Verse 39

ויחמו הצאן אל המקלות ותלדן הצאן עקודים נקודים וטלואים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> ואם תאמר היאך עשה יעקב ככה להציג את המקלות על הבריכות ליחמנה במקלות. והדבר נראה כגניבה. תשובה חלילה אין זה גניבה. שהמלאך כבר אמר לו. שנאמר ואשא עיני ואראה. מה שעשה על פי המלאך עשה. שכן דרך האות שיבוא על עשיית המעשה. כמו שעשה משה רבינו במצרים בשחין שזרק פיח כבשן ונעשה שחין. וכן הכנים. וכיוצא בהן. ואלישע שחתך עץ וזרק בתוך המים ויצף הברזל. וכן ביריחו ששם המלך בתוך המים ונמתקו. כך עשה יעקב אבינו על ידי מעשה. והיה המלאך מסייע לו. וילדו כיוצא במקלות. ואם לא יאמינו בזה הדבר. שעל ידי המלאך היה. כל מי שהוא רוצה לעשות כל צאנו לבנים ישים מקלות לבנות בשקתות המים יהיו כן. הלא כלא כלום. אלא ללמדך כי סייעתא מן שמיא היה.

Verse 40

והכשבים הפריד יעקב ויתן פני הצאן אל עקוד. כלומר היה נותן הכשבים על מקום נקוד. הוא מקום חושך. שכשם שהחושך אין אדם יכול להלוך. כך העקוד אינו יכול להלך. ולמה היה עושה כך. כדי שיהיו הכשבים שחורים שנולדים בחשך. שכן התנה עמו. וכל חום בצאן לבן. כלומר וכל השחורים בצאן לבן הארמי שהיו ביד יעקב היו מולידים לבנים.
 וישת לו עדרים לבדו. זה יעקב.
 ולא שתם. לא שם הצאן שלו על צאן לבן הארמי. (ס) כ"א והכשבים הפריד יעקב. ולא אמר זה עשה מהם.
 ויתן פני הצאן אל עקוד. אלו התישים העקודים.
 וכל חום. והיו נעשין (חוץ) [חום].
 בצאן לבן. בלבנים שנעשים שחורים. ולו היה לו עבדים והיו רועים אותם והוא היה רועה את צאן לבן.

Verse 41

והיה בכל יחם הצאן. שהיה זמן עבורם.
 המקושרות. אלו השמנים והטובות שהיה בהן כח להתקשר. ולרוץ אל שקתות המים. היה משים המקלות ברהטים ליחם הצאן המקושרות. והיו מולידים עקודים נקודים וטלואים.
 אבל מב) בהעטיף הצאן. כשהיו באות עטופי הצאן. הם החלשות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> עטופים עילופים. שמשים ראשו בין ברכיו ומתעלף. והוא הצאן החלש. ולא היה משים המקלות בזמן ששותות הצאן החלשות. כי אם בזמן שמתייחמות הצאן הבריאות. לכך נאמר ובהעטיף הצאן לא ישים. והיה העטופים ללבן והקשורים ליעקב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ד"א המקושרות. כשהיו מולידים בפעם ראשון. אז היה משים המקלות. אבל ובהעטיף הצאן. כשהיו מולידים בפעם שני. והיה העטופים ללבן. כלומר שהיו נולדים בפעם שני היו ללבן. והקשורים ליעקב. אותם שהיו נולדים בפעם ראשון היה ליעקב.

Verse 42



Verse 43

ויפרוץ האיש מאד מאד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ר' סימון בש"ר שמעון בר אבא אמר שפרצה לו פרצה מעין העולם הבא.





Verse 1

וישמע את דברי בני לבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמר חזקיה עד שלא ירד יעקב אבינו לא נפקד בזכרים. וכיון שירד נפקד בזכרים.
 עשה את כל הכבוד הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> זה כסף וזהב.

Verse 2

וירא יעקב את פני לבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לפי שלב אדם משנה פניו בין טוב לרע.

Verse 3

ויאמר ה' אל יעקב שוב אל ארץ אבותיך. אמר לו חמיך אינו מסבירך פנים. שוב אל ארץ אבותיך כמו שהבטחתיך בלוז. שנאמר והשבותיך אל האדמה הזאת.

Verse 4

וישלח יעקב ויקרא לרחל וללאה השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אמר ריש לקיש בשלשה דברים אני אוהב את בני מזרח. אינן נושכין ואוכלין. אלא חותכין ואוכלין. ואין נושקים בפה אלא ביד. ואין יועצים אלא בשדה.

Verse 5

ויאמר להן רואה אנכי את פני אביכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> הקנאה והתאוה והכבוד מוציאין את האדם מן העולם.

Verse 6

ואתנה ידעתן. (ה) לא תהא שמיעה גדולה מראיה.

Verse 7

ואביכן התל בי והחליף את משכרתי עשרת מונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> א"ר חייא כל דבר ודבר שהיה לבן מתנה עם יעקב אבינו. היה חוזר בו עשרה פעמים למפרע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> הן לאו.

Verse 8

אם כה יאמר נקודים יהיה שכרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר' לוי בש"ר חמא ב"ר חנינא אמר צפה הקב"ה מה לבן עתיד לעשות ליעקב אבינו. והיה צר צורה כיוצא בה. שנאמר אם כה יאמר. אמר לא נאמר. אלא יאמר.

Verse 9

ויצל אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כזה שהוא מציל מן הניצולת. כלומר דבר שהוא נאבד מן העולם. זה שנפלה עליו דליקה. או שהשטיפוהו המים ובא אחר והצילו. כך הציל הקב"ה את מקנה אביכם ויתן לי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ד"א ויצל. הפריש. כמו ואל תצל מפי דבר אמת (תהלים קיט מג).
 את מקנה אביכם ויתן לי. שנאמר ויהי בעת יחם הצאן המקושרות. שהיו מתעברות מאיליהן.

Verse 10



Verse 11

ויאמר אלי מלאך האלהים בחלום יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ר' אלעזר בן יעקב אמר לו ולדורותיו. אין דור שאין בו כאברהם. ואין דור שאין בו כיעקב.

Verse 12

ויאמר שא נא עיניך וראה כל העתודים העולים על הצאן עקודים נקודים וברודים כי ראיתי את כל אשר לבן עושה לך. ללמדך שלא מפני הצאן עקודים אלא מפני עקירת המקום.

Verse 13

ותען רחל ולאה ותאמרנה לו. כשם שנקראה רחל תחלה. כך בעניה רחל תחלה.

Verse 14



Verse 15

הלא נכריות נחשבנו לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אפשר כן. אלא כל מה שהיה רואה לבן בבית רחל ולאה דבר נאה היה נוטלו. לכך נאמר ויאכל גם אכול את כספנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ומשמעו של פסוק על שעבד לו יעקב אבינו ארבע עשרה שנה ברחל ולאה.

Verse 16

כי כל העושר אשר הציל אלהים מאבינו לנו הוא ולבנינו ועתה כל אשר אמר אלהים אליך עשה. הכירו בו בצדק ששכינה עמו בכ"מ שהוא הוא.

Verse 17

ויקם יעקב וישא את בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> זש"ה לב חכם לימינו ולב כסיל לשמאלו (קהלת י ב). דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ויקח עשו את נשיו (בראשית לו ו) ואח"כ בניו.

Verse 18

וינהג את כל מקנהו וגו'. מקנה קנינו אשר רכש. מעמלו ומקנינו.

Verse 19

ולבן הלך לגזוז את צאנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> בכ"מ שנאמר גזיזה שם תקלה. ויהי גוזזים לאבשלום (ש"ב יג כג). וצוה והרגו את אמנון אחיו. וכן בנבל הכרמלי. כי גוזזים לך (ש"א כה ז). וכתיב ויגף ה' את נבל וימת (שם שם לח).
 ותגנוב רחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> לא גנבתם אלא נתכוונה לשם שמים. אמרה שלא יהא אביה עומד בקלקולו.

Verse 20

ויגנוב יעקב את לב לבן הארמי. לפי שהלך בסתר כתוב ויגנוב יעקב את לב לבן. כי לא הודיעו כי הולך הוא.

Verse 21

ויברח הוא וכל אשר לו. כל הצדיקים ברחו והומלטו והצליחו. ונתנו מקום לשעה ולא עמדו לפני השעה.

Verse 22

ויוגד ללבן ביום השלישי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר אבהו מה שהלך יעקב אבינו בשלשה ימים הלך לבן ביום אחד. דכתיב וישם דרך שלשת ימים בינו ובין יעקב (בראשית ל לו).

Verse 23

ויקח את אחיו עמו. שהיו לשם מקובצים אל הגזיזה. וירדוף אחריו דרך שבעת ימים כי דרך שלשת ימים בינו ובין יעקב. והלך השליח להגיד דרך שלשת ימים. וירדוף אחריו דרך שבעת ימים. כי ממקום לבן עד הר הגלעד דרך שבעת ימים.

Verse 24

ויבא אלהים אל לבן הארמי בחלום הלילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> מה בין נביאי ישראל לנביאי אומות העולם. אין הקב"ה נגלה על האומות אלא בלילה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> השמר לך מדבר עם יעקב מטוב עד רע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אפילו דברים שאתה אומרן לטובתו הוא חושבן לרעתו. לפי שטובתן של רשעים רעה היא אצל הצדיקים.

Verse 25

וישג לבן את יעקב. למעלה אמר וידבק. לפי שנקרב לו אמר וידבק. אבל לא השיגו עדיין עד הבקר. דכתיב וישג לבן את יעקב.

Verse 26

ויאמר לבן ליעקב מה עשית. התחיל לערער עליו דברים.

Verse 27

למה נחבאת לברוח ותגנוב אותי ולא הגדת לי ואשלחך בשמחה ובשירים בתוף ובכנור. כנגד ד' חופות לד' נשים אמר ד' מיני שיר.

Verse 28

ולא נטשתני לנשק לבני ולבנותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אין אדם נמנע מלקרות לבני בנותיו בניו.
 לנשק. נשיקה של פרידה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כדאמרינן לעיל.
 עתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> הסכלת עשה. אבל כל מה שעשית מעודך חכמה ודעת.
 הסכלת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שכלות בשי"ן חכמה. סכלות בסמ"ך כסלות.

Verse 29

יש לאל ידי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כח וחיל של בני אדם. אבל אלהי אביכם אמש אמר אלי לאמר השמר לך מדבר עם יעקב מטוב ועד רע. הוא דכתיב ויבא אלהים אל לבן הארמי.
 לאמר. לאמר לדורות. אל תגעו במשיחי ובנביאי אל תרעו.
 (דה"א טז כב) השמר לך מדבר עם יעקב מטוב ועד רע. הודה על כרחו שלא בטובתו. ואומר ואלהי אביכם אמש אמר אלי. צירף הבנים והנשים אל זכותו של אברהם. היינו דכתיב ואלהי אביכם.

Verse 30

ועתה הלך הלכת כי נכסוף (כו) נכספת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> לשון חמדה. כמו נכספה וגם כלתה נפשי (תהלים פד ג).
 למה גנבת את אלהי. הם התרפים שלקחה רחל.

Verse 31

ויען יעקב ויאמר ללבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> תנן התם שבעה דברים בגולם. ושבעה בחכם. חכם אינו מדבר בפני מי שהוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> גדול ממנו בחכמה. ואינו נבהל להשיב. ואינו נכנס לתוך דברי חבירו. אומר על ראשון ראשון. ועל אחרון אחרון. ומודה על האמת. שואל כענין ומשיב כהלכה. שהרי לבן אמר ליעקב למה גנבת את אלהי ולא השיבו על אותו הדבור. אלא ראשון ראשון. שאמר לו למה נחבאת לברוח ולא הגדת לי. ואומר לו כי יראתי כי אמרתי פן תגזול את בנותיך מעמי. שהרי לא היה אפשר להשתקע בחוץ לארץ. ואתה בדעתך שלא להפרד מבנותיך. ויראתי ואמרתי פן תגזול. ועל אשר אמרת לי למה גנבת את אלהי. אמר לו לב) עם אשר תמצא את אלהיך לא יחיה. שאסור לנו מאבותינו להשהותו עמנו. ולא זה בלבד דבר שהוא אסור בהנאה. אלא אפילו שאר מטלטלין שהן מותרין בהנאה.
 נגד אחינו. אלו רועי לבן.
 הכר נא מה עמדי. משלך.
 ולא ידע יעקב כי רחל גנבתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> לשם שמים שלא יהא אביה עובדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אעפ"כ פגעה בה קללת הצדיק. (לא) היינו דאמרי רבנן קללת חכם אפי' על חנם היא באה.
 לא יחיה. וכתיב ותמת רחל ותקבר בדרך אפרתה (בראשית לה יט). וכתיב ואני בבואי מפדן מתה עלי רחל (שם מח ז). עלי הגרמת קללה.

Verse 32



Verse 33

ויבא לבן באהל יעקב. מלמד שהיה לו ליעקב לבדו אהל לתפלה.
 ובאהל לאה. שהיה לצד שמאל של אהל יעקב. ואחרי כן באהל שתי האמהות. ובצד ימינו היה אהל רחל. לכך נאמר באהל יעקב ובאהל לאה ובאהל שתי האמהות. ולא מצא ויצא מאהל לאה ויבא באהל רחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> נכנס באהל רחל ב' פעמים. לפי שהיה יודע בה שהיתה משמשת בתרפים.

Verse 34

ורחל לקחה את התרפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> יש אומרים אלו התרפים הם מיני קוסמניות. וכה"א כי התרפים דברו און (זכריה י ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ויש אומרים תרפים ע"ז. כמו ואון ותרפים הפצר (ש"א טו כג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> והיאך דומין התרפים שהן מיני קוסמניות. היו משימין את האדם בחבית של שמן. והיה בה ימים רבים. עד שבלה בשרו. ואוחזין בשער קדקדו. ומושך ונשמטת הריאה עם הראש. ודומה כמו שהוא שורה עליה רוח טומאה. וכל מה שהיו שואלין ממנה היתה משיבה להם. ומדברת עמהם והוא אחד מן חוברי חבר. ותשימם בכר הגמל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מזה למדנו כי צלמים היו. כי יכלה להשימם בכר הגמל.
 בכר הגמל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> מרדעת הגמל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ד"א בכר הגמל אינטיישרו"ן. כלומר בכלי שהוא אוכל הגמל.
 ותשב עליהם וימשש לבן. כעור הממשש באפילה. הוא שאמרנו למעלה. כל העולם בחזקת סומין.
 ולא מצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> א"ר יוחנן תרפים לא מצא. אבל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> קיתוניות מצא.

Verse 35

ותאמר אל אביה אל יחר בעיני אדוני כי לוא אוכל לקום מפניך. לפי שמבקש ע"ז. אבל אילמלי לא היית מבקש ע"ז. הייתי חייבת לעמוד לפניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> לכך כתוב לוא מלא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> כיוצא בו אם לוא יגיד ונשא עונו (ויקרא ה א). זה שמשביע הגיד לאדם אחר. ולזה ששם את האלה לא הגיד לא יצא ידי חובתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> כמו אשר לוא חומה (שם כה ל). כלומר אע"פ שאין לו עכשיו והיה לו קודם לכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> וכמו אשר לוא כרעים (שם יא כא). כלומר שעתיד לגדל ואין לו עכשיו. שאין קרסוליו וכנפיו חופין את רובו. ויש הפרש ביניהם באלו שאמרתי. כי שנים ולוא מלא בוי"ו. ואלו הן. כי לוא אוכל לקום. ואם לוא יגיד. אבל אשר לא כרעים. ואשר לא חומה. לא כתיב ולו קורין.
 נשוב אל ענינינו.
 כי דרך נשים לי. והלא מעוברת היתה שהרי ילדה בדרך. יש לומר כזבה לו. ויש לומר מאותה שעה נתעברה וילדה בשבעה חדשים.
 ולא מצא את התרפים. אבל דברים אחרים מצא.

Verse 36

ויחר ליעקב וירב בלבן ויען יעקב ויאמר ללבן מה פשעי ומה חטאתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> תני בש"ר חנינא בר יצחק קפדנותן של אבות ולא ענותנותן של בנים. שהרי יעקב חרה לו בלבן. והוא מדבר עמו דברי פיוסים.

Verse 37

כי מששת את כל כלי מה מצאת מכל כלי ביתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> א"ר סימאי חתן שהוא דר אצל חמיו. אפשר לו שלא לקחת אפילו כלי אחד. ברם מה מצאת מכל כלי ביתך. אפי' מחט ואפילו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> צנורא. וענוותנותן של בנים. דכתיב ויברח דוד מניות ברמה (ש"א כ א). ומזכיר שפיכות דמים. שנא' כי מבקש את נפשי (שם). לו. ברם הכא כי דלקת (עלי) [אחרי].

Verse 38

זה (לי) עשרים שנה אנכי עמך רחליך ועזיך לא שכלו. שנשלחה ברכה לרגלי בצאנך.
 ואילי צאנך לא אכלתי. כדרך שאר הרועים שאוכלים את האילים ואמרו הזאבים אכלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> במס' שבת מפורש. הזכרים יוצאין לבובים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ואמרו בגמרא מאי שנא זכרים. ומתרץ משום <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> דסייגא בריש עדרא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> וזקפי חוטרייהו ואזלי כדובי נפלו עליהו זאבים.

Verse 39

טרפה לא הבאתי אליך. שבזכותי לא היתה טרפה בצאנך.
 אנכי אחטנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מלשון קולע באבן אל השערה ולא יחטיא (שופטים כ טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אשטוביש"ו.
 ד"א אנכי אחטנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> אינגיאומי"ן כמו אחטם לך לבלתי הכריתך (ישעיה מח ט). כלומר אם נאבד כלום מצאנך ע"כ אני אתנהו לך.
 גנבתי יום וגנבתי לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ששומר שכר חייב על השבורה ועל השבויה ועל המתה ועל האבדה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> בין ביום בין בלילה.

Verse 40

הייתי ביום אכלני חרב וקרח בלילה. בקיץ ובחורף.
 ותדד שנתי מעיני. שכל יום הייתי אומר שמא למחר יחליף את משכורתי. וכן הוא אומר מא) זה לי עשרים שנה בביתך ותחלף את משכורתי עשרת מונים.

Verse 41



Verse 42

לולי אלהי אבי. שהראה אלהות בעולם.
 ופחד יצחק. (נו) שפחד על גבי המזבח כשנעקד ופרח נשמתו והחזירה הקב"ה בטללי תחיה. זכותם עמדה לי.
 ויוכח אמש. הוא שאמר לבן ואלהי אביכם אמש אמר אלי.
 (נו) ד"א ופחד יצחק. כמו ירך שהיו נשבעים על ברית מילה. ומנין לנו ראיה מן המקרא. שנא' גידי פחדיו ישורגו (איוב מ יז).
 את עניי ואת יגיע כפי. בוא וראה כמה טובה המלאכה. שראה הקב"ה את יגיע כפיו של יעקב אבינו. והוכיח על כך. וכה"א יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך (תהלים קכח ב).

Verse 43

ויען לבן וגו' הבנות בנותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> הרי שתים.
 ולבנותי. הרי ארבע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> וכולם חשובות לי כבנות.

Verse 44

ועתה לכה נכרתה ברית אני ואתה והיה לעד ביני ובינך. זש"ה כי עם אבני השדה בריתך וחית השדה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> הושלמה לך (איוב ה כג). ברצות ה' דרכי איש גם אויביו ישלים (עמו) [אתו] (משלי טז ז).

Verse 45

ויקח יעקב אבן וירימה מצבה. ויקימה מצבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> קו"ף ורי"ש משמשין.

Verse 46

ויאמר יעקב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> לאחיו לקטו אבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אלו בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> א"ר חנינא א"ר יהודה כיון שלבש אדם מלבוש של אביו הרי הוא כיוצא בו.

Verse 47

ויקרא לו לבן יגר שהדותא. ארשב"נ אל יהי לשון סורסי קל בעיניך. שבתורה בנביאים בכתובים מצינו שהקב"ה חלק לו כבוד. בתורה יגר שהדותא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> בנביאים כתוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> כדנא תאמרון להום (ירמיה י יא) ובכתובים כתוב וידברו הכשדים למלך ארמית (דניאל ב ד).

Verse 48

ויאמר לבן הגל הזה עד ביני ובינך היום. אלו האבנים שלקח.

Verse 49

והמצפה אשר אמר יצף ה' ביני ובינך כי נסתר. והמצפה זה האבן שהרימה הוא מצבה.
 אשר אמר. כלומר אשר לבן הרימה. כי אמר יצף ה' כי נסתר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> אמר לו עד כאן היינו רואים זה את זה. מיכן ואילך נסתר איש מרעהו.

Verse 50

אם תענה את בנותי. אלו האמהות.
 ואם תקח נשים על בנותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אלו האמהות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ארז"ל אם תענה את בנותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> מביאות אחרות. ואם תקח נשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> אלו הצרות. כמו וכעסתה צרתה גם כעס (ש"א א ו).

Verse 51

אשר יריתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> א"ר יוחנן כאדם יורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ד"א אשר יריתי. כלומר אשר העמדתי והשרשתי.

Verse 52

עד הגל הזה. ארבעה פעמים כתוב עד הגל. הראשון יגר שהדותא ויעקב קרא לו גלעד. השני ויאמר לבן הגל הזה עד. השלישי הנה הגל הזה. הרביעי עד הגל הזה כנגד ד' אמהות.
 אם אני לא אעבור אליך את הגל הזה ואם אתה לא תעבור אלי את הגל הזה ואת המצבה הזאת לרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> לרעה לא תעבור. אבל אתה עובר לטובה ולפרגמטיא.

Verse 53

אלהי אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> קודש.
 ואלהי נחור. חול.
 אלהי אביהם. משמש קודש וחול.
וישבע יעקב בפחד אביו יצחק. שלא להזכיר מכל מה שאמר ללבן. שלא לשתף חול עם קודש.

Verse 54

ויזבח יעקב זבח בהר. זימנם והאכילם והשקם והפטירם לשלום.





Verse 1

וישכם לבן בבקר וינשק לבניו ולבנותיו ויברך אתהם. בפה.
 וילך וישב לבן למקומו. לרמאותו.

Verse 2

ויעקב הלך לדרכו ויפגעו בו מלאכי אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אותם מלאכים שהניח בו ויפגע במקום באותם פגע עוד שמלאכים של ארץ ישראל פגעו בו.

Verse 3

ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> רב הונא בש"ר אייבו אמר ששים ריבוא היו שאין שכינה שורה על פחות מששים ריבוא. שנאמר שובה ה' רבבות אלפי ישראל (במדבר י לו).
 ויקרא שם המקום ההוא מחנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מחנה המלאכים שבאו עמו מחוץ לארץ. ומחנה המלאכים שפגעו בו בכניסתו לארץ ישראל. לכך נאמר מחנים.
 וי"א נאמר כאן מחנה אלהים זה. ונאמר בדברי הימים כשבאו ישראל להמליך את דוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> והמחנה גדול כמחנה אלהים (דה"א יב כג). יליף מחנה אלהים ממחנה אלהים. כנגד אותם היו גם אלו.
סליק פרשת ויצא.
פרשת וישלח.
כתוב טוב אחרית דבר מראשיתו טוב ארך רוח מגבה רוח (קהלת ז ח). זה יעקב אבינו שהלך לארם נהרים במקלו. ואחריתו שב בשתי מחנות. טוב ארך רוח. שהאריך אפו. ולא דחק את השעה. וברח לו לחרן. טוב ארך רוח. שלא נתגרה בעשו אלא האריך אפו. ובא לו דרך שפלות.

Verse 4

וישלח יעקב מלאכים לפניו אל עשו אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> א"ר שמואל בר נחמן בוא וראה בצדיקים כמה מתיראים מן החטא. שאחר כל הבטחון שהבטיח הקב"ה את יעקב אבינו היה מתיירא מעשו ושלח לפניו מלאכים. ולמה היה מתיירא. אמר זה עשרים ושתים שנה שלא ראיתי את אבי. ולא שימשתי אותו. שמא יגרום החטא. ויעמוד עלי ויהרגני. שעמד לפני אבי ושרתו. לפיכך וישלח יעקב מלאכים זה שאמר הכתוב החכם עיניו בראשו (קהלת ב יד). (ה) בראשו של דבר.
 אל עשו אחיו. שמא תאמר שהיה עשו זר הימנו. ת"ל אחיו. ואפילו הכי הוצרך לשלוח מלאכים לפניו. כל שכן למי שיש לו דבר עם נכרי. שלא יתאמץ ויתגרה כנגדו.
 אמר ר' יהונתן כל מי שרוצה לרצות מלך או שלטון ואינו יודע דרכם וטכסיסיהם. יניח פרשה זו לפניו. וילמוד הימנה טכסיס פיוסים וריצוים.
 ארצה שעיר. אין שעיר אלא לשון שידין. וכן הוא אומר ושעירים ירקדו שם (ישעיה יג כא).
 שדה אדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> הוא אדום. ותבשילו אדום. וארצו אדומה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כמו שפירשנו למעלה.

Verse 5

ויצו אותם לאמר. לאמר לדורות. שלא יתקשו כנגד הגל. שכל המתקשה כנגד הגל. הגל שוטפו. וכל הנכנע מפני הגל הגל עובר.
 כה תאמרון לאדוני לעשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שמנה אדוני כתובים בפרשה. וכנגדן מלכו שמונה מלכים באדום לפני מלך מלך בבני ישראל. ואלו הן שמונה. לאדוני לעשו (לב ה). להגיד לאדוני (שם ו) שלוחה לאדוני (שם יט). בעיני אדוני (לג ח). אדוני יודע (שם יג). יעבור נא אדוני (שם יד). אבא אל אדוני (שם שם). אמצא חן בעיני אדוני (שם טו). ושמנה מלכים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> בסוף הפרשה.
 כה אמר. עתיד עובדיה להתנבאות עליו בזה הלשון. שנאמר כה אמר ה' אלהים לאדום (עובדיה א א).
 עבדך. מאי שנא עובדיה לאדום. לפי שאמר לו יעקב אבינו לעשו עבדך יעקב. לכך יבוא עובדיה ויתנבא במפלתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ד"א יבא עובדיה שדר בין שני רשעים אחאב ואיזבל. ולא למד ממעשיהם. ויפרע מעשו הרשע. שדר בין שני צדיקים יצחק ורבקה. ולא למד ממעשיהם.
 עם לבן גרתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> גירות היה לי ולא מנוחה. שנאמר הייתי ביום אכלני חרב וקרח בלילה ותדד שנתי מעיני (בראשית לא מ).
 ואחר עד עתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> עד שנולד יוסף שטנו של עשו הרשע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> כדאמרינן והיה בית יעקב אש ובית יוסף להבה וגו' (עובדיה א יח).
 עם לבן גרתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מדרש אמר יעקב אבינו קיימתי כל התורה. חוץ מכבוד אב ואם. חוץ מפריה ורביה. עם לבן השלמתי תרי"ג מצות. מנין גרת"י. וכה"א ויעבוד ישראל באשה ובאשה שמר (הושע יב יג). שמר כל המצות.

Verse 6

ויהי לי שור וחמור וצאן ועבד ושפחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ר' נחמיה אומר לשון של בני אדם הוא. לומר שור על שם שוורים הרבה. חמור על שם חמורים הרבה. צאן על שם צאן הרבה. ועבד על שם עבדים הרבה. ר' יהודה אומר משור אחד יצאו כמה שוורים. ומחמור אחד יצאו כמה חמורים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> רבנן דרשו על שם ישראל. שור. בכור שורו (דברים לג יז). חמור. חמור גרם (בראשית מט יד). צאן. צאן מרעיתי (יחזקאל לד לא). עבד ושפחה. הנה כעיני עבדים אל יד אדוניהם וכעיני שפחה וגו' (תהלים קכג ב).
 ואשלחה להגיד לאדוני למצוא חן בעיניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שלח לו דע כי כל הברכות שברכני אבא. לא לקחתי כלום יותר ממך. ברכני מטל השמים ומשמני הארץ. כשם שירד על ארצי כן ירד על ארצך. ולא בא לידי אלא בהמות ועבדים ושפחות. מה שלא ברכני אבא. לכך נאמר ואשלחה להגיד לאדוני.

Verse 7

וישובו המלאכים אל יעקב לאמר באנו אל אחיך אל עשו וגם הולך לקראתך וארבע מאות איש עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כמותו. מה הוא עשוי על ארבע מאות איש. כך כל אחד ואחד מהם עשוי על ד' מאות איש.

Verse 8

ויירא יעקב מאד ויצר לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> אע"פ שהבטיח נתיירא. סבר שמא יגרום החטא. לימדה תורה דרך ארץ שיהא אדם ירא וחרד ולא ימנע מן הרחמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ד"א ויירא. שלא יהרוג.
 ויצר. שלא ייהרג. אמר אם יתגבר עלי רע. ואם אני מתגבר עליו רע. למה כי כל השנים האלו ישב בארץ ישראל ומכבד הוריו. אם אכהו יאמרו בא להכות את יושב ארץ ישראל. ולהרוג מכבד אביו. לכך נאמר ויירא ויצר.
 ד"א ויירא יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מיכן למדנו שאין הבטחה לצדיק בעוה"ז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> וכה"א במשה ויאמר כי אהיה עמך (שמות ג יב). וכתיב ויהי בדרך במלון ויפגשהו ה' ויבקש המיתו (שם ד כד). כיון שאמר לו כי אהיה עמך. למה בקש להמיתו. אלא מיכן שאין הבטחה לצדיק בעוה"ז.
 ד"א ויירא יעקב. למה נתיירא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> לפי שעבר המקום לבית אל ולא עשה העישור. כמו שאמר בשעה שראה החלום. וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך (בראשית כח כב) ולפי שעבר את המקום אמר שמא יגרום החטא לפי שלא עשיתי העישור ואיהרג. וכן אמר לו הקב"ה בשכם קום עלה בית אל ושב שם ועשה שם מזבח לאל הנראה אליך בברחך מפני עשו אחיך (שם לה א).

Verse 9

ויאמר אם יבא עשו אל המחנה האחת. (כג) קשיא לי האחת משום דבכל מקום שנאמר מחנה הוא לשון זכר. דכתיב מחנה אלהים זה. וכתיב ויהי המחנה כבד מאד (שם נ ט). וכתיב והיה מחניך קדוש (דברים כג טו). והוא לשון זכר. ואם תאמר הא כתיב אם תחנה עלי מחנה (תהלים כז ג). ומשמע אם תחנה עלי מחנה והוא לשון נקבה. כך הצעתו. אם תחנה עלי האומה מחנה לא יירא לבי. ואם תקום עלי האומה למלחמה. בזאת אני בוטח להושיעני. ומאי האחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אלא לפי שכוון עצמו לג' דברים. לדורון למלחמה ולתפלה. הדורון מפורש למטה. דכתיב ויקח מן הבא בידו מנחה. לתפלה. דכתיב אלהי אבי אברהם. למלחמה. דכתיב ויחץ את העם אשר אתו.
 ויאמר אם יבא עשו אל המחנה האחת. הוא להלחם כנגדו.
 והכהו והיה המחנה הנשאר לפליטה. להלחם כנגדו. לכך נאמר האחת הניח אחת ואחר כך התחיל בתפלה ובדורון.

Verse 10

ויאמר יעקב אלהי אבי אברהם ואלהי אבי יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> וכי לעשו לא. אלא המהלך בדרכיהם והעושה כמעשיהם הקב"ה מקיים שמו עליו.
 ד"א מפני שלא היה עשו עמו שיאמר אבינו יצחק.

Verse 11

קטנתי מכל החסדים ומכל האמת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> האמת ישיב לאדם כפעלו. החסד לגמול לו לטובה שלא כמעשיו.
 אשר עשית את עבדך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מלמד שכל מי שהנסים מתרבים עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מנכים לו מזכיותיו. מנכים. פי' לשון מיעוט. והוא לשון חכמים. ויש מביאים ראיה מן המקרא. כמו פרעה נכה (מ"ב כג כט). חסר. כי כל אדם שאינו שלם חסר יקרא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וכמו אולי אוכל נכה בו (במדבר כב ו). לחסר. כי בזמן שמכה אדם הוא מחסר. ועיקרו לשון חכמים.

Verse 12

הצילני נא מיד אחי מיד עשו. מיד אחי עכשיו. מידי עשו את בני בגליות.
 פן יבא והכני אם על בנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ואתה חסת על העופות. ואמרת לא תקח האם על הבנים (דברים כב ו). וכמו כן על הבהמות. שאמרת אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד (ויקרא כב כח). ואיך לא תחוס עלי שהבטחתני ואמרת לי יג) היטב איטיב עמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> היטב בזכותך. איטיב בזכות אבותיך.
 ושמתי את זרעך כחול הים. (לא) מה חול זה אדם עושה בו גומא מהערב וממלא בו מים. למחר השכים ומתחסר הגומא. כך יחסרו מישראל בגלות מכמות שהיא.

Verse 13

וילן שם בלילה ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> היינו דאמרי אינשי בת דינא בטל דינא.
 ויקח מן הבא בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> הוציא את העישור ומן השאר לקח ושיגר מנחה לעשו אחיו.

Verse 14



Verse 15

עזים מאתים ותיישים עשרים וגו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> א"ר אלעזר מיכן לעונת תשמיש האמורה בתורה. עזים מאתים צריכות תיישים עשרים. רחלים מאתים צריכים אילים עשרים.

Verse 16

גמלים מיניקות ובניהם שלשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ר' ברכיה בש"ר שמעון בן גמליאל אומר לפי שהגמל צנוע בשימושו. שאינו משמש לפני בני אדם. לפיכך לא פירסמו הכתוב כשאר הבהמות שהזכיר. אלא אמר גמלים מיניקות ובניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> עם בנאיהם אלו הזכרים הכל היה שלשים. פרות ארבעים. צריכים פרים עשרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ולמה הוא שם הגמלים באמצע. אמר לו יעקב הוי רואה את עצמך כאילו אתה יושב על בימה גבוה ודן אותי ותתמלא עלי רחמים.
 עזים מאתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> כל תיבות של זה הפסוק סומן ממי"ן לפי שכולן בעלי מומין.

Verse 17

ויתן ביד עבדיו עדר עדר לבדו. עליו אמר שלמה כל ערום יעשה בדעת (משלי יג טז) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כדי למלאות עינו של רשע.
 ורוח תשימו בין עדר ובין עדר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> זכה לבניו שלא להשתרג עליהם הגליות.

Verse 18

ויצו את הראשון וגו' למי אתה ואנה תלך ולמי אלה לפניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> למדתך תורה דרך ארץ. שאם תפגע אדם בדרך. שאל לו למי אתה. ולאן אתה הולך. ומה אומנתך. ואם ימצאוך אנשים בדרך וישאלוך. תאמר להם כדבר הזה. ותאמר להם שיש לנו שיירה באה אחרינו.
 ד"א ויצו את הראשון. זה גלות ראשונה.
 כי יפגשך עשו אחי. שנאמר פגוש דוב שכול באיש ואל כסיל באולתו (שם יז יב).

Verse 19

ואמרת לעבדך ליעקב. זה יוסף שירד ראשונה למצרים.
 והנה גם הוא אחרינו. שירד גם יעקב אבינו אחריו.

Verse 20

ויצו גם את השני. זו גלות שניה.
 גם את השלישי. זו גלות שלישית.
 גם את כל ההולכים. זה גלות רביעית. שהשכיחה כל הגליות.
 כדבר הזה תדברון אל עשו. שמלכותו מושכת עד המשיח.
 במוצאכם אותו. בגדולתו אל תקשו עורף לפניו. וכה"א וייראו מכם ונשמרתם מאד (דברים ב ד). אם בזמן שהם יראים מכם אמר הכתוב ונשמרתם. כ"ש כשישראל משועבדים תחת ידם. לכך נאמר אשמרה לפי מחסום בעוד רשע לנגדי (תהלים לט ב). וכתיב האמנתי כי אדבר אני עניתי מאד (שם קטז י).

Verse 21

ואמרתם גם הנה עבדך יעקב אחרינו. זכותו בא אחרינו. וכן לדורות הבאים. דכתיב יענך ה' ביום צרה ישגבך שם אלהי יעקב (שם כ ב).
 כי אמר אכפרה פניו במנחה ההולכת לפני ואחרי כן אראה פניו אולי ישא פני. אכפרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> קטפריאנ"ו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> כמו ותפל עליך הוה לא תוכלי כפרה (ישעיה מז יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> למה לא הכניסן לו בערבוביא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כדי לתווהו על דורון שלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> וכדי להשביע עינו של רשע. אמר פניו פניו שני פעמים. אחת לבכורה. ואחת לברכה. לפני פני שני פעמים. אחת עתה. ואחת לעתיד לבא. ס"א כנגד ד' גליות. דכתיב ויחן ה' אותם וירחמם ויפן אליהם למען בריתו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> את אברהם ואת יצחק ואת יעקב ולא אבה השחיתם ולא השליכם מעל פניו עד עתה (מ"ב יג כג).

Verse 22

ותעבור המנחה על פניו והוא לן בלילה ההוא במחנה. צועק לבוראו.

Verse 23

ויקם בלילה הוא. כיון שאמר ויקם מה ת"ל הוא. ואם על הלילה עונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> היה לו לומר בלילה ההוא. אלא הוא שכינה עמו לעזרו.
 ויקח את שתי נשיו ואת שתי שפחותיו ואת אחד עשר ילדיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ודינה בתו היכן היתה. אלא מלמד ששם אותה בתוך התבה ונעל בפניה מפני עשו. אמר לו הקב"ה מפני אחיך גנזת אותה. לשכם בן חמור תמסר.

Verse 24

ויקחם ויעבירם את הנחל. כאדם שלוקח מכן ונותן לכאן. כך העבירם בנחת.

Verse 25

ויותר יעקב לבדו. (מט) אחר שהעביר כל אשר לו. חזר לראות שמא שכח כלום. לימדתך תורה דרך ארץ. שאם תהלך בדרך אשר טעון משאך. קודם שתסע מן המקום ההוא. חפש מקום חנייתך. שמא שכחת כלום.
 ויאבק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> קפילישי"ן.
 איש עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> מלאך היה ונדמה לו כרועה צאן. אמר לו העבר שלך ואני מעביר שלי. לאחר שהעביר את שלו. חזר לראות שמא שכח כלום. מיד ויאבק איש עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> שרו של אדום היה.
 עד עלות השחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> כלומר עד שיעלה שחר לישראל ישועת ישראל. שהוא דומה לשחר. כי הגלות דומה ללילה. אומות העולם ומלכות אדום הרשעה הם נאבקים עם ישראל כדי להטעותם מדרך ה'. (נג) שנא' שובי שובי השולמית שובי שובי ונחזה בך (שה"ש ז א).

Verse 26

וירא כי לא יכול לו. כלומר לא יכול להוציא את ישראל מייחודו של מקום.
 ויגע בכף ירכו. זה המילה. וכן גזרה מלכות הרשעה שמד שלא ימולו את בניהם.
 ותקע כף ירך יעקב בהאבקו עמו. אלו שנטמאו בידי השמד.
 ויאבק איש עמו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> למדנו שהמלאך נתמלא אבק. וכה"א וישר אל מלאך ויוכל (הושע יב ה).
 וירא כי לא יכול לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מפני זכותו ומפני זכות אביו וזכות זקנו וזכות אמו וזכות זקנתו. ויגע בכף יריכו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> נגע בצדיקים שעתידין לצאת ממנו.
 ותקע כף ירך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ר' אלעזר אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> עיוה לו ירך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ר' יוחנן בן יעקב אומר פירשה. כמו ותקע נפשי מעליה (יחזקאל כג יח).

Verse 27

ויאמר שלחני כי עלה השחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> אמר לו יעקב אבינו וכי גנב אתה או <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> קוביוסטוס. שאתה מתיירא מן השחר שלא יראוך בני אדם. אמר לו לא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אלא שהגיע קילוסי לקלס. אמר לו יקלסו חבירך. אמר לו איני יכול למחר אני בא לקלם והם אומרים לי כשם שלא קלסת אתמול. כך אינך מקלס היום.
 ויאמר לא אשלחך כי אם ברכתני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> אמר לו אותן המלאכים שבאו אצל אברהם לא פירשו ממנו אלא בברכה. אף אתה לא תתפרש ממני אלא בברכה. אמר לו הם נשתלחו לכך. אבל אני לא נשתלחני לכך. אעפ"כ אמר לו כח) מה שמך ויאמר יעקב. כדי לברכו פתח לו פתח דברים.

Verse 28



Verse 29

ויאמר לא יעקב יאמר עוד שמך כי אם ישראל כי שרית עם אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> עם המלאך. עם העליונים ועם התחתונים. העליונים זה היה שרו של עשו. עם התחתונים זה עשו ולבן ואלופיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ד"א כי שרית עם אלהים ועם אנשים. איקונין שלך עם העליונים ועם התחתונים.

Verse 30

וישאל יעקב ויאמר הגידה נא שמך. כשם ששאל לו המלאך שמו. כך שאלו יעקב אבינו שמו של מלאך.
 ויאמר למה זה תשאל לשמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> לפי ששמות המלאכים מתחלפים. לא כשמם היום שמם למחר. שנאמר מונה מספר לכוכבים לכלם שמות יקרא (תהלים קמז ד). וכתוב אחד אומר המוציא במספר צבאם לכלם בשם יקרא (ישעיה מ כו). לפיכך אמר למה זה תשאל לשמי. שאינו ידוע שמי. וכה"א במנוח למה זה תשאל לשמי והוא פלאי (שופטים יג יח).
 ויברך אותו שם. בירכו שיזכו בניו לעבוד את בוראם בירושלים. שנאמר שם יעבדני כל בית ישראל (יחזקאל כ מ) ואומר שם אצמיח קרן לדוד ערכתי נר למשיחי (תהלים קלב יז).

Verse 31



Verse 32



Verse 33

על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה. לא נקרא שמו נשה. אלא שמתיש כח האדם בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ד"א שנשה את מקומו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> תנן התם גיד הנשה נוהג בארץ. ובחוצה לארץ. בין בפני הבית. בין שלא בפני הבית. בבהמה ובחיה. בירך של ימין ובירך של שמאל. ואינו נוהג בעוף מפני שאין לו כף. והתורה אמרה אשר על כף הירך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> א"ר חנניא הדא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> פקוקלתא. הוא בכף עצמה. שריא. וישראל הכשרים אסרו אותה עליהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> ונוהג בשליל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> והאוכל גיד הנשה סופג את הארבעים מפני שעובר בלאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> א"ר יהושע בן לוי למה שמו שמו גיד הנשה. שנשה ממקומו. וכה"א נשתה גבורתם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> והיו לנשים (ירמיה נא ל).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> א"ר יוסי ב"ר חנינא מאי דכתיב דבר שלח ה' ביעקב ונפל בישראל (ישעיה ט ז). דבר שלח ה' ביעקב. זה גיד הנשה. ונפל בישראל. שפשט איסורו בכל ישראל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> ואמר ר' יוסי ב"ר חנינא מאי דכתיב וטבוח טבח והכן (בראשית מג טז). פרע להם בית השחיטה. והכן. טול גיד הנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> שכך נהגו קודם מתן תורה שלא לאכול גיד הנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> וכשבא משה רבינו ואסרו במקומו אסרו. במקום סיפורן של מעשה. אבל מהר סיני נאסר ולא נכתב אלא במקומו. (עח) שכל מה שנאמר לבני נח ונשנית בהר סיני. כגון מילה וע"ז וגילוי עריות ושפיכות דמים. בני נח מוזהרים עליהם. אבל מצוה שאינה נשנית. אין בני נח מוזהרין עליה. כגון גיד הנשה.
 ויותר יעקב לבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> א"ר אלעזר מיכן שצדיקים ממונם חביב עליהן מגופן. לפי שאין פושטין ידיהם בגזל.
 ויאבק איש עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> א"ר אלעזר מיכן לתלמיד חכם שלא יצא יחידי בלילה.
  <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> תנן אין נוהג בעוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> א"ל אביי לרב יוסף והא קא חזינן דאית ליה. אמר ליה אית ליה ולא עגול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> ותניא שמנו מותר. וישראל הקדושים נהגו בו איסור. וצריך לחטט אחריו ולהוציאו ואת קנוקנות שבו.
 והואיל ואתת לידי איסור דחלב נימא בה מילתא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> דאמר רב אבא אמר רב יהודה אמר שמואל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> חיוורי דתותי מתנא אסור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> א"ר יוחנן אנא לא טבחא אנא. ולא בר טבחא אנא. ונהירנא דהוו אמרי בי מדרשא בהמה בחייה פרוקי מיפרקא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> ואינו חלב שהבשר חופיהו הואיל ובחייהון מיפרקא. ואף על פי כן מאחר שנשחטה הבהמה מדבקים המתנים ומתכסה. החלב שתחת המתנים ראוי להפרידו ולהוציאו שהוא חלב גמור. וזה לך הסימן שאותו החלב מתפרד מן הבשר של מתנים. ומן השומן של תחתיו ומתפזר במיעוט כעין החלב. שהשומן חזק הוא והחלב רפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> לפיכך אמרו רבותינו חלב טהור סותם. טמא אינו סותם.





Verse 1

וישא יעקב עיניו וגו' ויחץ את הילדים על לאה ועל רחל ועל שתי השפחות. אמר כל אחד ואחד זכותו יעמוד לו.

Verse 2

וישם את השפחות ואת ילדיהן ראשונה וגו' ואת רחל ואת יוסף אחרונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> למדנו אחרון אחרון חביב יותר.

Verse 3

והוא עבר לפניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> הה"ד כרחם אב על בנים (תהלים קג יג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> תני ר' חייא כרחמן שבאבות. זה יעקב אבינו. דכתיב והוא עבר לפניהם. אמר מוטב יפגע בי ולא בהן.
 וישתחו ארצה שבע פעמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> למה שבע. על שם שבע יפול צדיק וקם (משלי כד טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אמר רב חנינא בר יצחק לא זז מלשתחוה עד שהכניס מדה"ד למדת הרחמים.

Verse 4

וירץ עשו לקראתו ויחבקהו ו'י'ש'ק'ה'ו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> נקוד עליו. א"ר ינאי מלמד שלא בקש לנשקו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אלא לנשכו.
 ויבכו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ובכה מבעיא ליה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אלא זה בכה על צוארו. וזה על שיניו. כי נהיה צוארו של יעקב של שיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ושיניו של עשו של שעוה. לקיים מה שנאמר שיני רשעים שברת (תהלים ג ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ויש אומרים נישקו אבל לא בלב שלם. לכך נקוד עליו. כי לא היתה נשיקה שלמה.
 ויבכו. אעפ"כ נכמרו רחמיו.

Verse 5

וישא את עיניו וירא את הנשים ואת הילדים ויאמר מי אלה לך ויאמר הילדים אשר חנן אלהים את עבדך. מה ראה יעקב אבינו לומר בלשון חנינה. לפי שחנינה מוצעת בברכת כהנים ט"ו תיבות. יש בהן ז' מכאן וז' מכאן. וחנינה באמצע. יברכך ה' וישמרך. יאר ה' פניו אליך ויחנך. ישא ה' פניו אליך וישם לך שלום (במדבר ו כד כה כו). כנגד י"ד שנים שעבד בהן בבית לבן. לכך נאמר חנן. וכן א"ר בנימין בן לוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> במדרש בראשית רבה. לפי ששמענו חנינה באחד עשר שבטים. ועדיין בנימין לא נולד. והיכן נאמר עליו. אלהים יחנך בני (בראשית מג כט).

Verse 6

ותגשן השפחות ותגש גם לאה וילדיה ואחר נגש יוסף ורחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אחרון אחרון חביב.
 ואחר נגש יוסף ורחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> הקדים יוסף לרחל. מלמד שעמד יוסף לפני רחל לכפותה בקומתו. שלא יסתכל בה עשו.

Verse 7



Verse 8

ויאמר מי לך כל המחנה הזה אשר פגשתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אמרו כל אותו הלילה נעשו מלאכי השרת כיתות כיתות. וחבורות חבורות. והיו מגיעין באילון דעשו. אמרו להון מן דמאן אתון. והוו אמרין מן אחוי דיעקב אינון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> הוו אמרין שבקין להון דמן דידן אינון. לכך נאמר מי לך כל המחנה הזה אשר פגשתי.

Verse 9

ויאמר עשו יש לי רב אחי יהי לך אשר לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> א"ר איבו לפי שהיה מפוקפקות בידו הבכורה והברכה. איכן נתאששו בידו. כשאמר אחי יהי לך אשר לך.

Verse 10

ויאמר יעקב אל נא וגו' כראות פני אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> זה שרו של עשו שהיה מתאבק עמו.
 ע"א כראות פני אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> משל לאדם שהיה יושב בסעודה והיה אויבו שם. והיה בדעתו להורגו. אמר זה הטעם שאני טועם בסעודה זו טעמתי אתמול בבית המלך. אמר אויבו הואיל וזה קרוב למלכות. אניחנו שמא יבקשנו המלך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> כך אמר יעקב אבינו. כראות פני אלהים. הודיעו שהמלאך נתאבק עמו ויוכל לו.

Verse 11

קח נא את ברכתי אשר הובאת לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מאליה באה לך.
 ויפצר בו ויקח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מיתחמי מחזר וידיו פשוטין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> חד עמא דארעא אמר לרב הושעיא אין אמרית לך חדא מילי טבא את אמרת משמי בצבורא. א"ל מאי היא אמר ליה כל אותן דורונות שנתן אבינו יעקב לעשו. עתידין אומות העולם להחזירם למלך המשיח לעתיד לבא. דכתיב מלכי תרשיש ואיים מנחה ישיבו (תהלים עב י). יביאו אין כתיב. אלא ישיבו. אמר ליה. יאית אמרת. ומן שמך אמינא ליה.

Verse 12

ויאמר נסעה ונלכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מדרש אמר לו עשו נחלוק העוה"ז והעוה"ב אמר לו יעקב יג) אדוני יודע כי הילדים רכים. ואין יכולין לסבול דינה של גהינם אלא יד) יעבר נא אדוני לפני עבדו. זה ממשלה של עוה"ז. והעוה"ב ינחלו ישראל. אמר לו ואין אתה ירא משעבוד מלכיות. א"ל ואני אתנהלה לאטי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> להוני להוני אנא מהלך. לאטי בניחותא. כמו ההולכים לאט (ישעיה ח ו) כלומר לא אתגאה עליהם כי אסבול עולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ד"א לאטי. כמו הנה היא לוטה (ש"א כא י). כלומר בפנים כרוכות אני מהלך במלכיות. ולא אשא פני ועיני בפניהם.
 עד אשר אבא אל אדוני שעירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> עדיין לא הלך. אימתי עתיד להלוך לשעיר לעתיד לבא דכתיב ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו (עובדיה א כא).

Verse 13

ויאמר עשו אציגה נא עמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ביקש ללותו ולא קיבל עליו יעקב אבינו. אמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> רבינו כל זמן שהיה מסתכל בפרשה זו. ולא היה מניח את הרומיים ללותו היה בטוב. פעם אחת לקח עמו רומיים ללותו. ולא הגיע לעכו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> עד שמכר פינס שלו.

Verse 14



Verse 15



Verse 16

וישב ביום ההוא עשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> וארבע מאות איש שהלכו עמו היכן הם. שימטו עצמן אחד אחד בפני עצמו והלכו להם איש למקומו.

Verse 17

ויעקב נסע סכותה ויבן לו בית ולמקנהו עשה סכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> כמה שנים עשה יעקב בבית אל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ר' אבא בר כהנא אמר שמונה עשר חודש. סוכות. ובית וסוכות.
 סכותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> לפי שצריכה למ"ד בתחלתה הטיל לה ה"א בסופה.
 סוכות לקיץ ו' חדשים. ולבית לחורף ו' חדשים. ולמקנה עשה סוכות ו' חדשים.

Verse 18

ויבא יעקב שלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> זש"ה ה' ישמר צאתך ובואך מעתה ועד עולם (תהלים קכא ח). ישמר צאתך ובואך. ויצא יעקב. ויבא יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> לפי שכתוב והוא צולע על ירכו (בראשית לב לב). הוצרך לכתוב ויבא יעקב שלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> שלם בגופו שלא היה צולע אלא לפי שעה. אות היא לבניו על דור השמד. כמו שמפורש למעלה בענינו. ועד שבא אל שר עשו היה שלם בגופו ושלם במחנותיו. דכתיב ויאמר אם יבא עשו אל המחנה האחת והכהו (שם לב ט). ונמצא שלם בלא פגע רע. ושלם בממונו כי כל המחנה ששיגר לעשו לא חסר כלום. כי נמצא עוד שלם שם העיר. וחמור אבי שכם קרוי על שם בנו שכם. כענין שנאמר ויקרא שם העיר כשם בנו חנוך (בראשית ד יז). וכמו ויקראו ללשם דן כשם דן אביהם (יהושע יט מז). אבל שלם היא ירושלים. דכתיב ויהי בשלם סוכו ומעונתו בציון (תהלים עו ג). לכך אמרו רז"ל שלם על שם יעקב. כי בא שלם בכל.
 עיר שכם. מקום מזומן לפורעניות שם עינו את דינה. בשכם מכרו אחיו את יוסף. בשכם נתחלקה מלכות בית דוד. בשכם רוצחים. דכתיב דרך ירצחו שכמה כי זמה עשו (הושע ו ט).
 אשר בארץ כנען. כנענים שטופי זמה היו.
 בבואו מפדן ארם. מרשעים יצא ובא אל רשעים.
 ויחן את פני העיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מה בא ללמדנו שצריך אדם להחזיק טובה למקום שיש לו הנאה ממנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ומה עשה להם חנן פני העיר. אלו הפנים של עיר. השרים שבהם. שיגר להם דורונות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ד"א עשה להם שווקים ומוכר בזול.

Verse 19

ויקן את חלקת השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אברהם אבינו קנה מערת המכפלה. יעקב אבינו קנה קבורת יוסף. דכתיב ואת עצמות יוסף קברו בשכם (יהושע כד לב). ולמה בשכם. שמשכם נמכר ולשם החזירוהו. דוד המלך קנה מקום בית המקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> דכתיב ויתן דוד לארונה במקום שקלי זהב חמשים (דה"א כא כה).
 במאה קשיטה. במאה מעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שכן קורין לקשיטה מעה. ומה לשון קשיטה קציצה. כי המעות קצוצות הן מתוקנות עגולות כמו הדינר.

Verse 20

ויצב שם מזבח ויקרא לו. (מג) לא אמר ויבן שם מזבח. אלא ויצב שם. לפי שהבנין הוא באבנים גדולים וקטנים וחומר. אבל מצבה היא בלא בנין. כי הקים את האבנים ועשאום מזבח.
 ויקרא לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> קרא למזבח שם. מזבח של אלהי ישראל. לפי שנתברך בצאתו באל שדי. שנאמר ואל שדי יברך אותך (בראשית כח ג). ובשובו כתיב ואלהי אבי היה עמדי (שם לא ה). בבית לבן. והמלאך קראו ישראל. שנאמר כי אם ישראל כי שרית עם אלהים ועם אנשים (שם לב כט). לכך קורא שם המזבח מזבח של אלהי ישראל. הזכיר עליו ישועת אלהים. לפי שהקב"ה מצרף את יראיו עד שנה. ונתייאש כמעט קיטרג השטן.





Verse 1

ותצא דינה בת לאה אשר ילדה ליעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מה ת"ל בת לאה. להקיש יציאה ליציאה. דכתיב ותצא לאה לקראתו ותאמר אלי תבוא (שם ל טז).
 אשר ילדה ליעקב. אותה נולדה בת יעקב. והלואי לא נולדה.
 לראות בבנות הארץ. יצאת להראות יפיה.

Verse 2

וירא אותה שכם בן חמור. שלא נצטנעה הימנו.
 החוי נשיא הארץ. כל פרצה שאינה באה מן הגדולים אינה פרצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שמשעה שבא מבול לעולם גדרו גדר על העריות. ולא היו פרוצים בעריות. וזה מפני סרחתו מעל.
 וישכב אותה ויענה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כדרכה ושלא כדרכה.

Verse 3

ותדבק נפשו בדינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ה' לשונות של חיבה כתוב בפרשה. ותדבק. ויאהב. וידבר. חשקה נפשי. כי חפץ בבת יעקב. וכולם מצאנו על ישראל. ואתם הדבקים בה' (דברים ד ד). חשק ה' בכם (שם ז ז). ארץ חפץ (מלאכי ג יב). אהבתי אתכם (שם א ב). דברו על לב ירושלים (ישעיה מ ב). ללמדך חיבת הקב"ה על ישראל.
 וידבר על לב הנערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מה אמר לה. אביך נתן לי מאה קשיטה בשדה אחת. אני אתן לך כמה שדות וכמה כרמים.

Verse 4

ויאמר שכם אל חמור אביו. אמר בפיו וגם שלח לו שלוחים.
 לאמר קח לי את הילדה הזאת לאשה. (ה) עדיין לא הגיעה לעונת נעורים. לכך כתוב הנער חסר ה'.

Verse 5

ויעקב שמע כי טמא. זש"ה ואיש תבונות יחריש (משלי יא יב). לכך נאמר והחריש יעקב עד בואם.

Verse 6



Verse 7

ובני יעקב באו מן השדה כשמעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ר' תנחומא אמר כשמעם אין לו הכרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מן השדה כשמעם. או כשמעם ויעצבו האנשים.
 כי נבלה עשה בישראל לשכב את בת יעקב. ישראל אלו הבנים שנקראו על שם ישראל. יעקב זה האב. גנאי לאב גנאי לבנים.
 וכן לא יעשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> אפילו האומות לא היו פרוצים בעריות משעה שלקו במבול. עד שבא זה הרשע ופרץ את הגדר. ועליו נאמר ופורץ גדר ישכנו נחש (קהלת י ח).

Verse 8

וידבר חמור אתם לאמר. וידבר הוא בעצמו. לאמר על ידי שלוחים.

Verse 9

והתחתנו אותנו בנותיכם תתנו לנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> א"ר אלעזר לעולם אין ישראל נותן אצבעו בתוך פיו של גוי תחלה. אלא אם כן נותנו גוי לתוך פיו של ישראל. הם אמרו והתחתנו אותנו. הוא תבע תחלה.

Verse 10

ואתנו תשבו והארץ תהיה לפניכם. ראו שהיתה הארץ חביבה בפניכם. לכך היו מרצים אותם לארץ.

Verse 11

ויאמר שכם. החציף פניו ודבר הוא בעצמו.

Verse 12

הרבו עלי מאד מהר ומתן. (ט) מהר אלו הנדוניות. ומתן תוספות הנדוניות.

Verse 13

ויענו בני יעקב וגו' במרמה. כשם שלקח יעקב הברכה במרמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> והיא חכמה. כך ויענו בני יעקב במרמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ושמא תאמר ברמיה. ת"ל אשר טמא את דינה אחותם. כדין וכשורה עשו.

Verse 14

ויאמרו אליהם לא נוכל לעשות את הדבר הזה לתת את אחותנו לאיש אשר לו ערלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> א"ר יוחנן עובד כוכבים ועבד הבא על בת ישראל הוולד ממזר.
 כי חרפה היא לנו. (יג) מאוסה ערלה שנקראת חרפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> היא קרי והוא כתיב. אמר לו הברית הוא לנו מאבותינו והערלה הוא חרפה. ולכך נקרא היא וכתוב הוא.

Verse 15

אך בזאת נאות לכם. בזאת בריתי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שנאמר לאברהם אבינו.
 אם תהיו כמונו להמול לכם כל זכר. לשם שמים ולא לשם חיתונים. שכשם שקבלנו בריתו של אברהם אבינו מבן שמונת ימים. מילת קדושה ולא מילת טומאה.

Verse 16

ונתנו את בנותינו לכם. כשם שאמר להם בנותיכם תתנו לנו. כך ענו בני יעקב ונתנו את בנותינו לכם.

Verse 17

ואם לא תשמעו אלינו להמול. עשו עצמם כמתנכרים על אודות דבר הנבלה.
 ולקחנו את בתנו והלכנו. (יד) חסר יו"ד. כלומר אע"פ שנבעלה וחסרה כתובתה. אין אנחנו חוששין.

Verse 18

וייטבו דבריהם בעיני חמור ובעיני שכם בן חמור. כשם שלא היה דעת בבן. כך לא היה דעת באב.

Verse 19

ולא אחר הנער. הנעירו יצרו ותקפו.
 כי חפץ בבת יעקב והוא נכבד. להודיע מה גרם לו לאביו לעשות כזה.

Verse 20

ויבא חמור ושכם בנו. בעצה אחת ובכוון דעת אחד.
 וידברו אל אנשי עירם לאמר. הם וקרוביהם.

Verse 21

האנשים האלה שלמים. יש מפרשים שלמים על שם ויבא יעקב שלם (בראשית לג יח). והוא טעות ושבוש. ואני לא כתבתי אלא להבחין בין מדרש למדרש. כי בודאי שכם היה שם העיר ולא שלם. שכן כתוב ויטמן אותם יעקב תחת האלה אשר עם שכם (שם לה ד). ועיקרו שלמים ברצון ואין בלבם חילוק רצון כי אם בלב שלם.
 את בנותם נקח לנו לנשים. בכל מקום בנות ישראל קודמת לבנות האומות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כמו שאמרנו עובד כוכבים נותן אצבעו בפיו של ישראל.

Verse 22

בהמול לנו כל זכר. למדנו שלא היה מהילתם לשם שמים. שנא' מקניהם וקנינם וכל בהמתם הלא לנו הם. נתנו עיניה בשל ישראל ומה שבידם ניטלו מהם.

Verse 23

וישמעו אל חמור וגו' וימולו כל זכר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אנשי ארץ ישראל היה להם משל. שכם נסיב מבוגיי גזר. לפי שבשעה שהיו מלים אנשי שכם בא אחד מן השדה ליכנס בשער. א"ל שב ונמול אותך. א"ל ולמה. א"ל כדי שיקח שכם את בת יעקב. אמר להם שכם נסיב ומבוגיי גזר. כלומר שכם יקח את האשה ובעל השדה ימול. בתמיה.

Verse 24



Verse 25

ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים. לפיכך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שנו רבותינו מרחיצין את המילה ביום השלישי שחל להיות בשבת. מפני שיום שלישי קשה למכה.
 ויקחו שני בני יעקב. שלא נטלו עצה מן יעקב.
 שמעון ולוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שלא נטלו עצה זה מזה.
 אחי דינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לפי שנתנו נפשם עליה נקראו אחי דינה.
 איש חרבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מיכן אמרו רבותינו שכל מקום שנאמר איש אינו פחות משלשה עשר שנה. שהרי שמעון נולד בשנה שניה שנתן לבן לאה ליעקב. שהיא שנת תשיעית לביאת יעקב בבית לבן. שנאמר הבה את אשתי (בראשית כט כא). ולוי נולד בשנה שלישית שהיא עשירית לביאת יעקב בבית לבן. נשארו מן י"ד שנים ה' שנים עם שנת לידת לוי. הרי לך ה' שנים ללוי. ושש לשמעון. וטול עוד שש שנים שעבד בצאן. דכתיב ושש שנים בצאנך (בראשית לא מא). הרי י"א ללוי. וי"ב לשמעון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> וב' שנים שהיה מקריב זבחים בבית אל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שהרי כ"ב שנים נכסה יעקב אבינו מאביו. וכנגדן נכסה יוסף מאביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בלוש ותשכח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> הרי י"ג ללוי. וי"ד לשמעון. לכך נאמר איש חרבו.
 ויבואו על העיר בטח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שמואל שאל ללוי בר סיסי מה בטח. א"ל בטוחים היו על כחו של זקן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כיון שראה יעקב אבינו אמר מה אני מניח את בני ליפול ביד האומות. מיד נטל חרבו וקשתו ועמד לו על פתחה של שכם. אמר שאם יבואו האומות העולם להרוג אותם אני אלחם כנגדם. הוא שהוא אומר ליוסף ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך אשר לקחתי מיד האמורי בחרבי ובקשתי (שם מח כב).
 ויקחו את דינה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ר' יודן אומר גוררים בה ויוצאה. לפי שהיתה מתביישת. כענין שנאמר אנה אוליך את חרפתי (ש"ב יג יג).

Verse 26

ויאמר יעקב אל שמעון ואל לוי עכרתם אותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> רבנן אמרי צלולה היתה חבית ועכרתם אותה. מסורת הוא ביד הכנעניים שיהא נופלין בידי. אלא אמר הקב"ה עד אשר תפרה ונחלת את הארץ (שמות כג ל). בששים רבוא ואני מתי מספר עדיין.

Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31

ויאמרו הכזונה. השיבוהו תשובה נצחת. ללמדך שאנוסה היתה. ולא נתרצה בו.





Verse 1

ויאמר אלהים אל יעקב. לפי שהיה מתיירא מיושב הארץ. שנאמר להבאישני ביושב הארץ בכנעני ובפרזי. א"ל הקב"ה קום עלה בית אל. קימה יש לך. עלייה יש לך.
 ושב שם. אין ישיבה אלא איחור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ששהה שם ששה חדשים מקריב עולות. ומשלם נדרים.

Verse 2

ויאמר יעקב אל ביתו וגו' הסירו את אלהי הנכר אשר בתוככם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> תנן התם המוצא כלים ועליהם צורת חמה צורת לבנה צורת דרקון יוליכם לים המלח. לפי שע"ז אסורה בהנאה. שנאמר ואבדתם את שמם מן המקום ההוא. (דברים יב ג).
 והטהרו. למדנו שיש טהרה בלא אפר פרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לפי שע"ז מטמא כנדה. שנאמר תזרם כמו דוה צא תאמר לו (ישעיה ל כב). כלומר צא תאמר. הכנס לא תאמר לו.

Verse 3

ונקומה ונעלה בית אל. ביתו של אל.
 ויהי עמדי. (ג) שנאמר ואהיה עמך ואברכך (בראשית כו ג).

Verse 4

ויתנו אל יעקב את כל אלהי הנכר וגו' ויטמון אותם יעקב תחת האלה אשר עם שכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> טמנם שלא יכשלו בהם אחרים.
 אשר עם שכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> זה מודיע כי היה שם המקום שכם ולא שלם. ושלם על שם יעקב שבא שלם בגופו.

Verse 5

ויסעו ויהי חתת אלהים. זש"ה והבוטח בה' חסד יסובבנו (תהלים לב י). אמרו מה שנים מהם הרגו עיר שלמה. כולם על אחת כמה וכמה. ומה עשו בא עליהם בארבע מאות איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שכל אחד ואחד היה כנגד ארבע מאות איש.

Verse 6

ויבא יעקב לוזה. היה צריך לומר ללוז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ותחת למ"ד הטיל לה ה"א בסוף.
 הוא בית אל. ששם לן יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> על שם אין זה כי אם בית אלהים (בראשית כח יז).
 הוא וכל העם אשר עמו. מה הוא שלם. אף הם שלמים.
 ד"א הוא וכל העם. בזכותו בא כל העם.

Verse 7

ויבן שם מזבח. חידש האבן אשר שם מראשותיו. דכתיב והאבן הזאת אשר שמתי מצבה (שם שם כב). ואימתי היה בית אלהים. בבואו מפדן ארם. שנאמר ויבן שם מזבח.
 כי שם נגלו אליו האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שנאמר והנה מלאכי אלהים עולים ויורדים בו (שם כח יב). ופירשו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כדמתרגמינן איתגליא ליה מלאכיא.
 ד"א כי שם נגלו אליו האלהים. זה הקב"ה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> והיינו דא"ר יוחנן כל מקום שפקרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> המינין תשובתן בצידן. וזה אחד מהם כי שם נגלו אליו בלשון רבים. תשובתן בצידן לאל העונה אותי ביום צרתי ויהי עמדי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ולמה הוציאו בלשון רבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ישתבח שמו וסנקלוטין עמו.

Verse 8

ותמת דבורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שאילה מהיכן נמצאת דבורה עם יעקב והכתיב כי במקלי עברתי (שם לב יא). אלא מלמד ששלחה רבקה אמנו להביא את יעקב. וכה"א עד שוב אף אחיך ממך ושלחתי ולקחתיך משם (שם כז מה).
 מינקת רבקה. לבאר לנו כי היתה דבורה. כי לא נזכר שמה עד עתה. שנאמר וישלחו את רבקה אחותם ואת מניקתה (שם כד נט). ובא הנה להזכיר את שמה.
 ותקבר מתחת לבית אל. במקום קדוש. מלמד שזכותה גרמה לה להקבר שם. וכה"א ותמת שם מרים ותקבר שם (במדבר כ א). ללמדך שמעשיה גרמה לה.
 ד"א למה נאמר ותקבר בדבורה ורחל ומרים. הוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שארז"ל אין מניחין את המטה ברחוב במועד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מפני שמרגילין את ההספד. ולא של נשים לעולם מפני הכבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שנאמר ותמת שם מרים ותקבר שם (שם שם שם). סמוך למיתה קבורה.
 ויקרא שמו אלון בכות. שתי בכיות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> דא"ר שמואל בר נחמן לשון יונית הוא אלון אחר ואע"פ שאין מקרא יוצא מידי פשוטו. יש בו לדרוש אלון אחר. משום דכתיב בכות שעד שהוא מתאבל על דבורה באה לו שמועה של אמו.
 מיד ט) וירא אלהים וגו' ויברך אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שבירכו ברכת אבלים. וכן מצאנו ביצחק ויהי אחרי מות אברהם ויברך אלהים את יצחק בנו (בראשית כה יא). וירא אל יעקב עוד בבואו מפדן ארם ויברך אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> זש"ה ברוך אתה בבואך וברוך אתה בצאתך (דברים כח ו). לכך נאמר ויברך אותו. שהרי בבואו אל חמיו נטען ברכות ואל שדי יברך אותך. ובצאתו טענו ברכות.

Verse 9



Verse 10

ויאמר לו אלהים שמך יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אין קיום השטר אלא חותמיו. לפי שאמר לו המלאך לא יעקב יאמר עוד שמך כי אם ישראל (בראשית לב כט).
 ויקרא את שמו ישראל. הקב"ה קראו ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אבל לא הוזהרו ישראל שלא לקרותו יעקב. משה רבינו קראו יעקב. שנאמר זכור לעבדיך לאברהם ליצחק וליעקב (שמות לב יג). ומנין היה לו למשה רבינו לקרותו יעקב. לפי שנאמר אנכי אלהי אביך אלהי אברהם אלהי יצחק ואלהי יעקב ויסתר משה פניו (שם נ ו).

Verse 11

ויאמר לו אלהים אני אל שדי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אני הוא שאמרתי לעולם די. לפי כשנברא שמים וארץ היו נמתחין והולכים עד שאמר להם הקב"ה די.
 גוי וקהל גוים יהיה ממך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> כבר נולדו אחד עשר שבטים. ובנימין כבר נתעברה ממנו אמו. וכבר יצאו מחלציו. אבל עדיין לא יצא בנימין מבטן אמו. לכך נאמר לו גוי זה בנימין. וקהל גוים זה מנשה ואפרים. שנאמר מנשה ואפרים כראובן ושמעון יהיו לי. (בראשית מח ה).
 ומלכים מחלציך יצאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> זהו ירבעם ויהוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ירבעם מאפרים. ויהוא ממנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> רבנן אמרי ומלכים מחלציך יצאו. זה שאול ואיש בושת שיצאו מבנימין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מדרש זה דרש אבנר בן נר והמליך את איש בושת בן שאול ומלכים מחלציך יצאו.
 ד"א גוי וקהל גוים. שבט בנימין נולד לו ונקרא קהל. מיכן א"ר יהודה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> במס' הוריות חייב כל שבט ושבט להביא פר בהוראה למה כי שבט אחד מקרי קהל. שנאמר גוי וקהל גוים. ומה הוה ליה למילד בנימין. שמע מינה דשבט אחד מקרי קהל. שנאמר גוי וקהל גוים. זה טעמו של ר' יהודה דמחייב פר על כל שבט ושבט דאיקרי שבט קהל. כמו שאמר מבנימין. והאי דכתיב ונעלם דבר מעיני הקהל (ויקרא ד יג). הוא שבט אליבא דר' יהודה. וחכמים פליגי עליה. ועיקר המחלוקות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> במסכת הוריות.

Verse 12

ואת הארץ אשר נתתי לאברהם וליצחק לך אתננה ולזרעך אחריך אתן את הארץ. ג' נתינות כתוב כאן. כנגד אברהם ויצחק ויעקב. ס"א כנגד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ג' ארצות יהודה. ועבר הירדן. והגליל.

Verse 13

ויעל מעליו אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> אמר ריש לקיש האבות הן הן המרכבה. שנא' ויעל אלהים מעל אברהם (בראשית יז כב). והנה ה' נצב עליו (שם כח יג). אשריהן לצדיקים ששכינה למעלה מראשיהן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מיכן ארז"ל אסור לאדם להלוך ד' אמות בקומה זקופה. לפי ששכינה למעלה מראשו.
 במקום אשר דבר אתו. מלמד ששני פעמים נגלה אליו בבית אל אחרי שובו מפדן ארם חוץ מפעם הראשונה. שנאמר כי שם נגלו אליו האלהים בברחו מפני אחיו (בראשית לה ז). לכך נאמר במקום אשר דבר אתו. ההוא המקום הראשון אשר דבר אתו. וכתיב יד) ויצב יעקב מצבה במקום אשר דבר אתו מצבת אבן. מפרש מה המצבה שהציב במקום אשר דבר אתו מצבת אבן ויסך עליה נסך ויצק עליה שמן.

Verse 14



Verse 15

ויקרא יעקב את שם המקום אשר דבר אתו שם אלהים בית אל. ללמדך שהוא המקום הראשון שהציב שם מצבת אבן. אשר היתה תחת מראשותיו והוא מקום בית אל ששם העיר היתה בראשונה לוז. ועם הפעם הראשונה בלכתו אל פדן ארם. ג' פעמים נראה אליו במקום ההוא. לכך נאמר ג' פעמים אשר דבר אתו. הראשון במקום אשר דבר אתו. השני במקום אשר דבר אתו. השלישי ויקרא יעקב את שם המקום אשר דבר אתו.

Verse 16

ויסעו מבית אל ויהי עוד כברת הארץ. שהחמה בעולם והארץ נכברת ככברה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> א"ר אליעזר בן יעקב בשעה שהארץ חלולה ככברה והבר מצוי.
 ותלד רחל ותקש בלדתה. מלמד שאין האשה נבדקת אלא בשעת לידה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> והיינו דתנן על שלשה דברים נשים מתות בשעת לידתן על שאינן זהירות בחלה בנדה ובהדלקת הנר. ואע"פ שבכל אלו הג' לא נתחייבה רחל אמנו. מ"מ לפי שנאמר עם אשר תמצא את אלהיך לא יחיה (בראשית לא לב). נענשה רחל ולא נגבה דינה אלא בשעת לידתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> והיינו דאמרי אינשי נפל תורא חדוד סכינא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> וכן האנשים אין נגבה דינם אלא במקום סכנה. כגון גשר וקיר נטוי וספינה. וכל מקום שיש בו סכנה מזכירין לו עונותיו.
 ותלד רחל ותקש בלדתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> שלשה נתקשו בשעת לידתן ומתו. רחל ואשת פנחס <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ומיכל בת שאול. רחל כדאמרן. אשת פנחס הרה ללת וגו' (ש"א ד יט). ומיכל בת שאול לא היה לה ולד עד יום מותה (ש"ב ו כג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ביום מותה היה לה.

Verse 17

ויהי בהקשותה בלדתה וגו' כי גם זה לך בן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> אמר אבא חלבו בר קרייה תאומה יתירה נולדה עם בנימין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> שכל השבטים נולדה תאומה עמהם. וכאן תאומה יתירה. לכך נאמר גם זה.

Verse 18

ויהי בצאת נפשה כי מתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ג' מתין עד שהן משיחין. חיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> והדרקון. וחולי מעים. והכתוב מוקדם ומאוחר.
 ותקרא שמו בן אוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> כלומר בן צערי. כמו מה יתאונן אדם חי (איכה ג לט).
 ואביו קרא לו בנימין. מלא קראו בלשון הקודש בנימין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> כמו בן ימים. בנימין מלא. לפי שאמר לו הקב"ה גוי וקהל גוים יהיו ממך ומלכים מחלציך יצאו.

Verse 19

ותמת רחל ותקבר בדרך אפרתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מה ראה יעקב אבינו לקבור את רחל בדרך אפרת. אלא צפה שהגליות עתידות לעבור משם. הה"ד כה אמר ה' קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים רחל מבכה על בניה וגו' (ירמיה לא יד).

Verse 20

ויצב יעקב מצבה על קבורתה. מלמד שכל אחד מהבנים שמו אבן על האבנים ההם. על שם אחד עשר שבטים.
 הוא מצבת קבורת רחל. האבן של יעקב הוא על כולן כי שמו י"ב אבנים זו למעלה מזו. לכך נאמר מצבת קבורת רחל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> כי לשון צב הוא כופה. כמו שש עגלות צב (במדבר ז ג).
 עד היום. כל מקום שנאמר עד היום זוכר לדורות ומרחמן.

Verse 21

ויסע ישראל ויט אהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> מה ת"ל אהלה בה"א. לפי שנותרה לאה גבירה לפיכך נטה אהלה תחלה.
 מהלאה למגדל עדר. זה שאמר הכתוב ואתה מגדל עדר עופל בת ציון וגו' הממשלה הראשונה (מיכה ד ח). זו זכות יעקב אבינו.

Verse 22

ויהי בשכון ישראל בארץ ההוא וילך ראובן וישכב את בלהה פילגש אביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ארז"ל מנוקה אותו הצדיק מאותו עון. אפשר עתידין בניו לעמוד על הר עיבל ולומר ארור שוכב עם אשת אביו כי גלה כנף אביו (דברים כז כ). והוא אומר וישכב את בלהה. אלא מלמד שתבע עלבון אמו. אמר אחות אמי היתה צרה לאמי. שפחת אחות אמי תהא צרה לאמי. עמד ובלבל מצעה. לכך נאמר וישכב את בלהה. שמעלה עליו הכתוב כאילו שכבה.
 וישמע ישראל ויהיו בני יעקב שנים עשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> הפסוק הזה מופלג לשנים. כדי לייחס את ראובן עם שאר בני יעקב. שנאמר ויהיו בני יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> א"ר סימון קשה לפני הקב"ה לעקור ג' ייחוסם ממקומם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> הה"ד ובני ראובן בכור ישראל כי הוא הבכור. ובחללו יצועי אביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> נתנה בכורתו ליוסף ולא להתייחס לבכורה (דה"א ה א). אמור מעתה בכורת ממון ניטלה ממנו. ולא ניטלה ממנו בכורת רחמים. שנא' ולא להתייחס לבכורה. אין מייחסין ליוסף אלא לראובן. הה"ד ויהי בשכון ישראל בארץ וגו' ויהיו בני יעקב שנים עשר.

Verse 23

בני לאה בכור יעקב ראובן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> א"ר יודן בש"ר אחא ראובן בכור לעיבור. בכור ללידה. בכור לבכורה. בכור לנחלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ובכור לנבואה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> דכתיב תחלת דבר ה' בהושע (הושע א ב).

Verse 24

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> בני רחל יוסף ובנימין. לכך נאמר ולא להתייחס לבכורה (ד"ה א ה א).

Verse 25

ובני בלהה. לפי שהקדימה בלהה לבנים קידמה בייחוס. ואחריה כו) ובני זלפה שפחת לאה גד ואשר אלה בני יעקב. מטה שלמה בלא דופי. אלה פסל עשו וישמעאל. לכך נאמר אלה בני יעקב אשר ילד לו ייחסם כאחד.

Verse 26



Verse 27

ויבא יעקב אל יצחק אביו ממרא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> בן צ"א שנים היה יעקב כשנולד יוסף. הוסיף ו' שנים שעבד בצאן. וב' שעשה בדרך. מצאנו ליעקב בן צ"ט כשבא אל יצחק אביו. הרי ליצחק קנ"ט כשבא יעקב מפדן ארם. נמצא שחיה יצחק אחרי כן כ"א שנה. צא מהם שבעה עשר שהי' יוסף כשנמכר. נשארו ד' שנים ליצחק מלמד שחיה יצחק אחר מכירתו של יוסף ארבעה שנים. הוא שאמר הכתוב ויבך אותו אביו (בראשית לז לה). זה זקינו יצחק.
 ממרא קרית הארבע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> הוא שאמרו למעלה ענק וג' בניו אחימן ששי ותלמי.
 הוא חברון. הוא על שם העיר. הוא כתוב שנקרא שם המקום בלשון זכר.
 אשר גר שם אברהם ויצחק. זש"ה כי גר אנכי עמך תושב ככל אבותי (תהלים ל"ט י"ג).

Verse 28

ויהיו ימי יצחק וגו' ויגוע. הצדיקים נאמר בהם גויעה.
 ויקברו אותו עשו ויעקב בניו. מלמד שעמד על שבועת הבכורה שהרי הקדימו הכתוב.

Verse 29







Verse 1

ואלה תולדות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> לא פסל את הראשונים.
 עשו הוא אדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> הוא אדום. וארצו אדומה. וגבוריו אדומים.

Verse 2

עשו לקח את נשיו וגו' ואת אהליבמה בת ענה בת צבעון החוי. מלמד שנטפל לממזרים. שהרי ענה היה ממזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שצבעון בא על אמו והוליד ממנה ענה. שנאמר ואלה בני צבעון ואיה וענה (בראשית לו כד). הוא שאמר הכתוב איך נחפשו עשו נבעו מצפוניו (עובדיה א ו). גילה הקב"ה פיסולו בתורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כי עדה בת אלון היא בשמת בת אלון. ואהליבמה בת ענה היא אהליבמה בת בארי. כי עין ובאר אחד היא. בשמת בת ישמעאל. היא מחלת בת ישמעאל. עדה ילדה את אליפז. ובשמת ילדה את רעואל. ואהליבמה ילדה את יעוש ואת יעלם ואת קרח כולם חמשה. ואלה בני בניו. אליפז בכור עשו ילד את תימן אומר צפו וגעתם וקנז ותמנע ועמלק. אלה בני עדה בני בניה ובני רעואל נחת וזרח שמה ומזה בני בניה של בשמת. ובני אהליבמה בת ענה. זה ענה הכתוב למטה אשר מצא הימים במדבר. ויולד את יעוש ואת יעלם ואת קרח.

Verse 3

ויקח עשו את נשיו. ביעקב כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ויקח את בניו ואת נשיו (בראשית לא יז). ובעשו כתיב את נשיו ואת בניו. זש"ה לב חכם לימינו ולב כסיל לשמאלו (קהלת י ב).

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12

ותמנע היתה פילגש לאליפז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> תני ר' שמעון בן יוחי להודיע שבחו של ביתו של אברהם אבינו. שהיו מלכים ושלטונים רצים להתדבק בו. מה היה לוטן. היה אחד מן השולטנות. שנאמר אלוף לוטן. וכתיב ואחות לוטן תמנע.
 ותמנע היתה פילגש לאליפז. אמרה הואיל ואיני כדאי להנשא לו לאשה אהיה לו לשפחה. והרי דברים קל וחומר ומה אם עשו שלא היה בידו אלא מצוה אחת על ידי שהיה מכבד את אביו היו מלכיות ושלטונות רוצות להדבק בו. על אחת כמה וכמה שיהו רוצות להדבק באבינו יעקב הצדיק. ויש מפרש ותמנע על פירוש לגרמיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כי הפרידו הכתוב וכתב ותמנע. כי תמנע זכר הוא. וכן מפורש בד"ה ותמנע ועמלק (דה"א א לו).
 היתה פילגש. ולא זכר את שמה.
 טו) אלופי בני עשו. פסל שאר משפחתו.
 בני אליפז בכור עשו. שנאמר ותלד עדה לעשו את אליפז.
 אלוף תימן. אלוף אומר. אלוף צפו. אלוף קנז. אלוף קרח. הוא תמנע הכתוב למעלה. הוא קרח הזכור כאן. כי דבר הנקרח מניע ממקומו. לכן קרח במקום תמנע. וזכרו באלופים בשם קרח. ותמנע נולד בארץ אדום. ולא היה קרח בן אהליבמה. כי זה הוא קרח בן אליפז בן עשו. אשר נקרא תמנע בדברי הימים. וגם הנה כתוב ותמנע שהוא בן אליפז. כי למעלה זכורים בני אליפז עם עשו עם עמלק בן פילגש אליפז. ופה אליפז עם קרח. אבל קרח בן עשו עצמו הוא הזכור למעלה ולמטה בן אהליבמה שילדה לעשו.

Verse 13

ואלה אלופיהם הוא אדום. הוא ברשעתו מתחלתו ועד סופו. ומה שכתוב וילך אל ארץ מפני יעקב אחיו. לפי שמכר הבכורה והניח לו הארץ.
 אלה בני עשו ואלה אלופיהם. בני אליפז ז' בני רעואל ד' הכל אחד עשר אלופים לעשו.

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

אלה בני שעיר החורי יושבי הארץ. שבא עשו להתיישב בתוכם.
 ד"א יושבי הארץ מיושבי הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שהיו יודעים איזה קרקע טוב לחטים. ואיזה לכוסמים. ואיזה לגפנים ולדקלים. לוטן היה בכורו של שעיר שבא עשו להתיישב בארץ.

Verse 21



Verse 22

ואחות לוטן תמנע. זאת תמנע מאם אחרת היתה לו אחותו ללוטן כי בת שעיר היתה והיתה פילגש לאליפז בן עשו. ולפי שמצאנו בדברי הימים. כי תמנע היה בן אליפז. הוצרך לפרש כי תמנע היתה פילגש לאליפז. שהיא אחות לוטן. וגם תמנע היה לו בן לאליפז.

Verse 23

ואלה בני צבעון ואיה וענה. זה צבעון בן שעיר החורי ושם בניו ואיה וענה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> וי"ו של ואיה הוא עיקר בשם. כמו ופסי (במדבר יג יד). כי כל ו' בשם טפל חוץ מאלו שהן עיקר שהוא ראשון.
 וענה. הוא בן צבעון שהוליד את אהליבמה. שנאמר אהליבמה בת ענה בת צבעון. כי צבעון אבי אביה. וקראה הכתוב בת צבעון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ורבותינו אמרו כי ענה הוא בת צבעון מאמו. שנאמר הוא ענה הזכור למעלה לפי שהיה פסול.
 הוא ענה אשר מצא את הימים במדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> והם הפרדים. בריה חדשה מן הכלאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מן הסוס הנקבה ומן החמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> וי"א מצא את הימים הכה את הימים. ויהיה מצא כמו תמצא ידך לכל אויביך (תהלים כא ט).

Verse 24



Verse 25



Verse 26

ואלה בני דישן חמדן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> הוא דישון הזכור למעלה בן שעיר החורי וקראו הכתוב דישן. בשם אחיו הקטן. מלמד שמת אחיו וקראו על שמו. כי למטה כתב דישן שהוא אביו של עוץ וארן. הרי ז' אלופים לשעיר ו' אלופים לעשו. וח' מלכים לאדום. הכל ל"א אשר מהם נפוצו בארץ כנען. וכנגדן הרג יהושע שלשים ואחד מלכים בארץ כנען.

Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31

ואלה המלכים. הוסיף על האלופים כי אלו המלכים ממקומות רבות היו כמו שמלה ממשרקה שאול מרחובות הנהר.
 אבל בישראל כתיב (טו) ממנו פנה ממנו יתד (זכריה י ד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כרכא דכולא ביה. ממנו כהניו. ממנו נביאיו. ממנו מלכיו. ממנו שריו.

Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39

מהיטבאל בת מטרד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שנטרד מן העולם.
 בת מי זהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מרוב עשרו היה אומר מה כסף מהו זהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ד"א מי זהב שהיה לו חשוב הזהב כמים.

Verse 40

ואלה שמות אלופי עשו. אלו י"א אלופים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לבד מן הזכורים למעלה כי אותם היו בני עשו ובני בניו. אבל אלו שישבו במקומותם של ראשונים תחת המלכים שהיו באדום הרי אלו י"א אלופים שלטונין.

Verse 41



Verse 42



Verse 43

למושבותם בארץ אחוזתם הוא עשו. הוא רשע מתחלתו ועד סופו.
 אבי אדום. (יט) הוא אדום ומאכלו אדום. וגבוריו אדומים. וארצו אדומה. ועתיד הקב"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שנקרא צח ואדום. ליפרע ממנו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> בלבוש אדום. על ידי משיח בן דוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שנקרא אדמוני עם יפה עינים.
סליק פרשת וישלח.
פרשת וישב.





Verse 1

וישב יעקב בארץ מגורי אביו. כתיב משכיל על דבר ימצא טוב ובוטח בה' אשריו (משלי טז כ). משכיל על דבר זה יעקב אבינו. שהיה משכיל לשוב אל אביו. שנא' ושבתי בשלום אל בית אבי והיה ה' לי לאלהים (בראשית כח כא). ימצא טוב. זה ארץ ישראל שנקרא טובה. שנאמר אל ארץ טובה ורחבה (שמות ג ח). ואומר ההר הטוב הזה והלבנון (דברים ג כה). ובוטח בה' אשריו. שנאמר ואלהי אבי היה עמדי (בראשית לא ה). אשריו. שהרי עשו ברח מפניו שנא' וילך אל ארץ מפני יעקב אחיו (שם לו ו). וכה"א נסו ואין רודף רשע (משלי כח א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> רשעים ארץ ישראל מקיאתן. צדיקים ארץ ישראל קולטתן. בעשו כתיב וילך אל ארץ מפני יעקב אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ר' אליעזר אומר מפני שטר חוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ר' יהושע אומר מפני הבושה. צדיקים ארץ ישראל קולטתן. דכתיב וישב יעקב בארץ מגורי אביו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> תנן התם הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> תנו רבנן הוא אומר לעלות. והיא אומרת שלא לעלות. כופין אותה. ואם לאו תצא בלא כתובה. היא אומרת לעלות. והוא אומר שלא לעלות. כופין אותו. ואם לאו. יוציא ויתן כתובה. הוא אומר לצאת. והיא אומרת שלא לצאת כופין אותו. ואם לאו יוציא ויתן כתובה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> נשא אשה בארץ ישראל. וגירשה בארץ ישראל. נותן לה ממעות ארץ ישראל. נשא אשה בקפודקיא. וגירשה בא"י. נותן לה ממעות ארץ ישראל. נשא אשה בארץ ישראל וגירשה בקפודקיא. נותן לה ממעות א"י. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ומסקנא דהלכתא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> א"ר אבא מקולי כתובה שנו כאן. רשב"ג אומר נותן ממעות קפודקיא. קסבר כתובה דאורייתא.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ת"ר לעולם יחזור אדם וידור בא"י. אפי' בעיר שרובו גוים. ואל ידור בחוצה לארץ. אפילו בעיר שרובה ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> שכל הדר בא"י מעלה עליו הכתוב כאילו קיבל עליו עול שמים. שנאמר לתת לכם את ארץ כנען להיות לכם לאלהים (ויקרא כה לח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> א"ר אלעזר כל הדר בא"י שרוי בלא עון. שנאמר העם היושב בה נשוא עון (ישעי' לג כד). לכך נאמר וישב יעקב. מלמד שכל אותן השנים שהיה בחוץ לארץ לא היתה חשובה ישיבה.
 בארץ מגורי אביו. זה יצחק שאמר לו הקב"ה גור בארץ הזאת ואהיה עמך ואברכך (בראשית כו ג).
 בארץארץ כנען. שעדיין לא נכבשה הארץ לפניהם אלא כנענים היו עובדים האדמה. ובונים הערים. ובונים הבתים. ונוטעים הכרמים. וחוצבים הבארות. שנאמר ובתים מלאים כל טוב אשר לא מלאת ובורות חצובים אשר לא חצבת וגו' (דברים ו יא).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ד"א וישב יעקב. בעוה"ז אין מנוחה לצדיקים. שהרי יעקב אבינו לא נח מפני עשו. ולא שקט בבית לבן. וכשבא לישב ולשקוט נזדווג לו שטנו של יוסף.
 ד"א וישב יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> א"ר חנינא משל לאדם אחד שהיה מהלך בדרך. וראה כת של כלבים ונתיירא מהם וישב לו ביניהם. כך כיון שראה יעקב אבינו עשו ואלופיו נתיירא מהם וישב לו ביניהם. לכך נאמר וישב יעקב.
 ד"א וישב יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> א"ר לוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> משל לאדם אחד שהיה הוא ובנו יושב על פתח פלטיא שלהם ראו נכנסות למדינה חבילות חבילות של קוצים. אמרו הכל למדינה מי יכניס לתוכה. אמר לו פקח אחד מאלו אתם מתייראים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> גץ אחד משלך וגץ אחד משל בנך והם נשרפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> הה"ד והיה בית יעקב אש ובית יוסף להבה וגו' (עובדיה א יח).

Verse 2

אלה תולדות יעקב יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> התולדות הללו לא באו אלא בזכותו של יוסף. כלום יעקב הלך אצל לבן אלא בשביל רחל. התולדות הללו היו ממתינות עד שבא יוסף. שנאמר ויהי כאשר ילדה רחל את יוסף (בראשית ל כה). מי מורידן למצרים יוסף. מי מכלכלן במצרים יוסף. הים לא נקרע אלא בזכות יוסף. הה"ד ראוך מים יחילו (תהלים עז יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> וכתיב בתריה גאלת בזרוע עמך בני יעקב ויוסף סלה (שם שם טז). לכך נאמר אלה תולדות יעקב יוסף.
 ד"א אלה תולדות יעקב יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לפי שעניני יוסף אירעו ליעקב אבינו. מה יעקב אבינו אמו עקרה. אף יוסף אמו עקרה. מה יעקב אבינו ילדה אמו שנים. אף יוסף ילדה אמו שנים. מה יעקב אחיו שונא אותו. אף יוסף אחיו שונאין אותו. מה יעקב אחיו מבקש להרגו. אף יוסף אחיו מבקשים להרגו. מה יעקב אבינו רועה. אף יוסף היה רועה. מה יעקב נתברך בעושר. אף יוסף נתברך בעושר. מה יעקב יצא חוץ לארץ. אף יוסף יצא חוץ לארץ. מה יעקב נשא אשה חוץ לארץ. אף יוסף נשא אשה בחוצה לארץ. מה יעקב הוליד בנים בחוצה לארץ. אף יוסף הוליד בנים בחו"ל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מה יעקב נתגדל על ידי חלום. אף יוסף נתגדל ע"י חלום. מה יעקב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> נתברך בית אביו בשבילו. אף יוסף נתברך בית אדוניו בשבילו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מה יעקב מצוה. אף יוסף מצוה. מה יעקב ירד מצרים. אף יוסף ירד מצרימה. מה יעקב נחנט. אף יוסף נחנט. מה יעקב העלו עצמותיו. אף יוסף העלו עצמותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מה יעקב נפרד מאביו כ"ב שנה. אף יוסף נפרד מאביו כ"ב שנה. שנאמר ויוסף בן שבע עשרה שנה. וכתיב ויוסף בן שלשים שנה בעמדו לפני פרעה (בראשית מא מו). וז' שנים של שובע. וב' של רעב הרי ל"ט. יצא מהם י"ז נשאר כ"ב.
 היה רועה את אחיו בצאן. לא אמר הצאן אלא בצאן. שהיה שוטר עליהם ושומר אותם. מה יעשו בצאן שלא ישחיתו אותם. לכך נאמר בצאן.
 היה רועה. היה שומר בשביל שהיה אהוב (כד) ונאמן לאביו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> והוא נער. שהיה מתגעגע. מתקן בשערו. מתלה בעקיבו. והוא מעשה נערות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ד"א והוא נער שהיה ננער עליהם. כמו הנער הנצב על הקוצרים (רות ב ו) ויאמר עשו כך עשו כך. ולא על כולם. אלא את בני בלהה ואת בני זלפה. לפי שהיה סבור שהם בני פילגשים. ולא ירשו את בני האמהות.
 ויבא יוסף את דבתם רעה אל אביהם. שהיה אומר לו כי בני בלהה ובני זלפה משחיתים את הצאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ר' יהודה אומר את דבתם של בני לאה. שהיו קורין לבני השפחות עבדים. ר' שמעון אומר על כולן הוא אומר. ויבא יוסף את דבתם רעה. שהיו תולין עיניהם בבנות הארץ. לפיכך נתגרה בו אשת פוטיפר. שנאמר ותשא אשת אדוניו את עיניה (בראשית לט ז).
 ויבא יוסף את דבתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ולהלן הוא אומר ויוציא דבת הארץ (במדבר יג לב). לפי שהוציאו מלבם. אבל ויבא ממה שהוא מביא. לא נענש אלא לפי שהביא אל אביהם. ולא הביא הדבה להגיד לאחרים. אלא אל אביהם. כדי לייסרם ולמנעם.

Verse 3

וישראל אהב את יוסף. על כי הזכיר למעלה את דבתם. שלא היו הולכים ביושר כאביהם אמר וישראל.
 כי בן זקונים הוא לו. שהיה חביב וזריז כמותו.
 ועשה לו כתונת פסים. (כח) שהיתה מגעת על פס ידו.
 ד"א שהיתה מגעת עד פס רגליו.
 ע"א פסים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שהיתה דקה ביותר ונטמנת בפס יד.
 ד"א פסים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> שהפיסו עליה איזה מהם יוליכה לאביו ועלה ליהודה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ד"א פסים. על שם עצמן שנמסר להם פ' פוטיפר. ס' סוחרים. י' ישמעאלים. מ' מדינים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מיכן ארז"ל אל ישנה אדם את בנו משאר בניו. ויש אומרים פסים פזים. כמו נתעלסה נתעלזה.

Verse 4

ויראו אחיו כי אותו אהב אביהם מכל אחיו. וישנאו אותו ולא יכלו דברו לשלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> א"ר אחוה בר זעירא מתוך גנותם של שבטים אתה יודע שבחן. שהרי באבשלום כתיב ולא דבר אבשלום עם אמנון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מטוב ועד רע (ש"ב יג כב). שהיה הדבר טמון בלבו. אבל כאן ולא יכלו דברו לשלום. מה שבלב היה בפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לשלם חסר ו'. שהיה בדעתם לשלם לו רעה. שנאמר ואתם חשבתם עלי רעה (בראשית נ כ).

Verse 5

ויחלם יוסף חלום ויגד לאחיו ויוסיפו עוד שנא אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> היינו דתנן הקנאה והתאוה והכבוד מוציאין את האדם מן העולם.

Verse 6

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ויאמר אליהם שמעו נא. מלא מלמד שהיה רואה שעה שהיו כולם מקובצים ומספר להם חלומותיו.
 שמעו נא. בבקשה מפני מה היה מפייס להם לשמוע חלומותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> שהרי אמרו חכמים חלמא דלא מיפשרא כאגרת דלא מיקריא כיון שנאמר ויגד לאחיו. מה ת"ל ויאמר אליהם שמעו נא. אלא מלמד שאע"פ שהיה יודע בהם שמוסיפין לו שנאה. לא היה נמנע מלספר להם חלומותיו.

Verse 7

והנה אנחנו מאלמים אלומים. אלומים הם העומרים. כמו שנא' נושא אלומותיו (תהלים קכו ו).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ד"א אלומים. ערומים. עי"ן מתחלף באל"ף. כמו מגועל מגואל. ל' תחת ר' כמו אלמנותיו ארמנותיו. אמר להם עתידין אתם לכנוס פירות ואני כונס. שכשם שראה פרעה חלום הרעב. כך ראהו יעקב אבינו. והשבטים כינסו פירות ולא הצליחו. שנאמר והנה קמה אלומתי וגם נצבה. שלכם מתרקבים ושלי עומדים. לפי שהכניס התבואה בשיבולת ולא מירחן לו לפיכך עמדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מאלמים אלומים תרי. קמה אלומתי חד. תסבינה אלומותיכם חד. ותשתחוינה לאלומתי חד. כנגד ה' פעמים שהיו עתידין להשתחוות לו.
 ד"א ויגד לאחיו. מאחר שאמר ויגד לאחיו. מה ת"ל ויאמר שמעו נא. אלא מלמד שהיה מספר להם ולא היו מקשיבים. לכך נאמר ויאמר אליהם שמעו נא החלום.

Verse 8

ויאמרו לו אחיו המלך תמלוך עלינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> לפי שענו לו בלשון כפול. יצאו ממנו מלכים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> מיכן אמרו כל החלומות הלכו אחר הפה.
 ויוסיפו עוד שנא אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ג' שנאות כתוב. ולג' אומות מכרוהו. ישמעאלים. מדינים. סוחרים.

Verse 9

ויחלם עוד חלום אחר ויספר אותו לאחיו.

Verse 10

ויספר אל אביו ואל אחיו. תחלה סיפר לאחיו. ואח"כ סיפר לאביו לפני אחיו ויאמר הנה חלמתי חלום עוד והנה השמש והירח ואחד עשר כוכבים משתחוים לי. חמשה והנה כתיב. והנה אנחנו. והנה קמה. והנה תסובינה. הנה חלמתי. והנה השמש. כנגד ה' פעמים שהשתחוו לו.
 הבוא נבוא אני ואמך ואחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זו בלהה שפחת רחל. שגידלה אותו כאמו.

Verse 11

ויקנאו בו אחיו. ידעו כי כאשר פתר להם אביהם כך עתיד להיות.
 ואביו שמר את הדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> א"ר לוי נטל קולמוס וכתב באיזה יום ובאיזה שעה. (מה) מיכן אמרו חכמים לעולם יצפה אדם לחלום טוב עד כ"ב שנים.

Verse 12

וילכו אחיו לרעות את צאן אביהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> את נקוד עליו. מלמד שלא הלכו אלא לרעות עצמן ולאכול צאן אביהם.
 בשכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מקום מזומן לפורעניות.

Verse 13

ויאמר ישראל אל יוסף הלא אחיך וגו' ויאמר לו הנני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> נהג כבוד כראוי. ודבר זה היה יעקב אבינו זוכר ומעיו מתחתכים עליו. יודע שאחיו שונאים אותו. והוא אומר הנני.

Verse 14

ויאמר לו לך נא ראה את שלום אחיך ואת שלום הצאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> מכאן שצריך אדם לשאול בשלום דבר שיש לו הנאה ממנו.
 וישלחהו מעמק חברון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> א"ר אחא להשלים העצה העמוקה שנתן הקב"ה בינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ובין חבר נאה שהוא קבור בחברון. ועבדום וענו אותם וגו' (בראשית טו יג). שהרי חברון נתונה בהר. אלא כדפרשי רבנן.
 ויבא שכמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מקום מוכן לפורעניות.

Verse 15

וימצאהו איש והנה תועה בשדה וישאלהו האיש.

Verse 16



Verse 17

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> ויאמר האיש.

Verse 18

ויראו אותו מרחוק ובטרם יקרב אליהם ויתנכלו אותו להמיתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מיד שיסו בו את הכלבים.

Verse 19

ויאמרו איש אל אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> אלו שמעון ולוי.
 הנה בעל החלומות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שעתיד להשיאם לבעלים. ולהורידם לשיעבוד על ידי חלומות.
 הלזה בא. שתי הלזה כתובים. האיש הלזה ההולך (בראשית כד סה). והלזה בא.

Verse 20

ועתה לכו ונהרגהו ונשליכהו באחד הבורות ואמרנו חיה רעה אכלתהו ונראה מה יהיו חלומותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> והקב"ה אמר נראה דברי מי עומדים.

Verse 21

וישמע ראובן ויצילהו מידם. והיכן היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ר' יהודה ור' נחמיה. ר' יהודה אומר כל אחד ואחד היה משמש את אביו יומו. ואותו היום היה של ראובן. ר' נחמיה אומר. אמר ראובן בכור אני ואין הסרחון נתלה אלא בי. לפיכך ויצילהו מידם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> רבנן אמרי הוא מונה אותי עם אחי. שנא' והנה השמש והירח ואחד עשר כוכבים. ואיני מצילו. מיד ויצילהו מידם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> לפיכך זכה ראובן להימנות בהצלה תחלה. שנאמר את בצר במדבר בארץ המישור לראובני (דברים ד מג).

Verse 22

ויאמר אליהם ראובן אל תשפכו דם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> כוונתו לשמים. שנאמר למען הציל אותו מידם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אלולי היה יודע ראובן שעתיד הכתוב להעיד עליו למען הציל אותו מידם להשיבו אל אביו. לא היה נפרד ממנו כלל.

Verse 23

ויהי כאשר בא יוסף אל אחיו ויפשיטו את יוסף את כתנתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> זה חלוק.
 את כתנת הפסים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> זה פרגוד. בגד פשוט הוא שלובשים בדרכים.

Verse 24

ויקחהו וישליכו וגו' והבור רק אין בו מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> מים אין בו. אבל נחשים ועקרבים היה בו.

Verse 25

וישבו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> לאכול לחם וגו' וגמליהם נושאים נכאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אלו חרובין שמחריבין השינים.
 וצרי. כמשמעו.
 ולוט. מיני בשמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> בטנים. מיני פירי.

Verse 26

ויאמר יהודה אל אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> בג' מקומות דבר יהודה לפני אחיו. ויאמר יהודה אל אחיו. ויבא יהודה ואחיו (בראשית מד יד). ויגש אליו יהודה (שם יח). היינו דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> כי יהודה גבר באחיו (דה"א ה ב).

Verse 27

לכו ונמכרנו לישמעאלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> מה ראה יהודה שפתח להם דרך מכירה. אמר כנען שחטא נתקלל לעבד. אף זה שחטא לכו ונמכרנו לישמעאלים.

Verse 28

ויעברו אנשים מדינים סוחרים וגו' בעשרים כסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> כנגדן נתחייבו בכורי ישראל לתת ה' סלעים. שהן כ' דינר. תחת בכורה של רחל.

Verse 29

וישב ראובן אל הבור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> היכן היה. ר' אליעזר אומר עסוק הוא בשקו ובתעניתו. כיון שנפנה הלך והציץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> וי"א הלך להביא חבל להעלותו.
ראובן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> אמר הקב"ה אתה פתחת בתשובה. לפיכך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> הושע בן בארי משבטך פותח בתשובה. שנאמר שובה ישראל עד ה' אלהיך (הושע יד ב).

Verse 30

וישב אל אחיו ויאמר וגו' ואני אנה אני בא. אמר להם כסבור הייתי שאמצא תרופה למעשה בלהה. ועתה אנה אני בא.

Verse 31

ויקחו את כתונת יוסף וישחטו שעיר עזים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> למה שעיר עזים. שדמו דומה לדם האדם. לפיכך השעיר לחטאת.

Verse 32

וישלחו את כתונת הפסים וגו' הכר נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> בישר בהכר נא. ובהכר נא בישרוהו. היא שתמר אומרה ליהודה הכר נא למי החותמת.

Verse 33

ויכירה ויאמר כתונת בני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> מיכן שאין השכינה שורה לא מתוך עצלות. ולא מתוך עצבות. שהרי יעקב אבינו אמר חיה רעה אכלתהו.

Verse 34

ויקרע יעקב שמלותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ר' פנחס בש"ר הושעיה אמר שבטים גרמו לאביהם לקרוע. ונפרע להם במצרים. ויקרעו שמלותם (בראשית מד יג). יוסף גרם לשבטים לקרוע. ונפרע לבן בנו. ויקרע יהושע שמלותיו (יהושע ז ו). בנימין גרם לשבטים לקרוע. איכן נפרע לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ויקרע מרדכי את בגדיו (אסתר ד א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> מנשה גרם לשבטים לקרוע. לפיכך נתקרעה נחלתו. חציו בעבר הירדן וחציו בארץ כנען.
 וישם שק במתניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> א"ר איבו לפי שתפס יעקב אבינו את השק. לפיכך אינו זז ממנו ולא מבני בניו עד סוף כל הדורות. אחאב. וישם שק על בשרו (מ"א כא כז). יורם. והנה השק על בשרו (שם ו ל). מרדכי. וילבש שק ואפר (אסתר ד א). ומעולם לא שב ריקם.
 ויתאבל על בנו ימים רבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> כ"ב שנה.

Verse 35

ויקמו כל בניו וכל בנותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> אלו כלותיו.
 וימאן להתנחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> מתנחמין על המתים. ואין מתנחמים על החיים.
 ויאמר כי ארד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> כסבור היה שקצף הקב"ה עליו שחסר מי"ב שבטים.
 ויבך אותו אביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> זה יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> כמו שחשבנו למעלה. כי י"ב שנים חיה יצחק אחר מכירת יוסף.

Verse 36

והמדנים מכרו אותו אל מצרים לפוטיפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> ד' פעמים נמכר. לישמעאלים. וישמעאלים לסוחרים. וסוחרים למדינים. ומדינים למצרים.





Verse 1

ויהי בעת ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מה כתוב למעלה מן הענין. והמדנים מכרו אותו אל מצרים. לא היה צריך למימר אלא ויוסף הורד מצרימה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> (ר' יהודה) [ר' אלעזר] אומר כדי לסמוך ירידה לירידה. ר' יוחנן אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כדי לסמוך הכר נא להכר נא. ר' שמואל בר נחמני אמר כדי לסמוך מעשה תמר למעשה אשת פוטיפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ודכוותה ולא יתבוששו (בראשית ב כה). והנחש היה ערום (שם ג א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> לא היה צריך לכתוב אלא ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם. אלא מלמד שראה אותם מתעסקין בדרך ארץ ונתאוה לה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> רבנן אמרי כדי לסרוג על הספר כולו שיאמרו ברוח הקודש נאמרה.
 וירד יהודה מאת אחיו. כיון שנמכר יוסף עמדו עליו אחיו. אמרו מלך היית עלינו. אמרת לנו לכו ונמכרנו לישמעאלים וישמעו אחיו. אם אמרת לנו פטרו אותו לשלום היינו שומעים. לכך נאמר וירד יהודה מאת אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אמר נפזר עצמנו שכל זמן שאנו מכונסין השטר מצוי להגבות. שכן הוא אומר בגביע. האלהים מצא את עון עבדיך (שם מד טז). לפי שהיו מכונסין.
 ויהי בעת ההוא וירד יהודה מאת אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ירידה היה לו שקבר את אשתו ואת בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שכל המתחיל במצוה ואינו גומרה בא לידי זו.
 ויט. (ט) מיכן סמכו אנשי ארץ ישראל לכתוב כתובות אשה כ"ה סלעים מנין וי"ט.
 יהודה נטה עד איש עדולמי. לפיכך הנביא אומר עד עדולם יבא כבוד ישראל (מיכה א טו).

Verse 2

וירא שם יהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> זה המעשה היה קודם מכירת יוסף. אלא סיפור הכתוב היא להביא כי לקה יהודה באשתו ובניו על שם מכירת יוסף <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כי ער נקרא שמו שהוערה מן העולם. ואונן שהביא אנינה עליו. שלה על כי שלה שגג וכזב במכירת יוסף. וזה שאמר הכתוב והיה בכזיב. על שם מעשה מכירת יוסף נקרא כזיב. שכן כתוב באלישע הנביא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אל תשלה את אמתך (מ"ב ד כח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> וכתיב אל תכזב בשפחתך (שם שם טז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כך כזיב ושלה אחד הוא. והיה יהודה בכזיב במעשה מכירת יוסף.

Verse 3

ויקח יהודה אשה לער בכורו ושמה תמר. שתימר מעשיה כקטורת. שלא רצתה לצאת מבית יהודה.

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

ויהי ער בכור יהודה רע. הוא להיפך ער.
 בעיני ה'. שלא היה אדם יודע רשעתו אלא הקב"ה. והוא פירסמו בפסוק השני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שהיה חורש בגנות ומערה באשפות. למה. כדי שלא תתעבר ותכחיש יפיה. והעולם לא נברא לתוהו והלא לשבת יצרה.
 וימיתהו ה'. דינו בידי שמים. שהיה ממית הבנים שהיו עתידין לצאת ממנו. כענין שנאמר קול דמי אחיך (בראשית ד י). דמו ודם זרעותיו. כיוצא בו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אם לא דמי נבות ואת דמי בניו וגו' (מ"ב ט כו).

Verse 8

ויאמר יהודה לאונן בא אל אשת אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מלמד שהיו נוהגין על הייבום קודם מתן תורה ממצות הדעת. ויבם מלשון ויבן. מ"ם משמש בנו"ן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כמו לקץ הימין (דניאל יב יג) הימים. שיבנה ממנה בנים.
 והקם זרע לאחיך. מיכן תשובה לאומרים אין הייבום תלוי אלא בנחלה. שהרי עדיין לא היתה נחלה לישראל. שנאמר וישב יעקב בארץ מגורי אביו. ואומר ודור רביעי ישובו הנה. (בראשית טו טז) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ותשובה לאומרים כי ישבו אחים יחדו. (דברים כה ה) אל הקרובים שהרי ער ואונן אחים מאב היו. ולמדנו ייבום מיהודה. מה כאן באחיה ממש. אף להלן באחיה ממש. ברוך שבחר בדברי חכמים.

Verse 9

וידע אונן כי לא לו וגו' ושחת ארצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שהיה דש מבפנים וזורה מבחוץ.
 לבלתי נתן זרע לאחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> נתן כתוב חסר ו'. (כא) שנתן דין ארורים כאחד. שנא' וימת גם אותו. גם אותו כדין אחיו. שהיה משחית זרעו כאחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ר' יוסי בר חלפתא נטע ה' ארזים בישראל מאשת אחיו שיבמה. ואלו ה' ר' ישמעאל ב"ר יוסי. ר' אבודימוס ב"ר יוסי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ר' תנחום ב"ר יוסי. ר' חלפתא ב"ר יוסי. ר' אלעזר ב"ר יוסי.

Verse 10



Verse 11

ויאמר יהודה לתמר כלתו וגו' כי אמר פן ימות גם הוא כאחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> א"ר אלעזר אע"פ שאין נחש יש סימן. כי אמר פן ימות גם הוא כאחיו.

Verse 12

וירבו הימים. יהודה כשלקח את בת שוע היה יוסף בן ט"ו שנה. ובשנת ט"ו ליוסף נולד ער. ובשנת ט"ז נולד אונן. ובשנת י"ז נולד שלה כשנמכר יוסף.
 וירבו הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> י"ב חודש.
 ויעל על גוזזי צאנו. צאן סגולה של עצמו. כי היה לכל אחד ואחד סגולה. והיו רועים גם את צאן אביהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> כל מקום שנאמר גזיזה עושה רושם.

Verse 13

ויגד לתמר הנה חמיך עולה תמנתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ולהלן הוא אומר וירד שמשון תמנתה (שופטים יד א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> אלא יהודה שנתעלה בפרץ וזרח כתיב בו עליה. שמשון שנתגנה נאמר בו ירידה.
 ר' סימאה אומר תמנתה אחת היא. ולמה כתוב בה עליה וירידה. אלא עולים לה מצד זה. ויורדים ממנה מצד אחר. שהיתה תמנתה בצלע ההר. הבא מכאן עולה. והבא מכאן יורד.

Verse 14

ותסר בגדי אלמנותה מעליה. תמר זינתה. זמרי זינה. זמרי הפיל כמה רבבות מישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> תמר העמידה כמה מלכים ונביאים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> שהרי אמוץ ואמציה אחים היו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> הוא שאמרו חכמים וכל מעשיך יהיו לשם שמים.
 ותכס בצעיף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שתים נתכסו בצעיף וילדו תאומים. רבקה ותמר.
 ותתעלף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כמו ותתעפל כמו עולפו (ישעיה נא כ) עופלו. שבזמן שמתכסה האדם מתעפל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ד"א ותתעלף ותתחלף. שעד עתה לבושה בגדי אלמנותה. ועתה החליפה ולבשה בגדים נאים.
 ותשב בפתח עינים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> אמר רב אמי מלמד שתלתה עיניה לפתח שכל העינים תלויות לו. זה הקב"ה. שנאמר עיני כל אליך ישברו (תהלים קמה טו). אמרה יהי רצון שלא אצא מבית זה ריקם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ד"א בפתח עינים. פותחה לו עינים. אמרה לו טהורה אני. פנויה אני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ויש אומרים פתח עינים. שם מקום. כמו שנאמר ביהודה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> תפוח והעינים (יהושע טו לד).
 וי"א בפתח עיני בני אדם. שלא יעבור יהודה ולא יראנה.

Verse 15

ויראה יהודה ויחשבה לזונה. הוא שאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> רב חמא ב"ר חנינא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> צריך אדם לרגל עצמו להיות מכיר אחות אשתו ובקרובותיה שלא יכשל בהן. ממי את למד מיהודה. למה כי כסתה פניה. וכי מכוסה היתה. והלא כתיב ויחשבה לזונה. אלא שכיסתה פניה כשהיתה בבית חמיה. ולא היתה מכירה יהודה.

Verse 16

ויט אליה אל הדרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> בעל כרחו נטה כדי להעמיד מלכים וגואלים.
 כי כלתו היא. הוא גזר עליו ומאת ה' היתה.

Verse 17

ויאמר אנכי אשלח גדי עזים. יעקב נתברך בעורות. ויהודה הוציא מלכים בעורות גדי העזים.

Verse 18

ויאמר מה הערבון אשר אתן לך ותאמר חותמך ופתילך ומטך אשר בידך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> פשטיה דקרא חותמך שהיה חותם בו את הצאן. פתילך שהיה קושר בה את הצאן. ומטך שאוחז בו את הצאן. שכן עושים הרועים קושרים חבל בראש המטה. והוא ענוב. ונכנס בראשו של כבש והוא מושך והעניבה מתקשרות ונאחזת הצאן.
 וענין אחר חותמך ופתילך כאשר הכיס קשור עם הפתילים והמטה בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ורבותינו דרשו בפסוק מדרש. חותמך זו מלכות. וכה"א כי אם יהיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> כוניהו בן יהויקים מלך יהודה חותם על יד ימיני (ירמיה כב כד). פתילך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אלו סנהדרין לובשי ציצית.
 ומטך. זה מלך המשיח. דכתיב מטה עוזך ישלח ה' מציון (תהלים קי ב). הרמיז הכתוב שהיו עתידין לצאת ממנה מלכים וחכמים ונשיאים.
 ויבא אליה ותהר לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> מביאה ראשונה. תמר באצבע מיעכה. ותהר לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> צדיקים כמותו. גבורים כמותו.

Verse 19

ותקם ותלך. קימה היתה לה שיצאו ממנה מלכים ונביאים.

Verse 20

וישלח יהודה את גדי העזים וגו' ולא מצאה. כי לא היתה ישיבתה לשם.

Verse 21

לא היתה בזה קדשה מעולם. מעולם לא נהייתה קדשה במקומנו.

Verse 22



Verse 23

ויאמר יהודה תקח לה. מהו תקח לה. אלא כיון ששב רעהו העדולמי ואמר לו לא מצאתיה. אמר לו יהודה הזהר בעצמך אל תבקש אותה מעתה והערבון שבידה תקח לה יהי לה מעתה.
 פן נהיה לבוז. שאם תבקש אותה עוד הוא לנו בושה. שיאמרו שיהודה רועה זונות ומשלח סבלונות לזונות. שהרי אנשי המקום אמרו לא היתה בזה קדשה.
 וי"א תקח לה. הולך לה הגדי פעם שניה. פן נהיה לבוז שלא תאמר אין בהם אמונה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> יהודה ציער את אביו בשעיר עזים. ותמר ציערה את יהודה בגדי עזים.
 הנה שלחתי הגדי הזה. כבר נפטרתי באמונתי.
 ואתה לא מצאת. פטורים אנחנו. והמשכנות יהיה לה מעתה.

Verse 24

ויהי כמשלש חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> מיכן שאין העובר ניכר במעי אמו פחות מג' חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כמשלש פי' כמו שלש. ויש לו דומה כמבנה עיר מנגב (יחזקאל מ ב). ופי' כמו בוני עיר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ד"א כמשלש חדשים. רובו של ראשון ואמצעי כולו ורובו של אחרון.
 ויגד ליהודה לאמר. שלוחים זה אחר זה.
 זנתה תמר כלתך. והזנות היה קשה להם.
 וגם הנה הרה לזנונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> לפי שהיתה מטפחת על כרסה ואומרת מלכים אני מעוברת.
 ויאמר יהודה הוציאה ותשרף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אמר אפרים מקשאה תלמידו של ר' מאיר משום ר' מאיר תמר בתו של שם היתה וכהן היה. שנא' והוא כהן לאל עליון (בראשית יד יח). לפיכך גזר עליה יהודה הוציאוה ותשרף. דכתיב ובת איש כהן כי תחל לזנות באש תשרף (ויקרא כא ט).

Verse 25

הוא מוצאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> לשון הוצאה באל"ף. ולשון הצתה בלא אל"ף. כמו ויצת אש בציון (איכה ד יא).
 והיא שלחה אל חמיה לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> בקש לכפור אמרה לו הכר נא. הכר לבוראך ואל תכפור.
 הכר נא. אמר הקב"ה יהודה אתה אמרת לאביך הכר נא הכתונת בנך. הכר נא גם אתה.

Verse 26

ויכר יהודה ויאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ר' ירמיהו בש"ר שמואל ב"ר יצחק. בשלשה מקומות הופיעה הקב"ה. בבית דינו של שם. בבית דינו של שמואל הרמתי. בבית דינו של שלמה. בבית דינו של שם. דכתיב ויכר יהודה ויאמר צדקה ממני. יצתה בת קול ואמרה ממני יצאו כבושים. ממני היו הדברים. בבית דינו של שמואל הרמתי. דכתיב ויאמר עד (שיב יב ה). יצתה בת קול ואמרה אני עד בדבר הזה. בבית דינו של שלמה. דכתיב היא אמו (מ"א ג כז). יצתה בת קול ואמרה היא אמו.
 ד"א צדקה ממני. אמר יהודה מצודקת היא ממני גזירה שלא תשרף.
 כי על כן לא נתתיה לשלה בני. על כן עשתה כל אלה ולא יסף עוד לדעתה.

Verse 27

ויהי בעת לדתה והנה תאומים בבטנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מלא. לפי ששניהם צדיקים. ולהלן חסר. לפי שהיה אחד צדיק ואחד רשע.

Verse 28

ויהי בלדתה ויתן יד. הילד הוציא את ידו.
 ותקח המילדת ותקשור על ידו שני לאמר זה יצא ראשונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> א"ר אבא ג' נאמנים לאלתר. החיה. והשיירה. והמטהרת את חברותיה.

Verse 29

ויהי כמשיב ידו והנה יצא אחיו ותאמר מה פרצת עליך פרץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> זה מלך המשיח. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> עלה הפורץ לפניהם וגו' ויעבור מלכם לפניהם וה' בראשם (מיכה ב' יג).

Verse 30

ואחר יצא אחיו אשר על ידו השני. שני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> לשון של זהורית והוא זרח. ד"א שהוא זרח תחלה בעולם יצא ראשון.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ארבעה ידות כתיב בפרשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> כנגד ד' דברים שפשט בהן עכן. שנא' וארא בשלל אדרת שנער אחת טובה וגו' (יהושע ז כא).





Verse 1

ויוסף הורד מצרימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> וי"ו מוסיף על ענין ראשון. לפי שכתוב למעלה והמדנים מכרו אותו אל מצרים. שמא תאמר לבדו ירד. ת"ל הורד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ה"ו זה השם. הורד מלמד ששכינה עמו ירדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> משל לרועה שהיה רועה עדרו. נפרד מן העדר כבש אחד. הלך הרועה אחריו לשמרו.
 ד"א הורד מצרימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לשון שולטנות. המד"א וירד מים עד ים (תהלים עב ח). הורד לשון כיבוש. שכיבש את המצריים. כמו כי הוא רודה (מ"א ה ד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ד"א ויוסף הורד מצרימה. הורד את אביו ואת אחיו מצרימה. שנאמר בחבלי אדם אמשכם בעבותות אהבה ואהיה להם כמרימי עול על לחיהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ואט אליו אוכיל (הושע יא ד). הפסוק הזה מתפרש על השבטים. שהיו עתידין לירד למצרים בשלשלאות של ברזל. והקב"ה הורידן בכבוד שנאמר בחבלי אדם אמשכם. מהו בחבלי אדם. בעולת חבלים שמשכו את יוסף מן הבור. בעבותות אהבה. בשביל האהבה שאהב יעקב אביו את יוסף מכל אחיו. נתקנאו בו אחיו ומכרוהו. ונתגלגל הדבר וירדו למצרים. ואהיה להם כמרימי עול על לחיהם. שרוממתי צרות הרעב בעולם כדי שירדו למצרים. ואט אליו אוכיל. שהקדמתי יוסף במצרים שליט על הארץ. ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו ואת כל בית אביו לחם לפי הטף (בראשית מז יב). ופשטיה דקרא בחבלי אדם אמשכם. כאדם שפושט ב' ידיו בבנו קטן ואומר לו בוא בני בוא. וחבלי אדם אלו האצבעות. עבותות אהבה אלו הזרועות. ואהיה להם כמרימי עול על לחיהם כאדם שמשים פניו על פני בנו מרוב חיבתו. ואט אליו אוכיל כאדם שמחתך המאכל בשיניו ונותן לתוך פיו של בנו. משל על אבותינו שנהג הקב"ה את ישראל כמשפט האב על הבן. וכה"א כאשר ייסר איש את בנו ה' אלהיך מיסרך (דברים ח ה). עתידין היו יעקב ובניו לרדת מצרים. לפיכך הקדים את יוסף לפניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> משל לפרה שהיתה ממאנת ליכנס. הכניסו את בנה והיא נכנסה אחריו.
 ויקנהו פוטיפר. להלן הוא אומר פוטיפרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מלמד שלא קנהו אלא לעצמו בא המלאך ופרעו. לפיכך נקרא פוטיפרע.
 סריס פרעה. שר של פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ולא שהיה סריס בביצים. שהרי אשה היתה לו.
 שר הטבחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> שר של הורגים.
 איש מצרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> איש ערום. שהמצריים גנבים והגנבים ערומים הם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מעולם הלבן מוכר את הכושי. וכאן הכושים מוכרים את הלבן. אין זה עבד. לפיכך בקש מהם ערב. שנאמר מיד הישמעאלים. מהו מיד שביקש ערב. כענין שנאמר אנכי אערבנו מידי תבקשנו (בראשית מג ט).

Verse 2

ויהי ה' את יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אמר רב יודן משל לאדם שהיה לפניו י"ב בהמות טעונות יין. נכנסה אחת מהם לחנותו של עובד כוכבים הניח י"א והלך אחריה. אמרו לו הנחת י"א והלכת אחר אחת. אמרן להן אלו עומדות ברשות הרבים ואין אני חושש עליהם. אבל זו אני חושש עליה שלא תיעשה יין נסך. לכך לפי שהיה יוסף קטן והוא בבית העובד כוכבים. לכך ויהי ה' את יוסף. ויהי איש מצליח. ביקש לתת חום בתוך הצונן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שאל לו חום נהיה חום. פושרין נהיה פושרין. קרים נהיה קרים.
 ויהי בבית אדוניו המצרי. כיון שראה עסקיו מצליחין. שוב לא מכרו אלא היה בביתו.

Verse 3

וירא אדוניו. בלשון אדונו. אלא בלשון כבוד קורא לו אדוניו על רוב עבודותיו.
 וכל אשר הוא עושה ה' מצליח בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כסבור היה פוטיפר שיוסף מגוש היה. אמר לו כלום אין חרשים במצרים. לפי שארץ מצרים מלאה כשפים היתה. עד שראה ששכינה עומדת על גביו. שנאמר וירא אדוניו כי ה' אתו.

Verse 4

וימצא יוסף חן בעיניו וישרת אותו. שהיה מוזג הכוס לפניו.
 ויפקדהו על ביתו. מינהו על האוצרות.
 וכל יש לו נתן בידו. אלו המפתחות של גנזיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> תני ר' שמעון כ"מ שהצדיקים הולכים שכינה עמהם. ברכה הולכת אחריהן. ויברך ה' אותך לרגלי (שם ל ל). ויברך ה' את בית המצרי.

Verse 5

ויהי ברכת ה' בכל אשר יש לו בבית ובשדה. היה ראוי לומר. ותהי ברכת ה' כמו ברכת ה' היא תעשיר (משלי י כב). אלא ויהי ברכת ה' חזר אל יוסף. כלומר ויהי יוסף ברכת ה'. ברכה מה' בבית ובשדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> י"ב חודש עשה יוסף. ששה חדשים בבית. וששה חדשים בשדה.

Verse 6

ויעזב כל אשר לו ביד יוסף ולא ידע אתו מאומה כי אם הלחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> לשון נקי הוא.
 ויהי יוסף יפה תואר ויפה מראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> יפה תואר הוא הקומה. ויפה מראה זו צורת פנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> א"ר יצחק זרוק חוטרא לאוירא ועל עיקריה קאי. שנאמר ורחל היתה יפת תואר ויפת מראה (בראשית כט יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> לא יגרע מצדיק עינו (איוב לו ז).

Verse 7

ויהי אחר הדברים האלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אחר הרהורי דברים. מה הרהור יוסף. אמר כשהייתי בבית אבא היה אבא רואה אי זה מנה יפה שהיתה שם. והיה נותנה לי. והיו אחי נותנים בי עין רעה. עכשיו אני ברווחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אמר לו הקב"ה חייך שאני מגרה בך את הדוב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ד"א אחר הדברים האלה. מה הרהור יוסף. אמר אבא נתנסה. זקיני נתנסה. ואני איני מתנסה. אמר לו הקב"ה אני מנסה אותך יותר מהם.
 ותשא אשת אדוניו וגו' ותאמר שכבה עמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> א"ר שמואל בר נחמני ארורים הם הרשעים. להלן כתיב ופרשת כנפיך על אמתך (רות ג ט). אבל זו כבהמה. ותאמר שכבה עמי.

Verse 8

וימאן. מיאון אחר מיאון הרבה פעמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> דכתיב בפסיק ובשלשלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> בדבר עבירה ממאנין. בדבר מצוה אין ממאנין.
 ויאמר אל אשת אדוניו. הן אדוני. אמר לה. הקב"ה נוהג מאהובי בית אבא ליקח לעולה. אברהם קח נא את בנך (בראשית כב ב). אשמע לך ושמא אבחר לעולה. ואפסל לקרבן.
 ויאמר אל אשת אדוניו. אמר לה. לימוד הוא הקב"ה להיות נגלה על אהובי בית אבא בלילה. אברהם היה דבר ה' אל אברם במחזה לאמר (שם טו א). יצחק וירא אליו ה' בלילה ההוא (שם כו כד). ויעקב הנה סולם מוצב ארצה (שם כח יב). אשמע לך ושמא יגלה עלי וימצא אותי טמא. ולא עוד הן אדוני. אמר לה מתיירא אני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מהן האדם (שם ג כב) אם אדם על מצוה קלה עבר ונטרד מתוך גן עדן. זו שהיא מצוה חמורה שהיא גילוי עריות. על אחת כמה וכמה.
 הן אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> אמר לה. ראובן אחי על שבלבל מצעת של שפחת אמי ניטלה בכורתו וניתנה לי. אשמע לך ואדחה מבכורתי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ד"א הן אדוני אמר לה מתיירא אני מן אדוני אמרה לו אני הורגו אמר לה לא דיי שאמנה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> מכת הנואפים. אלא שאמנה מכת הרוצחים.
 ד"א הן אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אמר לה מה את מבקשת תשמיש. אין הפרש בין תשמיש של לבן לתשמיש כאור. חלב עזים שחורות וחלב עזים לבנות. כולם תואר אחד להם. וטעם אחד להם.

Verse 9

איננו גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> מדרש אמרו רבותינו אמר לה יוסף הן אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מתיירא אני מאדון העולם. אמרה לו איננו רואה אותך. אמר לה גדול ה' ומהולל מאוד (תהלים קמה ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> א"ר אבין הכניסה אותו לחדרי חדרים עד שהעמידה אותו לפני מטתה. והיתה לה עבודת כוכבים חקוקה למעלה ממטתה. נטלה סדין וכסתה את פניה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> אמר לה פני זאת את יכולה לכסות. אבל פני צור עולמים כתוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> עיני ה' המה משוטטות בכל הארץ (זכריה ד י).
 וחטאתי לאלהים. נשבע שלא יגע בה. אלהים ה' הוא יודע שלא אעשה הדבר הרע הזה.

Verse 10

ויהי כדברה אל יוסף יום יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אמר רב יודן בש"ר יהושע בן לוי בניה של רחל נסן שוה. וגדולתן שוה. נסן שוה. ויהי כדברה אל יוסף יום יום. וכתיב ויהי כאמרם אליו יום ויום (אסתר ג ד).
 ולא שמע אליה. ולא שמע אליהם (שם שם שם). גדולתן שוה. ויסר פרעה את טבעתו (בראשית מא מב). וכתיב ויסר המלך את טבעתו (אסתר ח ב). וילבש אותו בגדי שש (בראשית שם). וכתיב ומרדכי יצא מלפני המלך בלבוש מלכות וגו' ותכריך בוץ וארגמן (אסתר ח טו). הוא שש הוא בוץ. וירכב אותו במרכבת המשנה (בראשית שם מג). וכתיב וירכיבהו ברחוב העיר (אסתר ו יא). ויקראו לפניו אברך (בראשית שם). וכתיב וקראו לפניו (אסתר שם).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> לשכב אצלה. בעולם הזה להיות עמה ליום הדין.
 ד"א ולא שמע אליה לשכב אצלה ולהיות עמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> אפילו שכיבה בלא תשמיש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> שאלה מטרונה את ר' יוסי אפשר יוסף בן י"ז שנה ולא חטא. אמר לה ומה על ראובן במעשה בלהה ועל יהודה במעשה תמר גילה הכתוב. יוסף שהיה קטן שבהם היה מכסה. אלא תורתנו תורת אמת. שכתב בה ולא שמע אליה לשכב אצלה ולהיות עמה.

Verse 11

ויהי כהיום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ר' יהודה אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> יום ניבול של נילוס היה. והיו הכל הולכים לראות. והוא לא הלך. שכן דרך נילוס מתגדל והולך המלך והשרים הולכים לשמוח בנהר. והוא להם כיום איד של עובדי כוכבים.
 (מג) ויבא הביתה לעשות מלאכתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> מתרגם למיבדק בכתבי חושבניה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> לחשוב חשבונות של רבו.
 ואין איש מאנשי הבית שם בבית. ללמדך עד היכן תקף את יצרו. והיא לא הלכה אל ניבול נילוס.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ויש דורשין לעשות מלאכתו. ודאי אלא ואין איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> שלא נמצא איש שנראתה דמות דיוקנו של אביו בחלון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> אמר לו יוסף עתידין אחיך להיות חקוקין על אבני השוהם. שנאמר ששה משמותם על האבן האחת (שמות כח י). רצונך שלא תמנה עמהם. ומיד ותשב באיתן קשתו (בראשית מט כד). מלמד ששבה קשתו לאיתנה.

Verse 12

ותתפשהו בבגדו לאמר שכבה עמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ארורים הם הרשעים שאין בהם בושה. שהרי ברות כתוב ופרשת כנפיך על אמתך (רות ג ט). והכא כתיב שכבה עמי.
 ויעזוב בגדו בידה. מיכן שהיה בגדו פתוח מלפניו. כמו שאמרנו על כתונת הפסים. שהוא כמו לבוש הרוכבים. והיא תפשתו מאחריו והתיר הלולאות מלפניו מן הקרסים.
 ויעזוב בגדו בידה. שאם היה פניו כלפי אשת פוטיפרע. לא אמר הכתוב ותתפשהו וגו' ויעזוב בגדו בידה.
 וינס ויצא החוצה. כיון שאמר וינס. מה ת"ל ויצא החוצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ניצל בזכות אברהם אבינו. שנאמר ויוצא אותו החוצה (בראשית טו ה).

Verse 13

ויהי כראותה. הוסיפה חימה על חימה. רשע יראה וכעס (תהלים קיב י).

Verse 14

ותקרא לאנשי ביתה ותאמר ראו. (נ) נתנה אותו בפניהם להתנפל עליו כולהם.
 איש עברי. שלא רצה להדבק בה. כענין שנאמר כי לא יוכלון המצרים לאכול עם העברים (בראשית מג לב).
 לצחק בנו. כי יחנן קולו אל תאמן בו (משלי כו כה).

Verse 15



Verse 16

ותנח בגדו אצלה עד בוא אדוניו אל ביתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> א"ר אבהו בשעת תשמיש הגידה לו.

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

ויקח אדוני יוסף אתו ויתנהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> בבית הסוהר. והלא בן מות היה אם אמת היה הדבר. אלא שהכיר הדברים שהיו שקר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אמר לו אני יודע שאין הדבר ממך. אלא שלא לעזוב פסולת לבני. אני נותנך בבית הסוהר. כי שר הטבחים היה ממונה על שר בית הסוהר.

Verse 21

ויהי ה' את יוסף. לפי שהיתה אשת פוטיפר אומרת לו חייך שאני עושקת אותך בדברים אחרים. והוא אומר עושה משפט לעשוקים (תהלים קמו ז). אמרה לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> אני חותכה אנונה שלך. והוא אומר נותן לחם לרעבים (שם שם). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> אמרה לו אני נותנך בבית האסורים. אמר לה ה' מתיר אסורים. אמרה לו אני מסמא עיניך. אמר לה ה' פוקח עורים. [שם]. אמרה לו אני כופף קומתך. אמר לה ה' זוקף כפופים (שם). עד שנתנה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שרטוט של ברזל תחת צוארו. כדי שיתלה את עיניו ויבט בה. שנא' ענה בכבל רגלו ברזל באה נפשו (שם קה יח).
 ויט אליו חסד. זש"ה וחסד ה' מעולם ועד עולם על יראיו (שם קג יז). אשרי שאל יעקב בעזרו שברו על ה' אלהיו (שם קמו ה).

Verse 22



Verse 23

אין שר בית הסוהר רואה את כל מאומה בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> כל זה בשעת הצרה. ומנין שאף בשעת הרווחה. ת"ל ואשר הוא עושה ה' מצליח בידו.





Verse 1

ויהי אחרי הדברים. למאי אחר. שצפה הקב"ה להוציא ממסגר אסיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמרו רבותינו הקציף הקב"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מלך על עבדיו לעשות רצון עובדיו. מלך על עבדיו. ויקצוף פרעה על שני סריסיו. עבדים על אדוניהם. קצף בגתן ותרש (אסתר ב כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ר' חנין בש"ר יוחנן אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לכו חזו מפעלות אלהים נורא עלילה על בני אדם (תהלים סו ה). מקציף מלך על עבדיו כדי ליתן גדולה לצדיק זה יוסף. עבדים על אדוניהם. ליתן גדולה לצדיק. זה מרדכי. ומה היה הקצף של פרעה. דכתיב חטאו משקה מלך מצרים והאופה. למי חטאו לאדוניהם למלך מצרים. מה ת"ל מלך מצרים אלא שלא שפט משפט מלך מצרים כי המשקה נמצא זבוב בתוך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> פיילי פושרין שלו. והאופה נמצא צרור בתוך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> גלוסקין שלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ר' יונתן אומר בקשו להזדווג לבתו של מלך. כתיב הכא חטאו. וכתיב התם ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת וחטאתי לאלהים.

Verse 2

ויקצף פרעה על שני סריסיו. שני שריו. שהשרים נקראו סריסים. שנאמר לפוטיפר סריס פרעה (בראשית לז לו). והיה לו אסנת בת פוטיפרע.

Verse 3

ויתן אותם במשמר. שנה את דינם. כדי לייסרן ביסורים ואחרי כן להמיתם.
מקום אשר יוסף אסור שם. ללמדך שכל הענין לא היה אלא בשביל יוסף.

Verse 4

ויפקד שר הטבחים את יוסף אתם. לפי שהיו חשובים ונכבדים. הנהיג עליהם דרך כבוד. ומוסר להם אדם לשמשם.
 ויהיו ימים במשמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> י"ב חודש.

Verse 5

ויחלמו חלום שניהם איש חלומו. כלומר איש מה שאירע לו.
 איש כפתרון חלומו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> מלמד שכל אחד ואחד ראה חלומו ופתרון חלומו של חבירו שנאמר כפתרון חלומו.

Verse 6

ויבא אליהם יוסף בבקר. כמנהגו לתת להם מים לרחוץ.
 והנם זועפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כעוסים. כמו זעף ה' (מיכה ז ט). שבזמן שאדם זעף פניו מוריקות.

Verse 7

וישאל את סריסי פרעה. שכן דרך החכם לשאול לאשר עמו. מדוע פניו משונות היום משאר הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> וכן אומר באמנון. וכן אומר בנחמיה. ויאמר לו המלך מדוע פניך רעים (נחמיה ב ב).

Verse 8

ויאמרו אליו חלום חלמנו. לא אמרו חלומות חלמנו. אלא חלום. אמרו לו חלום שנינו דומין זה לזה. זה בשלשה שריגים. וזה בשלשה סלי חורי.
 ד"א חלום חלמנו. כל אחד ואחד חלומו בראשו.
 הלא לאלהים פתרונים. שהקב"ה נותן דעת לבני אדם לפתור חלומות. והן הולכים אחר הפה.

Verse 9

ויספר שר המשקים וגו' והנה גפן לפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> גפן אלו ישראל. שנאמר גפן ממצרים תסיע (תהלים פ ט).

Verse 10

ובגפן שלשה שריגים. אלו משה ואהרן ומרים.
 והיא כפורחת. כגנה פרחה גאולתן של ישראל.
 עלתה נצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> הניצה ישועתן. הניצה אורן.
 הבשילו אשכלותיה ענבים. גפן שהפריחה מיד הניצה. ענבים שהניצו מיד הבשילו. כענבים במדבר מצאתי ישראל (הושע ט י).

Verse 11

וכוס פרעה בידי. ד' כוסות אמורים בפרשה. (יג) וכנגדן קבעו חכמים ד' כוסות של ליל פסח.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ד"א כנגד ד' גאולות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ד' מלכיות. ר' יהושע בן לוי אמר כנגד ד' כוסות התרעלה שהקב"ה משקה את עובדי כוכבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> קח את כוס היין החמה (ירמיה כה טו). כוס זהב בבל ביד ה' (שם נא ז). כי כוס ביד ה' וגו' (תהלים עה ט). ימטר על רשעים פחים וגו' מנת כוסם (שם יא ו). וכנגדן ארבע כוסות של ישועות. ה' מנת חלקי וכוסי (שם טז ה). דשנת בשמן ראשי כוסי רויה (שם כג ה) כוס ישועות אשא (שם קטז יג). ישועות תרי. הא ד' כוסות של ישועות. אחת לימות המשיח. ואחת לגוג ומגוג. אמר לו אתה בשרתני בשורות טובות. אף אני מבשרך בשורה טובה. שנאמר ויאמר לו יוסף זה פתרונו בעוד שלשת ימים.

Verse 12



Verse 13



Verse 14

כי אם זכרתני אתך כאשר ייטב לך ועשית נא עמדי חסד והזכרתני. ב' זכירות אחת למה שמו אותי בבור. ואחת להוציאני מן הבור.

Verse 15

כי גנב גנבתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> גנבתי מבית אבי. גנבתי בבית הבור.
 כי שמו אותי בבור. ר' אבין אומר כ"מ שהצדיק הולך שכינה עמו. וכן הוא אומר ויהי ה' את יוסף.

Verse 16

וירא שר האופים כי טוב פתר. מאין ידע. אלא מלמד שראה חלומו ופתרון חלומו של חבירו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כמו שאמרנו למעלה. איש כפתרון חלומו.
 אף אני בחלומי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> א"ר חנינא בר סימון ארבעה פתחו באף ואבדו באף ואלו הן. נחש. ושר האופים. ועדת קרח. והמן.
 והנה שלשה סלי חורי על ראשי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אלו ג' מלכיות הראשונות.

Verse 17

ובסל העליון מכל מאכל פרעה. זה מלכות הרשעה.
 והעוף אוכל אותם מן הסל מעל ראשי. משאכל את העליון אכל את התחתון. אמר לו אתה בשרתני בשורה רעה רעה תבא פתרונו.

Verse 18



Verse 19

בעוד שלשת ימים ישא פרעה את ראשך מעליך ותלה אותך על עץ. מלמד שהרמתן של רשעים היא השפלתן. ותלה אותך על עסקי תלוי.
 ואכל העוף את בשרך מעליך. שארית עמי יבזום (צפניה ב ט). ומנין שישראל נקראו עוף שנאמר מי אלה כעב תעופינה וכיונים אל ארובותיהם (ישעיה ס ח). ואומר אל תתן לחית נפש תוריך (תהלים עד יט). פשטיה דקרא והנה שלשה סלי חורי. סלים של חורים. חורי למפרע יחור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> כמו יחור של תאינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> והם סלים של נצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ויש אומרים חורי כמו חורים.

Verse 20

ויהי ביום השלישי יום הולדת את פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> יום גנוסיא של פרעה. כמו ששנינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> בכס' עבודת כוכבים יום גנוסיא של מלכים.
 ויעש משתה לכל עבדיו. שכן היה המנהג.
 וישא את ראש שר המשקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מנאם. כענין שנאמר כי תשא את ראש בני ישראל (שמות ל יב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אירע לזה מה שנאמר לו. ואירע לזה מה ש־תמר לו.

Verse 21

וישב את שר המשקים על משקהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> אמרו ערכי פרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> הזבוב שנמצא בפיילי של זה אנוס היה ואין לו משפט מות. אבל הצרור שנמצא בגלוסקין של שר האופים לא היה אנוס אלא נתייאש במוראו של מלכות ומשפט מוות לו. לכך נאמר כב) ואת שר האופים תלה כאשר פתר להם יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> הוא שאמרו ז"ל כל החלומות הולכים אחר הפה.

Verse 22



Verse 23

ולא זכר שר המשקים. שמא תאמר מרצונו לא זכר. ת"ל וישכחהו. בעל כרחו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> מלמד שבכל יום ויום היה מתנה תנאים לזוכרו. והמלאך בא והפכן. קושר קשרים לזוכרו. והמלאך בא והתירן. א"ל הקב"ה אע"פ שאתה שכחת אני לא שכחתי. אלא קץ שם לחשך ולכל תכלית הוא חוקר (איוב כח ג). עד עת בא דברו אמרת ה' צרפתהו (תהלים קה יט). לכך נאמר ויהי מקץ שנתים ימים. לפי שאמר יוסף ב' פעמים זכרתני והזכרתני (לעיל יד). לכך לא זכר שר המשקים וישכחהו. לכך נאמר ויהי מקץ שנתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> חשבתי בלבי קיים יוסף הצדיק עשרת הדברים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> שנא' וינס וינס וינס וינס ארבעה ניסות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ויצא ויצא. שני יציאות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> החוצה החוצה החוצה החוצה ארבע חוצות. הרי י'. לפי שקידש השם כאילו קיים עשרת הדברות. וינס מן הערוה. ויצא מן העבירה. החוצה מן העבירה. תרתי בלבי יש בה בפרשה הזו כ"ב ויהי. כנגד כ"ב אותיות של תורה שנהיה חזק בכולם שקיים יוסף התורה כולה קודם נתינתה. ואתנה לבי לדעת חכמה כי הפרשה כולה התחלת הפסוקים בוי"ו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> חוץ משמונה פסוקים. וסימנם אל"ה א"ב ככ"ב. אלה תולדות (לז ב). לכו ונמכרנו (לז כז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> היא מוצאת (לח כה). איננו גדול בבית (לט ט). בעוד קמא (מ יג). כי אם (מ יד). כי גנב (שם טו). בעוד בתרא (שם יט). למה כנגד המילה שנתנה לשמנה. שכל הפרשה סיפורים של ווי"ם ווי היה במכירת יוסף. ווי במיתת אשת יהודה ובניו. ווי באשת פוטיפרע. ווי בבית האסורים. ווי לסריסי פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> חוץ משמנה פסוקים שאמרנו למעלה. שזכה אסנת בת פוטיפרע להזדווג למולים. כיוצא בדבר ויהי בימי שפוט השופטים (רות א א). כולן ווי"ן חוץ מח' פסוקים שבספר רות. שנזדווגה רות עם בועז ויצא ממנה מלכות. שנאמר הוא אבי ישי אבי דוד (שם ד יז).
 סליק פרשת וישב.
פרשת מקץ.





Verse 1

ויהי מקץ. כתוב טוב ילד מסכן וחכם ממלך זקן וכסיל אשר לא ידע להזהר עוד כי מבית הסורים יצא למלוך כי גם במלכותו נולד רש (קהלת ד יג יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> טוב ילד. זה יוסף. ולמה נקרא שמו ילד. לפי שהיה חביב על אביו יותר מכל בניו. וכה"א הבן יקיר לי אפרים אם ילד שעשועים (ירמיה לא יט). תדע לך שהרי בנימין אחיו היו לו עשרה בנים. שנאמר ובני בנימין בלע ובכר ואשבל גרא ונעמן אחי וראש מופים וחופים וארד (בראשית מו כא). והנה קורא אותו נער. שלחה הנער אתי ונקומה (שם מג ח). וכן יהודה אמר והיה כראותו כי אין הנער ומת (שם מד לא). כך נקרא יוסף ילד. על שם שעשועים וגעגועים.
 ס"א טוב ילד. למפרע דלי. שהיה יוסף בן אחד עשר לאביו. ומזל דלי היא אחד עשר במזלות. וכבר בני יעקב נמשלו בכוכבים. שנא' ואחד עשר כוכבים משתחוים לי (שם לז ט). מסכן. שנא' כי גנב גנבתי (שם מ טו). מסכן שנסתכן בבור מלא נחשים ועקרבים. מסכן שנסתכן ע"י אשת פוטיפר. וחכם. שלא הודיע לאביו שהוא במצרים. ולא הודיעו לו שאחיו מכרוהו. וחכם. שלא נכשל בעבירה. וכה"א וחכם לב יקח מצות (משלי י ח). שאין נכשל בעבירה אלא פתי. שנאמר מי פתי יסור הנה וגו' (שם ט ד). ואומר נואף אשה חסר לב (שם ו לב). אבל יוסף הצדיק אמר ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת וחטאתי לאלהים (בראשית לט ט). וחכם שידע לפשר חלומות. ממלך זקן. זה פרעה. שהרי ראה לאברהם אבינו. וראה את יעקב. והוא שפרעה אמר ליעקב אבינו כמה ימי שני חייך (בראשית מז ח). שהיה דומה לאברהם אבי אביו. ויעקב אמר ולא השיגו את ימי שני חיי אבותי (שם שם ט). וכסיל. שהרי היה משתבח על אלוהו. שנאמר ויהי מקץ שנתים ימים ופרעה חולם והנה עומד על היאור. ומנין שהיאור היה אלוהו. שנאמר הנה יוצא המימה ונצבת לקראתו על שפת היאור (שמות ז טו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> הצדיקים מקיימין השכינה עליהם. שנאמר והנה ה' נצב עליו (בראשית כח יג). ואומר ויעל מעליו אלהים (שם לה יג). אבל הרשעים מתקיימין על אלהיהן. שנאמר ויהי מקץ שנתיים ימים ופרעה חולם והנה עומד על היאור.
 ויהי מקץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לקץ סיום צרותיו של צדיק. שנאמר קץ שם לחושך (איוב כח ג).
 שנתים ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כנגד שתי הזכירות שאמר יוסף לשר המשקים. כי אם זכרתני אתך והזכרתני (בראשית מ יד). לפי שתלה הזכירה בו. נתאחר ב' שנים עוד ימים. שלא תאמר שנתיים קיץ וחורף. כמו שנאמר ובעוד ששים וחמש שנה יחת אפרים מעם (ישעיה ז ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> והם תקופות ששים וחמש שנה. לכך נאמר שנתים ימים.
 ופרעה חולם. מהו חולם. שהיה חולם כל הלילה היה רואה בחלום ועוד ראהו.
 והנה עומד על היאור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אמרו רבותינו ז"ל אין חלום בא אלא מתוך הרהור האדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> תדע דלא חזי אינש פילא דעיילא בקופא דמחטא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> כלומר דבר שאי אפשר אין אדם רואה לפי שאינו מהרהר עליו אין רואהו בחלום. אבל פרעה היה מהרהר על היאור. שהרי אומר לי יאורי ואני עשיתני (יחזקאל כט ג). לפיכך ראה והנה עומד על היאור. שהוא עומד על אלוהו.

Verse 2

והנה מן היאור עולות שבע פרות. החלום הזה מתרגמו מענין קריאתו.
 פרות. על לשון פרי האדמה.
 יפות מראה. מלמד שהנאה משביע. וכה"א טוב מראה עינים מהלך נפש (קהלת ו ט).
 ובריאות בשר. שמנות. וכה"א ועגלון איש בריא מאד (שופטים ג יז).
 ותרעינה באחו. לשון ריעות. באחו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> לשון אחוה. אע"פ שאין מקרא יוצא מידי פשוטו שהיו רועות באחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כמו ישגא אחו בלי מים (איוב ח יא) אעפ"כ מדרש לכל דבר. מה לשון ריעות ואחוה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שכל זמן ששובע בעולם בני אדם נעשים ריעים ואחים זה לזה ומוסיפין אחוה זה לזה. שמזמינין זה לזה. ואוכלין ושותין ושמחין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> וכה"א תקראו איש לרעהו אל תחת גפן ואל תחת תאנה (זכריה ג י). ואומר ישאו הרים שלום לעם (תהלים עב ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בזמן שישאו הרים. שלום לעם.

Verse 3

והנה שבע פרות אחרות. שאינן בנות זיווגן של ראשונות.
 ותעמודנה אצל הפרות הראשונות. אין הפסק ביניהן.

Verse 4



Verse 5

ויישן ויחלם שנית. שנית בדומה לו.
 והנה שבע שבלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שבולים כלשון שבולת. כמו חמודות חמודים.
 בריאות. עבות.

Verse 6

והנה שבע שבלים דקות ושדופות קדים. קדים בכל מקום קשה. רוח קדים עזה (שמות יד כא). רוח קדים חרישית (יונה ד ח). ורוח הקדים נשא את הארבה (שמות י יג). ברוח קדים תשבר אניות תרשיש (תהלים מח ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אמרו רבותינו אין בכל הרוחות קשה מן הקדים שהוא חום וכבד.

Verse 7

ותבלענה השבלים הדקות. שמא תאמר בליעה ממש. לא כי אלא שראה שהיו השבלים עולות ומכסות את שבע השבלים הטובות. והכיסוי נקרא לשון בליעה. וכן הוא אומר ולא יבואו לראות כבלע את הקדש (במדבר ד כ). ח) ויהי בבקר ותפעם רוחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ולהלן הוא אומר ותתפעם רוחו (דניאל ב א) ר' יהודה אומר כאן חלום יודע ופתרונו שאל. אבל נבוכדנאצר שאל חלומו ופתרונו. רבנן אמרי לפי שכאן ניתן גדולה לאחד נאמר ותפעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> להלן לארבעה נאמר ותתפעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר יוחנן כל חלום שהוא סמוך לבקר מיד הוא בא. שכן חלום פרעה היה סמוך לבקר נאמר ותפעם. אבל נבוכדנאצר ראהו בחצי הלילה. לכך נאמר ותתפעם רוחו ושהה לבוא.
 וישלח ויקרא את כל חרטומי מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ר' יהושע דסכנין בש"ר לוי פותרים היו אותו אלא שלא היו קולן נכנס באזניו. שבע פרות שבע בנות אתה מוליד. ושבע פרות הרעות הם ז' בנות שהוא קובר. שבע השבלים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שבע איפרכות הוא כובש. שבע הרעות ז' איפרכות מורדות בו. הה"ד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> בקש לץ חכמה ואין ודעת לנבון נקל (משלי יד ו). בקש לץ חכמה ואין. אלו חכמי פרעה. ודעת לנבון נקל. זה יוסף.

Verse 8



Verse 9

וידבר שר המשקים את פרעה לאמר. שעל ידי שליח דבר אליו.

Verse 10

פרעה קצף על עבדיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מלמד ששם פרעה הוא גדולתו. כמו שתאמר פרעה קצף על עבדיו. לכך הנביא קורא אותו פרעה הפרע (ירמיה מד ל). כי תחת יופי (ישעיה ג כד).
 אותי ואת שר האופים. אותי עיקר והוא טפל.

Verse 11

ונחלמה חלום בלילה אחד. לילה אחד נגזר עליהם דינם.

Verse 12

ושם אתנו נער עברי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> א"ר שמואל בר נחמני ארורים הם הרשעים שאינן עושים טובה שלימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> נער שוטה. (כד) עברי שוגה. עבד שכך היה מוכתב לפני פרעה שאין עבד מולך.
 ונספר לו. יג) ויהי כאשר פתר לנו כן היה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מיכן ארז"ל כל חלומות הולכין אחר הפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ובלבד שיהא דומה הפתרון מעין החלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> במס' ברכות בפרק אחרון. אמרו על בר הדיא מפשר חלמין אזלי לגביה אביי ורבא. אביי יהב ליה זוזא מפשר ליה ומפשר ליה בטיבותיה. ורבא דלא יהיב ליה זוזא מפשר ליה בבישותיה. והכי מטי להון עד דקבר לי' רבא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ברתיה דרב חסדא ובנהא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ובברייתא דבראשית רבה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> דלמה פירוש מעשה. דההיא איתתא דאזלית לגבי דר' אליעזר אמרה ליה חמית בחלמי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> תנייתה דבייתה פקעה. ופשר לה לטוב. אמר לה בר דכר מעוברת. וכן הוה וילדה בר דכר.
 אותי השיב על כני ואותו תלה. מי גרם. פתרונו גרם.

Verse 13

וישלח פרעה וגו' ויגלח ויחלף שמלותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> כדי לחלוק כבוד למלכות שלא יבא לפניו מזוהם.

Verse 14



Verse 15

ויאמר פרעה אל יוסף חלום חלמתי. שהיו פותרין אותי ולא נכנס מדבריהם באזני.

Verse 16

ויען יוסף את פרעה לאמר בלעדי אלהים יענה את שלום פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> תלה הגדולה בגדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מכאן שצריך אדם להתפלל בשלומה של מלכות.

Verse 17

וידבר פרעה. כל תחילת המעשה הדיבור משמעו. שנאמר וידבר פרעה. אבל אמירה מענהו למעלה.
 בחלומי הנני עומד על שפת היאור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> רבנן אמרי מ"ב שנה נגזרה גזירה על ארץ מצרים הרעב שבע ושבע של פרות רעות. ושל שבלים הדקות. שראה פרעה. שבע ושבע שאמר פרעה ליוסף. ושבע ושבע שהחזיר יוסף לפרעה. ג' פעמים י"ד הרי מ"ב. א"ר יוסי בר חנינא שנתים עשה הרעב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> כיון שירד יעקב למצרים כלה הרעב. ואימתי חזר להיות בימי יחזקאל. הה"ד ונתתי את ארץ מצרים שממה וגו' (יחזקאל כט יב).

Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32

ועל השנות החלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> כל החלום שנשנה ונפתר החלום מזומן הוא.

Verse 33

אכל בערים ושמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> זו הכנסת תבואה בקשיה כדי שתהא נשמרת.

Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38

ויאמר פרעה אל עבדיו. ברצות ה' דרכי איש גם אויביו ישלים אתו (משלי טז ז).
 אשר רוח אלהים בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> אמר להם אם מהלכים אנו מסוף העולם ועד סופו. אין אנו מוצאין כזה.

Verse 39

ויאמר פרעה אל יוסף אחרי הודיע אלהים אותך את כל זאת אין נבון וחכם כמוך. זש"ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> פלגי מים לב מלך (משלי כא א).

Verse 40

אתה תהיה על ביתי. להיות גוזר.
 ועל פיך ישק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> יתפרנסון. כמו ובן משק ביתי (בראשית טו ב).
 ד"א ועל פיך ישק. שלא יהא אדם נוטל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> פרוקופי חוץ ממך.
 רק הכסא אגדל ממך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> שריו וגבוריו עבד שקנאו רבו בעשרים כסף נמליכהו עלינו. אמר להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> טכסיסי מלכות אני רואה בו. אמרו לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> אם כן יודע שבעים לשון. שכן הוא דרך מלכותם שיהא יודע מלך מצרים שבעים לשון. אמר להם למחר אנסה אותו. באותו לילה בא גבריאל והיה מלמדו ע' לשון. ולא יכול לקבל אותם. עד שהוסיף לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> אות אחת בשמו של הקב"ה. היינו דכתיב עדות ביהוסף שמו בצאתו על ארץ מצרים שפת לא ידעתי אשמע הסירותי מסבל שכמו כפיו מדוד תעבורנה (תהלים פא ו ז). למחר נסהו והיה יודען. התחיל יוסף לדבר עם פרעה בלשון הקודש. ולא היה משיב לו פרעה. אמר לו מה זה הלשון. אמר לו לשון הקדש. אמר לו השבע לי שלא תגלה הסוד. שלא יאמרו יוסף גדול מפרעה.
 רק הכסא אגדל ממך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מאחר שאמר לו אתה תהיה על ביתי. יכול כמוני. ת"ל רק הכסא אגדל ממך. גדולתי למעלה מגדולתך. כיוצא בו דבר אל עדת בני ישראל קדשים תהיו כי קדוש אני ה' (ויקרא יט ב). קדושתי למעלה מקדושתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ארז"ל ומה פרעה שאמר ליוסף אני פרעה גידלו כל כך. הקב"ה שאמר לישראל אני ה' אלהיכם. [שם]. אני עשיתי ואני אשא אני אסבול ואמלט (ישעיה מו ד). על אחת כמה וכמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> א"ר יודן בש"ר בנימין ב"ר לוי יוסף משלו נתנו לו. הפה שלא נשק בעבירה. ועל פיך ישק כל עמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> צואר שלא דבק בעבירה. וישם רביד הזהב על צוארו. ידים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> שלא מיששו בעבירה. ויתן אותה על יד יוסף. הגוף שלא דבק בעבירה. וילבש אותו בגדי שש.

Verse 41



Verse 42



Verse 43

ויקראו לפניו אברך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> אב בחכמה ורך בשנים. שהיה בן שלשים שנה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ד"א אברך. אב המלך שהרי המלך נקרא רך.
 לא ירים איש את ידו. לגזור.
 ואת רגלו. לרכוב בכל ארץ מצרים.

Verse 44



Verse 45

ויקרא פרעה שם יוסף צפנת פענח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> א"ר יוחנן צפונות מופיע ונוחות לו לומר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ר' יהודה ב"ר סימון אמר צפונות מופיע בדעת ומניח רוחן של בריות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> רבנן אמרי "צופה "פודה "נביא "תומך. "פותר "ערום "נביא "חוזה.
 ויצא יוסף. יצא טבעו.

Verse 46



Verse 47

ותעש הארץ לקמצים. לאוצרים.
 ד"א לקמצים. לקבצים מ' מתחלף בב'.

Verse 48

ויקבוץ את כל אוכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ר' יהודה אומר נתן מה שבתחום טבריא בטבריא מה שבתחום צפורי בצפורי. לפי שכל ארץ וארץ מעמדת פירותיה.

Verse 49

ויצבור יוסף בר כחול הים הרבה מאד עד כי חדל לספור כי אין מספר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> אמרו ג' אוצרות היו לו ליוסף במצרים מלאות כסף. כנגד ג' מספרים של פסוק הזה. הרבה מאד מלספור כי אין מספר. אחת נתגלה לקרח. ואחת לאנטונינוס. ואחת לכורש. ויש אומרים שמורה למשיח.

Verse 50

וליוסף ילד שני בנים בטרם תבוא שנת הרעב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> מיכן אמרו חכמים אסור לשמש בימות הרעב.

Verse 51

ויקרא יוסף את שם הבכור מנשה וגו' ואת כל בית אבי. הצרות שבאו עליו מבית אביו.

Verse 52



Verse 53

ותכלינה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> יצא מכוללות הנאות. כך היו שבע שנים של שובע. נד) ותחלינה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> נכנסו חולניות עד שהיו יושבין על השלחן בקשו פת קיבר ולא מצאו. אמר זה שאמר יוסף ותרעב.

Verse 54



Verse 55

ותרעב כל ארץ מצרים. לפי שהרעב מגרה את המאכל. שאם היה נוהג לאכול ליטרא לחם. אוכל ג' ליטראות. שנאמר ותרעב כל ארץ מצרים.

Verse 56

והרעב היה וגו' את כל אשר בהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> מאושרים שבהם.
 ויחזק הרעב. הולך היה ומתחזק.

Verse 57







Verse 1

וירא יעקב כי יש שבר במצרים. ראה העוברים ושבים מביאים בר ממצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> דרשה וירא יעקב. ראה שהגיע הזמן כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם (בראשית טו יג).
 כי יש שבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ואחרי כן ילכו ברכוש גדול (שם שם יד).
 ויאמר יעקב לבניו למה תתראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אמר להם יעקב אבינו למה תראו עצמיכם כשבעים בפני הכנענים. מדרש תיראו לא נאמר. אלא תתראו. ת' יותר אלו ארבע מאות שנאמר לאברהם אבינו כי גר יהיה זרעך. אמר להם למה תראו עצמיכם מן הת'.

Verse 2

רדו שמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אמר ר' אבא בר כהנא בישרן שהן עתידין לעשות שמה ר"י שנה כמנין רד"ו. שקפץ הקב"ה ק"ץ שנה מן הגלות וחשב להם מן לידת יצחק אבינו. דכתי' ויצחק בן ששים שנה (בראשית כה כו). וכתיב ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה (שם מז ט). הרי ק"ץ.

Verse 3

וירדו אחי יוסף עשרה. אותן שהיו במכירתו.

Verse 4

ואת בנימין אחי יוסף לא שלח יעקב את אחיו כי אמר פן יקראנו אסון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מיכן שאין השטן מקטרג אלא בשעת סכנה.

Verse 5

ויבאו בני ישראל לשבור בתוך הבאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מיכן סמכו רבותינו לומר כל דבר שבקדושה לא יהא פחות מעשרה. כתיב הכא ויבאו בני ישראל לשבור בתוך הבאים. וכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל (ויקרא כב לב).

Verse 6

ויוסף הוא השליט על הארץ הוא המשביר. לא רצה למנות אחר על המכירה אלא הוא בעצמו. לפי שידע שעתידין היו אחיו לבא מצרימה כדי שיכירם.

Verse 7

וירא יוסף את אחיו ויכירם ויתנכר אליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מלמד שנעשה עליהם כנכרי. נטל את הגביע והקיש בו. אמר להם מרגלים אתם. אמרו לו כנים אנחנו. אמר להם אם כנים אתם למה לא נכנסתם כלכם בפתח אחד. אמרו לו כך צוה עלינו יעקב אבינו. שלא נכנס בפתח אחד מפני העין. אמר להם. ומה טיבכם בשוק של זונות. אמרו אבדה אבדנו ואנו מבקשים אותה שמא נמצא אותה. אמר להם כך אני רואה בגביע שלי ששנים מכם חרבו כרך גדול של שכם. ואחד מכם מכרתם אותו לערביים. מיד נזדעזעו. אמרו לו שנים עשר עבדיך אחים אנחנו. אמר להם ואנה השנים. אמרו לו האחד מת. והאחד אצל אבינו. אמר להם לכו והביאו אותו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ד"א ויוסף הוא השליט על הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> גזר שלש גזירות. שלא יכנסו שני אחים משני פתחים. ושלא יכנס אדם אחד בשני חמורים. ושלא יכנס אדם עד שיכתוב שם אביו ושם זקנו. והיה מנשה עמד ומקבל פתקין.
 ויתנכר אליהם. בדברים. נעשה להם כנכרי. אבל לעשות להם רעה חלילה. דכתיב ח) ויכר יוסף את אחיו. (ט) הכירם במאכל ובמשתה ובלויה.
 והם לא הכירוהו. בשעה שנפל בידיהם לא הכירוהו.

Verse 8



Verse 9

ויזכור יוסף את החלומות. כיון שהשתחוו לו אפים ארצה זכר את החלומות והנה תסבינה אלמותיכם ותשתחוין לאלומתי (בראשית לז ז).
 לראות את ערות הארץ באתם. לפי שגזר הנכנס יכתוב לו שמו ושם אביו. והביאו לו הפתקי כתובים ראובן בן יעקב. שמעון בן יעקב וכלם. אמר להם אם לא כי אין אתם מרגלים. היאך לא נכנסתם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בפילין אחד.

Verse 10

ויאמרו אליו לא אדוני. אדני כלשון אדונינו.
 ועבדיך באו לשבר אוכל. כדרך כל הבאים באנו.

Verse 11

כלנו בני איש אחד. הכניסו גם את יוסף בכללם.

Verse 12

ויאמר אלהם לא כי ערות הארץ באתם לראות.

Verse 13

ויאמרו שנים עשר עבדיך וגו' והאחד איננו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אמר להם והיכן הוא. אמרו לו נאבד מבתינו. אמר להם אם תמצאו אותו אתם בידי אדם. מה הייתם נותנים בעדו. אמרו לו כל מה שבידינו היינו נותנים. אמר להם ואם לא היו נותנים לכם מה הייתם עושים. אמרו לו לכך ירדנו או להרוג או ליהרג. אמר להם הוא אשר דברתי אליכם לאמר מרגלים אתם.

Verse 14



Verse 15

בזאת תבחנו חי פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> בזמן שהוא רוצה לישבע לשקר היה אומר חי פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> א"ר לוי משל לגדי שברח מן המרעה ונכנס לו אצל אשה אלמנה. שחטה אותו והפשיטה אותו. ונתנוה על המטה. וכסת עליו סדין. באו לבקש את הגדי. והיתה אשה נשבעת כן תאכילוהו בשיניה. אם יודעת כלום בגדי הזה. וכסבורים המבקשים אותו שהוא בנה. והיא נשבעת על הגדי. כך חי פרעה אם תצאו מזה.

Verse 16

שלחו מכם אחד.

Verse 17

ויאפה אתם אל משמר שלשת ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אין הקב"ה מניח את הצדיקים בצרה אלא עד שלשת ימים.

Verse 18

ויאמר אליהם יוסף ביום השלישי. וכה"א יחיינו מיומים ביום השלישי (הושע ו ב).

Verse 19



Verse 20



Verse 21

ויאמרו איש אל אחיו אבל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> א"ר אבא בר כהנא לשון דרומאי היא. אבל ברם.
 אשר ראינו צרת נפשו בהתחננו אלינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מלמד שהיה מתחבט לפני רגלו של כל אחד ואחד. כדי שיתמלאו עליו רחמים. ולא נתמלאו.
 ולא שמענו על כן באו אלינו. מלמד שביקשו להם עון אחר ולא נמצא. שהרי לא זכרו עון אחר. וזה לא היה אלא לטובה. שנאמר אלהים חשבה לטובה למען עשה כיום הזה להחיות עם רב (בראשית נ כ).

Verse 22

ויען ראובן אתם לאמר הלא אמרתי. מצא פתח להשיבם.
 וגם דמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> דמו של יוסף. וגם דמו של זקן.

Verse 23

כי המליץ בינותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> זה מנשה.

Verse 24

ויקח מאתם את שמעון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> מפני שהוא השליכו לבור.
 ד"א לפי שהוא היה ראשון למרד. שנאמר ויקחו שני בני יעקב שמעון ולוי (שם לד כה).
 ויאסור אותו לעיניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ר' חגי בש"ר יצחק אמר לעיניהם אסרו. כיון שיצאו הוציאו והאכילו והשקהו וסכו והרחיצוהו.

Verse 25



Verse 26



Verse 27

ויפתח האחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> זה לוי. שנא' שמעון ולוי אחים (שם מט ה). כיון שנשאר שמעון במצרים. לוי נקרא האחד.
 ויאמר אל אחיו הושב כספי וגו' ויצא לבם ויחרדו וגו' מה זאת עשה אלהים לנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> זש"ה אולת אדם תסלף דרכו ועל ה' יזעף לבו (משלי יט ג). היה להם לראות שקיהם קודם שיצאו משם. אם חטים נתנו להם אם שעורים.

Verse 28



Verse 29

ויבאו אל יעקב אביהם ויגידו לו את כל הקורות אתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> דברים כבדים עליהם (כג) כקורות.

Verse 30

דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מיכן שהדבור לשון קשה.

Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34

והביאו את אחיכם הקטן וגו' ואת הארץ תסחרו. ללמדך שיש לדרוש להוסיף על דברי האגדה בכל מקום. (כד) לפי שהסדרן מקצר הענין. שהרי לא אמר למעלה ואת הארץ תסחרו. והם סיפרו לאביהם ואת הארץ תסחרו.

Verse 35

ויהי הם מריקים שקיהם וגו' המה ואביהם וייראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מלמד שחשדן.

Verse 36

אליהם יעקב אביהם יוסף איננו ושמעון איננו. בישרו פיו ששמעון ויוסף יחדיו.
 עלי היו כלנה. א"ל הוספתם עלי יגון על יגון.

Verse 37

ויאמר ראובן אל אביו את שני בני תמית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אמר לו מה נשתנו בני מבניך. אמר להם יהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> הניח לו לזקן זה עד שתכלה הפת מן הבית. כיון שכלה הפת מן הבית. אמר לו יהודה. אבא אם הולך בנימין ספק נתפס ספק לא נתפס. ואם אינו הולך עמנו כלנו מתים ברעב. מוטב שתניח את הספק. ותתפוס את הודאי. אמר לו מי ערב בו. א"ל אני ערב בו. שנאמר אנכי אערבנו מיד שלחו עמהם.

Verse 38

ויאמר לא ירד בני עמכם. אמר לו יעקב אבינו אין זה לשון חכמים. וכי בניך ולא בני.
 וקראהו אסון. כגון אריא וגנבא. או צנים ופחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לפי שאין השטן מקטרג אלא בשעת הסכנה.





Verse 1



Verse 2



Verse 3



Verse 4

אם ישך משלח.

Verse 5

ואם אינך משלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמר לו יהודה. הוא אמר לנו דברים של אמת. ואנו משיבים לו דברים של בטלה. אלא אמר הקב"ה אני עסוק להמליך את בנו במצרים. והוא אומר למה הרעותם לי להגיד לאיש.

Verse 6



Verse 7

ויאמרו שאול שאל האיש לנו ולמולדתנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> א"ר אבא בר כהנא אפי' עצי עריסותינו גילה לנו.

Verse 8

ויאמר יהודה אל ישראל אביו. מוטב שתהא נפש אחת בספק. ולא כלם בודאי.

Verse 9

אנכי אערבנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> העיד בו ביוסף שהיה צדיק.
 כל הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> זה העולם הבא.

Verse 10



Verse 11

ויאמר אליהם ישראל אביהם אם כן איפוא. אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אני עשיתי לאבי איפוא והלבשתיו חרדה.
 מזמרת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> דברים שהן מזמרין העולם.

Verse 12

וכסף משנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א"ר יצחק שמא הוקיר השער. ומה שהייתם קונים בתחלה בסלע. עתה אתם קונים בשתים. לכך נאמר משנה.
 ואת הכסף המושב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> זה הכסף הנמצא באמתחת.

Verse 13

ואת אחיכם קחו. הרי כסף והרי דורון. והרי אחיכם. מה אתם צריכין עוד. אמרו לו תפלתך. אמר להם יד) ואל שדי יתן לכם רחמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו (תהלים צד יב) מאבות העולם שבא עליהם יסורים ולא הקפידו כלפי שכינה. אף אתה אם באין עליך יסורין אל תקפיד.
 ואל שדי. אמר להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מי שאמר לעולמו די. הוא יאמר די ליסורי.
 יתן לכם רחמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> גדולים רחמים שבהן ישראל מתקבצין מן הגליות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שנאמר ויתן לכם רחמים (דברים יג יח). ואומר ושב ה' אלהיך את שבותך ורחמך (שם ל ג).
 ואני כאשר שכולתי שכלתי. עד עתה שכלתי ולא אשכל עוד.

Verse 14



Verse 15

ויקחו האנשים. זש"ה מתן אדם ירחיב לו ולפני גדולים ינחנו (משלי יח טז).

Verse 16

וירא יוסף אתם את בנימין. ראה ושמח. כענין שנאמר וראך ושמח בלבו (שמות ד יד).
 וטבוח טבח והכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מיכן שהיו אבותינו נהוגין במצות קודם מתן תורה. נאמר כאן והכן. ונאמר להלן והכינו את אשר יביאו (שם טז ה).

Verse 17



Verse 18



Verse 19

ויגשו אל האיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> היה דוחפן לפנים. והם היו דוחפין אותו לחוץ.

Verse 20

ויאמרו בי אדוני ירד ירדנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אמרו לו ירידה הוא לנו. שהרי בארצנו היינו מפרנסין אחרים. ועכשו אנו צריכין לפרנסתך.

Verse 21



Verse 22



Verse 23

ויאמר שלום לכם אל תיראו אלהיכם ואלהי אביכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> בזכותכם ובזכות אבותיכם.
 נתן לכם מטמון באמתחותיכם. מכל מקום.
 כספכם בא אלי. אין הדבר נעלם ממני וברצוני נתתיו לכם.

Verse 24

ויבא האיש את האנשים ביתה יוסף ויתן מים. קבלם בסבר פנים יפות.

Verse 25

ויכינו את המנחה עד בוא יוסף. מפלטין של פרעה.

Verse 26

ויבא יוסף הביתה. לפלטין שלו.

Verse 27

וישאל להם לשלום ויאמר השלום אביכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> זה יעקב.
 הזקן. זה יצחק. לפי שבשעת מכירת יוסף עדיין היה קיים.

Verse 28

ויאמרו שלום לעבדך לאבינו עודנו חי. והזקן נפטר.

Verse 29

וישא עיניו וירא את בנימין אחיו בן אמו. שהיה דומה לאמו.
 ויאמר אלהים יחנך בני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> א"ר בנימין בן לוי לפי ששמענו חנינה על אחד עשר השבטים. שנאמר הילדים אשר חנן אלהים את עבדך (בראשית לג ה). לפיכך יוסף אומר חנינה לבנימין. שנאמר אלהים יחנך בני.

Verse 30

וימהר יוסף כי נכמרו רחמיו אל אחיו. מעולם אבותינו רחמנים היו.
 ויבקש לבכות. מלמד שהבכיה מכבה גחלי הלב.

Verse 31

וירחץ פניו. עשה עצמו כמתנכר.

Verse 32

וישימו לו לבדו. כדי שלא יכירוהו שהוא יהודי.

Verse 33

וישבו לפניו הבכור כבכורתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> מה עשה. נטל הגביע והיה עושה עצמו מקיש בו. ואמר יהודה הוא מלך ישב בראש. ראובן שני לו. ואני אין לי אם. ובנימין אין לו אם. ישב בצדי.

Verse 34

וישא משאת [וגו'] ותרב משאת בנימין [וגו'] חמש ידות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> נתן לו יוסף. ואסנת. ומנשה ואפרים. וחלק עם אחיו וישתו וישכרו עמו. עמו שתו. חוץ ממנו לא שתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> א"ר לוי כל עשרים ושתים שנה לא שתו יין. שנא' עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> עמו שתו. חוץ ממנו לא שתו.





Verse 1

ויצו את אשר על ביתו.

Verse 2

ואת גביעי גביע הכסף. בכסף מכרוהו ובכסף ציערם. יבוא גביעי כסף. ויכפר על עשרים כסף.
 בפי אמתחת הקטן. על דרך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> גיעגוע היה קורין אותו קטן. ועוד לראות איך אוהבים אותו.

Verse 3

הבקר אור והאנשים שולחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מיכן ארז"ל לעולם יכנס אדם בכי טוב. ויצא בכי טוב. שנא' הבקר אור. וכתיב וירא אלהים את האור כי טוב (בראשית א ד).

Verse 4

הם יצאו את העיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מן העיר ודומה לו כצאתי את העיר (שמות ט כט) ופי' מן העיר.

Verse 5



Verse 6

וישיגם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שאם היו רחוקים מן העיר לא היו חוששים בדבריו.

Verse 7



Verse 8

הן כסף וגו' ואיך נגנוב מבית אדוניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> תני ר' ישמעאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> זה אחד מעשרה קל וחומר. הן בני ישראל לא שמעו אלי ואיך ישמעני פרעה (שמות ו יב). הן בעודני חי וגו' ואף כי אחרי מותי (דברים לא כז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> הלא תכלם שבעת ימים (במדבר יב יד). כי את רגלים רצתה וילאוך ואיך תתחרה את הסוסים (ירמיה יב ה). הנה אנחנו פה ביהודה יראים ואף כי נלך קעילה (ש"א כג ג). ובארץ שלום אתה בוטח ואיך תעשה וגו' (ירמיה יב ה). הן צדיק בארץ ישולם אף כי רשע וחוטא (משלי יא לא). בשושן הבירה הרגו היהודים וגו' בשאר מדינות המלך מה עשו (אסתר ט יב). ואיך נגנוב מבית אדוניך.

Verse 9



Verse 10

ויאמר גם עתה כדבריכם כן הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> אמר להם אע"פ שכדבריכם כן הוא המנהג שעשרה בני אדם ונמצא אחד מהם בגניבה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כולם בסרוח. אבל אני אעשה לפנים משורת הדין ואתם תהיו נקיים.
 ס"א בתמיה. אמר להם וכי כדבריכם כן הוא. אחד מהם חטא. אתם מה פשעתם.

Verse 11

וימהרו ויורידו. זריזים בני זריזים. וימהר אברהם (בראשית יח ו). קנאים בני קנאים. דכתיב עם אשר תמצא את אלהיך לא יחיה (שם לא לב).

Verse 12

ויחפש בגדול החל. כדי להבהילם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ד"א שלא יבינו ויאמרו יודע היה היכן הוא מונח.
 וימצא הגביע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> התחילו לקנטרו. הוא גנב בר גנבתא. אמר להם יש כאן אחים מוכרים את אחיהם.

Verse 13

ויקרעו שמלותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> הם גרמו את אביהם לקרוע. לפיכך ויקרעו שמלותם. יוסף גרם לאחיו לקרוע. לפיכך יהושע קרע. דכתיב ויקרע יהושע שמלותיו (יהושע ז ו). מדה כנגד מדה.
 ויעמוס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> כל אחד ואחד נוטל משאו בידו אחת ועמס.
 וישובו העירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> בית המלכות היתה. אבל היתה חשובה בפניהם כעיר קטנה.

Verse 14

ויבא יהודה ואחיו. יהודה עיקר להם.

Verse 15

ויאמר להם יוסף. כמתנכר.
 כי נחש ינחש. שהיה קורא להם בשמם. מראה להם שהוא מנחש בו.

Verse 16

ויאמר יהודה. בכ"מ יהודה מדבר בראש.
 מה נאמר לאדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> בכסף ראשון.
 מה נדבר. בכסף שני.
 מה נצטדק. בגביע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ט' טפל מה נצדק. אלא הוא לשון תלמוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כולהו טצדקי דידעי עבדי. כלומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כל אלא הוא לשון תלמוד. כולהו טצדקי דידעי עבדי. כלומר כל הערמימות שיכולה לעשות עושה. בב"ק על בהמה שקשורה בחמה וברחה לה שחייב מי שהניחה. כך מה נצטדק מה ערמימות נוכל לעשות מעתה. אמרו לו גלוי וידוע לפני קונינו שלא חטאנו לא אנחנו ולא הוא. אלא האלהים מצא את עון עבדיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> א"ר יצחק מצא בעל חוב לגבות את שטר חובו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> א"ר לוי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> כזה שהוא ממצה את החבית והעמידה על שמריה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ממצה כמו מיץ חלב (משלי ל לג).
 הננו עבדים. כלומר אע"פ שידעו שאין הדין כן. כדי להשקיט את חמתו. היו אומרים לו הננו עבדים לאדוני.

Verse 17

ויאמר חלילה לי. חולין הוא למלך כמותי לעשות שלא כדין.
 ואתם עלו לשלום אל אביכם. עליה תהא אליכם. ורוח הקודש מבשרתם שלום רב לאוהבי תורתך ואין למו מכשול (תהלים קיט קסה).
סליק פרשת מקץ.
פרשת ויגש.

Verse 18

ויגש אליו יהודה. כתיב טוב אשר תאחוז בזה וגם מזה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אל תנח [את] ידך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> וירא אלהים יצא את כולם (קהלת ז יח). החכם בזמן שרוצה לעשות דבר אוחז בהרבה ענינים. לפי שאינו יודע אי זה יכשר. שהרי יהודה נתן דעתו בכמה ענינים בשעה שנתפס בנימין אחיו בגביע. שנאמר ויגש אליו יהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ר' יהודה אומר הגשה למלחמה. כענין שנאמר ויגש יואב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> והעם אשר אתו למלחמה (ש"ב י יג). ר' נחמיה אומר הגשה לפיוס. כענין שנאמר ויגשו בני יהודה אל יהושע בגלגל (יהושע יד ו). לפייסו נגשו. רבנן אמרי הגשה לתפלה. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ויהי כעלות המנחה ויגש אליהו (מ"א יח לו). כיון שראה יהודה שדעתו של יוסף לכבוש אצלו את בנימין. אמר אין הדבר תלוי אלא בי. שהרי אמרתי לאבי אם לא אביאנו אליך וחטאתי לאבי כל הימים. לפיכך ויגש אליו יהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> א"ר חנינה ב"ר נחמן לעולם הדבק בשלשה. והתרחק מן השלשה. התרחק משלשה. מן הפקדונות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ומן המיאונין. ומלעשות ערבות בין אדם לחבירו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> [הדבק בשלשה. בחליצה. ובהפרת נדרים. ובהבאת שלום בין אדם לחבירו]. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> כתיב מים עמוקים עצה בלב איש ואיש תבונה ידלנה (משלי כ ה). זה יהודה שהיה משיב דבר על דבר עד שעמד על לבו של יוסף.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ר' מאיר אומר ויגש לשון שלום כענין שנאמר ויגש דוד את העם וישאל להם לשלום (ש"א ל כא). ר' יהודה אומר ויגש לשון אהבה. שנאמר ויגש וישק לו (בראשית כז כז). ר' נחמיה אומר ויגש הוא לשון קרבן. שנא' ויגש את פר החטאת (ויקרא ח יד). ר' יוסי אומר ויגש לשון נזיפה. שנאמר ויאמרו גש הלאה (בראשית יט ט). ר' נתן אומר ויגש לשון משוש. שנאמר גשה נא ואמשך בני (שם כז כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> דרשה ויגש אליו יהודה א"ר יוחנן בשעה שתפס יוסף את בנימין. ואמר האיש אשר נמצא הגביע בידו הוא יהיה לי עבד. אמר יהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> בנימין נתפס כלום יש שלום בבית אבא. מיד כעס יהודה ושאג בקול גדול ונתמלא חימה על יוסף. כיון שראה יוסף סימנין שהיה בו. שחמשה בגדים היה לבוש. ונימה היתה בלבו. בשעה שכועס קורעת את כולם. מה עשה יוסף בעט באבן של שיש שהיה יושב עליו. ועשאו גל של צרורות. מיד תמה יהודה. ואמר זה גבור כמוני. מיד ויגש אליו יהודה. בא לשלוף חרבו ואינה נשלפת. אמר זה צדיק הוא. מיד התחיל לשון תחינה.
 ויאמר בי אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לשון יוני ביאה לשון אונס. אמר לו יהודה. והלא אמרת אלינו הורידהו אלי ואשימה עיני עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> כלומר איני מאמין לכם שהוא בחיים עד שאשימה עיני עליו ואראה אותו. ועתה אתה אומר הוא יהיה לי עבד. זו שימת עין.
 ד"א בי אדוני. אין הדבר תלוי אלא בי. אנכי קבלתי אותו מאבי ואנכי ערב בו.
 ד"א בי אדוני. אם עבד אתה צריך אני יותר מוטב לעובדך מזה. ואם לאיש חיל. מוטב אני ממנו.
 ידבר נא. אין נא אלא לשון בקשה.
 דבר באזני אדוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> יכנסו דברי באזנך. זקינתו של זקן זה. על ידי שמשכה פרעה לילה אחת לקה הוא וכל ביתו בנגעים גדולים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> הזהר שלא ילקה אותו האיש בצרעת. אמו של זה לא מתה אלא מקללתו של אביו. הזהר שלא יתחיל בך קללה אחת ואותו האיש ימות. בשביל נקבה שהיתה לנו. נכנסו שנים ממנו והחריבו כרך גדול. וכאן בשביל בנימין על אחת כמה וכמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> א"ר ירמיהו ב"ר שמעיה דבר אני יהודה עשה שהיה משים עששיות של ברזל לתוך פיו ויוצאת כאבק.
 כי כמוך כפרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> כמו פרעה מלך ואתה שני לו. אף אבא מלך בארץ כנען ואני שני לו.
 ד"א כי כמוך כפרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> מה פרעה גוזר ואינו מקיים. אף אתה גוזר ואינך מקיים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ד"א כי כמוך כפרעה. אמר לו אם אני שולף חרבו ממך אני מתחיל. בפרעה אני מסיים. מיד רמז יוסף למנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ובעט בקרקע. (מג) וזעת כל הפלטין. אמר בעיטה זו מבית אבא הוא. התחיל לדבר רכות.

Verse 19

אדוני שאל את עבדיו לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> א"ר חייא בר אבא כל הדברים שאת קורא שדבר יהודה ליוסף מפני אחיו עד שאת מגיע ולא יכול יוסף להתאפק. היה בהן פיוס ליוסף. פיוס לאחיו. פיוס לבנימין. פיוס ליוסף. ראו האיך נתן את נפשו על בניה של רחל. פיוס לאחיו. לומר האיך נתן נפשו על אחיו. פיוס לבנימין. לומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כשם שאני נותן נפשי עליך. כך אני נתתי נפשי על אחיך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> אדוני. ז' אדוני כתוב בפרשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> כדרך שאמר יעקב לאחיו. אלא שיעקב הוסיף אחד. שזה ריחם. וזה לא ריחם.

Verse 20

ונאמר אל אדוני יש לנו אב זקן וילד זקונים קטן. אחרון שבבנים.
 ואחיו מת ויותר הוא לבדו לאמו. וכמו אמו קיימת שהם אומרים לאמו. אלא ויותר הוא לבדו זכר לאמו. שאמו מתה. וכל הרואה אותו אומר זה בן רחל.

Verse 21

ותאמר אל עבדיך. כסבורים היינו שאתה מלך ועומד בדבורך.

Verse 22

ונאמר אל אדוני לא יוכל הנער. כי לא ניסה בדרכים.

Verse 23

ותאמר אל עבדיך אם לא ירד. התרית בנו.

Verse 24

ויהי כי עלינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> שארץ ישראל גבוהה מכל הארצות.

Verse 25

ויאמר אבינו שובו שברו לנו מעט אוכל. מרוב דוחק ירדנו הנה.

Verse 26

ונאמר לא נוכל לרדת. לפי שהאיש חזק בארץ.

Verse 27

ויאמר עבדך אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> לפי שהיה שומע שהיה אומר לפניו עבדך אבי. לפיכך מת יוסף קודם לכל אחיו.

Verse 28

ויצא האחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> מיוחד שבשנים.

Verse 29

ולקחתם גם את זה. חביב עליו כמותו.

Verse 30

ועתה כבואי. אין לי פנים לחזור אל אבי.

Verse 31



Verse 32

כי עבדך ערב. הראה לו יהודה חיבת אביו לבניו מרחל.

Verse 33

ועתה ישב נא עבדך. הראה לו אהבתו לבנימין.

Verse 34

לד) כי איך אעלה אל אבי. הראה לו יראתו מן השבועה.





Verse 1

ולא יכול יוסף להתאפק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> להתחזק. מעולם אבותינו רחמנים הם.

Verse 2

ויתן את קולו בבכי. לפי שנתמלא רחמים.

Verse 3

ויאמר יוסף אל אחיו אני יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ר' שמעון בן אלעזר משום ר' אלעזר בן עזריה שהיה אומר דבר משום אבא כהן ברדלא. אוי לנו מיום הדין. אוי לנו מיום התוכחה. בלעם חכם שבאומות היה. ולא יכול לעמוד בתוכחת אתונו. שנאמר ההסכן הסכנתי לעשות לך כה. ויאמר לא (במדבר כב ל). יוסף קטן שבשבטים היה. ולא היו יכולים לעמוד בתוכחתו. שנאמר ולא יכלו אחיו לענות אותו כי נבהלו מפניו. לכשיבא הקב"ה ויוכיח לכל אחד לפי מעשיו על אחת כמה וכמה. כענין שנאמר אוכיחך ואערכה לעיניך (תהלים נ כא). ואומר וקרבתי אליכם למשפט והייתי עד ממהר וגו' (מלאכי ג ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ר' יוחנן כי מטי לההוא קרא בכי. אמר עבד שרבו מעיד בו. כלום תקנה יש בו. יבין וישכיל האדם שהבורא הוא העד הוא בעל דין. הוא הדיין. שנאמר ואנכי היודע ועד נאום ה' (ירמיה כט כג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> הוא ששנינו שוב יום אחד לפני מיתתך. וכתיב כי גדול יום ה'. ונורא מאד ומי יכילנו (יואל ב יא). שבזמן שהקב"ה יביא במשפט על כל נעלם אם טוב ואם רע. אם על הנעלמות יביא אותו בדין. מה יעשה על הזדונות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ארז"ל מאי על כל נעלם. זה ההורג כינה בפני חבירו ונמאס. לפי שלב חבירו נמאס יביא לזה למשפט. כל שכן על היזק גמור. וכן הוא אומר לא עשה לרעהו רעה (תהלים טו ג).
 אם טוב ואם רע. מאי אם טוב. זה העושה מצוה לחבירו ולא עשאה בצנעא והעני מתבייש. אע"פ שהוא עושה טוב יביא למשפט. שלא עשאה כהוגן. שהרי הנביא אומר והצנע לכת עם אלהיך (מיכה ו ח). בוא וראה כמה תורה אתה למד משיחתן של ראשונים. כל שכן תורה עצמה. כמה מדרשות וכמה הוכחיות אתה למד. הוא שאמר הכתוב קווצותיו תלתלים (שה"ש ה יא). על כל קוץ וקוץ שבתורה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אתה למד תילי תילים. ומה הן קווצי האותיות. אל"ף מפני מה כתיבתו כך. בי"ת מפני מה כתיבתו כך. וכן כל האותיות. ומפני מה זה בצד זה. ומפני מה שמם כך. ומפני מה ענינם כך. ועל מה זה ראשון וזה אחרון. וצירוף אותיות על מה ככה. קווצותיו תלתלים זה הוא שאמר איוב ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים (איוב יא ט). ברוך שנתן תורה לישראל ברוך הוא.
 כי נבהלו מפניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> הם אמרו ונראה מה יהיה חלומותיו (בראשית לז כ). ורוה"ק אומר ונראה מחשבות מי יעמדו. וכן הוא אומר כי לא מחשבותי מחשבותיכם ולא דרכיכם דרכי (ישעיה נה ח). ואומר לא איש אל ויכזב ובן אדם ויתנחם (במדבר כג יט).

Verse 4

ויאמר יוסף לאחיו גשו נא אלי ויגשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> הראה להם המילה.
 ויאמר אני יוסף אחיכם. אמר להם דרך אחוה אנהיג בכם.
 אשר מכרתם אותי מצרימה. אע"פ שמכרתם אותי מצרימה.

Verse 5

ועתה אל תעצבו. אמר להם אל תביאו עצבון בלבבכם שמכרתם אותי.
 ואל יחר בעיניכם. שאני מלך.
 כי למחיה שלחני אלהים לפניכם. אלהים שלחני ולא אתם. אלהים המליכני ולא מפני שאני גדול מכם. והוא הוא שראיתי בחלום. והנה קמה אלומתי וגם נצבה וגו' (בראשית לז ז).
 כי למחיה שלחני אלהים לפניכם. עתידים הייתם לרדת מצרים וגם אני עמכם. אלא שירדתי לפניכם קודם לכולכם.
 ס"א כי למחיה. ל' שלשים. מ' ארבעים. הרי שבעים נפש אשר חייה אותם יוסף. שנאמר ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו ואת כל בית אביו לחם לפי הטף (שם מז יב).
 ד"א כי למחיה. יש דרך ישר לפני איש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ואחריתה דרך מות (משלי יד יב). אבל זאת הדרך למחיה היה. כענין שנאמר בכל עצב יהיה מותר (שם יד כג).

Verse 6

כי זה שנתים הרעב. למדנו שעד שנה שניה לא ירדו השבטים למצרים. לפי שהיה להם לחם. והוא שיעקב אבינו אמר למה תתראו (בראשית מב א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> למה תראו עצמיכם כשביעים בעיני בני ישמעאל ובפני בני קטורה.
 ועוד חמש שנים. הודיעם סוד הרעב שנתגלה לו.
 אשר אין חריש וקציר. אם אין חריש מהיכן קציר. אלא אפילו ספיחים לא יעלו.

Verse 7

וישלחני אלהים לפניכם. לא להנאתי. אלא לשום לכם שארית בארץ. כי אין זכותי גדול מזכותכם.
 ולהחיות לכם לפליטה גדולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> הוא שארז"ל עתיד היה יעקב אבינו לירד למצרים בשלשלאות של ברזל. אלא שזכותו גרמה לו. וכה"א בחבלי אדם אמשכם בעבותות אהבה (הושע יא ד).

Verse 8

ועתה לא אתם שלחתם אותי הנה כי האלהים. זש"ה לב אדם יחשב דרכו וה' יכין צעדו (משלי טז ט). א"ל יוסף שלשה הגרמות גרמוני לבוא מצרים. כתונת הפסים. וחלום אלומות. וחלום השמש והירח. לפיכך אמר להם שלשה פעמים שילוח. כי למחיה (פסוק ו). וישלחני (פסוק ז'). לא אתם שלחתם אותי הנה כי האלהים. הזכירם החלומות שחלם. כי לא מלבו היו אלא מאלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> לכך ארז"ל לעולם יצפה אדם לחלום טוב עשרים ושתים שנה. שהרי יוסף בן י"ז שנה ראה החלומות. ועד שלא היה בן שלשים ותשע שנה לא באו אחיו להשתחוות לו.
 וישמני לאב לפרעה. אב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> פטרון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> בסילויוס. ולאדון ומושל ושליט.

Verse 9

מהרו ועלו אל אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> לפי שארץ ישראל גבוה מכל הארצות.
 כה אמר. לשון נבואה.
 בנך יוסף. שהיה חביב לו מכל הבנים.
 רדה אלי אל תעמוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אל יעמוד השעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אלא כיון שהשעה הוצלחה בוא אלי.

Verse 10

וישבת בארץ גושן. ולא בעיר המלוכה.

Verse 11

וכלכלתי אותך שם כי עוד חמש שנים רעב פן תורש. מלמד שהיו עשירים.

Verse 12

והנה עיניכם רואות ועיני אחי בנימין כי פי המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> בלשון הקודש.
 ד"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כי פי כן לבי. וכשם שאין בלבי על בנימין אחי שלא היה במכירתי. כן אין בלבי עליכם.

Verse 13

והגדתם לאבי את כל כבודי במצרים. לפי שכללות שבתורה יתירה מפרטותיה. לכך נאמר ואת כל אשר ראיתם.
 ומהרתם. ולא תעכבו השעה.

Verse 14

ויפל על צוארי בנימין אחיו ויבך. יש בכיה של רחמנות. וכה"א כי נכמרו רחמיו אל אחיו ויבקש לבכות (בראשית מג ל).
 ויפל על צוארי בנימין אחיו ויבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> וכי כמה צוארים היה לו לבנימין. אלא א"ר אלעזר בן פדת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ראה ברוח הקודש ששתי פעמים היה עתיד בית המקדש ליחרב. שנבנה בחלקו של בנימין. שנא' ובין כתפיו שכן (דברים לג יב). לכך נאמר על צוארי בנימין.
 ובנימין בכה על צואריו. בכה על משכן שילה. שהיה עתיד ליחרב. שבחלקו של יוסף היה. שנא' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ויטש משכן שילה (תהלים עח ס).

Verse 15

וינשק לכל אחיו ויבך עליהם. כדי לפייסם. כי ראה אותם מתביישין ממנו. והיה מפייס אותם בדברים. ועתה לא אתם שלחתם אותי הנה כי האלהים. כי למחיה שלחני אלהים לפניכם. ולטובתי היה הדבר. כי שמני אלהים לאדון לכל מצרים. ועדיין היו מתביישין ממנו עד וינשק לכל אחיו ויבך עליהם. ואחרי כן דברו אחיו אתו. לכך נקרא יוסף הצדיק. שנאמר על מכרם בכסף צדיק (עמוס ב ו).

Verse 16

והקול נשמע בית פרעה לאמר. הלכו והגידו למלכות.
 וייטב בעיני פרעה. שסבורים היו שאינו מיוחס. כיון שראו את אחיו ושמעו את שמע אביו שהוא בא מאברהם. שכתוב בו נשיא אלהים אתה בתוכנו (בראשית כג ו). וכבר היה נודע לפרעה גדולתו של אברהם. מיד וייטב בעיני פרעה ובעיני עבדיו. שלא מלך עליהם עבד. אלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בן גנוסים.

Verse 17

ויאמר פרעה אל יוסף אמור אל אחיך זאת עשו טענו את בעירכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> לשון מצרי הוא.
 ולכו בואו ארצה כנען. שתהא הליכתם כביאתם זה אחר זה שלא תתעכבו לשם.

Verse 18

וקחו את אביכם. שתתייחסו בו בזקן.
 ואתנה לכם את טוב ארץ מצרים. כשם שהטיבתי לאברהם אביכם. שנא' ולאברם היטיב בעבורה (בראשית יב טז).

Verse 19

ואתה צויתה זאת עשו. מרשות המלך.
 קחו לכם מארץ מצרים עגלות. לפי שלא היה רשות להוציא עגלות מארץ מצרים. כי אם על פי פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> וכן ארז"ל שאין פרה וחזירה יוצאה מאלכסנדריאה של מצרים. אלא אם כן חותכין האם שלה בשביל שלא תלד.

Verse 20

ועינכם אל תחוס על כליכם. מיכן שטילטולן קשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> היינו דאמרי אינשי מבית לבית חלוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מאיגרא לאיגרא נפש.
 כי טוב כל ארץ מצרים לכם הוא. זו בשורה ליוצאי מצרים. שנאמר וה' נתן את חן העם בעיני מצרים וישאלום וינצלו את מצרים (שמות יב לו).

Verse 21

ויעשו כן בני ישראל. בזכות ישראל אביהם.

Verse 22

לכלם נתן לאיש חליפות שמלות. החליף עליהם הענין. שנאמר והפכתי אבלם לששון ונחמתם ושמחתם מיגונם (ירמיה לא יב).
 ולבנימין נתן שלש מאות כסף. שצפה ברוח הקודש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> שעתיד לצאת ממנו מרדכי. שנא' בן יאיר בן שמעי בן קיש איש ימיני (אסתר ב ה). שעולה חשבונו רע"ד הוסיף עליו כ"ו ושמו עליהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> הרי שלש מאות.
 וחמש חליפות שמלות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> זה מרדכי שיצא בחמשה מלבושי מלכות שנאמר ומרדכי יצא מלפני המלך בלבוש מלכות תכלת וחור ועטרת זהב גדולה ותכריך בוץ וארגמן (אסתר ח טו).

Verse 23

ולאביו שלח כזאת עשרה חמורים ועשר אתונות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> נתן לעשרת השבטים משא חמור ומשא אתון. להביא מנחה לאביהם. מזה למדנו כי בנימין לא החזירו יהודה אל אבינו יעקב. אלא נשאר עם יוסף במצרים. שאלמלי כן היה נותן גם ביד בנימין משא חמור ומשא אתון אלא למדנו כי נשאר לשם. ובזכות זאת יושיע הקב"ה שבטי ישראל ע"י עני רוכב על החמור ועל עיר בן אתונות (זכריה ט ט).
 בר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> זה עיבור.
 ולחם. כמשמעו.
 ומזון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כל המאכלות שמלפתין בו הלחם נקרא מזון.
וישלח את אחיו. נהג עמהם דרך אחוה וריעות. ויאמר אליהם אל תרגזו בדרך. אמר להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אל תפסעו פסיעה גסה. שהפסיעה גסה נוטלות אחד מחמש מאות ממאור עיניו של אדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ואל תעמידו עצמיכם מדברי תורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ששנים שמהלכין בדרך ואין ביניהן דברי תורה ראויין לישרף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> הכניסו חמה לעיר כדי שתדעו מקום לינתכם בטוב.
 ד"א אל תרגזו בדרך. (לז) אל תביאו דברי מחלוקת בדרך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> שמא תרגז עליכם הדרך. כה) ויעלו ממצרים. עליה היתה להם.

Verse 24



Verse 25



Verse 26

ויגידו לו לאמר עוד יוסף חי וגו' ויפג לבו. ויפג לשון תלמוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כמו תבשיל שהפיג טעמו. כן לא היו הדברים מתאימים בדעתו. אלא מפיגין היו.
 כי לא האמין להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> תני ר' חייא כך עונשו של בדאי אפילו אומר דבר של אמת אין מאמינין אותו. כך לפי שאמרו הכר נא הכתונת בנך (בראשית לז לב). וכיחשו לו. כשאמרו לו עוד יוסף חי. לא האמין להם.

Verse 27

וידברו אליו את כל דברי יוסף. ועדיין לא היה מאמין עד שראה את העגלות ששלח יוסף לשאת אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אמר בודאי אין עגלה יוצאת ממצרים כי אם על פי המלכות. ובכן האמין להם.
 ותחי רוח יעקב אביהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> הוא שאמרו רז"ל אין השכינה שורה לא מתוך עצלות. ולא מתוך עצבות. אלא מתוך דבר שמחה. וכן הוא אומר והיה כנגן המנגן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ותהי עליו רוח אלהים (מ"ב ג טו).

Verse 28

ויאמר ישראל רב עוד יוסף בני חי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> רב הוא כחו של יוסף שסבל כל הצרות הללו ועדיין הוא חי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ד"א רב עוד יוסף בני חי. בטוח אני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> שיש לי חלק במה רב טובך (תהלים לא כ).





Verse 1

ויסע ישראל וכל אשר לו ויבא בארה שבע ויזבח זבחים לאלהי אביו יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א"ר יהושע בן לוי חזרתי על בעלי הגדה שבדרום. שיאמרו לי פסוק זה. מפני מה כתוב לאלהי אביו יצחק. ולא אביו אברהם. ולא אמר לי כלום עד שעמדתי עם רבי יהודה פן פדייה בן אחותו של בן הקפר ואמר לי. הרב והתלמיד שהיו מהלכין בדרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> בתחלה שואלין בשלום התלמיד. ואח"כ שואלין בשלום הרב. א"ר הונא כי אתא ר' יהושע בן לוי לטבריא שאליה לר' יוחנן ולר' שמעון בן לקיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ר' יוחנן אומר שאדם חייב בכבוד אביו יותר מבכבוד זקינו. לפיכך לאלהי אביו יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בר קפרא אמר למה אביו יצחק. אמר יעקב אבינו אבי היה להוט אחר גרונו. ואני להוט אחר גרוני. ולפיכך אני יורד מצרימה. דכתיב וכלכלתי אותך שם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ד"א אביו יצחק. אמר יעקב אבינו. אבי ברכני ברכות יעבדוך עמים וישתחוו לך לאומים (בראשית כז כט). סבור אני שהקב"ה מברכני מאותן הברכות. ור' ברכיה אמר שאין הקב"ה מייחד שמו על אדם חי אלא על בעל יסורים. ויצחק אבינו היה בעל יסורים. שנאמר ותכהין עיניו (שם שם א). לפיכך לאלהי אביו יצחק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ורבנא טוביהו ב"ר אליעזר פירש לאלהי אביו יצחק על שהיה יצחק אבינו חי במכירתו של יוסף. כדאמרינן ויבך אותו אביו (שם לז לה). זה יצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> והיה יצחק חי אחר מכירתו של יוסף שנים עשר שנה. שהרי יעקב אבינו אמר לפרעה ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה (שם מז ט). צא מהם למפרע ב' שני רעב. וז' שני השובע. ושלשים של יוסף. נשארו ליעקב כשנולד יוסף צ"א. הוסיף על צ"א י"ג. דכתיב בן שבע עשרה שנה (שם לז ב). נמצא יעקב בן ק"ח שנה במכירת יוסף. וטול ששים ליצחק אבינו קודם שנולד יעקב אבינו. היה ליצחק קס"ח כשנמכר יוסף. וכל ימי יצחק אבינו ק"פ. למדנו שי"ב שנים היה יצחק אחר מכירת יוסף. ולפי שהיה מצטער על יוסף. בלכת יעקב מצרים זיבח זבחים לאלהי אביו יצחק.

Verse 2

ב) ויאמר אלהים לישראל [במראות הלילה] ויאמר יעקב יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לשון חיבה. לשון זירוז.
ג) ויאמר אנכי האל אלהי אביך אל תירא מרדה מצרימה. אמר יעקב אבינו. יצחק אבי בקש לרדת מצרימה. אמר לו הקב"ה אל תרד מצרימה (בראשית כו ב). ואני היאך אני יורד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> לפיכך ויזבח זבחים לאלהי אביו יצחק. על שם שעיכבו ליצחק מלרדת מצרימה. וליעקב צוה לרדת. וראיה לדבר שהרי אמר לו הקב"ה אל תירא מרדה מצרימה. אע"פ שעכבתי את אביך מלרדת. אתה רד. ונראין הדברים שהרי ענה לו הקב"ה מעין מחשבותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לפיכך רבנא טוביהו אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כי בודאי דאג יעקב אבינו היאך ירד מצרימה. עד שאמר לו הקב"ה אל תירא.
 כי לגוי גדול אשימך שם. וכה"א ובני ישראל פרו וישרצו וירבו ויעצמו במאד מאד (שמות א ז) ששה מדות כנגד ששה דברים שבהבטחה. שלשה אמירות. שלשה אנכי. אנכי האל. אנכי ארד עמך. ואנכי אעלך גם עלה. שלשה אמירות. ויאמר אלהים לישראל. ויאמר יעקב יעקב. ויאמר אנכי האל.

Verse 3

ויוסף ישית ידו על עיניך. (יא) זו עצימת העיניים.

Verse 4



Verse 5

ויקם יעקב מבאר שבע וישאו בני ישראל את יעקב אביהם ואת טפם ואת נשיהם. חביב קודם.

Verse 6



Verse 7

בניו ובני בניו [אתו] בנותיו ובנות בניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> א"ר יהודה בר אלעאי בנות בנים כבנים לירושה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ובני בנות אינם כבנים. דכתיב בנות בניו ולא בני בנותיו.

Verse 8

ואלה שמות בני ישראל. כולם מטה שלימה.
 בכור יעקב ראובן. נתייחס על הבכורה. משום דכתיב וישמע ראובן ויצילהו מידם (בראשית לז כא).
אלה בני לאה וגו' כל נפש [וגו'] שלשים ושלש. דע כי הם שלשים ושתים נפשות. כי ער ואונן מתו. נשאר ל"ב ללאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אלא עם יעקב הרי ל"ג.
 וי"ו לזלפה. וארבע עשר לרחל עם יוסף מנשה ואפרים. ושבעה לבלהה הרי שבעים. צא מהם יעקב יוסף מנשה ואפרים והם ס"ו ועם יעקב יוסף מנשה ואפרים הרי שבעים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וי"א כי יוכבד בת לוי נולדה בין החומות בכניסתו למצרים. הוצא את יעקב אבינו ושים את יוכבד הרי שבעים.

Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28

ואת יהודה שלח לפניו אל יוסף. וכן דרך העולם להודיע לחבירו שהוא בא. שכן אתה מוצא ביתרו. ויאמר אל משה אני חותנך יתרו בא אליך. (שמות יח ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מיכן ארז"ל לעולם אל יכנס אדם פתאום בתוך ביתו כל שכן לבית חבירו.
 הגדה להורות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> לאורות. אורות שש מאות ושלש עשרה מצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מלמד שהיה ליוסף בית הוראה בארץ גושן ששם היו אבותינו עוסקים בחכמת התורה עד שלא ניתנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> הוא שאמרו כי בפרק עגלה ערופה היה מתעסק. שהרי עגלה ערופה היתה באה על לא נודע מי הכהו. וכן יוסף לא נודע מי הכהו. וכיון שראה יעקב את העגלות זכר את הפרק. מיד ותחי רוח יעקב אביהם. ועיקרו של דבר. ואת יהודה שלח לפניו אל יוסף. למה יהודה. לפי שיהודה היה חביב על יוסף מכל השבטים. שכיון שנמצא הגביע באמתחת בנימין לא נתן אחד מהם נפשו להצילו אלא יהודה. שנאמר ויגש אליו יהודה ויאמר ישב נא עבדך תחת הנער עבד לאדוני.
 לפניו. לפניו של יעקב אבינו.
 להורות לפניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מתרגם לפנאה קדמוהי.
 להורות לפניו גשנה. לאמר לו כי אביך בא עד גושן.

Verse 29

ויאסור יוסף מרכבתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> הוא בעצמו. לפי שהאהבה מקלקלת השורה של גדולה.
 וירא אליו. פנים בפנים.
 ויבך על צואריו עוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מה עוד. לפי שבכה על אחיו בראשונה. לכך נאמר ויבך על צואריו עוד.

Verse 30

ויאמר ישראל אל יוסף אמותה הפעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כלומר אם אפילו אני מת. הפעם הזאת איני חושש.

Verse 31

ויאמר יוסף אל אחיו ואל בית אביו. אלו בני אחיו.

Verse 32

והאנשים רועי צאן. הקל אותם בכדייהם כדי שלא יפיל עליהם טורח החיילות. וכן הוא אומר כי תועבת מצרים כל רועי צאן. הוא שאמר שלמה בחכמתו אל תתהדר לפני מלך (משלי כה ו).

Verse 33



Verse 34







Verse 1



Verse 2

[מז] ב) ב) אחיו לקח חמשה אנשים. מן החלשים שבשבטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמר שמא מרוב גבורתם יעשו דבר וישימם על החיילות לצאת לצבא. לכך לקח חמשה מן שאינן גבורים כל כך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ומי הם אותן שלא נכפלו שמותם בפרשת וזאת הברכה. ושמות הגבורים כפל. כמו וזאת ליהודה ויאמר שמע ה' קול יהודה (דברים לג ז). ולזבולון אמר שמח זבולון בצאתך (שם שם יח). ולגד אמר ברוך מרחיב גד (שם שם כ). ולדן אמר דן גור אריה (שם שם כב). ולנפתלי אמר נפתלי שבע רצון (שם שם כג). ולאשר אמר ברוך מבנים אשר (שם שם כד). וכן יוסף מוכפל שמו. וליוסף אמר וגו' תבואתה לראש יוסף (שם שם טז). למדנו שהיו. ראובן. שמעון. לוי. יששכר. ובנימין.

Verse 3

ויאמרו אל פרעה לגור בארץ באנו. כיון שאמר להם מה מעשיכם. אמרו לו רועי צאן עבדיך. בקש להם מה הנאה יש לי מכם שבאתם בארצי. הלא כל רועי צאן הוא תועבת מצרים. וקודם שדבר הוא. התחילו הם לומר לגור בארץ באנו. לא ירדנו פה להשתקע אלא לגור בארץ באנו. כי אין מרעה לצאן אשר לעבדיך. הא אם היה מרעה. לא באנו למצרים. ושמא תאמר לא היה רעב גדול. ת"ל כי כבד הרעב. הא תדע כי אנוסים ירדנו.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

ארץ מצרים לפניך הוא. שכן אמר לו ובלעדיך לא ירים איש את ידו ואת רגלו (בראשית מא מד).

Verse 7

ויבא [וגו'] ויברך יעקב את פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מה ברכה ברכו. אמר לו יהי רצון שיעלה נילוס לרגליך.

Verse 8

ויאמר פרעה אל יעקב כמה ימי שני חייך. מה ראה פרעה לשאול ליעקב כמה ימי שני חייך. לפי שהיה איקונין של יעקב אבינו דומה לאברהם אבינו וכסבור היה שהוא אברהם.

Verse 9

ויאמר יעקב ימי שני מגורי. מה מגורי. לפי שהצדיקים בעוה"ז גרים. וכה"א כי גרים ותושבים אתם עמדי (ויקרא כה כג). וכתיב בדוד כי גר אנכי עמך תושב ככל אבותי (תהלים לט יג). כשם שהגר בכל יום מצפה לצאת מן המקום. כך הצדיקים חושבים יום המיתה. והם כגרים בארץ. אבל הרשעים אין חוששין ליום המיתה. שנא' כי אין חרצובות למותם ובריא אולם (שם עג ד). אין חרצובות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אינן חרדין ועצבין מיום המיתה.
 מעט. שהרי אברהם אבינו חיה קע"ה. ואבינו יצחק ק"פ. ואבינו יעקב קמ"ז.
 ורעים. ברח מפני עשו. בבית לבן אכלוהו חורב וקרח בלילה. בארץ כנען טרף טורף יוסף.
 בימי מגוריהם. בחייהם על האדמה.

Verse 10

ויברך יעקב את פרעה. ברכה בתחלה. וברכה בסוף. להודיעך דרך ארץ היאך אדם יכנס לראות פני המלכות.

Verse 11

ויושב יוסף את אביו. בארץ גושן היה מושבותם. ואחוזתם בארץ רעמסס.

Verse 12

ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> זהו שארז"ל שהיו ישראל מצוינים שם. שכל זמן שהיו ישראל פרים ורבים היו נכתבים שמותם בבית המלכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כדי שיטול פרס שלו מבית המלכות. פלוני יש לו עשרים נפשות יטול כך וכך. פלוני יש לו שלשים נפשות יטול כך וכך. הוא שהמצריים אומרים הנה עם בני ישראל רב ועצום ממנו (שמות א ט).
 לחם לפי הטף. יותר ממה שהתינוק אוכל מפרפר.

Verse 13

ולחם אין בכל הארץ וגו' ותלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> לשון עיפות. תרגום עיף ויגע (דברים כה יח) משלהי ולאי. כלומר ויגעו.

Verse 14

וילקט יוסף את כל הכסף. כדי להתיש כחן של מצריים.

Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18

ותתם השנה ההוא ויבואו אליו בשנה השנית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> יש לומר שהוא שנה שניה לרעב. וא"ת והרי למעלה מהענין כתוב כי זה שנתים הרעב (לעיל מה ו). וזה המעשה שמכרו המצריים איש שדהו לא היה אלא אחר שבאו אחיו למצרים. יש להשיב שהענין מוקדם ומאוחר. ונאמר שזה המעשה היה בשנה שבא יעקב אבינו ובניו למצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ומשבאו נפסק הרעב והתחילו לזרוע. והוא מסייע למה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> שארז"ל ויברך יעקב את פרעה. אמר לו יהי רצון שיעלה נילוס לרגליך. וכן היה. כי בשנה הראשונה מכרו הכסף והמקנה. ובשניה גם שדותיהם. ומקניהם ואת עצמם. ומכאן ואילך נפסק הרעב והיו זורעין ונותנים חמישית לפרעה. ואם רצונך אמור. כי הכתוב אומר ועוד חמש שנים אשר אין חריש וקציר (שם). ואיך היו זורעין בשנה השלישית. אלא זה שאמר הכתוב ויבואו אל יוסף בשנה השנית. שנית למכירת מקניהם. שהוא שביעית בסוף שני הרעב. כי מה שאמר למעלה ותלה ארץ מצרים (פסוק יג). הוא בשנה הששית עד כי תם הכסף ומקנה הבהמה. ובשביעית מכרו גויתם ואדמתם. וכן הוא אומר יט) ותן זרע ונחיה ולא נמות. כי לא בקשו בר לקנות לאכול. כי אם לזרוע. כי כלו שבע שני הרעב. וכן עשה.
 והאדמה לא תשם. מלמד שהאדמה נאה בזמן שבני אדם עליה. כלו האנשים. האדמה משוממת.

Verse 19



Verse 20



Verse 21

ואת העם העביר אותו לערים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> למה עשה כן. כדי שלא יאמרו לא מכרנו שדותינו. שכיון שהגלם מעיר לעיר. ידעו כי לא נותר להם נחלה בשדותיהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ס"א כדי שלא יאמרו מצרים לאחיו של יוסף בני גולה אתם. גרים אתם. לפיכך הגלם יוסף מעיר לעיר. שלא יהא להם פתחון פה על אחיו שלא יתגאו עליהם. וכה"א מזרה רשעים מלך חכם וישב עליהם אופן (משלי כ כו). מלך חכם זה יוסף. שנא' טוב ילד מסכן וחכם (קהל ד יג). שזירה את המצריים מקצה גבול מצרים עד קצהו. ועליו הכתוב אומר שמים לרום וארץ לעומק ולב מלכים אין חקר (משלי כה ג).

Verse 22

רק אדמת הכהנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אלו כומרי פרעה.
 ואכלו את חקם. את מזונותיהם. כענין שנאמר הטריפני לחם חקי (שם ל ח).

Verse 23

הא לכם זרע. מלשון היליכי (שמות ב ט). אלא שניתוסף א' הנה והוא תיבה לעצמה. ס"א הא לכם זרע. כי שש שנים מנין ה"א מתפרנסין משלהם. מיכן ואילך נמכרו. לכך נאמר ה"א.

Verse 24

והיה בתבואות ונתתם חמישית לפרעה. מה ראה יוסף לשום עליהם חומש לפי שעתידין היו ללקות באצבע שהיא חומש היד עשר מכות.
 ד"א כנגד חמשה דברים שעשה עמו פרעה. וילבש אותו בגדי שש. וישם רביד הזהב. וירכב אותו במרכבת המשנה. ויקראו לפניו אברך. ונתון אותו על כל ארץ מצרים (בראשית מא מב ומג). הרי חמש.

Verse 25



Verse 26



Verse 27

וישב ישראל בארץ מצרים [וגו'] ויאחזו בה. לקחו אחוזה בה.
 ויפרו וירבו מאד. ישתבח אלהינו שהוא מבטיח לצדיקיו ועושה עמהם כל טוב. שכן הוא אומר אל תירא מרדה מצרימה כי לגוי גדול אשימך שם.
סליק פרשת ויגש.

Verse 28

ויחי יעקב. כתוב טוב מלא כף נחת ממלא חפנים עמל ורעות רוח (קהלת ד ו). טוב היה לאבינו יעקב. אלו שבע עשרה שנה במצרים. שנא' ויחי יעקב בארץ מצרים שבע עשרה שנה. שחיה אותם בנחת. והשבטים סביבותיו. ובני בניו פרים ורבים. ועיניו רואות ולבו שמח. אין שטן ואין פגע רע. ויוסף בנו מלך על הארץ. ומביא ונותן לתוך פיו. שנאמר ויכלכל יוסף את אביו ואת אחיו ואת כל בית אביו לחם לפי הטף (בראשית מז יב). ממלא חפנים עמל ורעות רוח. ממאה ושלשים שנה שלא היה אלא כולם בעמל. שנאמר וישטום עשו את יעקב (שם כז מא). וכתיב ועתה בני שמע בקולי וקום ברח לך (שם שם מג). וכתיב הייתי ביום אכלני חורב וקרח בלילה (שם לא מ). וכתיב את עניי ואת יגיעי כפי (שם שם מב). ויאמר יעקב אל שמעון ואל לוי עכרתם אותי (שם לד ל). ויקרע יעקב שמלותיו וישם שק במתניו ויתאבל על בנו ימים רבים (שם לז לד). כל אותם השנים היה עמל ורעות רוח. לכך נאמר ויחי יעקב בארץ מצרים שבע עשרה שנה. אלו השבע עשרה חיה בהם חיים טובים.
 ויהי ימי יעקב שני חייו שבע שנים וארבעים ומאת שנה. חזר הכתוב והכליל הי"ז עם הק"ל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> היינו דאמרי אינשי סופך טוב כולך טוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אשריהן לצדיקים שהקב"ה מייסרן בייסורין בתחלתן. ובסוף מרחם עליהם. ומביאם אל קבר בשיבה טובה. וע"ז נאמר טוב אחרית דבר מראשיתו (קהלת ז ח).
 ויחי יעקב בארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> למה הפרשה זו סתומה. שכיון שנפטר יעקב אבינו התחיל השעבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ד"א למה הפרשה זו סתומה. לפי שמשבא יעקב אבינו למצרים נסתתמו ממנו הצרות. שנאמר ותחי רוח יעקב אביהם (בראשית מה כז).
 ד"א למה הפרשה זו סתומה. לפי שביקש יעקב אבינו לגלות את הקץ ונסתתם ממנו.

Verse 29

ויקרבו ימי ישראל למות ויקרא לבנו ליוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> זש"ה כי גרים אנחנו לפניך ותושבים ככל אבותינו כצל ימינו [עלי ארץ ואין מקוה] (דה"א כט טו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> והלואי כצלו של כותל. או כצלו של אילן. אלא כצלו של עוף. שנאמר ימיו כצל עובר (תהלים קמד ג). כצל ימינו עלי ארץ ואין מקוה. ואין מי יקוה שלא ימות. הכל יודעים ואומרים בפיהם שהם מתים. אברהם אמר ואנכי הולך ערירי (בראשית טו ב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> יצחק אמר בעבור תברכך נפשי בטרם אמות (שם כז ד). יעקב אמר ושכבתי עם אבותי (שם מז ל). זה שאמר הכתוב אין אדם שליט ברוח לכלוא את הרוח (קהלת ח ח).
 ויקרבו ימי ישראל למות. מפני מה נאמר ביעקב אבינו ויקרבו. ולא נאמר באברהם וביצחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ארז"ל כל מקום שנאמר בו קריבה של מיתה. לא השיגו לחיי אבותם. אברהם אבינו חיה קע"ה שנה. יצחק אבינו חיה ק"פ שנה. יעקב חיה קמ"ז שנה. לכך נאמר ויקרבו ימי ישראל למות. שחסרו שלשים ושלשה שנה מחיי אביו. וכן במשה רבינו כתוב. הן קרבו ימיך למות (דברים לא יד). לפי שלא הגיע לשני חיי אבותיו. שהרי לוי חיה קל"ז. וקהת בנו חי קל"ג. ועמרם בנו חיה קל"ז. ומשה רבינו לא חיה אלא ק"כ שנה. לכך נאמר בו קריבה. וכן בדוד הוא אומר ויקרבו ימי דוד למות (מ"א ב א). למה שלא השיג לשני חיי אבותיו. ישי עובד ובועז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ארז"ל יותר מארבע מאות שנה חיו. וראיה לדבר. שהרי נחשון בן עמינדב הקריב קרבנו בחנוכת המזבח. וכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> נחשון הוליד את שלמון. ושלמון הוליד את בועז. ובועז הוליד את עובד. ועובד הוליד את ישי. וישי הוליד את דוד (רות ד כ כא כב). וכתיב ויהי בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> הוא השנה הרביעית למלך שלמה על ישראל ויבן הבית לה' (מ"א ו א). צא מהן [ארבעים] שנה שהלכו ישראל במדבר נשארו ת"מ שנה לשלמון בועז ועובד וישי. למדנו כי יותר מארבע מאות שנה חיו אלו הארבעה דורות. ואעפ"כ כתוב פסוק מלא על ישי. והאיש בימי שאול זקן בא באנשים (ש"א יז יב). אבל דוד לא חיה אלא שבעים שנה. בן שלשים שנה היה במלכו. וארבעים שנה מלך. לכך נאמר בו קריבה.
 ויקרא לבנו ליוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> למה קרא ליוסף ולא קרא לראובן שהיה בכור. ולא קרא ליהודה שהיה מלך בשבטים. אלא לפי שידע שיוסף היה בידו יכולת לעשות.
 ויאמר לו אם נא מצאתי חן בעיניך שים נא ידך תחת ירכי. השביעו כדרך שהשביע אברהם אבינו את אליעזר.
 ועשית עמדי חסד ואמת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וכי יש חסד של שקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אלא כל חסד שהוא שלא בפניו הוא חסד של אמת. אבל חסד שבפניו הוא חסד של חנופה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מתלא אמרי אינשי. מית בר חברך טעון. מית חברך פרוק. ולפי שהיה יעקב אבינו הולך לעולמו והוא עשה עמו חסד שלא בפניו. לכך נאמר חסד ואמת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ארז"ל גדולה גמילות חסדים יותר מן הצדקה. הצדקה לחיים. וגמילות חסדים לחיים ולמתים. הצדקה לעניים. וגמילות חסדים לעניים ולעשירים.
 אל נא תקברני במצרים. אין נא אלא לשון בקשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> למה בקש יעקב אבינו שלא להקבר במצרים. לפי שידע שעתידה ארץ מצרים ללקות עפרה בכנים. כדי שלא יהא הכנים מרחשות תחת גופו.
 ד"א שלא יעשוהו המצרים אלוה. וכבר עתיד הקב"ה להפרע מן האומה הזו ומן אלהיהם. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ובאלהיהם עשה ה' שפטים (במדבר לג ד).

Verse 30

ושכבתי עם אבותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> כל מקום שנאמר בו שכיבה. הניח בנים כמותו. שנאמר והדד שמע במצרים כי שכב דוד עם אבותיו וכי מת יואב שר הצבא (מ"א יא כא). נאמר שכיבה בדוד. ומיתה ביואב. מפני מה. דוד שהניח בן כמותו ראוי למלכות. נאמר בו שכיבה. יואב לא הניח בן גבור כמותו. נאמר בו מיתה. וכן במשה. הנך שוכב עם אבותיך (דברים לא טז). לפי שרבו בניו למעלה מכל ישראל. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ובני משה גרשום ואליעזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ובני גרשום [שבואל הראש ויהי בני אליעזר] רחביה הראש. ובני רחביה רבו למעלה (דה"א כג טו טז יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ואמרו רבותינו ז"ל מאי למעלה. למעלה מששים רבוא. אבל בשמואל כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ושמואל מת (ש"א כח ג). וימת שמואל (שם כה א). לפי שכתוב בבניו ולא הלכו בניו בדרכיו (שם ח ג). לכך נאמר ושכבתי עם אבותי. שהיו צדיקים דור אחר דור. וגם הניח צדיקים אחריו כמותו.
 ד"א ושכבתי עם אבותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> לפי שאין קוברין צדיק אצל רשע. שנאמר ויהי הם קוברים איש והנה ראו את הגדוד וישליכו את האיש בקבר אלישע וילך ויגע האיש בעצמות אלישע ויחי ויקם על רגליו (מ"ב יג כא). על רגליו קם ולביתו לא הלך.
 ד"א ושכבתי עם אבותי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> למה. כי האבות מחבבין קבורת ארץ ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> א"ר אלעזר דברים בגו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> א"ר חנינא א"ר יהושע בן לוי מה דברים בגו. אתהלך לפני ה' בארצות החיים (תהלים קטז ט).
 ונשאתני ממצרים וקברתני בקבורתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אמר קרנא דברים בגו. יודע היה יעקב אבינו בעצמו שצדיק גמור הוא. אם מתים שבחוצה לארץ חיין. למה הטריח בניו. והשיבוהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> שלא לקבל עליו צער מחילות.
 ויאמר אנכי אעשה כדברך. וכה"א וישבע יוסף את בני ישראל [לאמר] פקד יפקד אלהים אתכם והעלתם את עצמתי מזה (בראשית נ כה). אע"פ שידע היה יוסף בעצמו שצדיק גמור הוא. לא קיבל עליו צער מחילות.

Verse 31

ויאמר השבעה לי וישבע לו וישתחו ישראל על ראש המטה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> השתחוה כלפי שכינה. שזיכהו לבן כזה.
 ד"א וישתחו ישראל על ראש המטה. לקיים מה שנא' הבוא נבוא אני ואמך ואחיך להשתחות לך ארצה (שם לז י). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> היינו דאמרי אינשי תעלא בעידניה סגיד ליה.





Verse 1

ויהי אחר הדברים האלה. אחר הרהורי דברים. שהרהר יעקב לאמר מפני מה לא סיפר לי יוסף ירידתו למצרים.
 ויאמר ליוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מי אמר לו. מנשה שהיה משרת את אבינו יעקב.
 הנה אביך חולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מעולם לא חלה אדם עד יעקב שבא וביקש רחמים שיחלה האדם. אמר רבש"ע מתוך שאדם חולה מרגיש בעצמו והוא מצוה את ביתו. ומתמרקים עונותיו והוא חוזר בתשובה. א"ל הקב"ה דבר טוב שאלת. חייך ממך אני מתחיל.
 הנה אביך חולה ויקח את שני בניו עמו. הוא שקראו. ואותו שהיה עמו בבית.

Verse 2

ויגד ליעקב. הוא שקרא ליוסף. הוא שהגיד ליעקב.
 ויתחזק ישראל. מתוך חליו נתחזק.

Verse 3

ויאמר יעקב אל יוסף אל שדי נראה אלי בלוז בארץ כנען. התחיל לספר לו על אחוזת ארץ ישראל. שעתידה להתחלק לשבטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אע"פ שבנימין נולד בדרך. גם הוא נקרא קהל. שנאמר ד) ונתתיך לקהל עמים ונתתי את הארץ הזאת לזרעך אחריך אחוזת עולם. אלו ימות המשיח.

Verse 4



Verse 5

ועתה שני בניך הנולדים לך וגו' כראובן ושמעון יהיו לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שכן חלוקים בדגלים. ושכן חלוקים בחנוכת המשכן. ושכן חלוקים בנחלת הארץ. ו) ומולדתך אשר הולדת אחריהם לך יהיו. לא מצאנו שהוליד יוסף בנים אחרים חוץ ממנשה ואפרים. והיאך אמר לו אבינו יעקב ומולדתך אשר הולדת אחריהם. אלא הם בני בנים. בני מנשה ואפרים. שנא' וירא יוסף לאפרים בני שלשים גם בני מכיר בן מנשה ילדו על ברכי יוסף (שם נ כג). עליהם אמר יעקב לך יהיו על שם אחיהם. פירוש על שם אביהם. שכן כתוב ויאמר יעקב לאחיו לקטו אבנים (שם לא מו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> והם היו בניו וקראם הכתוב אחיו. כך בני מנשה ובני אפרים. יקראו על שם אביהם בנחלתם. שלא נקראו שבטים אלא מנשה ואפרים.

Verse 6



Verse 7

ואני בבואי מפדן מתה עלי רחל. מה ענין זה הפסוק אצל זה. אלא צפה יעקב אבינו שדעתו של יוסף לשאול על רחל אמו מפני מה לא העלה יעקב אבינו לקוברה במכפלה. הואיל וחביבה היתה עליו. ועד שלא התחיל יוסף לשאול. התחיל יעקב לומר ואני. כלומר ואני הייתי רוצה לומר לך על אמך. כי בבואי מפדן מתה עלי רחל. עלי היתה עצבונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לפי שאין האשה מתה אלא לבעלה. ואין האיש מת אלא לאשתו. ושמא תאמר מפני מה לא קברתיה במערת המכפלה. בארץ כנען מתה. וכאילו במערה נקברה. ולמה לא העליתיה עוד לשם. כי בדרך מתה בעוד כברת ארץ לבוא אפרתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כי היה הקיץ גדול ואבק הדרך היתה יכול לכוברה בכברה. לפיכך ואקברה שם בדרך אפרת היא בית לחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> על אם הדרך קברתיה שיהיו בניה עולים לארץ ישראל. ועומדין על קבורתה וזוכרין אותה.

Verse 8

וירא ישראל את בני יוסף ויאמר מי אלה. שתי קושיות בפסוק. האחד. כתוב וירא ישראל את בני יוסף. ולמטה כתוב לא יוכל לראות. ועוד שאמר מי אלה. והלא למעלה אמר אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי. ועתה הוא שואל מי אלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אלא ארז"ל שצפה יעקב אבינו ברוח הקדש מעשה ירבעם בן נבט. שהיה עתיד לצאת מאפרים. ומה שכתב וירא. ברוח הקודש ראה. שנאמר וירא ראשית לו (דברים לג כא). וירא את הקיני (במדבר כד כא). וירא את עמלק (שם שם כ). לכך שאל מי אלה. מי הוא זה שעתיד להדיח את ישראל ולומר אלה אלהיך ישראל (שמות לב ד). בזמן שהעמיד שני עגלי זהב. אחד בדן ואחד בבית אל.

Verse 9

ויאמר יוסף אל אביו בני הם. אמר לו יוסף אבי מה שהם בני הם.
 אשר נתן לי אלהים בזה. במצרים. מיד ברכם.

Verse 10

ועיני ישראל כבדו מזוקן. מלמד שהצרות מכהין את העינים.

Verse 11

ויאמר ישראל אל יוסף ראה פניך לא פללתי. כלומר לא הייתי מתפלל לראות פניך. לפי שנתייאשתי ממך ואמרתי טרוף טורף יוסף (בראשית לז לג). כי דבר שאדם סבור שהוא בעולם הוא מתפלל עליו רבונו של עולם זכיני לראותו.

Verse 12

ויוצא יוסף אותם מעם ברכיו. הציגם לפני אביו.
 וישתחוו לאפיו. חונן לאביו כדי לברכן.

Verse 13

ויקח יוסף את שניהם את אפרים בימינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מפני מה לקח יוסף את אפרים הקטן בימינו. כדי להניחו בשמאל ישראל.
 ואת מנשה בשמאלו מימין ישראל. לפי שהיה עומד לפני אביו כדי להביא בשמאל ישראל פנים כנגד פנים. וכדי להביא תחלה את מנשה בימין ישראל. הקדים את אפרים בשמאל ישראל.

Verse 14

וישלח ישראל את ימינו. בכל מקום הימין משובח. לענין עבודה. לענין הזאה. ולענין ברכה.

Verse 15

ויברך את יוסף. (י) בגדולה מתחילין מן הגדול.
 האלהים אשר התהלכו אבותי לפניו. שהיה רצים כסוסים לפניו לעשות רצון המקום.
 האלהים הרועה אותי מעודי.

Verse 16

המלאך הגואל אותי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מיכן ארז"ל גדולים מזונותיו של אדם יותר מן הגאולה. שהגאולה ע"י מלאך. ומזונות ע"י שכינה.
 וידגו לרוב בקרב הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מה דגים שבים מכוסים מבני אדם. ואין העין שולטת בהן. אף זרעו של יוסף לא תהא עין הרע שולטת בהן.

Verse 17



Verse 18

ויאמר יוסף אל אביו לא כן אבי כי זה הבכור. וכשם שאני בכור. והבכורה שלי. כך זה בכור.
 שים ימינך על ראשו. שתהא הברכה מיומנת לו.

Verse 19

וימאן אביו ויאמר ידעתי בני ידעתי. כשם שידעתי במכירתך אע"פ שלא הגדת לי. כך אני יודע שמנשה הבכור.
 ואולם אחיו הקטן יגדל ממנו וזרעו יהיה מלא הגוים. פירושו. וזרעו יהיה מלא הגוים. כמו כי אמילם (תהלים קיח יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> וזה יהושע בן נון שהכה ל"א מלכים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ד"א וזרעו יהיה מלא הגוים. הנס שעושה זרעו יהיה נשמע בכל הגוים. זה העמדת שמש בגבעון ליהושע. שנאמר ולא היה כיום ההוא לפניו ואחריו לשמוע ה' בקול איש כי ה' נלחם לישראל (יהושע י יד).

Verse 20

ויברכם ביום ההוא לאמר בך יברך ישראל לאמר לדורות.
 ישימך אלהים כאפרים וכמנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> [להיכן מצינו שישראל מתברכין בענין הזה ישימך אלהים כאפרים וכמנשה]. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> במילה. שישראל אומרים [יחי הילד לאביו ולאמו]. יהי אח לשבעה וגם לשמונה. אלו אפרים ומנשה שהקריבו קרבן נשיאים בשביעי ובשמיני. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> [ביום השביעי נשיא לבני אפרים (במדבר ז מח)] וביום השמיני נשיא לבני מנשה (שם שם נד).
 וישם את אפרים לפני מנשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> וכן בנשיאים הוא אומר אפרים לפני מנשה.

Verse 21

ויאמר ישראל אל יוסף הנה אנכי מת והיה אלהים עמכם. מתהלך בתומו צדיק אשרי בניו אחריו (משלי כ ז).
 והשיב אתכם אל ארץ אבותיכם. וישיב לא נאמר. אלא והשיב. לפי שהבטחותיו של הקב"ה קיימות כאילו נעשית.

Verse 22

ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כלומר עיר שכם נתתי לך בנחלה יותר על נחלת אחיך.
 אשר לקחתי מיד האמורי בחרבי ובקשתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> בשעה שלקחו שמעון ולוי אחי דינה איש חרבו. אמר יעקב אבינו היאך אני מניח את בני ליפול בידי עובדי כוכבים. מיד נטל חרבו וקשתו והרג בשכם יותר משמעון ולוי. ולמה נתן ליוסף את שכם. לפי שמשכם מכרוהו. שנאמר וילכו אחיו לרעות את צאן אביהם בשכם (בראשית לז יב). וכתיב וישלחהו מעמק חברון ויבא שכמה (שם שם יד). לפיכך נתנה שכם לבני יוסף לנחלה. ולשם קברו את עצמות יוסף. שנאמר ואת עצמות יוסף וגו' קברו בשכם (יהושע כד לב).





Verse 1

ויקרא יעקב אל בניו. לאחר שבירך את יוסף ואת בניו קרא לשאר האחים.
 ויאמר האספו ואגידה לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מהו האספו. הטהרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כמו תסגר שבעת ימים וגו' ואחר תאסף (במדבר יב יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> וכמו ונשא ידו אל המקום ואסף המצורע (מ"ב ה יא). אמר להם הטהרו ואגידה לכם את אשר יקרא אתכם באחרית הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בקש לגלות להם את הקץ. מיד נגלה עליו שכינה. כיון שראה את השכינה. התחיל מצוה אותם על ייחודו. אמרו לו וכי כלום אנו חשודין לפניך על יחוד השם. שאתה מצוה אותנו שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד (דברים ו ד). בישראל אבינו מדבר. מיד ענה הוא בלחש. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. הם אמרו ששה מלות בלחש ולא בקול. בלחש משום כבוד יעקב אבינו שאמרו. ולא בקול משום כבוד משה רבינו שלא אמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ועיקרו בפסחים. והוא ענה ששה מלות. הכל שנים עשר. כנגד השבטים. לפיכך נהגו ישראל לומר בקריאת שמע ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.
 הקבצו ושמעו בני יעקב. זו ברכת יעקב אבינו. פרשה זו. ושמעו אל ישראל אביכם. זו ברכת משה רבינו. פרשת וזאת הברכה. שנאמר וזאת הברכה אשר ברך משה איש האלהים את בני ישראל לפני מותו (דברים לג א).
 אביכם. שהסכים אביכם שבשמים על ברכת אביכם ישראל. שהרי ברכת משה רבינו מעין ברכת יעקב אבינו.
 ד"א ושמעו שני פעמים. שמעו הקנטרונין. שמעו הברכות.

Verse 2



Verse 3

ראובן בכורי אתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> בכור לנחלה. בכור לכהונה.
 כחי וראשית אוני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כחי מתשמיש המטה. וראשית אוני אפי' ממקרה לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> דאמר ר' לוי בן שלום בן שבעים שנה ושבע שנים היה יעקב אבינו ועדיין לא ראה קרי. ללמדך שבחן של אבותינו. כי לא על חנם בחר בהם הקב"ה.
 יתר שאת ויתר עז. אמר לו ראוי היה לך ליטול שלשה חלקים יותר על אחיך. הבכורה. הכהונה. והמלכות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> יתר שאת זו בכורה שנוטל פי שנים. יתר עז זו כהונה שנוטל כ"ד מתנות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ד"א יתר שאת זו כהונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שנאמר ואותה נתן לכם לשאת (ויקרא י יז). יתר עז זו מלכות. שנאמר ויתן עז למלכו (ש"א ב י). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ועתה ניתנה בכורה ליוסף. וכהונה ללוי. ומלכות ליהודה.

Verse 4

פחז כמים אל תותר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> וכל כך למה. שניטלה ממך שלשה כתרים. לפי שפחזת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כמו יחפוז זנבו כמו ארז (איוב מ יז). כלומר נתקשתה ולא נכנע יצרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וכמים הנגרים ארצה בזריזות. שהרי שאר משקין יורדין בנחת. כמו היין החלב והדבש וריחן נשאר בכלי שהן נשפכין ממנו ונראין. אבל המים אל הנהר אינם נשארים בכלי שנשפכין ממנה. כך כל כעסך הבערת.
 כי עלית משכבי אביך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כדי לבלבל יצועי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שכיון שמתה רחל הביא יעקב אבינו את בלהה והושיבה על יצועה. אמר ראובן לא די שאחות אמי היתה צרה לאמי. אלא גם שפחתה תהא צרה לאמי. עמד ובלבל יצועה. לפיכך אמר לו אז חללת שלשה כתרים הללו על עסקי יצועה עלה. עליתה לא נאמר אלא עלה. ואין לו רפואה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> עד שיבא משה רבינו. שכתוב בו ומשה עלה אל האלהים (שמות יט ג). שכיון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> שכתוב אלה יעמדו על הקללה בהר עיבל ראובן גד ואשר (דברים כז יג). ואמרו ארור שוכב עם אשת אביו (שם שם כ). ידעו הכל כי ראובן אביהם של שבט. לא שכב את בלהה פילגש אביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> [אלא מפני שבלבל מצעה כתב הכתוב וישכב את בלהה פילגש אביו] וישמע ישראל (בראשית לה כב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ולא עשה בו נקודות כדרך כל הפסוקין. אלא צורף הענין עם ויהיו בני יעקב שנים עשר (שם). ללמדך שנקי היה אותו צדיק מאותו עון.
 כיוצא בדבר אתה אומר אשר ישכבון הנשים הצובאות (ש"א ב כב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אפשר חפני ופנחס שוכבין נשי ישראל והן שותקין. אלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ששהו את קיניהן. והיו מתאחרות לישכב עם בעליהן. ומעלה עליהן הכתוב כאילו שכבום. להודיעך שהתורה לא ניתנה לטפשין. ולא מסרה הכתוב אלא לחכמים. לדרוש ולאזן ולחקור ולתקן מדרשות נאות דברים דבורים על אפניהם. לקיים מה שנאמר משפטי ה' אמת צדקו יחדו (תהלים יט י). ואין מקרא יוצא מדי פשוטו ואין מקרא עוקר מקרא.
 ד"א פחז כמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> לשון נוטריקון פחדת מן החטא. חיליתה. זרחה תפלתך.
 כמים אל תותר. שלא נותר בך חטאת. ואע"פ שעלית משכבי אביך אז חללת יצועי עלה. עלה שבחך בהצלת אחיך. שנאמר וישמע ראובן ויצילהו מידם (בראשית לז כא).

Verse 5

שמעון ולוי אחים. מאב ומאם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אחים בעצה אחים בכעס. כלי חמס מכורותיהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שכן קורין בלשון יון לסכין מכירין.
 ד"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מכורותיהם. מגורותיהם. כ' וג' משמשין. כמו גנתו (איוב ח יו). כנתו. וכנה אשר נטעה ימינך (תהלים פ טז). פי' וגנה. כלומר בארץ מגורותיהם עשו חמס להרוג בעלי שכם. שאם חטא שכם בן חמור. כל העיר מה חטאת.

Verse 6

בסודם אל תבוא נפשי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> זה מעשה קרח. דכתיב ויקח קרח בן יצהר בן קהת בן לוי (במדבר טז א). ולא ייחסו הכתוב ליעקב לומר בן יעקב.
 ובקהלם אל תחד כבודי. כמו לא תחד אתם בקבורה (ישעיה יד כ). זה מעשה זמרי. נשיא בית אב לשמעוני (במדבר כה יד). ולא נתייחס ליעקב.
 כי באפם הרגו איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> אלו יושבי שכם.
 וברצונם עקרו שור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> זו חומת העיר. שהרי חומה בלשון ארמי שור.
 ד"א עקרו שור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> זה יוסף. שנאמר ויאמרו איש אל אחיו הנה בעל החלומות הלזה בא (בראשית לז יט). אלו שמעון ולוי שנקראו אחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> וראיה לדבר שהרי במצרים לא לקח יוסף לאסור אותו אלא לשמעון. שנאמר ויקח מאתם את שמעון ויאסור אותו לעיניהם (שם מב כד). וכתיב ויפתח האחד את שקו (שם שם כז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זה לוי שנשאר יחיד. כי נותר לשם שמעון ושמו לו כספו בפי אמתחתו כדי לבהלו.

Verse 7

ארור אפם כי עז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> שלא נטלו עצה מאביהם כשהלכו להרוג את שכם בן חמור.
 ועברתם כי קשתה. ארור כעסם כי קשה ואם יהיו שני השבטים האלו יחדיו אין העולם מתקיים. אלא אחלקם ביעקב ואפיצם בישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> שיהיו משבט שמעון ולוי מלמדים ומשננים בבתי כנסיות ובבתי מדרשות. שיהיו עוסקים בתורה אולי יתכבשון.
 ד"א ארור אפם כי עז. כמו וארוה כל עוברי דרך (תהלים פ יג). כלומר תתבצר אפם ותתמעט. ועברתם תקטן.
 אחלקם ביעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> שהרי שמעון נתנו לו חלק בב' מקומות בארץ ישראל. וכן לוי אין לו נחלה אלא ארבעים ושמונה עיר נפוצים בישראל.

Verse 8

יהודה אתה יודוך אחיך. יהודה שמו הודאה. על שהודת לאה אמו. שנא' הפעם אודה את ה' על כן קראה שמו יהודה (בראשית כט לה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> והוא בעצמו הודה במעשה תמר ולא בוש. לפיכך אתה יודוך. כלומר אתה הודת על האמת והצלת את תמר מלישרף. ולפיכך יודוך אחיך. שאתה מלך עליהם. וכן היה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> שעמדו ממנו שלשים מלכים ונשיאים כמנין יהוד"ה הרי שלשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> מן אברהם עד שלמה ט"ו דורות. ואברהם אבינו נשיא היה. שנאמר נשיא אלהים אתה בתוכנו (בראשית כג ו). אברהם. יצחק. יעקב. יהודה. פרץ. חצרון. רם. עמינדב. נחשון. שלמון. בועז. עובד. ישי. דוד. ושלמה. הרי ט"ו. ומן שלמה עד גלות יכניה ט"ו. רחבעם. אביה. אסא. יהושפט. יהורם. אחזיהו. יואש. ואמציה. עזריה יותם. אחז. יחזקיהו. מנשה. אמון. יאשיהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> יכניה. לכך נמשלה מלכות יהודה כירח. שנא' כירח יכון עולם (תהלים פט לח). כשם שהוא עולה ומתגבר עד ט"ו יום. ועוד חוזר ומתכסה מעט מעט עד ט"ו ימים. כך מן אברהם עד שלמה ט"ו. ומיכן ואילך ט"ו עד הגלות הראשון בימי יהויכין מלך יהודה. ולכך עולה חשבון יהודה שלשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ויהודה רביעי לבטן. והמאורות ביום רביעי נבראו. לפיכך נמשלה מלכות יהודה במאורות. שנאמר וכסאו כשמש נגדי (שם שם לז). כשם שאי אפשר לעולם בלא מאורות. כך אי אפשר לעולם בלא זרע דוד. שנאמר כי ברית עולם שם לו ערוכה בכל ושמורה (ש"ב כג ה). ואומר לעולם אשמר לו חסדי ובריתי נאמנת לו (תהלים פט כט). ואומר אחת נשבעתי בקדשי אם לדוד אכזב (שם שם לו). דוי"ד על שם עשרים וארבעה ספרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> דוד תחלת שמו ד' וסופו ד'. לפי שהיה יהודה רביעי לבטן לכך נקרא יהודה אתה יודוך אחיך. שכל ישראל מודים שה' בחר למלכות בית דוד. ושירי דוד המעולים. וחסדי דוד הנאמנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ולפיכך לקח אהרן קדוש ה' את אלישבע בת עמינדב אחות נחשון. שהוא ראש לנשיאים. דכתיב ויהי המקריב ביום הראשון את קרבנו נחשון בן עמינדב למטה יהודה (במדבר ז יב). ואומר כי יהודה גבר באחיו (דה"א ה ב). וכשם שנכרתה ברית לכהונה. כך נכרתה ברית למלכות בית דוד. ודגל יהודה נוסע בראשונה. וכן אחרי מות יהושע כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> מי יעלה לנו בכנעני בתחלה להלחם בו ויאמר ה' יהודה יעלה (שופטים א ב). ולא בחר ה' לבנות לו בית בירושלים. כי אם בשלמה בן דוד. לכך נאמר יהודה אתה יודוך אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> יהודה הציל את יוסף מן הבור. שנא' ויאמר יהודה אל אחיו (בראשית לז כו). וגם הציל את תמר ושני בניה פרץ וזרח מן האש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> שהיתה מעוברת תאומים והיא בת ג' חדשים. וכבר נגמרה צורות הוולדות במעיה. ואומר הוציאוה ותשרף (שם לח כד). לולא שהודה יהודה היתה נשרפת היא ושני בניה. לפיכך הציל הקב"ה את דניאל מגוב האריות. תחת יוסף שהציל מן הבור. ונוצלו חנניה מישאל ועזריה מכבשן האש. תחת תמר ופרץ וזרח. ישתבח שם אלהינו שאינו מקפח שכר. נוצר חסד לאלפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> וזרובבל בן שאלתיאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> ייסד בית שני. לכך נאמר יהודה אתה יודוך אחיך. וגם לעתיד לבא ויצא חטר מגזע ישי (ישעיה יא א). אשר עומד לנס עמים אליו גוים ידרושו (ישעיה יא י). זה מלך המשיח. ואומר והקימותי לדוד צמח צדיק (ירמיה כג ה). ואומר ועבדו את ה' אלהיהם ואת דוד מלכם אשר אקים להם (שם ל ט). זה מלך המשיח שהוא מזרע יהודה. לכך נאמר יהודה אתה יודוך אחיך.
 (מח) ד"א יהודה אתה יודוך אחיך. שכיון שראה יהודה שהי' יעקב אבינו מוכיח את אחיו. ראובן על מעשה בלהה. שמעון ולוי על מעשה שכם. ועל מעשה יוסף. שהרי ראובן ביקש להצילו. ויהודה הצילו. בני השפחות כתוב בהן והוא נער את בני בלהה ואת בני זלפה (בראשית לז ב). אלא שמעון ולוי אחים. בעצה להורגו. מיד נתכרכמו פני יהודה אמר שמא יוכיחני על מעשה תמר כיון שראה יעקב אבינו שנתכרכמו פני יהודה התחיל לפייסו. אמר לו. יהודה אתה יודוך אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> גלוי וידוע לפני הקב"ה שאתה הצלת את יוסף משפיכות דמים. ולא נטרדו אחיך לגיהנם. לפיכך יודוך אחיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> שכל ישראל יקראו על שם יהודה יהודים.
 ידך בערף אויביך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> זה הקשת שהוא יד כנגד העורף. וכה"א בדוד ויאמר ללמד בני יהודה קשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> הנה כתובה על ספר הישר (ש"ב א יח). והיכן היא כתובה. בספר בראשית. ספר שכתוב בו מעשה הישרים. מעשה אברהם ויצחק ויעקב. וכן בלעם אמר תמות נפשי מות ישרים (במדבר מ י). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> והיכן רמיזא. ידך בעורף אויביך. איזה הוא מלחמה. שהוא יד כנגד עורף. הוי אומר זו קשת.

Verse 9

גור אריה יהודה. שלא יירא מפני כל. אריה שאג מי לא יירא (עמוס ג ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> זה מלך המשיח. או מי יחיה משומו אל (במדבר כד כג). כי גדול יום ה' ונורא מאד ומי יכילנו (יואל ב יא).
 מטרף בני עלית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מסולק אתה מאותו עון שאמרתי טרוף טורף יוסף (בראשית לז לג).
 כרע רבץ כארי וכלביא מי יקימנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> לעתיד לבא. שנאמר ה' בדד ינחנו ואין עמו אל נכר (דברים לב יב). הן עם כלביא יקום וכארי יתנשא (במדבר כג כד) בימי מלך המשיח ישתחוו לו גוים. וכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> והיה הנכשל [בהם] ביום ההוא כדוד ובית דוד כאלהים כמלאך ה' לפניהם (זכריה יב ח) וכתיב ויעבור מלכם לפניהם וה' בראשם (מיכה ב יג).

Verse 10

לא יסור שבט מיהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> אלו סופרים שביהודה. כמו מושכים בשבט סופר (שופטים ה יד).
 ומחוקק מבין רגליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> אלו יושבי יעבץ. שמורין הלכות לישראל.
 עד כי יבא שילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> פי' שי לו. שעתידין אומות העולם להביא דורונות למשיח בן דוד. שנא' בעת ההיא יובל שי (ישעיה יח ז). ואומר מלכי תרשיש ואיים מנחה ישיבו וגו' (תהלים עב י).
 ולו יקהת עמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שעתיד להקהות שיניהם של עובדי ככבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> שנאמר וישתחוו לו כל מלכים כל גוים יאשרוהו (שם שם יא). ואומר והכה ארץ בשבט פיו וברוח שפתיו ימית רשע (ישעיה יא ד). ואומר ונשא נס לגוים ואסף נדחי ישראל (ישעיה יא יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ס"א עד כי יבא שילה עד כי יבא בנו. כמו ובשליתה (דברים כח נז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> ע"א שילה. זה שאמר הכתוב אשרי המחכה ויגיע לימים אלף שלש מאות שלשים וחמשה (דניאל יב יב). רמזו יעקב אבינו בברכתו אלף והוא הכלל. והפרט הוא של"ה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> וכן רמזו משה רבינו ואנכי הסתר אסתיר פני ביום ההוא (דברים לא יח). אלף ושלש מאות ושלשים וחמש. כי א' דאסתיר טפל. כי הסתירה עיקר. ובא דניאל ופירשו אשרי המחכה ויגיע לימים אלף ושלש מאות שלשים וחמשה והם עידן עידונין ופלג עידן מועד מועדים וחצי מספרים יהיו שלש שנים ומחצה שבהם יהיה ימי הצרה וממנה יושע. אבל התחלתן אין אנו יודעין אימתי. וע"ז נאמר פתאום יבא אל היכלו (מלאכי ג א). זש"ה כי יבא שילה. פתאום יבא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ויש לומר יקהת לשון יקהל. כענין להקת נביאים (ש"א יט כ). וכה"א כי אז אהפוך אל עמים שפה ברורה לקרוא כלם בשם ה' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ולעבדו שכם אחד (צפניה ג ט).

Verse 11

אסרי לגפן עירה. אסרי כמו יקבץ. כענין שנאמר מלך אסור ברהטים (שה"ש ז ו).
 עירה. עירו קרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> פי' גפן זה ישראל. שנא' גפן ממצרים תסיע (תהלים פ ט). יקבץ אותם לעירו בירושלים. שנקרא עיר ה' צבאות.
 ולשורקה. אלו ישראל. שנאמר ואנכי נטעתיך שורק (ירמיה ב כא).
 בני אתונו. המה יבנו בית מקדשו. שכן כתוב ביחזקאל שער האיתון (יחזקאל מ טו). לשון ביאה הוא. שיבואו ישראל לירושלים. ויבנו אותה לימות המשיח.
 כבס ביין לבושו. יכבס כל צאתם. שנאמר והושעתי אתכם מכל טומאותיכם (יחזקאל לו כט).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ביין. רמז לתורה שנקראת יין. שנא' הביאני אל בית היין (שה"ש ב ד).
 לבושו. תתלבש ירושלים לישראל. שנאמר חי אני נאם ה' כי כלם כעדי תלבשי ותקשרים ככלה (ישעיה מט יח).
 ד"א כבס ביין לבושו. אלו נקמות שעתיד הקב"ה לעשות באדום. שנא' מי זה בא מאדום חמוץ בגדים מבצרה (שם סג א). ובדם ענבים סותה. כמו כסותה. אלו נקמות שעתיד הקב"ה לעשות בעובדי כוכבים. שנא' פורה דרכתי לבדי ומעמים אין איש אתי וגו' (שם שם ג). ויז נצחם על בגדי וכל מלבושי אגאלתי (שם). לכך נקרא אדום על שם שיבוא צח ואדום. ויעשה נקמה באדום. ונקראת בצרה. שעתיד הקב"ה לבצור אותה כאשר יבצרו הענבים וידרכום בגת (מלכות רומי.).
יב) חכלילי עינים מיין. יתאדמו הרי ישראל מרוב כרמיהם בימות המשיח.
 ולבן שנים מחלב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> והגבעות יתלבנו מן הצאן. וכן הוא אומר והיה ביום ההוא יטפו ההרים עסיס. והגבעות תלכנה חלב וגו' ומעין מבית ה' יצא והשקה את נחל השטים (יואל ד יח).
 ד"א חכלילי עינים. ישמח את ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> לשון ארמי הוא מצחק מחאיך. בזמן שיראו ישראל את השכינה. שנאמר עין בעין יראו בשוב ה' ציון (ישעיה נב ח). וכתיב וראו כל בשר יחדו כי פי ה' דבר (שם מ ה).
 ולבן שנים מחלב. שימלא שחוק פינו. שכל השוחק בפה מלא שיניו נראות. ועל אותו הזמן הוא אומר. אז ימלא שחוק פינו ולשוננו רנה אז יאמרו בגוים הגדיל ה' לעשות עם אלה (תהלים קכו ב).

Verse 12



Verse 13

זבולן לחוף ימים ישכון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> שיהא תגר ויורד בספינות ומביא סחורה. לפי שהיה מביא ונותן לתוך פיו של יששכר שהיה עוסק בתורה. לפיכך הקדימו יעקב אבינו קודם ליששכר. שאלמלא זבולון אין יששכר עוסק בתורה. וכן משה רבינו אמר שמח זבולן בצאתך ויששכר באהליך (דברים לג יח). שמעין ברכתו של יעקב אבינו היה ברכתו של משה רבינו. לפיכך אמר שלמה בחכמתו כי בצל החכמה בצל הכסף (קהלת ז יב). ואומר ועץ חיים היא למחזיקים בה ותומכיה מאושר (משלי ג יח).
 וירכתו על צידון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> כמו עד צידון. למה זכר צידון. שיהא צד המזונות ונותן ליששכר.

Verse 14

יששכר חמור גרם. כמו עצמיו אפיקי נחושה גרמיו כמטיל ברזל (איוב מ יח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> כשם שהחמור שובר את העצם. כך שבטו של יששכר שובר כל ישראל בהלכה. שנאמר ומבני יששכר יודעי בינה לעתים לדעת מה יעשו ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> אחיהם מאתים (דה"א יב לג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> אלו מאתים ראשי סנהדראות של שבטו של יששכר.
 רובץ בין המשפתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> שהרביצו תורה בישראל. שנאמר בהם אם תשכבון בין שפתים וגו' (תהלים סח יד).

Verse 15

וירא מנוחה כי טוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> זו תורה. שנאמר כי טוב סחרה מסחר כסף (משלי ג יד).
 ואת הארץ כי נעמה. זו שבחו שלהן. שנאמר זמרו לשמו כי נעים (תהלים קלה ג).
 ויט שכמו לסבול. אלופינו מסובלים (שם קמד יד). אלופים בתורה מסובלים במצות. מסובלין ביסורין.
 ויהי למס עובד. למס זה סיני. חשבון זה כזה ק"ל.
 עובד. עובד אדמתו ישבע לחם (משלי יב יא). זו תורה. ואומר מתוקה שנת העובד (קהלת ה יא).

Verse 16

דן ידין עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> זה שמשון בן מנוח ששפט את ישראל והושיעם מיד פלשתים.
 כאחד שבטי ישראל. ששפט שבטי ישראל כאחד. שהקב"ה נקרא אחד. כשם שהקב"ה אינו מטריח על ישראל יותר מדאי. כך שמשון היו שופט את ישראל ולא היה מטריח עליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> וכן אמרו רבותינו במס' סוטה. מאי דכתיב ה' צבאות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> זכרני נא ופקדני נא (שופטים טז כח). אמר שמשון לפני הקב"ה. רבונו של עולם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> זכור לי עשרים שנה שהייתי שופט את ישראל. ולא אמרתי לאחד מהם העבר לי מקל ממקום למקום.

Verse 17

יהי דן נחש עלי דרך. זה שמשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> מה נחש זה נוקם ונוטר. אף שמשון נוקם ונוטר לפלשתים.
 שפיפון עלי אורח. מה השפיפון מלא כעס. אף שמשון מלא חימה על פלשתים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> הנושך עקבי סוס ויפול רוכבו אחור. זש"ה ויך אותם שוק על ירך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> מכה רבה (שופטים טו ח). ופי' שוק על ירך. הפרשים עם הרגלים.

Verse 18

לישועתך קויתי ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> כיון שראה יעקב גבורתו של שמשון. אמר לישועתך קויתי ה'. לפי ששמשון החל להושיע את ישראל מיד פלשתים. שנאמר והוא יחל להושיע את ישראל מיד פלשתים (שם יג ה). לישועתך קויתי. שתים עשרה אותיות. כנגד שנים עשר שבטים זש"ה ששם עלו שבטים שבטי יה עדות לישראל (תהלים קכב ד).

Verse 19

גד גדוד יגודנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> אלו שעברו את הירדן בימי יהושע. שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> בארבעים אלף חלוצי צבא עברו את הירדן (יהושע ד יג).
 והוא יגוד עקב. שאחרי כן ברכם יהושע וחזרו. שנא' ויברכם יהושע וגו' ויאמר אליהם [לאמר] בנכסים רבים שובו אל אהליכם ובמקנה רב מאד בכסף ובזהב ובנחושת ובברזל ובשלמות הרבה מאד חלקו שלל אויביכם עם אחיכם (שם כב ח).
 ד"א גד גדוד יגודנו. זה היה בימי יהושע. והוא יגוד עקב. בימי דוד. שכן כתוב בדברי הימים (א' יב א) ואלה הבאים אל דויד לצקלג וגו' מן הגדור. ומן הגדי נבדלו אל דויד למצד מדברה גבורי החיל אנשי צבא למלחמה עורכי צנה ורמח ופני אריה פניהם וכצבאים על ההרים למהר (שם שם ט) אלה מבני גד ראשי הצבא אחד למאה הקטן והגדול לאלף. אלה הם אשר עברו את הירדן בחודש הראשון והוא ממלא על כל גדותיו ויבריחו את כל העמקים למזרח ולמערב (שם שם טו וטז).

Verse 20

מאשר שמנה לחמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> שהיו מספיקין שמן המשחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> שהכרמל בחלק אשר היה. ולכן כתוב מאשר ולא כל אשר.
 והוא יתן מעדני מלך. שהרי בגבול נחלתו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> היה אלימלך. על שם מעדני מלך. דכתיב ויצא הגורל החמישי למטה בני אשר (יהושע יט כד).

Verse 21

נפתלי אילה שלוחה. שהיו קלים כאילים לרוץ.
 הנותן אמרי שפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> שהיה לשונם של שבט נפתלי מתוקים כדבש. דברי הגדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> אמרו רז"ל על נפתלי ממש שכשבאו לקבור את יעקב במערה. עמד עשו לעכב. שהיה אומר לו אתה קברת את לאה במערה לא נשאר לך חלק בה. כי אם חלקי נשאר. וכבר יעקב אבינו קנה חלקו ממנו. שנאמר בקברי אשר כריתי לו בארץ כנען (בראשית נ ה). ואין כריה אלא מכירה. עד שקפץ נפתלי להביא השטר של מערה ממצרים. חושים בן דן היה חרש. וכשראה מונעין לקבור את יעקב. מיד דקרו בידיו על צוארו. והתיז את ראשו. ונפלו שתי עיניו על מטתו של יעקב אבינו. ופתח עיניו וראה נקמה ושמח שנאמר ישמח צדיק כי חזה נקם פעמיו ירחץ בדם הרשע (תהלים נח יא). באותה שעה נתקיימה נבואת רבקה שאמרה למה אשכל גם שניכם יום אחד (בראשית כז מה). שאע"פ שלא מתו שניהם ביום אחד. נקברו שניהם ביום אחד.

Verse 22

בן פורת יוסף בן פורת עלי עין. אמר שני פעמים בן פורת. על שם מנשה ואפרים.
 עלי עין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מלמד שאין עין הרע שולט בזרעו של יוסף אל תקרי עלי עין. אלא עולי עין.
 ד"א עלי עין. שיהא שבטו פרה ורבה כמעיין הנובע. שנאמר ויפלו חבלי מנשה עשרה (יהושע יז ה). וכתיב וידבר בני יוסף את יהושע לאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> מדוע נתת לי חבל אחד וגורל אחד ואני עם רב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> עד אשר כה ברכני ה' (שם שם יד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> ויאמר לו יהושע אם עם רב אתה עלה לך היערה. אמר להם החביאו עצמיכם ביערים. כדי שלא ישלוט בכם עין הרע. אמרו לו אין עין הרע שולט בזרעו של יוסף. שנא' בן פורת יוסף בן פורת עלי עין.
 בנות צעדה עלי שור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> שהיו בנות מלכים צועדות על החומה לראות את יוסף. בשעה שהרכיבו אותו במרכבת המשנה. ולא נתן עיניו באחת מהן.

Verse 23

וימררוהו ורבו. אלו אחיו. וישטמוהו בעלי חצים. אלו שמעון ולוי. דכתיב ויתנכלו אותו להמיתו (בראשית לז יח).

Verse 24

ותשב באיתן קשתו. זהו שכתוב ויהי כהיום ויבא יוסף הביתה לעשות מלאכתו ואין איש (שם לט יא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> באותה שעה נתגבר יצרו עליו ונראתה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> דמות דיוקנו של אבינו יעקב בחלון. אמר לו. יוסף עתידין אחיך שיחקקו על אבני השהם ואתה עמהם. רצונך שתמחה משם. מיד ותשב באיתן קשתו. מלמד ששב קשתו לאיתנה.
 ויפוזו זרועי ידיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> מלמד שנתפזרו זרעו מבין צפרניו.
 מידי אביר יעקב. מאביר תוכחת יעקב.
 משם רועה אבן ישראל. כדי שיהא חקוק באבן ישראל. דכתיב ששה משמותם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> על האבן האחת (שמות כח י).
 ד"א ותשב באיתן קשתו. זה זכותו של יוסף.
 ויפוזו. כמו ומפז רב (תהלים יט יא).
 מידי אביר יעקב. שעמדה לו זכותו של יעקב. שכשם שיעקב אביו לא יכלו לו אחיו. כך יוסף לא יוכלו לו אחיו.
 משם רועה אבן ישראל. אב בן. שהרי יוסף כלכל אביו ואת אחיו ואת בית אביו.

Verse 25

מאל אביך ויעזרך. כלומר מאל אביך היתה עזרתך ויעזרך גם מעתה.
 ואת שדי. מי שאמר די לצרותי יאמר די לצרותיך.
 ויברכך. וכה"א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> עד אשר כה ברכני ה' (יהושע יז יד).
 ברכת שמים מעל. הוא ברכה שבירך יצחק את יעקב. שנאמר ויתן לך האלהים מטל השמים (בראשית כז כח).
 ברכות שדים ורחם. שדים אלו מזונות. ורחם אלו בנים.
 ד"א שדים. זו זכות אבות. וכן הוא אומר אני חומה ושדי כמגדלות (שה"ש ח י).
 זו זכות אמהות.

Verse 26

ברכות אביך. זה יעקב.
 גברו על ברכות הורי. זה יצחק.
 עד תאות גבעות עולם. זה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> אברהם שעשה גבעה של ערלות בתוך אהלו ביום שנימול אברהם וכל אשר לו. שזכותו עומדת לעולם.
 תהיין לראש יוסף ולקדקוד נזיר אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> שמשעה שנמכר יוסף הזיר עצמו מן היין. שנאמר וישתו וישכרו עמו (בראשית מג לד). עד אותו הזמן לא שתו יין לא הם ולא הוא.

Verse 27

בנימין זאב יטרף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> שבט גדול וחזק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> מה הזאב חוטף. כך בני בנימין היו חוטפים נשים מפני השבועה. כי נשבעו בני ישראל ארור נותן אשה לבנימין (שופטים כא יח). וכתיב וחטפתם לכם (שם שם כא).
 בבקר יאכל עד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> זה שאול בן קיש שהכה את עמלק.
 ולערב יחלק שלל. זה מרדכי. ותשם אסתר את מרדכי על בית המן (אסתר ח ב).
 ד"א בבקר יאכל עד. זה תמיד של שחרית. ולערב יחלק שלל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> זה תמיד של בין הערבים. שהרי המזבח היה בחלקו של בנימין. וכן משה רבינו אמר לבנימין ידיד ה' ישכון לבטח עליו (דברים לג יב).

Verse 28

כל אלה שבטי ישראל שנים עשר. לא פחות ולא יותר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> כשם שהיו חקוקים על אבני האפוד ועל אבני השהם.
 וזאת אשר דבר להם אביהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> אמר להם אימתי הברכות האלו מגיעות לכם. בזמן שיבא משה ויברך אתכם בזה הענין. שנאמר וזאת הברכה אשר ברך משה (שם שם א). ויברך אותם איש אשר כברכתו ברך אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> מת"ל לפי שבירך את יהודה בגבורתו של אריה. ואת יוסף בכחו של שור. ואת נפתלי בקלותה של אילה. שמא תאמר שזה גדול מזה. ת"ל ויברך אותם. כולם שוין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> ולפי שחלק להם את הארץ. ונתן ליהודה שעורים. ולנפתלי חטים. יכול לא יהו אוכלין אלו משל אלו. ת"ל איש אשר כברכתו ברך אותם. הכליל הברכה לכלם.

Verse 29

ויצו אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> מה צוה אותם. אמר שאו מטתי כדרך הדגלים שאתם עתידין להיות חונים במדבר. שלשה מן המזרח. ושלשה מן המערב. ושלשה מן הצפון. ושלשה מן הדרום. ויצו אותם. אמר להם אל יסבלו בניכם את מטתי. אלא אתם בעצמיכם.
 ויאמר אליהם אני נאסף אל עמי. אמר להם אם זכיתם להיות כמוני מוטב. ואם לאו כשאני מסתלק מן העולם אני נאסף אל עמי.

Verse 30



Verse 31

שמה קברו את אברהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> לכך נקראת מערת המכפלה. שהיתה כפולה בזוגות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> ד"א מכפלה מערה לפנים ממערה.

Verse 32



Verse 33

ויכל יעקב לצוות את בניו. יעקב התחיל בצוואות.
 ויאסוף רגליו אל המטה. יושב היה ומצוה כאדם שיצא לדרך.





Verse 1

ויפל יוסף על פני אביו. שזו הבטחה. דכתיב ויוסף ישית ידו על עיניך (בראשית מו ד).
 וישק לו. נשיקה של פרידה.

Verse 2



Verse 3

וימלאו לו ארבעים יום כי כן ימלאו ימי החנוטים. ויבכו אותו מצרים שבעים יום. כנגד שבעים נפש שבאו למצרים בית איש יומו היה הספידו של יעקב אבינו.

Verse 4



Verse 5

אבי השביעני לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כיון שאמר פרעה ליוסף רק הכסא אגדל ממך (שם מא מ). אמרו המצרים עבד שקנאו רבו בעשרים כסף תמליכהו עלינו. אמר להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> גווני מלכות אני רואה בו. אמרו לו אם כן יהא יודע בשבעים לשון. באותו הלילה בא גבריאל והוסיף לו אות אחת משמו של הקב"ה. ולמדו שבעים לשון. שנאמר עדות ביהוסף שמו בצאתו על ארץ מצרים שפת לא ידעתי אשמע (תהלים פא ו). בבקר קראוהו פרעה ושאלו בשבעים לשון. ויוסף היה מחזיר לו. כיון שהתחיל יוסף בלשון הקודש. ולא השיבו פרעה. אמר לו השבע לי שלא תגלה הסוד. שלא יאמרו זה גדול מפרעה. כיון שהשביע יעקב את יוסף שלח לו אבי השביעני לאמר. אם אקיים שבועתי זו. אני עומד בשבועתך. ואם לאו כשם שאני עובר על שבועת אבי. כך אני עובר על שבועה שהשבעתני. מיד ו) ויאמר פרעה עלה וקבור את אביך כאשר השביעך.

Verse 6



Verse 7

ויעל יוסף לקבור את אביו.

Verse 8

וכל בית יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> בעליה הזכיר כל עבדי פרעה. ואחר כך בית יוסף ואחיו. לפי שעדיין לא היו מכירין כחן וגבורתם. כיון שיצאו לדרך. הכירו כחן וגבורתם. דכתיב.

Verse 9



Verse 10

ויבאו עד גורן האטד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> וכי גורן יש לו לאטד. אלא מלמד שבא עליהן בני ישמעאל ובני קטורה ושבעה עממים למלחמה. כיון שראו כתרו של יוסף תלוי בארון. מיד כל אחד ואחד ירדו ממרכבותיהם. ותלו כתריהן בארונו של יעקב אבינו. והקיפוהו כתרים כגורן זה שמקיפין אותו אטד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ר' אליעזר אומר כיון שראו ארונו של יעקב התירו אזורי מתניהם וחלקו לו כבוד.
 ויעש לאביו אבל שבעת ימים. מפני מה האבל שבעת ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כנגד ז' ימי המשתה.
 ד"א כנגד שבעת ימי בראשית. שאדם נפטר מן העולם שיש בו שבעת ימי בראשית. לפיכך מתאבל עליו שבעה ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> וכנגדן מטמא לו שבעה ימים.

Verse 11

אבל כבד זה למצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מלמד שהראו באצבע בארונו של יעקב אבינו.

Verse 12

ויעשו בניו לו כן כאשר צום. לא שינו מפקודתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כיון שראו מצריים בשבחן מבני יעקב אבינו. התחילו לנהוג בהם כבוד. שהרי כשעלו מזכיר הכתוב את עבדי פרעה ואחר כך בית יוסף ואחיו ובית אביו. ובחזירתם כתיב יד) וישב יוסף מצרימה הוא ואחיו וכל העולים אתו.

Verse 13

ויראו אחי יוסף כי מת אביהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מה ראו. אלא בעלייתם אל ארץ ישראל נטה יוסף מן הדרך והלך וצפה בבור שהשליכוהו אחיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אמרו עדיין השנאה בלבו.
 והשב ישיב לנו. האחד שהשלכנו אותו בבור. והשני שמכרנו אותו.
 את כל הרעה. שאמרנו טרוף טורף יוסף (בראשית לז לג).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ד"א מה ראו. לפי שכל חיי אביהם היו אוכלים על שלחנו. משמת לא אכלו על שלחנו.

Verse 14



Verse 15



Verse 16

ויצוו אל יוסף לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אמרו צוו לבלהה לאמר לו ליוסף.
 אביך צוה לפני מותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מותר לשנות מפני דרכי שלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> כדכתיב בשרה לעיל.

Verse 17

כה תאמרו ליוסף אנא שא נא פשע אחיך. זה המרד שמרדו בך. שנאמר ויתנכלו אותו להמיתו (בראשית לז יח).
 וחטאתם. שמכרו אותך.
 ועתה שא נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מיכן ארז"ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> המבקש מטו מחבירו אל יבקש ממנו יותר מג' פעמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שנאמר אנא שא נא ועתה שא נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> וכן באיוב אמר ישור על אנשים ויאמר חטאתי וישר העויתי ולא שוה לי (איוב לג כז). וכל מי שחטא לחבירו ולא ביקש ממנו מחילה אין יום הכפורים מכפר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> דתנן במס' יומא עבירות שבין אדם למקום יום הכפורים מכפר. עבירות שבין אדם לחבירו אין יום הכפורים מכפר. עד שירצה את חבירו. שנאמר אם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> יחטא איש לאיש ופללו אלהים (ש"א ב כה). אלהים דיינים. ואם לה' יחטא איש מי יתפלל לו (שם שם). תשובה ומעשים טובים.
 ויבך יוסף בדברם אליו. אם על ידי שליח דברו אליו. נתמלא עליהם רחמים. הם עצמם לא כל שכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> לפיכך אמרו כל המרחם על הבריות בידו שהוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מזרעו של אברהם יצחק ויעקב. וכל מי שהוא אכזר על הבריות. אינו מהם. וכן הוא אומר והגבעונים לא מבני ישראל המה (ש"ב כא ב). לפי שהיו מבקשים להם למחול לשבעה בני שאול ויאמרו אין לנו כסף וזהב עם שאול <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ועם בניו (שם שם ד). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אין לי כתוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מלמד שהיו משתחוים בניו לכל אחד ואחד מהם לרצותן. ולא קיבל אחד מהן להתרצות. לכך נאמר לא מבני ישראל המה. שאם היו מבני ישראל היו רחמנים.

Verse 18

וילכו גם אחיו. מלמד שאע"פ שאדם מוחל עלבונו על ידי שליח. צריך להראות אליו פנים.

Verse 19

כי התחת אלהים אני. אמר להם אני בנו של יעקב שאמר התחת אלהים אנכי (בראשית ל ב).

Verse 20

ואתם חשבתם עלי רעה. מיכן שהתוכחה נאה. שמתוך התוכחה באה האהבה. וכה"א טובה תוכחת מגולה מאהבה מסותרת (משלי כז ה).

Verse 21

ועתה אל תיראו וגו' וינחם אותם וידבר על לבם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מה אמר להם. אמר להם עשרה נרות לא כביתם נר אחד. ואני נר אחד. היאך אני יכול לכבות עשרה נרות. כיון שאמר להם דברים הנכנסין בלב. מיד נתנחמו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ד"א אמר להם יעקב אבינו בירך אותנו איש איש כברכתו. אם ברכת אחד ממנו בטלה. כולם מתבטלות. כיון שהכירו דברים של אמת. מיד נתנחמו.
 ד"א אמר להם קודם שבאתם היו חושבין אותי עבד. משבאתי הודעתם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שאני בן חורין. אם הורג אני אתכם הלא מביא אני על עצמי בושה. לכך וידבר על לבם.

Verse 22

וישב יוסף במצרים. עשה שם יישוב בתים ובנינים.
 ויחי יוסף מאה ועשר שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אוי לה לרבנות שקוברת את בעליה. שהרי יוסף קטן שבשבטים היה חוץ מבנימין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ומת קודם לכולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ארז"ל מפני מה נקרא יוסף עצמות בחייו. שהוא אומר והעליתם את עצמותי מזה (להלן פסוק כה). לפי שהיו אחיו אומרים לפניו עבדך אבינו.

Verse 23

וירא יוסף לאפרים בני שלשים. זה שאמר יעקב אבינו ואולם אחיו הקטן יגדל ממנו.

Verse 24

ויאמר יוסף אל אחיו אנכי מת ואלהים פקד יפקוד אתכם. אמר להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> סימן זה יהא מסור לכם. כל מי שיבא להוציא אתכם ממצרים. אם יאמר לכם בלשון הזה האמינו לו. וכן הוא אומר פקוד פקדתי אתכם ואת העשוי לכם במצרים (שמות ג טז). מיד ויאמן העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> לפי שכל אותיות הכפולות סימני גאולה הם.
 כ"ך נרמז לאברהם אבינו. לך לך (בראשית יב א).
 מ"ם נרמז ליצחק. וארבה אותך במאד מאד (שם יז ב).
 נ"ן נרמז ליעקב. הצילני נא (שם לב יב).
 פ"ף נרמז ליוסף. פקוד יפקוד. צ"ץ נרמז למשיח. צמח צדיק (ירמיה כג ה). והקב"ה יצמיח ישועתו. לעדתו תאיבי ישעו וצדקתו. וכשם שפקד הקב"ה את אבותינו והוציאם ממצרים. כן יפקדנו לרחמים. כענין שנאמר זכרני ה' ברצון עמך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ופקדני בישועתך (תהלים קו ד).

Verse 25

פקד יפקוד אלהים אתכם והעלתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> לית דכוותה חסר יו"ד והעלתם. מה טעם. לפי שאינו דומה לקולטתו מחיים לקולטתו לאחר מיתה. והמקום יקיים לנו קרא דכתיב הנה ימים באים נאם ה' ולא יאמרו עוד חי ה' אשר העלה את בני ישראל מארץ מצרים. כי אם חי ה' אשר העלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ואשר הביא את בני ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מכל הארצות וגו' (ירמיה טז טו) ויתקיים מקרא שכתוב והיה ביום ההוא שורש ישי אשר עומד לנס עמים אליו גוים ידרושו והיתה מנוחתו כבוד (ישעיה יא י).
סליק פרשת ויחי. וסליק ספר בראשית.

Verse 26



שמות







Verse 1

ואלה שמות. כתוב טוב שם משמן טוב ויום המות מיום הולדו (קהלה ז א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמרו רז״ל שלשה כתרים הם, כתר תורה, כתר כהונה, וכתר מלכות, וכתר שם טוב [עולה] על גביהם, לפיכך אמר שלמה בחכמתו, טוב שם משמן טוב, שהרי הכהונה והמלכות משיחתן וגדולתן בשמן המשחה, וכתר שם טוב מעולה הימנו, וכן ישעיהו אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ונתתי להם בביתי ובחומותי יד ושם טוב מבנים ומבנות שם עולם אתן לו אשר לא יכרת (ישעיה נו ה), זה ספר דניאל שנקרא על שמו, לכך נאמר טוב שם משמן טוב. טוב שם משמן טוב, אלו שבטים, שנתפרשו שמותם בלידתם, ונתפרשו שמותם בירידתם למצרים, ונתפרשו שמותם במצרים, אחר שהלך יעקב אבינו לבית עולמו, שהרי בפרשת ויגש אליו כתוב, ואלה שמות בני ישראל וגו׳ יעקב ובניו (בראשית מו ח), ובתחלת זה הספר נאמר, ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה את יעקב איש וביתו באו, וכן ביציאתם ממצרים, וכן בדגלים, והנשיאים, וכן בחילוק הארץ, כמה פעמים הזכיר שמות השבטים על דרך חיבת אבותיהם, וחיבת עצמם, לפיכך נאמר טוב שם משמן טוב ויום המות מיום הולדו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שנויי שבחו של אדם אחר מיתתו, שמספרים בני אדם שבחו ומעשיו הטובים, אבל ביום הולדו אין לו שבח ולא גדולה, שהרי יעקב אבינו בכו אותו המצריים שבעים יום, (ג) לפי שהצדיקים אפילו במיתתם קרוין חיים.
 ואלה שמות. לא אמר אלה, אלא ואלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> דאמר ר׳ אבהו בש״ר יוסי בן זמרה כל מקום שנאמר אלה פסל את הראשונים, ואלה מוסיף על הראשונים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> כמו שנתפרש בפרשת בראשית אלה תולדות השמים.
 שמות; <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כשם שהקב״ה קרא שמות לכוכבים, דכתיב מונה מספר לכוכבים לכולם שמות יקרא (תהלים קמז ד).
 בני ישראל. כי כל השבטים נקראו על שם ישראל, וכן הוא אומר בני בכורי ישראל (שמות ד כב), לכך נאמר ואלה שמות בני ישראל.
 הבאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> והלא כבר היה להם הרבה ימים שם, ולמה הוא אומר הבאים, אלא כל ימים שהיה יוסף קיים, לא היה עליהם משאו של מצרים, כיון שמת יוסף נתנו עליהם משאו, לכך נאמר הבאים מצרימה, כאילו אותו היום נכנסו למצרים, שהרי לא בא אלא לספר מיתת יוסף ואחיו, והיאך קמו עליהם המצריים, שנאמר הבה נתחכמה לו פן ירבה (להלן פסוק י), לפיכך כתיב הבאים.
 ד״א ואלה שמות בני ישראל. אלו שנצטערו במצרים, ואלו שיצאו ברכוש גדול. אלה שבתחלה היו מעטים, ואלה שבסוף היו שש מאות אלף רגלי.
 את יעקב. מלמד שבזכות יעקב אבינו נושעו.
 ד״א את יעקב. שאע״פ שיעקב אבינו היה זקן, בניו היו טפילין לו, והוא עיקר, שנאמר את יעקב.
 איש וביתו באו. לפי שהיה יודע יעקב אבינו שארץ מצרים שטופין בזימה, לפיכך נתן לבניו נשים קודם שירדו למצרים.

Verse 2

ראובן שמעון לוי ויהודה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שנים עשר שבטים, כנגד שנים עשר מזלות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> דע כי כל השבטים לשם גדולתן של ישראל נקראו שמותן. ראובן, על שם ויאמר ה׳ ראה ראיתי את עני עמי (שמות ג ז). שמעון, וישמע אלהים את נאקתם (שם ב כד). לוי, ונלוו גוים רבים אל ה׳ (זכריה ב י). יהודה, אודך [ה׳] כי אנפת בי (ישעיה יב א). יששכר, כי יש שכר לפעולתך (ירמיה לא טו). זבולון, על שם בית המקדש, בנה בניתי בית זבול לך (מלכים א ח יג). דן, דן אנכי (בראשית טו יד). נפתלי, נופת תטופנה (שה״ש ד יא). גד, על שם המן, והמן כזרע גד הוא (במדבר יא ז). אשר, ואשרו אתכם כל הגוים (מלאכי ג יג). יוסף, יוסיף ה׳ שנית ידו (ישעיה יא יא). בנימין, נשבע ה׳ בימינו (שם סב ח), למדנו שכל שמותן של שבטים, על שם גאולה טובה וישועה של ישראל נקראו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> א״ר יהושע דסיכנון בשם ר׳ לוי אין שמותם של שבטים שוין בכל מקום, אלא שזה מקדים לזה, וזה מקדים לזה, וכדי שלא יאמרו בני הגבירות נתפרשו שמותיהן תחלה, ואחר כך נתפרשו בני השפחות, אלא כולם שוים בכל מקום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ד״א למה מקדים אלו לאלו, לפי שנאמר קורות בתינו ארזים רהיטנו ברותים (שה״ש א יז), השבטים הם תקרות של עולם, מנהגו של עולם אדם בונה עליה, נותן תקרה משים עוביה של קורה זו בצד ראשה של אחרת, כדי לחזק את התקרה, אמנם כאן זכר בני הגבירות יחד, ואח״כ בני בלהה ובני זלפה, חוץ מיוסף שזכרו באחרונה, שהיה צריך לומר וימת יוסף וכל אחיו וכל הדור ההוא.

Verse 3

ויהי כל נפש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> נפשות לא נאמר, אלא נפש, לפי שהצדיקים נקראו נפש אחת, שדעתן דעה אחת, אבל בעשו כתיב, ויקה עשו את נשיו ואת בניו ואת בנותיו ואת כל נפשות ביתו (בראשית לו ו).
 שבעים נפש, עם יוסף, שנאמר שבעים נפש ויוסף היה במצרים, אלא שהיה במצרים דבר הכתוב בכלל ובפרט.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

וימת יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> למה מת הוא קודם לכלם, לפי שהתנהג עצמו ברבנות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> היינו דאמרי אינשי הוי קבל וקיים.
 וכל הדור ההוא, לבד בני השבטים, ואע״פ שמתו כל הדור ההוא, כתוב ובני ישראל.

Verse 7

ובני ישראל פרו וישרצו וירבו ויעצמו במאד מאד ותמלא הארץ אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ר׳ חייא אומר כל אחת מבנות ישראל היתה יולדת ששה, כנגד ששה מדות הללו, פרו, וישרצו, וירבו, ויעצמו, במאד, מאד.
 ותמלא הארץ אותם. עד שהיו מפוזרין נתמלאת הארץ מהם. ותמלא הארץ אותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כחושים של קנים, שהארץ מלאה מהם.

Verse 8

ויקם מלך חדש על מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כיון שראו מצרים שישראל פרין ורבין כל כך, מיד קמו עליהם בגזירות, וכן בדוד אמר הפך לבם לשנוא עמו להתנכל בעבדיו (תהלים קה כה).
 ויקם מלך חדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> לא אמר וימת מלך מצרים, אלא ויקם מלך חדש הוא בעצמו היה, ומהו חדש, שנתחדשו גזירותיו, ומהו ויקם, קם על ישראל לאויב, כמו לאור יקום רוצח (איוב כד יד), כי קמו בי עדי שקר (תהלים כז יב).
 אשר לא ידע את יוסף. כמו שלא ידע את יוסף, שהרי יוסף הביא את הכסף ביתה פרעה, וקנה כל אדמת מצרים לפרעה, ותיקן עליהם מס, שנאמר ונתתם חמישית לפרעה (בראשית מז כד), לפיכך כתוב אשר לא ידע את יוסף, כשם שכפר ביוסף, דכתיב אשר לא ידע את יוסף, כך כפר בבורא הכל, שהרי אמר לו יוסף את אשר האלהים עושה הגיד לפרעה (שם מא כה), והוא אמר לא ידעתי את ה׳, ארורים הם הרשעים, שהם כפויי טובה, שכופרין במי שעשה עמהם טובה.

Verse 9

ויאמר אל עמו הנה עם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> הוא התחיל בעצה תחלה, לפיכך הוא לקה תחלה, שנאמר ובכה ובעמך ובכל עבדיך (שמות ח ד).
 הנה עם בני ישראל רב ועצום ממנו. עד עתה בני ישראל, מיכן ואילך עם בני ישראל.
 רב ועצום. רב בעם, ועצום ברכוש.
 ד״א רב בחכמה, ועצום בגבורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ממנו. דגש, כלומר מהיכן ישראל פרים ורבים ממנו, מן אלהיהם הוא הצלחתם.

Verse 10

הבה נתחכמה לו. אמר פרעה שנים עשר שבטים היו מנין הב״ה, ועתה נהיו עם רב.
 נתחכמה לו, נתחכמה לבוראן נתחכם לאלוהיהן, אמר להם הקב״ה אתם פתחתם לשון הבה, כמו שהתחילו אנשי דור הפלגה, הבה נבנה לנו עיר (בראשית יא ד), כשם שפירעתי מהם, כך אני פורע מכם. הם אמרו פן נפוץ (שם), ויפץ ה׳ אותם (שם שם ח), ואתם אומרים פן ירבה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> וכאשר יענו אותו כן ירבה וכן יפרוץ.
 (והיתה) [והיה] כי תקראנה מלחמה ונוסף גם הוא על שונאינו. שהם מתוספין על השונאים שלנו.
 ונלחם בנו ועלה מן הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ועלינו היה צריך לומר, אלא שכינה הכתוב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ד״א ועלה מן הארץ. עלייה תהא להם, שאין ישראל נגאלין אלא מתוך צרה, וכה״א כי שחה לעפר נפשנו דבקה לארץ בטננו (תהליס מז כו), וכתיב קומה עזרתה לנו (שם שם כ׳).

Verse 11

וישימו עליו שרי מסים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> במס׳ סוטה א״ר חייא בר אבא אמר ר׳ סימאי שלשה היו באותה עצה, בלעם איוב ויתרו, בלעם שיעץ נהרג, איוב ששתק נידון ביסורים, יתרו שברח זכו בניו ובני בניו שישבו בלשכת הגזית, שנאמר ומשפחות סופרים יושבי יעבץ תרעתים שמעתים סוכתים המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב (דה״א ב נה), וכתיב ובני קיני חותן משה (שופטים א יו).
 וישימו עליו שרי מסים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שהיו ממסים את הלב.
 למען ענותו. מתשמיש כדי שלא ירבו.
 ויבן ערי מסכנות לפרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> רב ושמואל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> חד אמר שממסכנות את בעליהן, דאמר מר כל העוסק בבנין מתמסכן, וחד אמר שמסכנות את בעליהן, לפי שהיה הבנין גבוה, ומסכן את עצמו כל העולה לבנותו, והיה נופל ממנו לא היה חי.
 את פיתום ואת רעמסס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> רב ושמואל חד אמר פיתום שמה, ולמה נקרא שמה רעמסס, שראשון ראשון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מתרוסס. וחד אמר רעמסס שמה, ולמה נקרא שמה פיתום, שראשון ראשון פי תהום בולע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כדי שלא יהנו המצרים במעשה ידיכם.

Verse 12



Verse 13

וכאשר יענו אותו כן ירבה וכן יפרוץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> כן רבו וכן פרצו מיבעי׳ ליה. אלא אמר רשב״ל רוח הקודש מבשרתן כן ירבו וכן יפרוץ, עתידין הם לפרות ולרבות, שנאמר כן יהיה דברי אשר יצא מפי לא ישוב אלי ריקם (ישעיה נה יא), ואומר ההוא אמר ולא יעשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ודבר ולא יקימנו (במדבר כג יט), רבות מחשבות בלב איש ועצת ה׳ היא תקום (משלי יט כא).
 וכבר הבטחתי לאברהם זקינם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ושמתי את זרעך ככוכבי השמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> והיה זרעך כעפר הארץ (בראשית כח יד).
 ויקצו מפני בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מלמד שהיו בעיניהם דומין כקוצים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ד״א ויקוצו מפני בני ישראל. שהיו פרים ורבים.
ויעבידו מצרים את בני ישראל בפרך. מצרים שמם על שם שהצירו את ישראל בשעבודם.
 בפרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ר׳ אלעזר אומר בפה רך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מלמד שהיה פרעה מפייסם בדברים, בתחילה אמר להם בניי, עשו מלאכתי ובנו לי בנין קטן, ואני נותן לכם מתנות רבות, עד שנשתעבדו לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ולבסוף בפרך, כמו לא תרדה בו בפרך (ויקרא כה מו).

Verse 14

וימררו את חייהם בעבודה קשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> אמר רבא שלשה גזירות גזרו עליהם, בתחלה בחומר ובלבנים, ולבסוף ובכל עבודה בשדה כגון חרישה וקצירה ודישה וזירה ובצירה וגדירה ומסיקה, ולבסוף כל הבן הילוד.
 את כל עבודתם אשר עבדו בהם בפרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> א״ר שמואל בר נחמני אמר ר׳ נתן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> שהיו מחליפין מלאכת אנשים לנשים, ומלאכת נשים לאנשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> דרש ר׳ עקיבא בשכר נשים צדקניות שהיו באותו הדור נגאלו ישראל ממצרים, בשעה שהולכות לשאוב מים, הקב״ה מזמן להם דגים קטנים בכדיהן, ושואבות מחצה מים ומחצה דגים, ובאות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ושופתות לשתי קדירות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אחת של מים ואחת של דגים, ומוליכות אצל בעליהן לשדה, ורוחצות אותם, וסכות אותם, ומאכילות אותם, ומשקות אותם, ונזקקות להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> בין שפתים, עליהם הכתוב אומר, אם תשכבון בין שפתים כנפי יונה נחפה בכסף ואברותיה בירקרק חרוץ (תהלים סח יד), בשכר שתשכבון בין שפתים, זכו ישראל לביזת מצרים, שנא' כנפי יונה נחפה בכסף ואברותיה בירקרק חרוץ, וכיון שמתעברות באות לבתיהן, וכיון שמגיע זמן מולידיהן, הולכות ויולדות בשדה, שנאמר תחת התפוח עוררתיך שמה חבלתך אמך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ושמה חבלה ילדתך (שה״ש ח ה), והקב״ה שולח משמי מרום <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> ומניק אותן ומשפיר אותם, כחיה זו שמשפרת את הולד, שנאמר ע״י יחזקאל, ומולדותיך ביום הולדת אותך לא כרת שרך ובמים לא רוחצת למשעי והמלח לא הומלחת והחתל לא הותלת (יחזקאל טז ד), ומלקט להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שגי עגולים, אחד של שמן, ואחד של דבש, שנאמר ויניקהו דבש מסלע ושמן מחלמיש צור (דכרים לב יג), וכיון שמכירים בהם מצרים באין להורגם, ונעשה להם נס ונבלעים למקומם בקרקע, לאחר שהולכין מבצבצין ויוצאין כעשבי השדה, שנאמר רבבה כצמח השדה נתתיך (יחזקאל מז ז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> [וכיון שמתגדלים באים עדרים עדרים בבתיהן, שנאמר ותרבי ותגדלי ותבואי בעדי עדיים וגו׳ (שם)], וכשנגלה הקב״ה על הים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> הם הכירוהו תחילה, שנאמר מפי עוללים ויונקים יסדת עוז (תהלים ח ג), וכיון שהכירו שכינה, אומרים זה אלי ואנוהו (שמות טו ב).

Verse 15

ויאמר מלך מצרים למילדות העבריות. מיעוט מילדות שתים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> רב ושמואל, חד אמר אשה ובתה, וחד אמר כלה וחמותה, מאן דאמר אשה ובתה, יוכבד ומרים, ומאן דאמר כלה וחמותה יוכבד ואלישבע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> בת עמינדב אשתו של אהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> תניא שם האחת שפרה [זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה], שמשפרת את הולד, שכן מרים אמרת לבת פרעה האלך וקראתי לך אשה מינקת מן העבריות, ותאמר לה בת פרעה לכי ותלך העלמה ותקרא את אם הילד (שמות ב ז וח), וכתיב ותאמר לה בת פרעה היליכי את הילד הזה והניקהו לי (שם שם ט), כלומר שהיתה יוכבד אם משה מלומדת לשפר את הולד, לכך נקרא שמה שפרה.
 ושם השנית פועה. זו מרים בת יוכבד, שהיתה פועה ברוח הקדש ואומרת עתידה אמי שתלד בן שיושיע את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> פועה לשון שיחה וזעקת קול, היאך מה דאת אמר, כיולדה אפעה אשום ואשאף יחד (ישעיה מב יד).

Verse 16

ויאמר בילדכן את העבריות וראיתן על האבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> מאי אבנים, א״ר חנין סימן גדול מסר להם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> דכתיב בירמיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> וארד אל בית היוצר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> והנה הוא עושה מלאכה על האבנים (ירמיה יח ג), אמר להן מה יוצר זה ירך מכאן וירך מכאן, וסדין שעליו הכלי באמצע ירכותיו, אף אשה ירך מיכן וירך מיכן והולד באמצע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> לפיכך נקרא שמם אבנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שבזמן שכורעת ירכותיה מצטננות. כאבנים.
 ד״א אבנים. לפי שהאדם יצירתו נמשל ככלי יוצר, שנאמר הנה כחומר ביד היוצר כן אתם בידי בית ישראל (שם שם ו), ואותו המקום שעושה בו היוצר מלאכה בחומר, נקרא אבנים, לכך כתיב וראיתן על האבנים.
 אם בן הוא והמתן אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> א״ר חנינא סימן גדול מסר להם, בן נולד פניו למטה, בת נולדה פניה למעלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> זה כדרך תשמישו, וזו כדרך תשמישה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> ענין אחר בן נולד פניו למטה כלפי האדמה שנוצר הימנו, ובת פניה למעלה כלפי האדם שנוצרה הימנו. אם בן הוא והמתן אותו. אפי׳ היא משימה אצבעה על חוטמו הוא מת.
 ואם בת היא וחיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> לפי שהיו איצטגניני פרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> הוברי שמים רואין שמושיען של ישראל עתיד להוולד, לפיכך פרעה אמר אם בן הוא והמתן אותו ואם בת היא וחיה, לפי שהיו מצרים שטופים בזימה, לפיכך אמר להם ואם בת היא וחיה.

Verse 17

 ותיראן המילדות את האלהים. בוא וראה כמה גדולה יראת שמים, שהרי הכתוב מעיד על המילדות ותיראן, וכן משה אמר מה ה׳ אלהיך שואל [מעמך] כי אם ליראה את ה' (דברים י יב), וכן ישעיה אומר יראת ה׳ היא אוצרו (ישעיה לג ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> וכאלה רבות.
 ולא עשו כאשר דבר אליהן מלך מצרים ותחיין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כאשר אמר להן מבעי׳ ליה, מהו כאשר דבר אליהן, אלא א״ר יוסי ב״ר חנינא מלמד שתבען לדבר עבירה ולא נתבעו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> כתיב הכא כאשר דבר, וכתיב התם כדברה אל יוסף יום יום (בראשית לט י) מה להלן לדבר עבירה, אף כאן דבר עבירה.
 ס״א כאשר דבר. לשון קשה, וכה״א דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות (שם מב ל).
 ותחיין את הילדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> תנא לא דיין למילדות שלא המיתו אותם, אלא שהיו מספקות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> לאימותן של ילדים מים ומזון.

Verse 18

ויקרא מלך מצרים למילדות ויאמר להן מדוע עשיתן הדבר הזה ותחיין. תוכחה ונזיפה, וכה״א מדוע לא כליתם חקכם ללבון (שמוח ה יד).

Verse 19

ותאמרן המילדות אל פרעה כי לא כנשים המצריות העבדיות כי חיות הנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> מאי חיות, אילימא חיות ממש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> כמו מילדת שמה חיה. אטו חיה מי לא צריכי חיה אחריתי, אלא כך אמרו לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> אומה זו כחיות נמשלה, יהודה גור אריה (בראשית מט ט), דן יהי דן נחש (שם שם יז), נפתלי אילה שלוחה (שם שם כא), יששכר חמור גרם (שם שם יד), בכור שורו הדר לו (דברים לג יז), בנימין זאב יטרף (בראשית מט כז), דכתיב בהו כתיב, ודלא כתיב בהו, הרי כתיב על ידי יחזקאל, ואמרת מה אמך לביאה בין אריות רבצה בתוך כפירים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> רבצה גוריה (יחזקאל יט ב), לכך נאמר כי חיות הנה.
 ע״א חיות. בריאות, כמו שתי צפרים חיות טהורות (ויקרא יד ד), ופי׳ בריאות.
 בטרם תבא אליהן המילדת וילדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> מיכן שהנשים צדקניות שלא היו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> בפתקה של חוה.

Verse 20

וייטב אלהים למילדות. הטיב להם בעוה״ז, והקרן קיימת להן לעוה״ב.
 וירב העם ויעצמו מאד. לקיים מה שנאמר רשע יראה וכעס וגו׳ (תהלים קיב י).

Verse 21

ויהי כי יראו המילדות את האלהים ויעש להם בתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> רב ולוי, חד אמר בתי כהונה ולויה, וחד אמר בתי מלכות, מאן דאמר בתי כהונה ולויה, אהרן ומשה, ומאן דאמר בתי מלכות, דוד ממרים נמי אתי, דכתיב ותמת עזובה ויקה לו כלב את אפרת (דה״א ב יט), זו מרים, ותלד לו את חור (שם), וכתיב ודוד בן איש אפרתי הזה (שמואל א יז יב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> עזובה היא מרים, ולמה נקרא שמה עזובה, שהכל עזבוה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> במדבר, וכתיב ותסגר מרים (במדבר יב טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> מלמד כל הנושא אשה לשם שמים כאילו ילדה.
 ס״א ויעש להם בתים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> כיון שראה פרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> שהיו המילדות חומלות את בני ישראל, עמד ותיקן בתים למצריים להיות שכנים לישראל, כיון שנולד בן לישראל הן מרגישים בהם, שהרי התינוק בוכה, וכיון שהתינוק בוכה תינוק של מצרי שכינו בוכה, והן מרגישין ונוטלין אותו וזורקין אותו ליאור, עליהם אמר שלמה אחזו לנו שועלים שועלים קטנים (שה״ש ב טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> שעלים כתוב, שהיו זורקין אותם למים, כענין שנאמר מי מדד בשעלו מים (ישעיה מ יב), ואעפ״כ וכרמינו סמדר (שה״ש ב טו).

Verse 22

ויצו פרעה לכל עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> א״ר יוסי בר חנינה, מלמד שאף על עמו גזר להשליך הזכרים ליאור, שנאמר כל הבן הילוד, למה לפי שראו אצטגניני פרעה שמושיען של ישראל במים הוא לוקה, לפיכך גזר פרעה היאורה תשליכוהו,והם לא ידעו שעל עמקי מי מריבה הוא לוקה, היינו דכתיב המה מי מריבה (במדבר כג יג), המה שראו אצטגניני פרעה וטעו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> ד״א למה גזר פרעה להשליך זכרים ליאור, לפי שנשטפו דור המבול במים, והקב״ה נשבע לעולמו ולא יהיה עוד מבול (בראשית ט יא), והוא לא ידע שהקב״ה גדול העצה ורב העליליה, הוא אינו מביא מבול לעולם, אבל הוא מביא את האומה לתוך המים, ולא עוד אלא על כל העולם אינו מביא, אבל על אומה אחת מביא, זה שאמר יתרו עתה ידעתי כי גדול ה׳ מכל האלהים כי בדבר אשר זדו עליהם (שמות יח יא), הם אמרו כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, עליהם חזרה מחשבתם, שנא׳ וישב ה׳ עליהם את מי הים (שם טו יט), מדה כנגד מדה, וכן אמר ישעי׳ בסאסאה בשלחה תריבנה (ישעיה ס ח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> בסאה שמדדו בה נמדדו.





Verse 1

וילך איש מבית לוי. מה ענין פסוק זה לכל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמר רבי יהודה בר ביזנא מאי וילך, שהלך בעצת בתו, תנא עמרם גדול הדור היה, כיון שאמר פרעה הרשע, כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, אמר לשוא אנו עמילין, מיד עמד וגירש את אשתו, עמדו כולם וגרשו את נשותיהן, אמרה לו מרים אבא גזירתך קשה משל פרעה הרשע, שפרעה לא גזר אלא על הזכרים, ואתה גזרת על הזכרים ועל הנקבות, פרעה לא גזר אלא בעולם הזה, ואתה גזרת בזה ובבא, פרעה הרשע גזר, ספק גזירותיו קיימות, ספק אינן מתקיימות, אבל אתת צדיק בודאי גזירתך מתקיימות, שנאמר ותגזר אומר ויקם לך (איוב כב כח), עמד והחזיר את אשתו, עמדו כולם והחזירו את נשותיהן.
 איש. זה עמרם.
 מבית לוי. משבט לוי.
 ויקח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> א״ר יהודה בר ביזנא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שעשה לה מעשה לקוחים, (ג) הושיבה באפריון, ואהרן ומרים מרקדים לפניה, ומלאכי השרת אומרים אם הבנים שמחה (תהליס קיג ט).
 את בת לוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אפשר בת מאה ושלשים שנה, וקרא לה בת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> דאמר רב חמא בר חנינה שזו יוכבד שהורתה בדרך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ולידתה במצרים, שנאמר אשר ילדה אותה ללוי במצרים (במדבר כו נט), לידתה במצרים ולא הורתה במצרים, והיאך קרא אותה בת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> א״ר יהודה בר כהנא מלמד שנולדו בה סימני נערות. מלומדים היו אבותינו בנסים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שהרי יוכבד אשת עמרם בת ק״ל שנה היתה, מנין שהרי לא שהו ישראל במצרים אלא מאתים ועשר, צא מהם שמונים שנה משנולד משה עד שיצאו, ככתוב ומשה בן שמנים שנה ואהרן בן שלש ושמנים שנה (שמות ז ז), נשארו למעלה מאה ושלשים.

Verse 2

תהר האשה ותלד בן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> היא הוית מיעברא תלתי ירחי מעיקרא, דכתיב ותצפנהו שלשה ירחים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> א״ר יהודה בר ביזנא מקיש לידתה להורתה, מה הורתה שלא בצער, אף לידתה שלא בצער, מיכן לנשים צדקניות שלא היו בפיתקא של חוה.
 ותרא אותו כי טוב הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> תניא ר׳ מאיר אומר טוב שמו, ר׳ יהודה אומר טוביהו שמו, ר׳ נחמיא אומר הגון בנבואות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אחרים אומרים נולד כשהוא מהול, וחכמים אומרים בשעה שנולד משה נתמלא כל הבית אורה, כתיב הכא ותרא אותו כי טוב הוא, וכתיב התם וירא אלהים את האור כי טוב (בראשית א ד).
 ותצפנהו שלשה ירחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> דלא מנו ליה מצריים, אלא משעה דאהדרה, ואינהו לא הוו ידעי דהוית מיעברא ביה תלתא ירחי מעיקרא.

Verse 3

ולא יכלה עוד הצפינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אמרו משום דכל היכא דהוי שמעו מצריים דמתיליד ינוקא הוי בחשי אבתריה וקטלי ליה.
 ותקח לו תיבת גומא. מאי שנא תיבת גומא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> א״ר שמואל בר נחמני דבר רך הוא הגומא שיכול לעמוד בפני רך ובפני קשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> בפני המים, ובפני האבנים והסלעים, שאם יבואו גלי היאור וישליכו התיבה על הסלעים לא תשבר.
 ותחמרה בחמר ובזפת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> תניא חומר מבפנים וזפת מבחוץ, כדי שלא יריח אותו צדיק ריח רע.
 ותשם בה את הילד ותשם בסוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ר׳ אלעזר אומר ים סוף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ר׳ שמואל בר נחמני אומר אגם, כדכתיב קנה וסוף קמלו (ישעיה יט ו).

Verse 4

ותתצב אחותו מרחוק לדעה מה יעשה לו. לדעת מה יעשה בסוף נבואתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שהיתה מרים מתנבא ואומרת עתידה אמי שתלד בן שהוא מושיע את ישראל, וכיון שנולד משה, נתמלא הבית אורה, (כא) ונשקה על ראשה, כיון שזרקוהו ליאור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> עמד אביה וטפחה על ראשה, אמר לה היכן נבואתך, לפיכך נתיצבה מרחוק לדעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מה יעשה לו בסוף נבואתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כל הענין על שם השכינה נאמר. ותתצב, דכתיב ויבא ה' ויתיצב ויקרא כפעם בפעם שמואל שמואל (ש״א ג י). אחותו, דכתיב אמור לחכמה אחותי את (משלי ז ד). מרחוק, דכתיב מרחוק ה׳ נראה לי (ירמיה לא ב). לדעה, דכתיב כי אל דעות ה׳ (ש״א כ ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מה, דכתיב מה ה׳ אלהיך שואל מעמך (דברים י יב). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> יעשה, דכתיב יעשה ה׳ לאדוני בית נאמן (ש״א כה כח). לו, דכתיב ויקרא לו ה׳ שלום (שופטים ו כד).

Verse 5

ותלד בת פרעה לרחוץ על היאור. דע והבן שאע״פ שאין מקרא יוצא מדי פשוטו, מדרש חכמה נאה הוא להשכיל בו דבר מתוך דבר, לדבר דבר על אופן הענין, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> במס׳ סוטה א״ר יוחנן משום ר׳ שמעון בן יוחי שירדה לרחוץ מגילולי של בית אביה, וכה״א אם רחץ ה' את צואת בנות ציון (ישעיה ד ד). וכן מצינו מקרא מלא בדברי הימים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> שמרד לקח את בתיה בת פרעה, שנאמר ובני כלב בן יפונה עירו אלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ונועם ובני אלה וקנז וגו' (דה״א ד טו), וכתיב ואשתו היהודיה ילדה את ירד אבי גדור ואת חבר אבי סוכו ואת יקותיאל אבי זנוח ואלה בני בתיה בת פרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אשר לקח לו מרד (שם שם יח), ולמעלה מן הענין כתוב ובני כלב בן יפונה, ולבסוף כתיב ואשתו היהודיה, למדנו שאשתו של כלב היתה זאת יהודיה, ושינה שם אשתו ושינה שמו, שהרי קראו הכתוב תחלה כלב בן יפונה, ולבסוף קרא שמו מרד, ולאשתו בתחלה קרא שמו יהודיה, ולבסוף קרא שמה בתיה בת פרעה, לכך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> אמרו רז״ל לא ניתנה דברי הימים אלא לדרוש בו עניני התורה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> למה נקרא שמו מרד, שמרד בעצת מרגלים. יהודיה שנתיהדה, שכל הכופר בע״ז נקרא יהודי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> וכה״א איתי גוברין יהודאין (דניאל ג יב), להודיעך שמדרשות הראשונים שדרשו חכמי ישראל תורה שלימה הן, ולכך א״ר יוחנן משום ר׳ שמעון בן יוחי שירדה לרחוץ מגילולי בית אביה.
 ותרא את התיבה בתוך הסוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אמרו לה אמהותיה גבירתנו מנהגו של עולם מלך שגוזר גזירה, אם כל העולם כלו אין מקיימין אותה, בניו ובנותיו ובני בניו מקיימין אותה, ואתה? עוברת על גזירת אביך, שהוא גוזר אם בן הוא והמתן אותו, ואתה מחייה אותו, בא גבריאל וחבטן בקרקע, היינו דכתיב ונערותיה הולכות על יד היאור, הולכות למיתה, כענין שנאמר הנה אנכי הולך למות (בראשית כה לב).
 ותשלח את אמתה ותקחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ר׳ יהודה ור׳ נחמיה, חד אמר ידה, וחד אמר שפחתה.

Verse 6

ותפתח ותראהו את הילד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ותרא מבעי׳ ליה, א״ר יוסי ב״ר חנינה שראתה עמו שכינה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> כענין שנאמר אני ה׳ הוא שמי (ישעיה מב ח).
 והנה נער בוכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> קרי ליה ילד, וקרי ליה נער, תנא הוא ילד וקולו כנער, דברי ר׳ יהודה, אמר לו ר׳ נחמיא אם כן עשית למשה רבינו בעל מום, אלא מלמד שעשאו לו אמו חופת נעורים בתיבה.
 ותחמול עליו ותאמר מילדי העברים זה. מנא ידעה, א״ר יוסי ב״ר חנינה שראתה אותו מהול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כענין שכתבנו למעלה; ותרא אותו כי טוב הוא, שאין העבריים ניכרים אלא במילה.
.מילדי העברים זה. לא אמר מילדי העברים הוא אלא זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> א״ר יוחנן נתנבאה שלא מדעת, זה נופל ואין אחר נופל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> והיינו דאמר ר׳ אלעזר מאי דכתיב וכי יאמר אליכם דרשו אל האובות ואל הידעונים המצפצפים והמהגים (שם ח יט), צופין ואינן יודעין מה צופים, מהגין ואינן יודעין מה מהגין, ראו שמושיען של ישראל במים הוא לוקה, לפיכך גזרו עליהן כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, וכיון דשדיוה למשה, אמרו איצטגניני פרעה תו לא חזינן כי ההוא סימנא ובטלוהו גזירתיהו, ואינון לא ידעון דעל מי מריבה לקי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> והיינו דאמר ר׳ יוסי ב״ר חנינא מאי דכתיב המה מי מריבה (במדבר כ כג), המה שראו איצטגניני פרעה וטעו, זה שאמר ישעיה הנביא מודיעים לחדשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> מאשר יבואו עליך (ישעיה מז יג), מאשר ולא כל אשר, לפי שהקוסמים והחוזים וכל הוברי שמים רואים ומודיעים מאשר יהיה בעולם, אבל דבר על מתכונתו אינן יכולין להגיד, לכך הכתוב אסר להתעסק בהם, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> לא תלמד לעשות כתועבות הגוים ההם (דברים יח ט), והם ביטול תורה, ואומר תמים תהיה עם ה׳ אלהיך (שם שם יג), ואומר כה אמר ה׳ אל דרך הגוים אל תלמדו ומאותות השמים אל תחתו כי יחתו הגוים מהמה (ירמיה י יב), המה יחתו ולא ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אמר רב אחא ב״ר חנינא אותו היום שירדה בת פרעה לרחוץ על היאור ששה בסיון היה, יום שהיה עתיד משה רבינו לתת התורה לישראל מפי הגבורה, אמרו מלאכי השרת לפני הקב״ה רבונו של עולם מי שעתיד לקבל את התורה בהר סיני ביום זה ילקה ביום זה, וראיה לדבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> שהרי אמרו רז״ל בז׳ באדר נולד משה, טול לך משבעה באדר ועד ששה בסיון שלשה חדשים, שהרי אייר חסר, היינו דכתיב ותצפנהו שלשה ירחים ולא יכלה עוד הצפינו, למדנו שלא שהה משה רבינו בתיבה אפילו יום אחד. וכן הוא אומר ותתצב אחותו מרחוק לדעה מה יעשה לו ממצבה לא זזה עד שהופיע הקדוש ברוך הוא לצדיק יהי כבוד ה׳ לעולם.

Verse 7

ותאמר אחותו אל בת פרעה וגו׳ מן העבריות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מאי שנא מעבריות, מלמד שהחזירוהו למשה על כל המצריות ולא ינק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> אמר הקב״ה פה שעתיד לדבר עם שכינה יונק דבר טמא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> והיינו דכתיב את מי יורה דעה ואת מי יבין שמועה גמולי מחלב עתיקי משדים (ישעי׳ כח ט).

Verse 8

ותאמר לה בת פרעה לכי. הבינה בת פרעה שהנער זרע קדושים.
 ותלך העלמה ותקרא את אם הילד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> א״ר אלעזר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שהלכה בזריזות.
 העלמה. א״ר שמואל בר נחמני שהעלימה את דבריה, ולא גילתה הסוד לאדם בעולם שהנער בן אמה, לשון עלמה, כמו עלמות, ומשמע בתולה ובעולה, שהרי ברבקה כתיב והיה העלמה היוצאת לשאוב (בראשית כד מג), וידענו שלא דיבר אליעזר אלא על בתולה, וכן דרך גבר בעלמה (משלי ל יט), ואין זה כי אם בבעולה, שכן כתוב דרך הנשר בשמים, דרך נחש עלי צור, דרך אניה בלב ים, ודרך גבר בעלמה, והמה ארבעתן דרכים שאין להם תפיסה, ולא להכיר דרך שעבר נשר באויר העולם, ולא נחש בצור, ולא אניה בלב ים, כן דרך אשה מנאפת אכלה ומחתה פיה וגו׳ (שם שם כ), ואם בבתולה אינה יכולה לומר לא פעלתי און אלא ודאי בבעולה מדבר, ולא עוד אלא שהכתוב קוראה אותה אשה מנאפת, ואין מנאפת אלא בעולה, שנא׳ האשה המנאפת תחת אישה תקח את זרים (יחזקאל טז לב), וכן בישעי׳ כתיב הנה העלמה הרה (ישעי׳ ז יד), לא כי היא בתולה, אלא בת בנים היתה, אלא בתורה קורא אותה עלמה והיא אשת ישעיהו הנביא, וכה״א הנה אנכי והילדים אשר נתן [לי ה׳] (אלהים) לאותות ולמופתים בישראל (שם ח יח), כי בנו השני קרא שמו מהר שלל חש בז, וזה הבן קרא עמנואל.

Verse 9

ותאמר לה בת פרעה היליכי, יו״ד משמש תחת וי״ו, ופירושו הוליכו, אבל מפני מה נכתב היליכי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> א״ר חמא בר חנינא שנתנבאה לפי תומה, הא שליכי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> כמו הא לכם זרע (בראשית מז כג) הא דרכך (יחזקאל יו מו), י׳ וא׳ משמשין.
 ואני אתן את שכרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> לא דיין לצדיקים שמחזירין להם אבדתם, אלא שנותנין להם שכר.

Verse 10

ויגדל הילד ותביאהו לבת פרעה ויהי לה לבן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ללמדך שכל המגדל בן של חבירו כאלו הוא ילדו, וכן כתוב בנעמי ותקראנה לו השכנות שם לאמר יולד בן לנעמי (רות ד יז), והוא שנאמר בדברי הימים ואשתו היהודיה ילדה (דה״א ד יח), היהודיה זו בתיה בת פרעה שנתיהדה, ילדה כמו יולד בן לנעמי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ששה שמות נקראו לו למשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ירד זה משה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> שהוריד תורה לישראל. אביגדור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> שנעשה כגדר והיה מתפלל בעדם, שנאמר לולי משה בחירו עמד בפרץ לפניו (תהלים קו כג). חבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> שחיבר את ישראל לאביהם שבשמים. אבי סוכו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שנעשה להם כסוכה. יקותיאל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> שקיוו ישראל להקב״ה בימיו, שנאמר ויאמן העם וישמעו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> כי פקד ה' את בני ישראל (שמות ד לא), וגם בשעה שאמר להם אל תיראו התיצבו וראו את ישועת ה׳ (שם יד יג), קיוו לדיבורו. אבי זנוח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> שהזניח עוונות ישראל, שנאמר ויאמר ה׳ סלחתי כדברך (במדבר יד כ). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> אבי אבי אבי שלשה פעמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> אב בתורה, אב בחכמה, אב בנביאים. אב בתורה, שנאמר זכרו תורת משה עבדי (מלאכי ג כב). אב בחכמה, שנאמר עיר גבורים עלה חכם (משלי כא כב), חכם זה משה, גבורים אלו מלאכים, שנאמר גבורי כח עושי דברו (תהלים קג כ). ויש אומרים גבורים אלו ישראל. אב בנביאים שנאמר ולא קם נביא (דברים לד י).
 ואלה בני בתיה בת פרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אשר לקח לו מרד (ד״ה שם), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> הוא כלב בן יפונה שמרד בעצת מרגלים.
 ותקרא שמו משה. משוי היה ראוי לומר, שהרי משה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> משוי היה, אלא על שם ישראל שהוא משה אותם והוציאם ממצרים, שנאמר והוצא את עמי בני ישראל (שמות ג יא), וכתיב ויסע משה את ישראל מים סוף (שם טו כב), לכך נקרא שמו משה שהוא משה אחרים, וכן הנביא אומר ויזכור ימי עולם משה עמו איה המעלם מים וגו׳ (ישעיה סג יא).
 ותאמר כי מן המים משיתיהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ארז״ל ותשלח את אמתה ותקחהו, נמשכה אמת בת פרעה ששים אמות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> וראיה לדבר כי מן המים משיתיהו, יכול היה לומר כי ממים משיתיו, הוסיף הכתוב נו״ן ממן, וה״א המים. וה״א מן משיתיהו, נו״ן וה״א וה״א, הרי ששים.

Verse 11

ויהי בימים ההם ויגדל משה ויצא, זה שאמר הכתוב גם במעלליו יתנכר נער אם זך ואם ישר פעלו (משלי כ יא), שהרי משה רבינו אע״פ שהיה בפלטין של פרעה, הלך לראות בסבלותן של ישראל, היינו דתנן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> הלל אומר אל תפרוש מן הצבור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> שלא יהי׳ אדם רואה צבור בצער ויאמר אלך לביתי, ואוכל ואשתה, ושלום עלי נפשי, אלא יהא נושא בעול עם חבירו.
 וירא איש מצרי. הבין כי מצרי הוא.

Verse 12

ויפן כה וכה. אלו ישראל שנא׳ כה יהיה זרעך (בראשייו טו ה). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> ד״א ויפן כה, ראה כת מלאכי השרת מכה ומכה, אמר להם כלום יצא מזה צדיק,אמרו לו לאו.
 וירא כי אין איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> מיד הכהו, ועל מה הכהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> שהיה נוגש את שוטרי ישראל בא אל בית ישראל ולא מצאו, וענה את אשתו, והלך ומצא את הבעל והיה מכהו, מיד נתקנא משה והרגו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ואותה האשה הית שלומית בת דברי, ומפני שלום שהשיבה למצרי נתעולל בה, אבל כיוצא בה לא היתה, שנאמר גן נעול וגו׳ (שה״ש ד יב).
 וירא כי אין איש. להושיע.
 ד״א וירא כי אין איש. ממשפחת איש ציד.
 ויך את המצרי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> ברוח שפתיו [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> שנאמר וברוח שפתיו ימית רשע (ישעיה יא ל)].
 ויטמנהו בחול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> טמן הסוד בתוך ישראל, שנאמר ושמתי את זרעך כחול הים (בראשית יג טז).

Verse 13

ויצא ביום השני והנה שני אנשים עברים נצים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> מאן הוו דתן ואבירם.
 ויאמר לרשע. למחויב שבהם.
 למה תכה רעך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> הכית לא נאמר, אלא תכה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> מיכן אמרו חכמים כל המגביה ידו על חבירו אע״פ שלא הכהו נקרא רשע, רב הונא אמר תקצוץ ידו, שנאמר וזרוע רמה תשבר (איוב לח טו).

Verse 14

ויאמר מי שמך לאיש שר ושופט עלינו. זש״ה שנאו בשער מוכיח (עמוס ה י), ואומר ולמוכיח בשער יקושרן (ישעיה כט כא).
 הלהרגני אתה אומר. חפץ לא נאמר, אלא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> הוא שארז״ל בשם המפורש הרגו.
 ויירא משה ויאמר. (פד) הצדיקים אע״פ שתולים בטחונן בהקב״ה היו יראין.
 אכן נודע הדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> אע״פ שטמן הסוד בתוך ישראל, הי׳ נודע, כי הולך רכיל מגלה סוד.

Verse 15

וישמע פרעה את הדבר הזה ויבקש להרוג את משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> אמרו שם החרב על צוארו ולא היה חותכו.
 ויברח משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> נתן מקום לשעה, שכל הנדחה מפני השעה שעה עומדת לו.
 וישב בארץ מדין וישב על הבאר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> יעקב אבינו ישב על הבאר, שנאמר וירא והנה באר בשדה (בראשית כט ב), וכן דוד הלך אל הבאר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> ואביתר וצדוק נוצלו בבאר.

Verse 16

ולכהן מדין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> שר העיר, כענין שנאמר ובני דוד כהנים היו (ש״ב ח יח).

Verse 17

ויבאו הרועים ויגרשום ויקם משה ויושיען. התחיל לכתוב לספר בלשון זכר ויגרשום, וכתיב ויושיען לשון נקבה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> אלא מלמד שבקשו להזדווג להן, כענין שנאמר ואין מושיע לה (דברים כב כז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> ברח מן הדינין, ובא ומצא דינין, לפיכך הכתוב משבחו צדקת ה׳ עשה ומשפטיו עם ישראל (שם לג כא).

Verse 18

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> ותבאן אל רעואל אביהן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> זה יתרו.

Verse 19

ותאמרנה איש מצרי. לפי שהיה מולדתו ממצרים, קראוהו איש מצרי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ד״א הגרמת איש מצרי שהרג, בא משה להלן והצילנו.
 וגם דלה דלה לנו. דלה במים, דלה מן המצריים.

Verse 20

ויאמר אל בנותיו ואיו. ממשפחת איה שרה אשתך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> שהמים נתברכו בזכותו, שכה״א דלה דלה לנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> בדלי אחד דלה והשקה את הצאן.
 קראן לו ויאכל לחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> בוא וראה כמה גדולה לגימא שקירבה את הרחוקים, שבשכר קראן לו ויאכל לחם, זכו בני בניו וישבו בלשכת הגזית, שנאמר ומשפחות סופרים יושבי יעבץ וגו' המה הקינים (דה״א ב כה) וכתיב ובני קיני חותן משה (שופטים א טז).

Verse 21

ויואל משה לשבת את האיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> נשבע לו, שנאמר ויואל שאול את העם (ש״א יז כד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> ואומר הואל קח ככרים (מ״ב ה מ).
 צפרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> שרצתה כצפור לקרוא את משה.

Verse 22

ותלד בן. לא נאמר בה ותהר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> זה כמו שאמרנו בבלהה, שלא נאמר בה ותהר, לפי שהיתה בחורה ולא היתה נראית מעוברת, וכסבורין היו שכניה שלא נתעברה, ועד שילדה לא הוכר עוברה, לכך נאמר ותלד.

Verse 23

ויהי בימים הרבים ההם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> בזמן שהן עוברים באנחה נקראים רבים, אבל בזמן שהן עוברין בשמחה נקראין אחדים, שנאמר ויהיו בעיניו כימים אחדים באהבתו אותה (בראשית כט כ).
 וימת מלך מצרים ויאנחו בני ישראל. וכי מפני שמת ויאנחו בני ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> אלא מלמד שנצטרע, כענין שנאמר אל נא תהי כמת (במדבר יב יב), ואמרו לו לרחוץ בדם בני ישראל, לפיכך ויאנחו בני ישראל מן העבודה ויזעקו ותעל שועתם אל האלהים, אין ישראל נגאלין אלא מתוך דוחק גדול, וכה״א כי שחה לעפר נפשנו (תהלים מד כו), וכתיב קומה עזרתה לנו ופדנו למען חסדך (שם שם כז), כי יראה כי אזלת יד (דברים לב לו), כי ידין ה׳ עמו (תהלים קלה יד), ועת צרה הוא ליעקב וממנה יושע (ירמיה ל ז).

Verse 24

וישמע אלהים את נאקתם ויזכור אלהים את בריתו את אברהם. כענין שנאמר ביום ההוא כרת ה׳ את אברם ברית לאמר (בראשית מא יח), וביצחק כתיב ואת בריתי אקים את יצחק (שם יז כא), וביעקב כתיב ויעמידה ליעקב לחק ולישראל ברית עולם (דה״א מז יז).

Verse 25

וירא אלהים את בני ישראל. ראה שעבודם.
 וידע אלהים. לשון רחמנות, כענין שנאמר יודע צדיק נפש בהמתו (משלי יב י).





Verse 1

ומשה היה רועה את צאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כל מקום שנאמר היה, מתחלתו ועד סופו, משה היה צדיק מתחלתו ועד סופו.
 ומשה. ו׳ מוסיף על ענין ראשון, שהקב״ה מקדים רפואה למכה, לפי שנאמר ויאנחו בני ישראל, הקדים את משה שנדבק ליתרו והיה רועה את צאנו, כדרך שהיה יעקב רועה את צאן לבן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> יעקב אבינו נתגדל מן הצאן, שנאמר ויצל אלהים את מקנה אביכן ויתן לי (בראשית לא ט), דוד נתגדל מאחרי הצאן, שנאמר ויקחהו ממכלאות צאן מאחר עלות הביאו (תהלים עח עא), עמוס נתגדל מן המרעה, שנאמר ויקחני ה' מאחרי הצאן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ויאמר ה׳ אלי לך הנבא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> על עמי ישראל (עמוס ז טו), וכן משה רבינו לקח גדולה ממרעה הצאן, שנאמר ומשה היה רועה, וכתיב וירא מלאך ה׳ אליו, לפי שנמשלו רועי ישראל לרועה של צאן.
 וינהג את הצאן אחר המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> א״ר יוחנן למה היה משה רבינו רודף אחר המדבר, שראה שהוא נוטל גדולה מן המדבר.
 ד״א שראה ישראל עולים לגדולה מן המדבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שנאמר מי זאת עולה מן המדבר (שה״ש ג ו), תורה מן המדבר, מצות מן המדבר, משכן מן המדבר, שכינה מן המדבר, מלכות מן המדבר, באר ומן מן המדבר, ענני כבוד מן המדבר, לפיכך היה רודף אחר המדבר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ד״א אחר המדבר. הרחיק את הצאן מן היישוב, כדי שלא יפשוט ידו בגזל, שלא יקפצו הצאן בשדות ובכרמים.
 ויבא אל הר האלהים חרבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> על שם שהיה עתיד ההר הזה להגלות עליו שכינה נקרא הר האלהים.
 חרבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שיצאת ממנו חרבה לאומות העולם, שנאמר והגוים חרוב יחרבו (ישעיה ס יב), לפי שלא קבלו התורה שניתנה מחורב, לפיכך יחרבו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ד"א חרבה. שמהר חורב יצאו ד' מיתות להחריב הרשעם מן העולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ד"א חרבה. חברה, שנתחברו ישראל לאביהן שבשמים, כמו שלמה שמלה. כיון שהגיע לחורב מיד

Verse 2

וירא מלאך ה׳ אליו בלבת אש. למה בלבת אש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כדי ללבבו שיבוא לסיני ויראה אותן האישות שלא יתיירא מהם, לפיכך נראה לו בלבת אש.
 ד״א לפי שהיו ישראל בכור הברזל במצרים.
 ד״א לפי שהיו ישראל עתידין לקבל התורה שנמשלה כאש, שנאמר מימינו אש דת למו (דברים לג ב).
 מתוך הסנה. למה מתוך הסנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לפי שהיו ישראל בשעבוד בתוך קוצים.
 סנה. על שהיה עתיד ליתן תורה לישראל מהר סיני.
 הסנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לשון שנאה, שירדה לעובדי כוכבים שנאה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ד״א הסנה מנינו מאה ועשרים כנגד שני חיי משה רבינו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ד״א הסנה הזה קוציו כפופים בזמן שאדם מכניס ידו לתוכו אינו לוקה, בא להוציאה מיד נתפס, כך ברדת ישראל למצרים, כתיב במיטב הארץ הושב את אביך (בראשית מז י), באו לצאת מה כתיב, לא ידעתי את ה׳ וגם את ישראל לא אשלח (שמות ה ב).
 איננו אוכל. כלומר אע״פ שאחר מאה ועשרים שנה הלך משה רבינו לבית עולמו, לעולם תורתו וצדקתו אינם כלים, שנא' זכרו תורת משה עבדי אשר צויתי אותו בחורב (מלאכי ג כב).
 והסנה איננו אוכל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מיכן אמרו האש של מעלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מעלה להבים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> צורפת ואינה אוכלת ושחורה, והאש של מטה איננה מעלה להבים ואוכלות ואינה צורפת ואדומה.
 ויש אומרים הביא הקב״ה לחלוחית בסנה, ואע״פ שהיה הסנה בוער באש לא היה כלה.

Verse 3

ויאמר משה אסורה נא ואראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אמר ר׳ לקיש צוארו עוקם לראות.
 מדוע לא יבער הסנה. והלא כתיב והנה הסנה בוער באש, אלא כך פירושו מדוע לא יבער הסנה כדרך העולם, שבזמן שהאש שולט בהם הם כלים, וזה אינו כלה, לפיכך אמר מדוע לא יבער הסנה כמנהג העולם, אלא בוער ואיננו אוכל; ד״א בוער מתלהב, כמו כלפיד יבער (ישעיה סב א), וכמו כאשר יבער הגלל עד תומו (מ״א יד י), שהיה בוער ולא מתבער, מתלהב ולא מתאכל.
 ד״א בוער לא יבער שהיה כלה הסנה וצומח אחריו אחר ונראה כאילו איננו מתבער, אלא עומד כמו שהיה בתחלה, בוא וראה כמה רועים היו עם משה רבינו, ולא ראו מה שראה משה, וכה״א וראיתי אני דניאל לבדי את המראה וגו׳ (דניאל י ז).

Verse 4

וירא ה׳ כי סר לראות וגו׳ ויאמר משה משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> לשון חבה.
 ויאמר הנני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אמר לו הקב״ה אתה אמרת הנני, חייך בכל עת שתקרא, אני אומר הנני, שנאמר אז תקרא וה׳ יענה תשוע ויאמר הנני (ישעיה כח ט).

Verse 5

ויאמר אל תקרב הלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> עדיין לא קרב הזמן להסתכל באספקלריא.
 של נעליך מעל רגליך. וביהושע כתוב של נעלך (יהושע ה טו), לפי שמשה רבינו לא זכה בשני דברים בכניסת הארץ ולא שיעמדו בניו תחתיו, אבל יהושע אע״פ שלא היה לו בנים נכנס לארץ.
 כי המקום אשר אתה עומד עליו אדמת קודש הוא. וביהושע כתיב קודש הוא (יהושע ה טו) לפי שארץ ישראל היתה כולה קדושה והמקום ההוא מכלל ארץ ישראל, ואמר קודש הוא, אבל המדבר לא היה קדוש כלו, אלא מקום הסנה, לפיכך אמר אדמת קודש הוא, מחמת המלאך שנראה במקום. ולהלן הוא אומר ויעש יהושע כן (שם), אבל כאן לא הוצרך לומר ויעש משה כן, שהרי כתיב ויסתר משה פניו, ידענו כי כן עשה.

Verse 6

ויאמר אנכי אלהי אביך. לפי שנראה לו המלאך בתחלה בדמות אביו כדי שלא לבהלו. וכיון שראה שסר לראות, אמר לו אנכי אלהי אביך, כלומר מלאך של אלהי אביך.
 ויסתר משה פניו כי ירא מהביט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> א״ר שמואל בר נחמני א״ר יונתן בזכות שלש זכה לשלש, בזכות ויסתר פניו, זכה לקלסתר פנים, שהוצרך להסתיר פניו במסוה, בזכות כי ירא, זכה וייראו מגשת אליו (שמוה לד ל), בזכות מהביט, זכה לתמונת ה׳ יביט (במדבר לב ח), לפי שמדת הקב״ה מדה כנגד מדה ומדה טובה מרובה.

Verse 7

ויאמר ה׳ ראה ראיתי. ראה בכל דור, ראיתי גם עתה, ראה ראיתי שיעבודם, אלא ששיעבודם קשה מכל שיעבודם, וכה״א את כל עבודתם אשר עבדו בהם בפרך (שמות א יג).
 כי ידעתי את מכאוביו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> לפי שאין בשר המת מרגיש באיזמל, אבל אני ידעתי את מכאוביו והם עצמן אינם מרגישין.

Verse 8

וארד להצילו. כשם שירדתי להציל את אברהם מכבשן האש, וכשם שירדתי להיפרע מדור הפלגה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> עשר ירידות נאמר, א', וישמעו את קול ה׳ אלהים מתהלך בגן (בראשית ג ח). ב׳, וירד ה׳ לראות את העיר (שם יא ה). ג', ארדה נא ואראה (שם יח כא), ד׳, אנכי ארד עמך מצרימה (שם מו ד). ה׳, וארד להצילו (שמות ג ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ו׳, וירד ה׳ בענן (שם לד ה). ז׳, וירד ה' על הר סיני (שם יט כה). ח, וירדתי ודברתי עמך (במדבר יא יז). ט׳, וירד ה׳ בעמוד ענן (שם יב ה). י׳, לעתיד, כן ירד ה׳ צבאות (ישעיה לא ד).
 ולהעלותו. עלייה תהא להם.
 אל ארץ טובה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> טובה לחיים, טובה למתים, וכפר אדמתו עמו (דברים לב מג).
 ורחבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שנקראת ארץ צבי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כשם שהצבי אין עורו מחזיק את בשרו, כך אין ארץ ישראל מחזקת פירותיה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ד״א כשם שהצבי הזה הוא קל לרוץ מכל בהמות אחרות, כך ארץ ישראל קלה ומהירה להוציא פירותיה הנעימים, אשר הם זבת חלב ודבש.
 אל ארץ זבת חלב ודבש. שיהיו הצאן רועים תחת התאנים, והחלב זב מן הבהמות, והדבש מן התאנים, ומתערב זה בזה.
 אל מקום הכנעני וגו׳ והפרזי והחוי והיבוסי. ואלו גרגשי לא הזכיר, לפי שהיו פחותים מהן, ובתוך אלו השלשה נכללין.

Verse 9

ועתה הנה צעקת בני ישראל באה אלי וגם ראיתי את הלחץ. זה דוחק הלבנים, שנאמר והנוגשים אצים לאמר כלו מעשיכם דבר יום ביומו (שמות ה יג).

Verse 10

ועתה לכה ואשלחך אל פרעה. אותו שברחת מפניו, שנאמר ויברח משה מפני פרעה (שם ב טו), אתמול ברחת מפניו, ועתה לכה ואשלחך אל פרעה והוצא את עמי, ויציאתם תקרא על שמך, שנאמר מוליך לימין משה זרוע תפארתו בוקע מים מפניהם לעשות לו שם עולם (ישעיה סג יב), כיון שאמר לו לכה ואשלחך אל פרעה, מיד אמר 

Verse 11

מי אנכי כי אלך אל פרעה. מפניו ברחתי ואני הולך אליו.
 וכי אוציא את בני ישראל ממצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אמר לפניו רבש״ע כמה קטנים יש בהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> כמה זקנים יש בהם, מה תיקון עשית להם להוציא אותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כמה תפנוקין התקנת להם, כמה מאכלות, וכמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מיני תרגומא הכנת להם.

Verse 12

ויאמר כי אהיה עמך. אע״פ שברחת מפניו אהיה עמך, ואל תירא כי אהיה עמך, אחר שאוציא אותם אני מזמין להם פרנסתם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מי שברא יום ברא פרנסתו.
 ד״א כי אהיה עמך. כשם שהייתי עמך והצלתיך מחרב פרעה, כך אהיה עוד עמך, ומי רועה את הצאן שהיית נוהג עד עתה, מי שרועה אותם הוא יהיה רועה את ישראל במדבר, שנא׳ זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר (דברים ב ז), ונאמר אני ידעתיך במדבר בארץ תלאובות (הושע יג ה).
 וזה לך האות. האות עד זמן, שנא׳ למחר יהיה האות הזה (שמות ח כג), מה אות בי אעלה בית ה׳ (ישעיה לח כב), שאל לך אות וגו׳ הנה העלמה הרה (שם יא ויב), כל אות לזמן הוא, ואינו אלא למי שמדבר אליו ולא לאדם אחר, המופת לאלתר הוא, שנאמר תנו לכם מופת ואמרת אל אהרן (שמות ז ט), והוא לאלתר, ואם תאמר מה אות היה זה פירושו להודיע כי הוא המדבר אליו ואין אלוה ואין צור זולתי אלהינו, וכשתבא אל ההר הזה יהיה קרוב אליך, כענין שנאמר כה׳ אלהינו בכל קראנו אליו (דברים ד ז), וגם שהגיד לו על העתיד, דכתיב וישכם בבקר ויבן מזבח תחת ההר ושתים עשרה מצבה לשנים עשר שבטי ישראל (שמות כד ד).

Verse 13

ויאמר משה אל האלהים הנה אנכי בא. לפי שאי אפשר לסרב.
 ואמרתי להם אלהי אבותיכם שלחני אליכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> וכבר היה בישראל מסורת להגאל ממצרים, שנאמר פקוד יפקוד אלהים אתכם (בראשית נ כה).
 ואמרו לי מה שמו מה אומר אליהם. מה ראה משה רבינו לומר כדבר הזה, לפי שאמר בדעתו, המלאך נתאבק עם יעקב אבינו ובא להפרד ממנו, אמר לו מה שמך (בראשית לב כח), אני מדבר עם שכינה על אחת כמה וכמה.
 ד״א ואמרו לי מה שמו. כלומר עוצם גבורתו, כמו ה׳ איש מלחמה ה׳ שמו (שמות טו ג).

Verse 14

ויאמר אלהים אל משה. משה השם למפרע.
 אהיה אשר אהיה ויאמר כה תאמר לבני ישראל אהיה שלחני אליכם. שלשה אהיה בשתים עשר אותיות, כנגד י״ב שבטי ישורון. אהיה אשר אהיה, אמר לו הקב״ה אתה אמרת לי ואמרו לי מה שמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אמור להם אני אהיה עמכם בשעבוד מלכיות זה, ואני אהיה עמכם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> בשעבוד ארבע מלכיות, ד׳ אותיות כנגד ד׳ גליות, אמר לפניו רבש״ע דייה צרה בשעתה, מה לי לבשרם על שאר גליות, מיד ויאמר כה תאמר אל בני ישראל אהיה שלחני אליכם על גלות מצרים בלבד ד׳ מאות שנה כנגד אותיות אהיה.

Verse 15

ויאמר עוד אלהים אל משה כה תאמר אל בני ישראל ה׳ אלהי אבותיכם אלהי אברהם וגו' זה שמי לעולם וזה זכרי לדור דור. אחר שאמר לו אהיה חזר ואמר ה׳ אלהי אבותיכם השם הנכבד והנורא הוא שם בן ד׳ אותיות, אמנם שם אהיה הוא קודש ואינו נמחק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> כדגרסי׳ במס׳ שבועות, ושם אהיה מתפרש, א׳ על יחוד השם, ה׳ חמשה חומשי תורה, י׳ עשרת הדברות, ה׳ אברהם יצחק ויעקב משה ואהרן. אבל השם הנכבד הוא שנכתב עליו זה שמי לעלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> לעלם כתיב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> לא כשהוא נכתב הוא נקרא, נכתב ביו״ד ה״א, ונקרא באל״ף דל״ת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> דגרסינן במס' קדושין אמר רבה בר בר חנא א״ר יוחנן שם בן ארבע אותיות חכמים מוסרין אותו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> לבניהם ולתלמידיהם פעם אחת בשבוע, ואמרי לה פעמים בשבוע, ת״ר בראשונה שם בן שתים עשרה אותיות היו מוסרין אותו לכל אדם, משרבו הפרוצים היו מוסרין אותו לצנועים שבכהונה, והצנועים שבכהונה היו מבליעין אותו בנעימת אחיהם הכהנים, א״ר יהודה אמר רב שם בן מ״ב אותיות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> והוא השם אב״ג ית״צ קר״ע שט״ן, וכוליה קדוש ומקודש, אין מוסרין אותו אלא למי שהוא צנוע ועומד בחצי ימיו, ואינו כועס, ואינו משתכר, ואין מעמיד על מדותיו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ודבורו בנחת עם הבריות, וכל היודעו והזהיר בו והמשמרו בטהרה אהוב למעלה, ונחמד למטה, ואימתו מוטלת על הבריות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ותלמודו מתקיים בידו, ונוחל שני עולמות. שם הנכבד זקוף בלשון בפה כל ישראל, ואבינו אברהם קראו בלשון הזה, שנאמר ויאמר ה׳ אלהים במה אדע כי אירשנה (בראשית טו ח), והוא השם שקראו אדם הראשון, ומה שאמר משה רבינו, מה שמו, על שם גבורתו של אלהינו שאמר ויאמר לו אהיה, ועוד אמר לו ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> ולמה אנו כותבין השם הגדול בשלשה יודי״ן י׳ על שם יו״ד של שדי, ויו״ד של אלהים, ויו״ד של אהיה. זה שמי וזה זכרי, לא כשאני נכתב אני נקרא.

Verse 16

לך ואספת את זקני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> [מעולם לא פסקה זקנה מאבותינו, ואברהם זקן (בראשית כד א), ויהי כי זקן יצחק (שם כז א), כי בן זקונים הוא (שם לז ב), ועיני ישראל כבדו מזוקן (שם מח י). לך ואספת את זקני ישראל], במדבר כתיב שבעים איש מזקני ישראל (במדבר יא טז).
 פקד פקדתי אתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> זה המטבע שטבע להם יוסף הצדיק, דכתיב פקד יפקוד אלהים אתכם (בראשית נ כה).

Verse 17

ואמר אעלה אתכם מעני מצרים. צרפתי אתכם כצרוף כסף, וכה״א הנה צרפתיך ולא בכסף <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> בחרתיך בכור עוני (ישעיה מח י).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> אל מקום הכנעני והחוי. והגרגשי לא זכר, כי בכלל אלו היה.

Verse 18

ושמעו לקולך. בישרו והבטיח כי יאמינו, וכן היה ויאמן העם (שמות ד לא).
 אלהי העבריים נקרא עלינו. מהו העבריים, אמר לו הקב״ה אמרו לו לפרעה עשרה מכות מוכנים לך ולבסוף בים הפלתו, לכך נאמר העבריים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> י׳ עשר מכות, י״ם זה הים, נקר״ה שלשה מאות וחמשים וחמשה. היינו שנ״ה, זה שנה תמימה שלקה בו המצריים.
 ועתה נלכה נא דרך שלשת ימים במדבר. כדי להסיתן לרדוף אחריהם.

Verse 19

ואני ידעתי כי לא יתן אתכם מלך מצרים להלוך ולא ביד חזקה. ולא בנסים 

Verse 20

ושלחתי את ידי. זו מכה, שהיד מתפרש לכמה ענינים, יד מקום, יד נבואה, יד מכה, יד חזון, יד ממש, יד שפת הים, יד כח, גדול העצה ורב העלילה, אמנם לא נבראו אבותינו ולא אנחנו עד היום הזה אלא להראות הקב״ה נסיו ואותיותיו בקרב הארץ, כענין שנא׳ נתתה ליראיך נס להתנוסס (תהליס ס ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ובשנת ארבעת אלפים ושמנה מאות וחמשים ושבע לבריאות עולם, שהוא שנת אלף ועשרים ותשע לחרבן בית שני, שהוא שנת שנים עשר למחזור רנ״ו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מרנא ורבנא טוביהו, בנו של רבינו הגדול אליעזר זצ״ל, הבין בספרי אלהינו, ונתן את לבו על אורך גלותינו, כי אזלת יד, ואפס עצור ועזוב, והנה כלו כל הקיצים, ואין הדבר תלוי אלא בתשובה, כענין שנאמר אם תשוב ישראל נאום ה׳ אלי תשוב (ירמיה ד א), ואומר אם תשיב ואשיבך לפני תעמוד (ירמיה טו יט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ואנו מביטים לצור ישענו, כי כימי מצרים יראנו נפלאות, ותחת הנחשת יביאו זהב, כמו שעשה במצרים, שנאמר ונתתי את חן העם [הזה] בעיני מצרים והיה כי תלכון לא תלכו ריקם, לקיים ברית הצדיק של אברהם אבינו, ואחרי כן יצאו ברכוש גדול (בראשית טו יד), ולנו הבטיח שפעת גמלים תכסך בכרי מדין ועיפה (ישעיה ס ו), ואומר והיו מלכים אומניך ושרותיהם מיניקותיך (שם מט כג), ואומר אז תשמח בתולה במחול ובחורים וזקנים יחדו והפכתי אבלם לששון (ירמיה לא יג).

Verse 21



Verse 22

ושאלה אשה משכנתה ומגרת ביתה וגו׳ ונצלתם את מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> כמצולה זו שאין בה דגים.





Verse 1

ויען משה ויאמר והן לא יאמינו לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כל הבורח מן השררה שררה רודפת אחריו.

Verse 2

ויאמר אליו ה׳ מזה בידך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כתיב מזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כלומר מזה אתה ראוי ללקות במקל שבידך, אודיעך שלא עשית בטוב, כי אמרת והן לא יאמינו לי, וכן היה.

Verse 3

ויאמר השליכהו ארצה וישליכהו ארצה ויהי לנחש. מפני מה נהפך לנחש, לומר לך מה נחש זה שהוא משים זנבו לתוך אזנו כדי שלא ישמע קול מלחשים, שנאמר כמו פתן חרש יאטם אזנו אשר לא ישמע לקול מלחשים (תהלים נח ה), כך היה פרעה הרשע, לא ישמע אליכם פרעה למען רבות מופתי.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

ויאמר ה׳ לו עוד הבא נא ידך בחיקך וגו׳ והנה ידו מצורעת כשלג. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אמר לו הקב״ה אתה אמרת והן לא יאמינו לי, ואני יודע שהן מאמינים בני מאמינים, דכתיב והאמין בה׳ ויחשבה לו צדקה (בראשית טו ו), חייך שאתה לוקה בצרעת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שכל המוציא שם רע על חבירו לוקה בה, שנאמר זאת תהיה תורת המצורע (ויקרא יד ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> המוציא רע, לפיכך והנה ידו מצורעת כשלג.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ד״א לפי שהיה ישראל תחת יד טמאין במצרים ועתידין היו ליטהר.
 ד״א כי ידו של משה רבינו לא נטמאת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לפי שאין טומאה לנגע אלא ע״פ כהן, (ח) וכן אמר ר׳ יוחנן משחרב בית המקדש אין טומאה ממצורע.

Verse 7

ויאמר וגו׳ ויוציאה מחיקו והנה שבה כבשרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ללמדנו שמדה טובה ממהרת לבא ממדת פורעניות, שבתחלה כתוב ויוציאה והנה ידו מצורעת, אבל לבסוף כתוב ויוציאה מחיקו והנה שבה כבשרו, עד שלא הוציאה מחיקו שבה כבשרו.

Verse 8

והיה אם לא יאמינו לך ולא ישמעו לקול האות הראשון. לקל כתיב חסר ו׳, שאפילו שתהא קלה בעיניהם ביאת המעשה הזה והאמינו לקול האות האחרון.
 (ט) ד״א לקול האות הראשון לקול האות האחרון. מלמד שהיה המטה משמיע קול במצרים, מטה הייתי ונעשיתי נחש ועוד מטה. וכן היד היתה משמעת, טהורה הייתי ונצטרעתי ועוד נטהרתי, להודיע שבחו וגדולתו של הקב״ה.

Verse 9

והיה אם לא יאמינו גם לשני האותות האלה. שאם יהיו קלים בעיניהם.
 ולא ישמעון לקולך וגו׳. כי שני האותות הראשונים הם נסיונות למשה. גם הנחש, גם היד, אבל הדם הוא באמת האות העקרי, לפי שעתיד היה להפוך לדם יאוריהם, לפיכך לקח מימי היאור.
 והיו לדם ביבשת. תחת שהיו שופכים דם בני ישראל נהפכו מימי היאור לדם. יש אומרים אות הנחש על שם שאמר והן לא יאמינו לי, וכן היה, וכן הדם הרמיזו שסוף לוקה במים.

Verse 10

ויאמר משה אל ה׳ בי אדני לא איש דברים אנכי גם מתמול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> תמול חד, מתמול תרי, משלשום תלתא, גם מאז דברך אל עבדך הא ארבעה, מיכן שארבעה ימים היה מדבר עמו לשלחו.
 כי כבד פה וכבד לשון. שלא היה לו צחות לשון לדבר בלשון פלטין כאהרן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> דברי אגדה, וי״א כשהיה קטן הביאתו בת פרעה לאביה, והיה פרעה מחבקו ומנשקו, נטל משה עטרה מעל ראשו וזרקה לארץ, אמרו חרטומי מצרים, אין זה אלא סימן מורד במלכות, אמרו יביאו זהב פרוים וגחלים לוחשות, אם יטול הגחלים בידוע שאין ממש במעשיו, ואם יטול הזהב בידוע שבן דעת הוא, כיון שבא ליטול הזהב בא מלאך ודחק ידו על הגחלים, נטלן וזרקן לתוך פיו, לפיכך נהיה כבד פה.

Verse 11

ויאמר ה׳ אליו מי שם פה לאדם או מי ישום אלם. מי שם פה לאדם הראשון, או מי ישום אלם, בשעה שירד פרעה לים, או חרש שלא ישמעו איש שפת רעהו עד שירדו לתוך הים.

Verse 12

ועתה לך. כל תרעומותיך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> וכל טענותיך ראיתים.
 ד״א ועתה לך. לך היו ישראל מצפים.
 ואנכי אהיה עם פיך. אשרי לתלמיד שרבו מתרגמו, אשרי עבד שרבו סניגורו.

Verse 13

ויאמר בי אדני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ביאה אתה עושה עמי, שהרי אהרן גדול ממני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> והוא מתנבא להם זה שמונים שנה.
 שלשה נביאים נתקשו בשליחותו של הקב״ה, משה, ויונה, וירמיהו.
 שלח נא ביד תשלח. אמר לפניו רבש״ע שלח נא ביד תשלח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ביד משיח שהוא עתיד לגלות.

Verse 14

ויחר אף ה׳ במשה. אמר לו לא היה רצונך אלא לשאול מה שמי ולדבר עמי כל אלו הימים, כי היה לך מתחלה לומר שלח נא ביד תשלח, אלא אחר כל העסקים הללו, תאמר שלח נא ביד תשלח.
 אהרן אחיך הלוי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שעדיין לא נבדל אהרן לכהונה.
 וראך ושמח בלבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> אם היה יודע אהרן שהקב״ה מעיד עליו וראך ושמח בלבו, היה יוצא לקראתו בתופים ובמחולות.
 ד״א כי כבד פה. אמר לפניו רבש״ע כמה ימים אתה מדבר עמי, ועדיין אני כבד פה וכבד לשון, אמר לו הקב״ה מי שם פה לאדם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מעתה לא אעשה אותך בריה חדשה, אלא לך והורותיך אשר תדבר.

Verse 15

ודברת אליו ושמת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כדרשן הזה שמדבר למתורגמין, שנאמר והיה הוא יהיה לך לפה.

Verse 16



Verse 17

ואת המטה הזה תקח בידך, כיון שקיבל עליו משה רבינו לילך, אמר לו הקב״ה ואת המטה הזה תקח בידך, אמר לו אם אין אתה עושה שליחותי, (יט) אפילו מקל זה הולך ועושה שליחותי.
 אשר תעשה בו את האותות. אמר לו הקב״ה מתנות הרבה יש לי ליתן על ידיך. השבת, המן, והבאר, וענני כבוד, ועל ידיך אני נותן שש מאות ושלשה עשר מצות, וכשם שהושיע הקב״ה את אבותינו במצרים על ידי אותות ומופתים על ידי נביאו ובמטה עזו, וכן יושיע שאריתו באותות ובמופתים, כענין שנאמר ונתתי מופתים בשמים ובארץ (יואל ג ג), ואומר מטה עזך ישלח ה' מציון (תהלים קי ב).

Verse 18

וילך משה וישב אל יתר חתנו. ולמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ליקח את אשתו ואת בניו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד״א שב אל יתר חותנו להתיר לו השבועה שעשה, מיד קשר הקב״ה ענן במדין והתיר לו נדרו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שנאמר ויואל משה (שמות ב כא).
 אל יתר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בתחלה שמו יתרו, וכאשר דברה שכינה עם משה נתמעטה כבוד יתרו ונקרא יתר, כי לא היה כדאי יתרו למשה.
 ויאמר לו אלכה נא ואשובה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> לפי שמסורת הוא ביד החכמים שבן עשרים שנה יצא ממצרים, וששים שנה היה במדין, והוא שהרשע אמר מי שמך לאיש שר ושופט עלינו (שמות ב יד), ועדיין לא הגעת לתורת איש, ואתה בטוח על ממשלת בת פרעה, והנה אנחנו מודיעים לך אפילו קיסי עריסתך, שאתה בן יוכבד, ואתה מחרף ומגדף את דגון אלוהו של פרעה, ואתה שופך דמים, כיון ששמע משה אמר הולכי רכיל יש בישראל והם מקוים לישועה, אברח לי מתוכם, היינו דכתיב ויברח משה מפני פרעה (שם ב טו).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אל אחי. אלו ישראל, אמר לו יתרו אתה הולך להוציא אחרים, ותוליך את אלו לשם, אמר לו משה כדי שיעמדו על הר סיני עם ישראל, אמר לו לך לשלום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> הנפרש מן החי אל יאמר לך בשלום, אלא לך לשלום, שנאמר ויאמר יתרו למשה לך לשלום, אבל אבשלום אמר לו דוד לך בשלום (ש״ב טו ט), הלך ונתלה.

Verse 19

ויאמר ה׳ אל משה במדין לך שוב מצרים כי מתו כל האנשים המבקשים את נפשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מאן נינהו דתן ואבירם, וכי מתו, אלא נענו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לפי שארבעה נחשבו כמתים, עני, ומצורע, וסומא, ומי שאין לו בנים, ולפי שירדו מנכסיהן נקראים מתים. וי״א אלו משפחות המצרי.

Verse 20

ויקח משה את אשתו ואת בניו וירכיבם על החמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> זה אחד מן הדברים ששינו רבותינו לתלמי המלך.
 החמר חסר ו׳, לפי שנסתכן ברמ״ח אבריו שבו, כמפורש למטה, חתן דמים למולות, (פסוק כד).
 ויקה משה את מטה האלהים בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אמרו בגנו של יתרו נמצא מטה זה נמסר מדור לדור מאדה״ר.

Verse 21

 ויאמר ה׳ אל משה בלכתך, חזר עוד להזהירו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> שאין מזרזין אלא למזורזין.
 ועשיתם לפני פרעה. אל תיראו ממנו.
 ואני אחזק. ואם תאמר היאך הקב״ה מחזק לב האדם להכשל בו, תשובה הואיל והרשע מחויב בדין אין הקב״ה גובה ממנו אלא במלאת ספקו.
 למען ספר שם אלהינו. כענין שנאמר ולמען ספר שמי בכל הארץ (שמות ט טז).

Verse 22

 ואמרת אל פרעה. ולא על יד שליח תדבר אליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> לפי שהיו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> בפלטין של פרעה אריות, וכל מי שהיה נכנס אליו היו האריות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> פותחין פיהם ומנהמין ושואגין, ונפשו יוצא מפחד האריות, כיון שנכנס משה והאריות נהיו לפניו ככלבים, תמה פרעה וכל חרטומיו.
 כה אמר ה׳. כיון שנכנס אצל פרעה ואמר לו כה אמר ה׳, אמר לו לא ידעתי את ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> פשפשתי בכל שמות האלהים שעמי ולא מצאתי שם ה׳, אמר לו משה רבינו, כלום יש כהן בבית הקברות, וכי מה ענין שם אלהינו עם שמות אלהי העמים עובדי כוכבים, כי גדול ה׳ ואדונינו מכל אלהים.
 בני בכורי ישראל. וחמלתי עליהם כאשר יחמול איש על בנו העובד אותו (מלאכי ג יז).

Verse 23

ואמר אליך שלח את בני ויעבדני. כי תקרב אל עיר להלחם עליה וקראת אלית לשלום (דברים כ י).
 ותמאן לשלחו. מיאון אחר מיאון.
 הנה אנכי הורג את בנך בכורך. רמז לו מכת בכורות שהיתה אחרונה שבהם רמז לו בראשונה.

Verse 24

 ויהי בדרך במלון. על עסקי מלון. ולפי ששהה את המילה ונתעסק בתחלה בתקון המלון.
 ויפגשהו ה׳ ויבקש המיתו. למשה, לפי שנתרשל מן המילה, וכן אמר ר׳ יהושע בן קרחה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> במס׳ נדרים גדולה מילה שכל הזכות שעשת משה רבינו לא עמדה לו בשעה שנתרשל מן המילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> א״ר יוסי חס ושלום שמשה הצדיק נתרשל מן המילה. אלא כך אמר, אמול ואצא סכנה הוא, דכתיב ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים (בראשית לד כה), אמול ואשהה ג׳ ימים, הקב״ה אמר לי לך שוב מצרימה (שמות ד מט), אלא מפני מה נענש, מפני שנתעסק במלון תחלה, שנא׳ ויהי בדרך במלון.
 רבן שמעון בן גמליאל אומר לא למשה בקש להרוג, אלא לאותו תינוק, שנאמר כי חתן דמים אתה לי, צא וראה מי קרוי חתן, משה או התינוק, הוי אומר זה התינוק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> והוא אליעזר, שנאמר ושם האחד אליעזר (שמות יח ד), מיד ותקח צפורה צר.

Verse 25

ותקח צפורה צר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> שהיתה זריזה כצפור.
 ותכרות את ערלת בנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מיכן שהמילה כשרה בנשים.
 צר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> טנרא, ויש אומרים כמו חרבות צורים (יהושע ה ב), וכמו חלקת הצורים (ש״ב ב טז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> פרזלא הינדונא.
 ותגע לרגליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> על רגליו של משה, כדי שלא יגע בו המשחית וכשם שנתנו ישראל במצרים מן דם פסחים על המשקוף, ולא נתן המשחית לבוא אל בתיהם.

Verse 26

וירף ממנו. באותה שעה נתרפא, אז אמרה חתן דמים למולות, הבינה צפורה שנתחייב באותה מיתה בשביל המילה שנתרשל עליה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זה שארז״ל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כל המצדיק אותו מלמטה, מצדיקין אותו מלמעלה, (מה) שהקב״ה מדקדק עם צדיקיו יותר מכל אדם, שנאמר בקרובי אקדש (ויקרא י ג), ואומר וסביביו נשערה מאד (תהלים נ ג), ואומר וכיראתך עברתך (שם צ יא), וכל כך למה להיות עולמם שלם, שנאמר והיתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים את ה׳ אלהיך (שמואל א כה כט).

Verse 27

ויאמר ה׳ אל אהרן לך לקראת משה המדברה. בוא וראה גדולתו של אלהינו אלהי הרוחות לכל בשר. שהרי משה רבינו היה במדין, ואהרן אחיו היה במצרים, והקב״ה יתפאר שמו לעד ולנצח נצחים אמר למשה במדין לך שוב מצרים, ואמר לאהרן לך לקראת משה המדברה, והעולם שבין זה לזה לא הקשיבו ולא שמעו דבר, לכך נאמר אין עוד מלבדו (דברים ד לה), אין קדוש כה׳ כי אין בלתך (ש״א ב ב), אין כמוך באלהים (תהלים פו ח), הקול שהוא משבר ארזים משמיע לחש.
 וילך ויפגשהו בהר האלהים וישק לו. בלב טוב ושמח, כענין שנאמר וראך ושמח בלבו יותר שמח בלבו ממה שהראה לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> אמר לו הקב״ה הלב ששמח בגדולת אחיו ילבש אורים ותומים, שנאמר והיה על לב אהרן (שמות כח ל), הוא שאמר למעלה שלח נא ביד תשלח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> וכי תעלה על דעתך שמשה רבינו מסרב על דברי קונו, אלא אמר היאך אני נכנס במדרגתו של אחי, שהרי היה מתנבא להם שמונים שנה במצרים, וכן הוא אומר בעלי הכהן הנגלה נגליתי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> לבית אביך בהיותם במצרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> בית פרעה ובחור אותו מכל שבטי ישראל לי לכהן (ש״א ב כז כח).
 ויפגשהו בהר האלהים וישק לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ר׳ תנחומא דרש בספרו, חסד ואמת נפגשו צדק ושלום נשקו (תהלים פה יא), חסד זה אהרן, שנאמר וללוי אמר תומיך ואוריך לאיש חסידך (דברים לג ח), ואמת זה משה, שנאמר בכל ביתי נאמן הוא (במדבר יב ז). נפגשו, דכתיב וילך ויפגשהו. צדק ושלום נשקו, צדק זה משה, שנאמר צדקת ה׳ עשה ומשפטיו עם ישראל (דברים לג כא). ושלום זה אהרן, שנאמר בשלום ובמישור הלך אתי (מלאכי ב ו). נשקו, וישק לו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שלשה נשיקות עיקר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> נשיקות של פרישה, נשיקות גדולה, ונשיקת של פרקים. של פרישות, שנאמר ותשק ערפה לחמותה (רות א יד). של גדולה דכתיב ויקח שמואל את פך השמן ויצוק על ראשו וישקהו (ש״א י א). של פרקים, דכתיב וילך ויפגשהו בהר האלהים וישק לו.

Verse 28

ויגד משה לאהרן את כל דברי ה׳ אשר שלחו. כללותיה של תורה יותר מפרטיה, שאם בא הכתוב לפרט כל דברי ה׳ אשר שלחו, היתה עוד פרשה אחרת, אלא שקיצר הענין.

Verse 29

וילך משה ואהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> בעצה אחת ובהסכמה אחת.
 ויאספו את כל זקני בני ישראל. בכל מקום הזקנים מעמידין את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> הוא שאמרו רז״ל אם אמרו לך זקנים סתור ונערים בנה, תסתור ואל תבנה, שסתירת זקנים בנין, ובנין נערים סתירה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> וראיה לדבר מרחבעם בן שלמה, דכתיב וינח את עצת הזקנים (מ״א יב ח).

Verse 30

וידבר אהרן את כל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> הדברים האלה. הוא שאמר לו הקב״ה והיה הוא יהיה לך לפה.

Verse 31

ויאמן העם וישמעו כי פקד ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> לפי שמסורת היה ביד אבותיהם, מי שיבוא ויאמר להם דרך פקודה הוא נאמן.
 ויקדו וישתחוו. מיכן שצריך אדם להודות ולהשתחוות על בשורה טובה.





Verse 1

ואחר באו משה ואהרן ויאמרו אל פרעה. כיון שאספו משה ואהרן כל זקני ישראל לילך אל פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> נתייראו והיו נשמטין אחד אחד, עד שהגיעו לפלטין של פרעה לא נשאר מכל זקני ישראל עם משה ואהרן אפילו אחד, שנאמר ואחר באו משה ואהרן.
 כה אמר ה׳ אלהי ישראל שלח את עמי ויחוגו לי במדבר. כדי להסית את פרעה לרדוף אחריהם במדבר.
 ד״א ואחר באו משה ואהרן. אחרי שנכנסו כל המלכים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> דא״ר חייא בר אבא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> יום פרוס של פרעה היתה באותו היום, היו כל המלכים באים ומעטרים אותו, באו והודיעו להם שני זקנים עומדים בפתח פלטין שלך, אמר להם יש בידם עטרות, אמרו לאו. אמר להם אם כן יכנסו באחרונה, לכך נאמר ואחר באו משה ואהרן.

Verse 2

ויאמר פרעה מי ה׳ אשר אשמע בקולו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לפי שאמר פרעה מי ה׳, לפיכך לקה חמשים מכות, עשר בכל אצבע, מנין מ״י.
 ד״א לפי שאמר פרעה הרשע מי ה׳, לפיכך סוס ורוכבו רמה בים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מ״י י״ם למפרע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> וכן שמו של פרעה הפרע, זה שאמר יתרו כי בדבר אשר זדו עליהם (שמות יח יא) בדבור שאמר מי ה׳ בו נפל, כן יאבדו כל אויביך ה׳, ארורים הם הרשעים שבזמן שהקב״ה נותן להם גדולה מיד מחרפין ומגדפין, פרעה נתגאה ואמר מי ה', ונבוכדנצר אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ומאן הוא אלה די ישזבינכון מן ידי (דניאל ג טו), סנחריב אמר מי בכל אלהי הארצות אשר הצילו את ארצם (ישעיה לו כ), חירם אמר אעלה על במתי עב אדמה לעליון (ישעיה יד יד), לכן יפלו בנופלים (ירמיה ו טו), אבל צדיקים שבישראל כל מה שמתגדלין, ענוה מתוספת להם, אברהם אמר ואנכי עפר ואפר (בראשית יח כז), משה אמר מי אנכי (שמות ג יא), ונחנו מה (שם טז ז), דוד אמר ואנכי תולעת ולא איש (תהלים נב ז), לכך נאמר ואת דכא ושפל רוח (ישעיה נז טו).
 לא ידעתי את ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> פשפשתי בכל שמות תועבות ולא מצאתי שם שם ה׳, אמר לו משה מה לכהן בבית הקברות, מה למלך בבית המטבחיים, כי חלק ה׳ עמו (דברים לב ט).
 וגם את ישראל לא אשלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> לפי שמעולם לא שיגר לי כתב שלום ולא שיגר לי עטרה כדרך שהמלכים עושים.

Verse 3

ויאמרו אלהי העבריים נקרא עלינו. ולא על אומה אחרת.

Verse 4

ויאמר אלהם מלך מצרים. למה משה ואהרן. (ט) אמר להם. למה תבטלון ממלאכתם.
 לכו לסבלותיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לפי ששבטו של לוי לא היו משועבדים במצרים אלא פנוי היה.
 למה תפריעו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> למה תשימו את דעתם להבטלה.

Verse 5

ויאמר פרעה הן רבים עתה עם הארץ. שהרי שש מאות אלף רגלי היו.
 והשבתם אותם מסבלותם. אמר להם לא נתרבו אלא לעשות מלאכתן.
 ד״א הן רבים, כלומר שהמצריים רבים הכניסו אותם בעבדות, והשבתם את ישראל מסבלותם ויעבדו המצריים תחתיהם.

Verse 6

ויצו פרעה ביום ההוא את הנוגשים בעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כל נוגש על עשרה שוטרים, וכל שוטר על עשרה ישראלים.

Verse 7

לא תאספון לתת תבן לעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לפי שהבטלה מביאה לידי שעמום.
 הם ילכו וקוששו להם תבן. יקבצו הקש ויעשו ממנו תבן ומרחו אותו במוריגון.

Verse 8

ואת מתכונת הלבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מלמד שקודם לכן היה עליהם סכום כמה לבנים יעשו בכל יום ויום.
 כי נרפים הם מן העבודה, ועוד שהם נרפים מתוך פניות שלהם מבקשים להם לזבוח לאלהיהם.

Verse 9

תכבד העבודה. ומקשה לבו יפול ברעה (משלי כח יד), זה פרעה הרשע שאמר תכבד העבודה על האנשים.
 ואל ישעו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ואל יביטו, כמו ישעה האדם על עושהו ועיניו אל קדוש ישראל (ישעיה יז ז).
 בדברי שקר. עובדי כוכבים אומרים כי שקר דת אלהים, והוא אלהים אמת ותורתו אמת, ודברי נביאיו אמת, אשרי כל חוכי לו, לא יפול מכל דבריו ארצה, כשם שעשה עם הראשונים יעשה עם האחרונים.
 ד״א דברי שקר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> לפי שהיה בידם מגילות על הבטחת יציאת מצרים וקורין בהם.

Verse 10

ויצאו נוגשי העם ושוטריו. בחימה שפוכה יצאו.

Verse 11

אתם לכו וקחו לכם תבן כי אין נגרע מעבודתכם דבר. משכר עבודתכם דבר, וכן היה, וינצלו את מצרים, נטלו שכרן ויצאו.

Verse 12

ויפץ העם בכל ארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כדי לייגען.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ד״א כדי שלא יאמרו מצריים פרעה חוטא והן לוקין, אלא כיון שיצאו ישראל לקושש קש היה מצרי רואהו בתוך שדהו ומכהו, לפיכך ויפץ העם.

Verse 13

והנוגשים אצים לאמר. מצווי של פרעה.
 כלו מעשיכם.זה מתכונת הלבנים.

Verse 14

ויכו שוטרי בני ישראל, אלו השוטרים של ישראל שהנוגשים של פרעה היו ממונים על שוטרי ישראל.
 גם תמול גם היום. זה מלמד שעד יום שלישי לא הכו אותם, כי אמרו מקרה הוא ולא מצאו תבן.

Verse 15



Verse 16

ויבאו וגו' למה תעשה בה לעבדיך. עדיין עבדיך אנחנו ולא קניתנו לא בכסף ולא בזהב ולא (שיבתנו) [שיעבדתנו] בחרבך ובקשתך, כי אם מעצמינו ירדנו בארצך ואפילו עבדיך אנחנו, למה תעשה כה לעבדיך, כלום אדם רוצה להרוג את עבדו.
תבן אין נתן לעבדיך ולבנים אומרים לנו עשו. אומרים הנוגשים עשו היעשו לבנים בלא תבן.
 והנה עבדיך מוכים. שלשה עבדיך כתיב, כלומר איה זכות אברהם ויצחק ויעקב, עבדי אלהים חיים ומלך עולם.
 וחטאת עמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> המתרגם תרגם על המצריים שעמך חוטאים עלינו שמכים אותנו. ויש מפרשים וחטאת עמך לשון חסרון, כמו קולע אל השערה ולא יחטא (שופטים כ טז), כלומר תחסיר אותנו שאנחנו עמך שאם ישברו הנוגשים את ידינו ואת רגלינו ויפצעו את מוחנו, היאך אנו עושים מלאכת פרעה, ואפילו הכי לא שמע אליהם.

Verse 17

ויאמר נרפים אתם נרפים. לשון כעס וזירוז, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> כי כל לשון הנשנה בפסוק הוא לשון זירוז.

Verse 18

ועתה לכו עבדו. הוסיף על חטאתו פשע.

Verse 19

ויראו שוטרי ישראל אותם ברע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אותם את עצמם.

Verse 20

ויפגעו את משה ואת אהרן נצבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> זה דתן ואבירם, שנאמר ודתן ואבירם יצאו נצבים (במדבר טז כז), שבאו לדבר אל פרעה.

Verse 21

ויאמרו אליהם ירא ה' עליכם וישפט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכן שאין אדם נתפס בשעת כעסו, שלא נחשב להם עון בדבר הזה.
 אשר הבאשתם את ריחנו. היינו עושים מלאכתו ומוצאים חן בעיניו, ועתה מוכים ולוקים ואין הנאה לנו.
 לתת חרב בידם להרגנו. מצאו עלילה והם אומרים לנו נרפים אתם נרפים, שאפילו שעת האכילה ועת התשמיש נפסק ממנו.

Verse 22

וישב משה אל ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מקום תפלה היה לו למשה רבינו חוץ ממצרים, שנאמר כצאתי את העיר אפרוש את כפי אל ה׳ (שמות ט כט).
 למה הרעותה לעם הזה. שקיוו לטוב ויבא רע; למה זה שלחתנו. הלא הייתי אומר שלח נא ביד תשלח, ואני הייתי יודע כי עדיין לא נתמרקו עוונות העם הזה.

Verse 23

ומאז באתי אל פרעה לדבר בשמך הרע לעם הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ואם תאמר מה איכפת לך, א״כ למה זה שלחתני, לא דיי שלא שלחם, אלא גידפו וחירפו, הוא שאומר להם נרפים אתם נרפים על כן אתם אומרים נלכה נזבחה לה׳ (פסוק יז), הוי לדבר בשמך.
 והצל לא הצלת את עמך. כאשר אמרת וארד להצילו מיד מצרים (שמות ג ח), שאמרת ראה ראיתי את עני עמי אשר במצרים (שם שם ז).





Verse 1

ויאמר ה׳ אל משה עתה תראה אשר אעשה לפרעה. א״ל הקב״ה אתה אמרת והצל לא הצלת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> בחייך אתה תראה במפלת פרעה ולא תראה במפלת שלשים ואחד מלכים, שעתיד יהושע תלמידך להלחם בהם.
 ד״א עתה תראה, עתה תראה גדולתך במצריים, וכה״א <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וגם האיש משה גדול מאד וגו׳ (שמות יא ג), להודיע לכל כי ביד חזקה ישלחם וביד חזקה יגרשם מארצו, משל לשר שמצא את בנו ביד הלסטים משעבדים בו, אמר השר אם אני אומר להם הניחו את בני ולכו לשלום, אין זה גבורתי, ולא לבני כבוד, אלא אני מייסרם ביסורין כדי שידעו מה עשו לבני, ולהודיע לכל גבורתו של מלך, וכל שכן שכבר הבטחתי לאברהם אביהם, וגם הגוי אשר יעבודו דן אנכי (בראשית טו יד), לפיכך עתה תראה אשר אעשה לפרעה, כי ביד חזקה ישלחם וביד חזקה יגרשם מארצו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שתי פעמים, כי ביד חזקה ישלחם, זו מכת הדם, שלא היה להם ללבון הלבנים, ועל כרחו שלחם, כמו לחפשי ישלחנו (שמות כא כו), וביד חזקה יגרשם, זו מכת בכורות, שנאמר כלה [גרש] יגרש אתכם מזה (שם יא א), וביד חזקה יושיע אותנו, מי שגאל את אבותינו מעבדות לחירות, הוא יגאל ויושיע אותנו,ויקבץ נדחינו מארבע כנפות הארץ, להודיע לכל באי עולם כי הוא אלהינו ואנחנו עם מרעיתו וצאן ידו, למען דעת כל עמי הארץ כי ה׳ הוא האלהים ואין עוד.
סליק פרשת שמות.
פרשת וארא כתיב טוב כעס משחוק כי ברוע פנים ייטב לך (קהלת ז ג), טוב כעס שהקב״ה כועס על הצדיקים בעולם הזה, כענין שנאמר ויחר אף ה׳ במשה ויאמר הלא אהרן אחיך הלוי (שמות ד יד), משחוק ששוחקים הרשעים בעולם הזה, שמאריך אפו והם פרים ורבים, כענין שנאמר ואולם בעבור זאת העמדתיך בעבור הראותך את כחי (שם ט טז), ואומר בפרוח רשעים כמו עשב ויציצו כל פועלי און (תהלים צב ח), בוא וראה משעה שדבר הקב״ה למשה בסנה, שנאמר ויאמר משה משה (שמות ג ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ששה עשר אמירות של גבורה, ובכולם לא נאמר דיבור, אלא ויאמר ויאמר, וכיון שאמר משה לפני הקב״ה והצל לא הצלת את עמך (שם ה כג), מיד התחילה מדת הדין לקטרג עליו, שנאמר וידבר אלהים אל משה (להלן פסוק ב), (ד) אין דבור אלא לשון קשה, שנאמר דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות (בראשית מב ל), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אלהים זו מדת הדין, עד שלימדה מדת רחמים סניגוריא עליו, שנאמר ויאמר אליו אני ה׳, זו מדת רחמים, אני ה׳, אני הוא עד שלא נברא העולם, אני ה׳ שנגליתי לאברהם, אני ה׳ שעתיד ליפרע מפרעה ומעבדיו, אני ה׳ שמשלם שכר טוב לצדיקים לעתיד לבוא, אני ה' אני הוא ולא אחר.

Verse 2



Verse 3

וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אני הוא שאמרתי לעולם דיי, יצחק אמר ואל שדי יברך אותך (בראשית כח ג), יעקב אמר ואל שדי ויברכך (שם מט כה), אל שדי נראה אלי בלוז (שם מח ג).
 ושמי ה׳. שם המפורש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> לא הודעתי להם לא אמר, אלא לא נודעתי, כי בודאי הודיעם שהוא אדון כל העולם, וכן הוא אומר אני ה׳ אשר הוצאתיך מאור כשדים (שם טו ז), אלא לא נודעתי בכח לבת אש כמו שנודעתי לך, וגם כן ושאלת ואמרו לי מה שמו מה אומר אליהם, ואמרתי לך אהיה אשר אהיה, אני הוא שהייתי, אני הוא שאני עושה בעולמי, ואני הוא שאהיה בעולמות שבראתי, ומדת שם הנכבד גליתי לך, שנאמר כה תאמר לבני ישראל ה' אלהי אבותיכם שלחני אליכם זה שמי לעולם וזה זכרי לדור דור (שמות ג טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ופירש כי לפי הענין שאני עושה בעולמי זה הוא שמי אם במדת הדין נקרא שמי אלהים, ואם במדת רחמים נקרא שמי ה׳, ואם במלחמה נקרא שמי צבאות, ואם לעזרה נקרא שמי שדי, בכל אלו הדברים לא נודעתי להם, ולא נגליתי להם בלבת אש, כי אם במראה ובהירות, אבל אליך פה אל פה כאשר ידבר איש אל רעהו.

Verse 4

וגם הקימותי את בריתי אתם. אע״פ שבראתי שבעים אומות, לא הקימותי את בריתי אתם, אלא אתכם.

Verse 5

וגם אני שמעתי את נאקת בני ישראל. אע״פ שנפטרו מן העולם לא שכחתי את בריתי אתם, אלא שמעתי את נאקת בני ישראל ואזכור את בריתי.

Verse 6

לכן אמור לבני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> זו שבועה, שנא׳ ולכן נשבעתי לבית עלי (ש״א ג יד).
 אמור לבני ישראל אני ה'. שאמרתי לאברהם אביכם אני ה׳ אשר הוצאתיך מאור כשדים (בראשית טו ז).
 והוצאתי אתכם, והצלתי אתכם, וגאלתי אתכם, ולקחתי אתכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כנגד ד׳ זכיות שבידם, שלא שינו את לשונם, ולא חילפו את שמלותם, ולא גילו את סודם, דכתי׳ ושאלה אשה משכנתה (שמות ג כב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ולא בטלו ברית מילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ד׳ מיני גאולות, כנגד ד׳ כוסות שראה שר המשקים בחלום, והושקו בו מצרים ונעשו ישראל ד׳ דגלים.
 וגאלתי אתכם בזרוע נטויה. זו החרב.
 ובשפטים גדולים. זו השפלת אלילי מצרים, שנאמר ובאלהיהם עשה ה׳ שפטים (במדבר לג ד).

Verse 7

ולקחתי אתכם לי לעם והייתי לכם לאלהים. זש״ה עם זו יצרתי לי תהלתי יספרו (ישעיה מג כא).

Verse 8

והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> זו שבועת הארץ.

Verse 9

וידבר משה כן אל בני ישראל. לא עיכב עצמו מלכת.
 ולא שמעו אל משה מקוצר רוח; אלו ארבע מאות ושלשים שנה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מנין מ׳ק׳צ׳ר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ואלו ארבע מאות ושלשים שנה הם ר״י שנים, לפי שהם קיץ וחורף שנה שינוי הקיץ ושינוי החורף.
 ומעבודה קשה. מלמד שהכעס מסלק את הדעת.

Verse 10

וידבר ה׳ אל משה לאמר. (טו) על כל דיבור ודיבור שהיה הקב״ה מדבר אל משה, היה אומר לו לך אמור, מיכן אמרו חכמים כל השומע דבר מחבירו אינו רשאי לאומרו עד שיאמר לו חבירו לך אמור.

Verse 11

בא דבר. לך דבר מבעי׳ ליה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> זה מגיד שהשכינה בכל מקום, שנאמר התשלח ברקים וילכו ויאמרו לך הננו (איוב לח לה), ויבואו לא נאמר, אלא וילכו, וכן הנה אמר לו הקב״ה אני ממציא שכינתי לשם, בא דבר ואנכי אהיה עם פיך, כאדם האומר לחבירו אני אהיה לשם ובוא אלי.

Verse 12

וידבר משה לפני ה׳ הן בני ישראל לא שמעו אלי ואיך ישמעני פרעה ואני ערל שפתים. (טז) זה אחד מעשרה קל וחומר שבתורה, כיוצא בדבר ואביה ירק ירק בפניה (במדבר יב יד), בשושן הבירה (אסתר ט יא), הנה אנחנו פה ביהודה יראים (ש״א כג ג) וכיוצא בהם לשון קל וחומר.

Verse 13

וידבר ה׳ אל משה ואל אהרן ויצום אל בני ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ציווי זה עבודת כוכבים, כדכתיב ביחזקאל איש שקוצי עיניו השליכו ובגלולי מצרים אל תטמאו (יחזקאל כ ז), וכתיב וימרו בי ולא אבו לשמוע אלי איש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שקוצי עיניו לא השליכו ובגלולי מצרים אל תטמאו (שם שם ח).
 ואל פרעה מלך מצרים. (יח) שתהא אימת מלכות עליהם. והתחיל לייחס ראשי בית אבותם הביא היחס על משה ואהרן.

Verse 14

אלה ראשי בית אבותם. ואומר אלה ראשי, לפי שהיו בתוך המצריים ובאו להיבדל מטומאתם ולהתייחס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> אמר אלה לפסול את שכיניהם.

Verse 15



Verse 16

ואלה שמות בני לוי. לפי שהזכיר למעלה את ראובן ושמעון, אמר ואלה שמות בני לוי לתולדותם גרשון וקהת ומררי ושני חיי לוי שבע ושלשים ומאת שנה, לוי ירד למצרים בן ארבעים ושלשה שנה, שהרי בשנה שלישית לנשואי לאה נולד לוי, שנאמר ראובן שמעון לוי ויהודה (שמות א ב), נמצא לוי גדול מיוסף ד׳ שנים, שהרי יוסף בסוף ז׳ שנים לנשואי לאה נולד, שנאמר ויהי כאשר ילדה רחל את יוסף (בראשית ל כה), הרי לוי גדול מיוסף ד׳ שנים, וכתיב ויוסף בן שלשים שנה בעמדו לפני פרעה (שם מא מו), וז׳ שני השבע, וב׳ של שני הרעב, שנאמר כי זה שנתים הרעב (שם מה ו), נמצא לוי בן מ״ג שנה ברדת יעקב אבינו מצרים, כי אחרי ז׳ שנים שעשה יעקב אבינו בבית לבן, נשאה יעקב, טול ג׳ שנים לראובן שמעון לוי, ובשנה שנשא לאה, בה בשנה נישאת רחל, שנא׳ מלא שבוע זאת ונתנה לך גם את זאת (שם כט כז), שבוע זאת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אלו ז׳ ימי המשתה, שאין מערבין שמחה בשמחה, וכבר היה נולד קהת בן לוי, וכתיב בפרשת ואלה שמות ובני גרשון קהת ומררי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> וחיה לוי אחרי שירד יעקב אבינו למצרים אחד ושבעים שנה, דכתיב ויחי יוסף מאה ועשר שנים (שם נ כב), וקודם לכן היה לו תשע ושלשים שנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> הוא שאמרו רז״ל בסדר עולם לא חי מכל השבטים יותר מלוי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> וכל ימי לוי לא נשתעבדו אבותינו במצרים, שנאמר וימת יוסף וכל אחיו וכל הדור ההוא (שמות יג י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ותניא בסדר עולם שבעה הם שקיפלו כל העולם כלו, אדם הראשון ראה את מתושלח, מתושלח ראה את שם, שם ראה את יעקב אבינו, יעקב אבינו ראה את עמרם, עמרם ראה את אחיה השילוני, ואחיה השילוני ראה את אליהו, ועדיין הוא קיים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> חשוב עתה מלדת עמרם שהיה בתוך שבעה עשר שנים שחיה יעקב אבינו במצרים, דכתיב ויחי יעקב בארץ מצרים שבע עשרה שנה (בראשית יב כח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שבתוכם נולד עמרם, וכל שנותיו של עמרם שבע ושלשים ומאת שנה, ומשה בן שמונים שנה בעמדו לפני פרעה, הרי הכל מאתים ועשרים וארבע, צא מהם שני מאות ועשרה לישיבת ארץ מצרים, נמצא כשהיה משה בן עשרים וארבע מת עמרם, למדנו שאחיה השילוני הי׳ מיוצאי מצרים, ואם תאמר והא כתיב אם יראה איש באנשים האלה הדור הרע הזה (דברים א לה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כך פירשו רז״ל לא נגזרה גזירה על שבטו של לוי, שנאמר במדבר הזה יפלו פגריכם וכל פקודיכם לכל מספרכם מבן עשרים שנה ומעלה (במדבר יד כט), מי שפקודיו מבן עשרים שנה, יצא שבטו של לוי שפקודיו מבן שלשים, ומבן חמש ועשרים, ומבן חמשים, לכך הוצרך הכתוב לכתוב ושני חיי קהת, ושני חיי עמרם.

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

ויקח עמרם את יוכבד דודתו לו לאשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לאו דודתו מן האם, אלא מן האב, שלוי נשא שתי נשים, מאחת הוליד את קהת, ומאחת הוליד את יוכבד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> והוא שאמרו רז״ל במס׳ שבת, שבן נח מותר בקרובותיו מן האב ולא מן האם.

Verse 21



Verse 22



Verse 23

ויקח אהרן את אלישבע בת עמינדב אחות נחשון. נתערבה משפחת הכהונה עם משפחת המלכות, שבט לוי ושבט יהודה.

Verse 24



Verse 25

ואלעזר בן אהרן לקח לו מבנות פוטיאל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מבנות יתרו.

Verse 26

הוא אהרן ומשה הוא משה ואהרן. השווה זה לזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> לפי ששניהם שקולין כאחד.

Verse 27



Verse 28



Verse 29

וידבר ה׳ אל משה לאמר אני ה׳ דבר אל פרעה מלך מצרים את כל אשר אני דובר אליך. שלשה דברות בפסוק אחד, כנגד שלשה אותות הראשונים.

Verse 30

ויאמר משה לפני ה' הן אני ערל שפתים. שלשה פעמים אמר משה זה הדיבור, האחד, כי כבד פה (שמות ד י), והב׳, ואני ערל שפתים (פסוק יב), והג', הן אני ערל שפתים, כל כך למה, כדי שיהפוך מילולו ללשון צחות, אמר לפניו רבש״ע אם אני הולך אצל פרעה ואני ערל שפתים, יאמר לי וכי לא היה עבד טוב ממך לשלוח אלי אמר לו הקב״ה.





Verse 1

ראה נתתיך אלהים לפרעה. אע״פ שאתה ערל שפתים, אלהים אתה לפרעה, שהרי ניסי אלהינו כך הם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> הברזל צף לפני העץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> והמים המרים נמתקו בעץ דפנא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> וכן בימי אלישע, במלח ריפא המים הרעים, כדי לעשות נס בתוך נס.

Verse 2

אתה תדבר. בך בחרתי ולא באחר.

Verse 3

ואני אקשה. הגיד לו מראשית אחרית.

Verse 4



Verse 5

וידעו מצרים כי אני ה׳. תחת שאמר מי ה׳ (שמות ה ב), וידעו כי אני ה׳.
 בנטותי את ידי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כמה זמן נטה הקב״ה את ידו על מצרים, י״ב חדש, שנאמר ויפץ העם בכל ארץ מצרים לקושש קש לתבן (שמות ה יב), אימתי נמצא התבן בשדות באייר, ובניסן יצאו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> וכל אותו הזמן איוב נידון ביסורין, שנאמר כן הנחלתי לי ירחי שוא ולילות עמל מנו לי (איוב ז ג), ירחים של מנין זו שנה.

Verse 6

ויעש משה ואהרן וגו׳ כן עשו. לא הוסיפו ולא פיחתו.

Verse 7

ומשה בן שמונים שנה. הגיע לגבורות,שנא׳ ואם בגבורות שמונים שנה (תהלים צ י).

Verse 8



Verse 9

כי ידבר אליכם פרעה לאמר תנו לכם מופת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אמתת מופת כמו פתאום, דבר שאין לו המתנה, אבל האות עד זמן, כמו הגידו האותיות לאחור (ישעיה מא כג), דבר העתיד לבא.
 ואמרת אל אהרן קח את מטך והשלך לפני פרעה יהי' לתנין. הוא תנין הוא נחש שאמר לו הקב״ה בסנה, לפי שנקרא פרעה תנין, התנים הגדול הרובץ בתוך יאוריו (יחזקאל כט ג), לפיכך נהפך המטה לפניו לתנין.
 סימן לו כשם שהמטה הזה בלע שאר המטות, כך הוא עתיד ליבלע בתוך הים.

Verse 10

ויהי לתנין. מיד יהי לתנין.
 ד״א יהי אות לפרעה שנקרא תנין.

Verse 11

ויקרא גם פרעה לחכמים ולמכשפים. (ו) מלמד שאפילו האומות אם יעשו דבר חכמה נקראו חכמים, ועוד לפי דעתם נקראים חכמים, כמו הוי חכמים בעיניהם (ישעיה ה כא), חכמים המה להרע (ירמיה ד כב), וכמו שהע״ז נקרא אלוה בדעת האומה העובדת אותה.
 בלהטיהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אלו מעשה שדים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> וכה״א את להט החרב המתהפכת (בראשית ג כד).
 בלטיהם. אלו מעשה כשפים, דבר הנעשה בלט, כמו לוטה בשמלה (ש״א כא י), והוא אחיזת עינים.

Verse 12

וישליכו איש מטהו ויהיו לתנינים ויבלע מטה אהרן את מטותם. תניניהם לא כתיב, אלא ויבלע מטה אהרן את מטותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> נס בתוך נס שנהפך לתנין, ועוד חזר למטה, והמטה בלע המטות, שאם בלע התנין את התנינים, אין זה אות ומופת, שכן דרכו של עולם הגדול בולע את הקטן, אבל מטה למטה הוא המופת.

Verse 13

ויחזק לב פרעה. לפי שהקב״ה החזיק לבו לתת מכשול לפניו, ופירש הדבר למען רבות מופתי בארץ מצרים, בתחלה החזיק פרעה לבו מעצמו, ולבסוף ויחזק ה׳ את לב פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> הוא שאמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בא ליטמא פותחין לו.

Verse 14

כבד לב פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כלומר לבו של פרעה נהפך לכבד, כשם שהכבד אין בו בינה להבין ולהשכיל, כך אין בינה בלבו להבין ולהשכיל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ע״כ נכבד לבו ונתחזק לו.

Verse 15

לך אל פרעה בבקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לפי שהיה אומר לי יאורי ואני עשיתני (יחזקאל כט ג), אמר לו הקב״ה הנה יוצא המימה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> תפוס עד שהוא יוצא לנקביו, כדי שלא יתגאה עליך, הוא שאמר לו ראה נתתיך אלהים לפרעה (לעיל ז א).
 ד״א הנה יוצא המימה. לפי שהיה אומר למשה, אין לי פניות לשמוע דבריך, אמר לו הקב״ה כשהוא יוצא המימה אז תתפוס ונצבת לקראתו, במקום שאין לו יכולת לברוח אנה ואנה.
 על שפת היאור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> לפי שאלוהותו היה היאור.
 והמטה אשר נהפך לנחש תקח בידך. כדי שיכירוהו ויזכור נס הראשון.

Verse 16

ואמרת אליו ה׳ אלהי העברים. אמרת לו אתמול אלהי ישראל, אמור עתה אלהי העברים.
 והנה לא שמעת עד כה. מהו עד כה, עד מכת בכורות, שנאמר כה אמר ה׳ כחצות הלילה אני יוצא בתוך מצרים (שמות יא ד).

Verse 17

כה אמר ה׳. במלה שפסק בה התחיל, עד כה, כה אמר ה׳, שלא יהא הפסקה למכותיו מזו לזו ומזו לזו.
 ד״א כ״ה כ״ה ב׳ פעמים, הרי חמשים, אלו חמשים מכות שלקו המצריים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כמה לקו באצבע עשר מכות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אמור מעתה במצרים לקו חמשים מכות, ועל הים לקו חמשים ומאתים מכות, לפי שכל מכה ומכה שהביא הקב״ה על המצריים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> היתה של חמש מכות, שנאמר ישלח בם חרון אפו עברה וזעם וצרה משלחת מלאכי רעים (תהלים עח מט).
 בזאת תדע כי אני ה'. אתה אמרת לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב), מנין בזא״ת ארבע מאות ועשר, כלומר שיעבדת בישראל ארבע מאות שנה, עשר מכות ילקה, וידע כי אני ה׳.
 בזאת תדע. בזאת המכה.
 הנה אנכי מכה במטה אשר בידי על המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> עשר מכות היו חקוקות על מטה משה דצ״ך עד״ש באח״ב, לפי ששפכו דמם של ישראל כמים, נהפכו לדם יאוריהם, ונוזליהם בל ישתיון (תהלים עח מד).

Verse 18

והדגה אשר ביאור תמות. מכה בתוך מכה נעשה במצרים, מה שלא נעשה במבול, שהרי במבול לא נגזרה גזירה על הדגים שבים, שנאמר מכל אשר בחרבה מתו (בראשית ז כב), ולא דנים שבים.

Verse 19

ויאמר ה׳ אל משה אמר אל אהרן קח מטך ונטה ידך וגו׳. לרבות אפילו המים שהיו מביאין ממקום אחר.
 ובעצים ובאבנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אלו בתי ע״ז שלהם.
 והיה דם בכל ארץ מצרים. שאפילו ישראל שותה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> בקנישקון, ישראל מצד זה, ומצרי בצד זה, היה הדם בצד מצרי, לקיים מה שנא׳ והיה דם בכל ארץ מצרים.

Verse 20

ויעשו כן, משה ואהרן.

Verse 21



Verse 22



Verse 23

ויעשו כן חרטומי מצרים בלטיהם. בלחישותם, נראין כעושים ואינן עושין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כי הא דההוא טייעא דטרקיה לגמליה והדר קם, (כג) ומעשה באחד שנקרע כריסו ויצא בני מעיו, והביא הקוסם את בנו ושחטו לפניו באחיזת עינים, ראה זה שנקרע כריסו, כי בנו נשחט, נתאנח, באניחתו נכנסו בני מעיו לתוך כריסו, מיד עמד זה הקוסם, ותפר את בטנו, וכל זה לא עשה אלא שלא יגע בבני מעיו, אלא מעצמם יכנסו כדי שיתרפא, וכאלה רבות בתלמוד שאמרו החכמים שהיו בימיהם, כי מעשה חרטומי מצרים הכל באחיזת עינים היה.
 ויחזק לב פרעה. מן הקב״ה נתחזק לבו כאשר דבר ה׳.
ויפן פרעה וגו' גם לזאת. לא למעשה התנין, ולא למעשה הדם, אפס כי הפרש ביניהם, התנין מעשה מופת, והדם הוא מכה, ואפ״ה לא שת לבו.

Verse 24



Verse 25

וימלא שבעת ימים. למה שבעת ימים. לפי שמכת הדם היא טומאת האשה הנדה, מה טומאת הנדה שבעת ימים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> אף מכת מצרים בדם שבעת ימים.

Verse 26

ויאמר ה׳ אל משה. כל מכת מצרים בויאמר, לפי שנחת היה להם לישראל בשעה שהיתה המכה באה על המצריים.
 בא אל פרעה. לפי שלא היה ביאור אלא בפלטין שלו, לפיכך אמר לו הקב״ה בא אל פרעה.
 ואנכי אהיה עם פיך ואמרת אל פרעה כה אמר ה׳ שלח עמי ויעבדני. בתחלה אמר לו כה אמר ה׳ אלהי ישראל, וחזר ואמר כה אמר ה׳ אלהי העברים, ומכאן ואילך כה אמר ה׳, לפי שכבר הודיעו מי ה'.

Verse 27

ואם מאן אתה לשלח. מה זה התראה, הנה אנכי נוגף את כל גבולך בצפרדעים.

Verse 28

ושרץ היאור צפרדעים. שתי המכות האלו היו מן היאור, כי עיקר יישוב ארץ מצרים היאור הוא, שעולה ומשקה את ארצם, שנאמר לא כארץ מצרים הוא וגו׳ (דברים יא י), וכשהיה יצא פרעה המימה, לצוות את עבדיו ואת עמו על תיקון היאור, מיד היה משה רבינו נצב לקראתו, תחלה אמר לו על מכת היאור בדם, אמר לו אתה בוטח על היאור שישקה את שדותיך וכרמיך, הוא נהפך לדם, ואחר הדם תעל הצפרדע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> על שהיו המצריים מעירים אותם משנתם. לאמר עמדו עשו עבודת פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> הביא עליהם קולנים, שהיו באים הצפרדעים וצווחים באזניהם, שנאמר ועלו ובאו בביתך ובחדר משכבך ועל מטתך, היו קופצים ועולים במטה ובתנור, אפילו באש היו נכנסין ונשרפים, והריח שלהם נכנס בלבם ונלאים, שנאמר ובתנוריך ובמשארותיך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אימתי הפת נתן בתנור, בשעה שהוא חם.

Verse 29

ובכה ובעמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> בה״א, לפי שכל מכה ומכה היתה של חמש מכות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ד״א בכייה היתה לו ולעמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> שקירקורם קשה היתה להם. מה לשון צפרדע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> צפור היה בנילוס בעל דע, ושרק להם, והם באו ונקראו על שם הצפר בעל דע צפרדע.





Verse 1

ויאמר ה׳ אל משה אמור אל אהרן נטה את ידך במטך על הנהרות על היאורים ועל האגמים. זה דומה לדם, שאמר ונטה ידך על מימי מצרים וגו׳ (שמות ז יט), וכי על כל נהר ואגם ועל כל מקוה מים נטה ידו, אלא נתכוין בעד הנהרות, ובעד האגמים, ובעד מקוה מים, וכן בצפרדעים לא נטה ידו אלא במקום אחד, אבל הוא נתכוין על הנהרות ועל האגמים ועל היאורים, כמו על שאול ועל יהונתן בנו ועל עם ה׳ (שמואל ב׳ א יב), ופירושו בשביל.

Verse 2



Verse 3

ותעל הצפרדע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> א״ר אלעאי צפרדע אחת היתה ומלאת כל ארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ויש מפרשים ותעל הצפרדע, כמו ויהי לי שור וחמור (בראשית לד ו), והם רבים, וקראם הכתוב אחד.
ויעשו כן החרטומים בלטיהם ויעלו וגו׳. לא הוסיפו ולא גרעו.

Verse 4

ויקרא פרעה למשה ולאהרן ויאמר העתירו אל ה׳. אתמול אמר לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב), ועכשיו אמר העתירו אל ה׳.

Verse 5

ויאמר משה לפרעה התפאר עלי. כלומר יהיה לך פאר ממני תשאל ואנכי אעתיר בשבילך ואמור למתי אעתיר לך.
 ד״א התפאר, דומה לו כי תחבוט זיתך לא תפאר אחריך (דברים כד כ), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כמו ששנינו במשנתינו לא יפלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> רי״ש ולמ״ד משמשין, והוא ענין חפש ובדוק, כך אמר לו משה רבינו לפרעה, התפאר התפלא חפש בלבך ושאל ועלי לעשותו.

Verse 6

ויאמר למחר ויאמר כדברך למען תדע כי אין כה׳ אלהינו. על כל דבר ודבר היה מזכיר חטאתו שאמר לו לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב).
 אמר לו משה למען תדע, אבל עליו ועל כיוצא בו נאמר, אם תכתוש את האויל במכתש בתוך הריפות בעלי (משלי כז כב), כלומר בין מה שתרפה הימנו בהגבהת העלי מן המכתש, הוא שוכח המכות, כן גם פרעה הרשע בין הריפות של מכות בין זמן לזמן היה לבו כבד, שנאמר וירא פרעה כי היתה הרוחה והכבד את לבו, (להלן פסוק י״א) הכבדה היתה לו מן השמים.

Verse 7

רק ביאור תשארנה. לזכרון להודות לשם ה׳.

Verse 8



Verse 9



Verse 10

ויצברו אותם חמרים חמרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אין חומר פחות מעשרה איפות, שנאמר כי עשרת הבתים חומר (יחזקאל מה יד), וכתיב האיפה והבת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> תוכן אחת להם (שם שם יא), ואע״פ שלא כתוב הכתוב איחר מכת הצפרדעים, הדעת נותן לומר כי מכת הדם בנין אב לכל המכות, מה מכת דם שבעת ימים, אף כל אחת ואחת שבעת ימים, חוץ מן החשך דכתיב בו בפירוש שלשת ימים (שמות י כב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ותוכל לומר כי גם החשך שבעת ימים, אבל שלשת ימים היתה אפילה, מכן ואילך הד' ימים חשך בלא אפילה, כי יש אומרים שמחודש שבט התחילו המצריים ללקות, ולכך נקרא שבט שבו נשבטו המצריים, ומשבט עד ט״ו בניסן עשרה שבועות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שבוע לכל מכה.

Verse 11



Verse 12

ויאמר ה׳ אל משה וגו׳ נטה את מטך והך את עפר הארץ והיה לכנם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> חסר י׳, כי נחסר מדעת החרטומים עשיית הכנם יותר משאר המכות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> והוא שארז״ל שאין השד יכול לבראות פחות מכשעורה.
 ע״א לפי שכל עפר הארץ היה כנם והחרטומים עומדים על הכנים ואין רגליהם נוגעות בארץ, ולעולם כל זמן שאין המכשף נוגע רגליו כארץ, אין מועיל כלום במעשיו, לפיכך כתיב ולא יכלו.

Verse 13

ויאמרו החרטומים אל פרעה אצבע אלהים הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כלומר לא זה המעשה ממשה ואהרן, אלא מכה היא שבאה לעולם מאת הבורא.
 ויחזק לב פרעה. ודע כי מכת הכנים בלא התראה הביאה הקב״ה עליהם, וכן השחין והחשך וסימן כח״ש, חשבתי בלבי לומר על אלו השלשה למה הן בלא התראה, כי על השנים היה מתרה בו, ועל השלישי לא היה מתרה בו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כסימנו של ר׳ יהודה דצ״ך עד"ש באח״ב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> והיינו דתנן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> מי שלקה ושנה, בית דין כונסין אותו לכיפה, ומאכילין אותו שעורין עד שכריסו נבקעת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ולמה לקו בכנים, לפי שמנעו מישראל מרחצאות, והיו הכנים מצירים אותם, ולפיכך גם המצריים לקו בהם.

Verse 14



Verse 15



Verse 16

ויאמר ה׳ אל משה השכם בבקר. (טו) לעולם הזריזין מקדימין למצות, וישכם משה בבקר (שמות לד ד).
 והתיצב לפני פרעה. מקום שאין דרך לנטות ימין ושמאל.
 הנה יוצא המימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> דרשו רבותינו בכפר השכם כי יוצא המימה לנקביו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ואעפ״כ ראיה לדבר כי בלשון נקיה דיבר הכתוב, כמו ויבא שאול אל גדרות הצאן להסך את רגליו (ש״א כד ד), לפי שעשה פרעה עצמו אלוה. ויש לומר כי המימה ממש, כדרך שהמלך הולך אל נהר נילוס לראות כמה מדרגות עלו המימה.

Verse 17

כי אם אינך משלח. זו התראה.
 הנני. דבר מזומן.
 משליח בך. כל המכות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> מפרעה התחילו, מפני שהוא פתה בגזירה תחלה.
 ובעבדיך ובעמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> [עבדיך אלו רואי פני המלך. ובעמך] <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אלו הכפרים והכרכים.
 את הערוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> חיות רעות באות ונוטלות תינוק של מצרים מתוך העריסה, וכל כך למה, לפי שהיו אומרים לישראל לכו וצודו לנו אריות דובים ונמרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> כי על כל מכות ומכות פרעה ועמו כלם מדה כנגד מדה.
 ומלאו בתי מצרים את הערוב. חיה רעה נשתלחה בהם.
 וגם האדמה. אלו השדות והכרמים.
 אשר הם עליה. אלו יושבי כרכים ועיירים.

Verse 18

והפליתי ביום ההוא את ארץ גושן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> פליאה תהיה בעולם היאך ארץ זו לקתה וזו לא לקתה.
 אשר עמי עומד. בענין שנא׳ ואנכי עמדתי בהר (דברים י ט), והלא כתוב ואשב בהר (שם ט ט), ומהו עמדתי אחרתי, כך אשר עמי עומד עליה, אין עמידה זו אלא איחור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> לפי שבשלש עשרה מדות התורה נדרשת בהן, כאשר דרש ר׳ ישמעאל בתורת כהנים, וזה אחת מהן, דבר הלמד מענינו.
 למען תדע. הוא שכתבתי בשנים ושלשה מקומות על כל תוכחה הוא מזכיר חטאתו, שאמר לא ידעתי את ה׳, לפיכך אמר למען תדע, אפס כי היה מהפך עליו הלשון, פעם כי אין כה׳ אלהינו, פעם וידעו מצרים כי אני ה׳, פעם כי אני ה׳ בקרב הארץ.

Verse 19

ושמתי פדות בין עמי ובין עמך. היא היא הפליאה שתהא פדות לישראל ולא למצרים ואמר לו למחר יהיה האות הזה, לא כדרך שהיו בית ישראל אומרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> כי לימים רחוקים הוא ניבא, ארכו הימים ואבד כל חזון, אלא למחר יהיה האות הזה.

Verse 20

ויעש ה׳ כן. לא עבר הזמן.

Verse 21

 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ויקרא פרעה למשה ולאהרן ויאמר לכו זבחו לאלהיכם בארץ. לא היה חפץ להרחיקם מארצו.

Verse 22

ויאמר משה לא נכון לעשות כן. כפי דבריו ענהו, דבר דבור על אופניו, כי תועבת מצרים.

Verse 23

דרך שלשת ימים, הוא דרך הר חורב.

Verse 24

ויאמר פרעה אנכי אשלח אתכם. רוצה ולא רוצה.

Verse 25

ויאמר משה הנה אנכי. באנכי אמר לו פרעה, ובאנכי ענהו משה רבינו, שכן דרך החכמים שלא לענות יותר מן המדבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> וכן בתלמוד אומר בתלמידי שמאי והלל, מה זו סמיכה, ואמר לו מה זו שתיקה.
 וסר הערוב מפרעה. מלשון גדולה הוא למלכות מצרים לומר להם פרעה.
 מחר. כל התנאים היה ליום מחר, לפי שבהשכם היתה באה להם המכה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ועד שעת השכמה לא היו ניצולים הימנה.
 רק אל יוסף פרעה התל. כמו שקר, כענין אם כהתל באנוש תהתלו בו (איוב יג ט).

Verse 26

ויצא משה מעם פרעה ויעתר אל ה׳. לא היתה עבודתו כי אם לעבוד את ה׳.

Verse 27

ויעש ה׳ כדבר משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ותגזר אומר ויקם לך (שם כב כח).

Verse 28

ויכבד פרעה את לבו. זו ההכבדה מאתו היתה.





Verse 1



Verse 2

כי אם מאן אתה. זו התראה.

Verse 3

הנה יד ה׳ הויה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> לית דכוותיה בכל המקרא שהוא דומה לשם הנכבד, לפי שהשם הנכבד נתכבד בה בכל גויי הארץ, ולא היה הדבר כי אם במקנה ולא באדם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> לפי שהיו ישראל רועים את מקנה מצרים שלח בהם הקדוש ברוך הוא את הדבר.

Verse 4

והפלה ה׳. כמו והפליתי ביום ההוא את ארץ גושן (שמות ח יח).

Verse 5

וישם ה׳ מועד לאמר מחר יעשה ה׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> (את) הדבר הזה בארץ. לא לפתאום הביא עליהם המכה.

Verse 6

ויעש ה׳ את הדבר הזה ממחרת. בזמן שהתנה.
 וישלח פרעה והנה לא מת וגו׳ ויכבד. בעל כרחו כדי לטורדו מן העולם.

Verse 7



Verse 8

ויאמר ה׳ אל משה ואל אהרן קחו לכם מלא חפניכם פיח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> היא האפר הלבנה שעל הגחלים כשעוממו.
 וזרקו משה השמימה. באויר העולם.

Verse 9

והיה לאבק וגו׳ לשחין פורח אבעבועות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> שחין שהיה בימי פרעה לח מבפנים ויבש מבחוץ. זו מכה בלא התראה שהרי הותרה בשתים.

Verse 10



Verse 11

ולא יכלו החרטומים. כשם שלא יוכלו להוציא את הכנם, וכל ימי החושך לא קמו איש מתחתיו, באלו שלש מכות לא יכלו החרטומים, והמה בלא התראה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מכת שחין באה על המצריים למה, לפי שהיו משעבדין את ישראל להביא להם חמין וצונן במרחצאות, בא השחין עליהם ולא יכלו לרחוץ לא בחמין ולא בצונן.

Verse 12



Verse 13

ויאמר ה׳ אל משה השכם בבקר, על כל מכה ומכה שהביא הקב״ה על המצריים, לא היה משה רבינו הולך אלא על פי הגבורה, יבואו עשרה מאמרות של עשר מכות, ויפרעו מפרעה ומן המצריים, שרצו לשעבד עם ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שבעבורם נברא העולם בעשרה מאמרות.

Verse 14

כי בפעם הזאת אני שולח את כל מגפותי אל לבך. הוא תחלה ואח״כ בעבדיך ובעמך, וכל כך למה בעבור תדע, שאמרת לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב), אמנם כי הלשון מתחלף למען תדע (שם ח ו), בעבור תדע, כמו זדון לבך השיאך (עובדיה א ג), השיא אותך (ירמיה מט טז), וכן בלשון הנביא מחלפין הלשון והרצון אחד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שהרי סגנון אחד עולה לכמה נביאים, ואין שני נביאים מתנבאין בסגנון אחד, ואפילו הנביא בעצמו משנה הלשון, שכן כל שירות ותשבחות של דוד אין לשון זה כלשון זה, כלו סג (תהלים נג ד), הכל סר (שם יד ג), ויחגרו (ש״ב כב מו), ויחרגו (תהלים יח מו).

Verse 15

כי עתה שלחתי את ידי. כלומר הייתי עושה כך וכך.

Verse 16

ואולם בעבור זאת העמדתיך.

Verse 17

עודך מסתולל. פירושו מסתורר, ר׳ משתמש בל', כמו ארמנותיו אלמנותיו (ישעיה יג כב), כמו כי תשתרר (במדבר טז יג).
 ד״א בעון שאתה עושה בעמו תהיה משתולל, כמו וסר מרע משתולל (ישעיה נט טו).
 ע״א מסתולל, תרבה עליהם מס של עבדות, תולל כמו ותוללינו שמחה (תהלים קלז ג).

Verse 18

הנני ממטיר כעת מחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> זבדי בן לוי אמר סרט לו סריטה בכותל ואמר לו כשתגיע החמה עד כאן, הצפרדעים למחר סרו, הערוב למחר. וכן בדבר היום הזה מתרה בו, ולמחר היה המעשה, כדי לסגפו ולענותו, (ט) הוא שאסור בישראל לענות את דינו, אבל במצריים כאשר היה פרעה מענה את ישראל, כך נתענה בכל מיני עינויים.

Verse 19

ועתה שלח העז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> קבץ, ודומה לו יושבי הגבים העיזו (ישעיה י ל), וכן העיזו בני בנימין (ירמיה ו א).
 שלח העז. וכי יש לך שהוא מביא על שונאו רעה, והוא מודיעו ומתרה בו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אלא זש״ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> הן אל שגיא בכחו מי כמוהו מורה (איוב לו כב), שהוא מורה דרך לרשעים שיעשו רצונו ולא יאבדו מן העולם.

Verse 20

הירא את דבר ה׳ מעבדי פרעה הניס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בוא וראה מה כתוב ויקח שש מאות רכב בחור (שמות יד ז), מהיכן לקחן מן הירא את דבר ה׳, שהרי כתוב וימת כל מקנה מצרים (שם טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> הוא שארז״ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ר׳ שמעון בן יוחאי אומר טוב שבנחשים רצוץ את מוחו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> והכשר שבמצריים הרוג.

Verse 21

ואשר לא שם לבו אל דבר ה׳. מבלי משים לנצח יאבדו (איוב ד כ).

Verse 22

ויאמר ה׳ אל משה נטה את ידך על השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> על האויר לפי שהאויר נקרא שמים.
 ד״א על השמים. בשביל השמים, כמו על הנהרות ועל האגמים (לעיל ח א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כמו שכתבנו למעלה, שהוא בשביל הנהרות ובשביל האגמים.

Verse 23

ותהלך אש ארצה. אש לשון נקבה, כמו כי אש קדחה (דברים לב כב).
 וימטר ה׳ ברד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> א״ר יוסי בר חנינא צלוחית מלאה אש ומאחריה ברד. ר׳ יוחנן אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שלשה טפחים [התחתונים ברד, ושלשה טפחים] העליונים אש, מצרי יושב נכוה בברד, עומד נכוה באש, ולמה הכם הברד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> לפי שהיו המצריים חושבים שיהיו ישראל בוצרים את כרמיהם, וכן מפורש ע״י דוד, יהרוג בברד גפנם ושקמותם בחנמל (תהלים עח מז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> בא חן מל וקיצץ את האילנות.

Verse 24

ויהי ברד ואש מתלקחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> שהיו מתערבין זה בזה.

Verse 25

ויך הברד. יש ויך לרעה, ויש ויך לטובה, כענין שנא׳ ויך שרשיו כלבנון (הושע יד ו).

Verse 26

רק בארץ גושן. זו הפלאה שבין ישראל למצריים.

Verse 27

וישלח פרעה ויקרא. שהיה מתיירא ללכת אליו מפני הברד.
 ה׳ הצדיק. (כג) הפה שאמר לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב), הוא שאמר ה׳ הצדיק.

Verse 28

העתירו אל ה׳ ורב. שירבה אריכות אפים ברשעים, כענין שנאמר ורב חסד ואמת (שמות לד ו).

Verse 29

ויאמר אליו משה כצאתי את העיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מן העיר, כענין את אוצרו הטוב את השמים (דברים כא יב), ופירושו מן השמים, וכמו הם יצאו את העיר (בראשית מד ד).
 מן העיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מלמד שחוצה לעיר היה לו בית תפלה למשה רבינו.
 למען תדע כי לה׳ הארץ. על כל מכה היה אומר לו למען תדע כי לה׳ הארץ, או בעבור תדע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> והכתיב והארץ נתן לבני אדם (תהלים קטו טז), לא קשיא כאן בזמן שהבריות עושין רצונו של מקום הארץ נתן לבני אדם, לאכול ולשתות ולשמוח, ואם אין עושין רצונו, לה׳ הארץ.

Verse 30

ואתה ועבדיך ידעתי כי טרם תיראון. פי׳ ידעתי כלומר יודע אני כי טרם תעבור המכה תיראון, וכה״א וירא פרעה כי היתה הרוחה ויכבד (שמות ח יא).

Verse 31

והפשתה והשעורה. ו׳ מוסיף על הברד שהכה כל אשר בשדה.
 כי השעורה אביב. במלה שפסק התחיל, והשעורה כי השעורה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> וכן במשנה במה מדליקין ובמה אין מדליקין, אין מדליקין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> לא בלכש, וכיוצא בזה הרבה במשנה.
 כי השעורה אביב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ולפי שהיתה כבר גדולה נשתברה.

Verse 32

כי אפילות הנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מכוסות בתוך הקש של תבואה כי עדיין לא נתגדלו כל צרכם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ד״א כי אפילות. פלאות נעשו בהם שהרי כתיב ואת כל עשב השדה הכה הברד (לעיל פסוק כה), והחטה והכוסמת איך לא הוכו, אלא אפילות פלאות.

Verse 33

ויצא משה מעם פרעה וגו׳ ומטר לא נתך ארצה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אלא עומדין תלוין עד גוג ומגוג, שנאמר ונשפטתי אתו בדבר ובדם וגשם שוטף ואבני אלגביש וגו׳ (יחזקאל לח כב), ואומר אשר השכתי לעת צר ליום קרב ומלחמה (איוב לח כג).

Verse 34

וירא פרעה כי חדל המטר והברד והקולות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ראיתי שנים עשר ברד כתוב בפרשה, לפי שירד בזכות שנים עשר שבטים להוציאם מיד לוחציהם.
 ויוסף לחטא. לפי שאמר למעלה חטאתי הפעם (לעיל פסוק כז), כלומר שוב לא אחטא, ואעפ״כ ויוסף לחטא.
 ויכבד לבו הוא ועבדיו. הוא ראשון ועבדיו אחריו, וכן במכות הוא ראשון ועבדיו אחריו, ונער פרעה וחילו (תהלים קלו טו).

Verse 35

ויחזק לב פרעה וגו' כאשר דבר ה׳ ביד משה. כענין שנאמר לו למשה ואני ידעתי כי לא יתן אתכם מלך מצרים להלך ולא ביד חזקה (שמות ג יט), שישראל שיראו אין יכולין לצאת כי אם בזרוע נטויה של גבורה.
 גואלנו ה׳ צבאות שמו קדוש ישראל. הוא יגאלנו כאשר הבטיחנו על יד נביאו, כי פדה ה׳ את יעקב וגאלו מיד חזק ממנו (ירמיה לא י).
סליק פרשת וארא.





Verse 1

פרשת בא כתיב טוב ליראי האלהים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שיראו מלפניו (קהלה ח יב), וטוב לא יהיה לרשע ולא יאריך ימים כצל אשר איננו ירא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מלפני האלהים (שם שם יג), ישתבח שמו של מלך מלכי המלכים, שמשלם שכר טוב ליראי שמו, שנאמר ליראי האלהים שיראו מלפניו, שהרי אברהם אבינו כתוב בו, כי עתה ידעתי כי ירא אלהים אתה (בראשית כב יב), וכרות עמו הברית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> שנאמר על ידי עזרא, אתה הוא האלהים אשר בחרת באברם והוצאתו מאור כשדים וגו׳ וכרות עמו הברית וגו׳ ותרא את עני אבותינו במצרים ואת צעקתם שמעת על ים סוף, ותתן אותות ומופתים בפרעה ובכל עבדיו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ובכל ארצו (נחמיה ט ז ח ט).
וטוב לא יהיה לרשע. זה פרעה הרשע, שהיה מתעקש לשלוח את ישראל.
אשר איננו ירא מלפני האלהים. שנאמר לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב), לכך נאמר.
ויאמר ה׳ אל משה בא אל פרעה כי אני הכבדתי את לבו. שאמר ואני אקשה את לב פרעה (שמות ז ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> א״ר לקיש בא ליטמא פותחין לו, כיון שהכביד פרעה את לבו, אמר הקב״ה כי אני הכבדתי את לבו, הוא התחיל מעשה כבדות, (ה) ואני אוסיף לו כבידות וטיפשות, כדי לטורדו מן העולם.
 למען שתי אותותי אלה בקרבו. כדי שאשית מכות נחלות אלה בקרבו חזקות.
 ד״א שתי לחלשו כענין שנאמר נשתה גבורתם (ירמיה יא ל).

Verse 2

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ולמען תספר באזני בנך. פסוק זה למשה אמרו, למען תספר בתורה להודיע לדורות.
 את אשר התעללתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כשם שהם עוללו את כרמי, כך אני מעולל בהם.
 ד״א התעללתי. הבאתי עליהם המכות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> בגודל עלילות, שנאמר נורא עלילה על בני אדם (תהלים סו ה).
 וידעתם כי אני ה׳. המוציא אתכם מארץ מצרים.

Verse 3

ויבא משה ואהרן. בבת אחת באו.
 עד מתי מאנת לענות מפני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כלומר ממאן אתה שלא לעשות עצמך עני, אלא בעזות פנים ובקשיות עורף אתה עומד.

Verse 4

כי אם מאן אתה, זו התראה.
 הנני מביא מחר ארבה בגבולך. לא לזמן מרובה אני מדחה אותך אלא מחר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ארבה שמו על שהוא הרבה, שנאמר חילי הגדול (יואל ב כה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> היה הארבה אוכל ואינו נאכל, היה נופל על פני המצרי ואוכלו ומנקר את עיניו.

Verse 5

וכסה את עין הארץ. זה השמש, כי כענן גדול הוא בא, ולא יוכל בן אדם לראות את הארץ, מרוב הארבה שכיסה את הארץ.
 ואכל את יתר הפלטה, זה החטה והכוסמת.

Verse 6

ומלאו בתיך ובתי כל עבדיך ובתי כל מצרים. בכל המכות הוא היה לקה תחלה 

Verse 7

ויאמרו עבדי פרעה אליו עד מתי יהיה זה לנו למוקש. זה משה, וכה״א כי זה משה האיש (שמות לב א).
 הטרם תדע. כלומר טרם תרצה לידע, כי אבדה מצרים ואחר תשלחם.

Verse 8

ויושב את משה ואת אהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שלח אחריהם שלוחים.

Verse 9

ויאמר משה בנערינו ובזקנינו נלך. כשם שהיינו בעבודה שלך, כך נהיה בעבודת אלהינו.

Verse 10

ויאמר אלהם יהי כן ה׳ עמכם. בדעתו שהיה מקלל להם.
 ראו כי רעה נגד פניכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> זה בעל צפון, אמר להם נגד דרכיכם טעותו עומד והוא יריע לכם.

Verse 11

לא כן. לא כדבריכם ללכת כולכם, אלא לכו נא הגברים ועבדו את ה׳ כי אותה אתם מבקשים, כי בראשונה לא הייתם אומרים אלא נלכה נזבחה לה׳ (שמות ה יז), ועתה לכו נא הגברים ועבדו את ה׳.

Verse 12

ויאמר ה׳ אל משה נטה ידך על ארץ מצרים בארבה. כדי שיבא.

Verse 13

ויט משה את מטהו וגו׳ וה׳ נהג רוח קדים כארץ. (יג) כל הפורעניות מרוח קדים, שנאמר ברוח קדים תשבר אניות תרשיש (תהלים מח ח), רוח קדים חרישית (איוב ד ח), רוח קדים עזה (שמות יד כא).

Verse 14

ויעל הארבה וגו׳ וינח. בוא וראה כמה גדולים מעשה ה׳, הארבה הזה מונח בארץ במקום שאין אדם רואה אותם, ואינו אוכל ואינו שותה, והוא חי בדברו של הקב״ה, וכיון שמצוה עליו לילך לאכול יבולה של ארץ שהכעיסוהו, הוא ננער ומתגבר לעשות שליחותו של הקב״ה, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כצל בנטותו נהלכתי ננערתי כארבה (תהלים קט כג), אבל חיילותיו של בשר ודם הוא צריך ליתן להם מתנות תמיד לעמוד במלחמותיו, ואינם יכולים להלחם בהרים ובחומות, שאין הסוסים יכולין לעלות לשם, אבל ארבה זה מה כתוב בו, כמראה סוסים מראהו, כקול מרכבות על ראשי ההרים, בעיר ישוקו בחומה ירוצון בבתים יעלו בעד החלונים יבואו כגנב (יואל ב ד ה ט), ועליהם נאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> הילק הגזם והחסיל חילי הגדול (שם שם כה).

Verse 15



Verse 16

וימהר פרעה לקרא למשה ולאהרן ויאמר חטאתי לה׳ אלהיכם ולכם. מהו לכם, לפי שאמרתי יהי כן ה' עמכם (לעיל פסוק י).

Verse 17

ועתה שא נא חטאתי אך הפעם והעתירו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מה עתר זה מהפך את התבואה ממקום למקום, כך תפלת הצדיקים מהפכת הגזירה ממדה רעה לטובה.
 ויסר מעלי רק את המות הזה. בישרו פיו על מכת בכורות.

Verse 18



Verse 19

ויהפוך ה׳ רוח ים. הוא שאמרתי שמהפך הקב״ה מדת אכזריות למדת רחמנות, מפני תפלתן של צדיקים.
 וישא את הארבה ויתקעהו ימה סוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ים סוף הוא למצרים מן המזרח, לפי שהארבה מן המזרח בא, שנאמר ורוח הקדים נשא את הארבה, וקדים הוא מזרח, והוליך הרוח את הארבה במערב ארץ מצרים, והוא מקום ישוב שדות וכרמים, וכשנהפך הרוח חזר הארבה ממקום שבא, שנאמר ויתקעהו ימה סוף, למה נקרא שמה ים סוף, שכל כופה וסערה באה מן הים ההוא, שהמדבר בוקע בו.
 לא נשאר ארבה אחד בכל גבול מצרים. בוא וראה הצפרדעים לפי שהבאישו כתוב ויצברו אותם חמרים חמרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אבל הארבה לא מתו במצרים, כדי שלא יאכלום המצריים ויהנו בהם.

Verse 20

ויחזק ה׳ את לב פרעה. בתחלה ויחזק לב פרעה (שמות ט לה), ולבסוף ויחזק ה׳ את לב פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> היינו דאמר ריש לקיש בא ליטמא פותחין לו, ולכן אמר יחזקאל (יחזקאל ג כ) ונתתי מכשול לפניו,ואומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ואנכי פתיתי את הנביא ההוא (שם יד פ), שכיון שאדם חפץ ברשע, הוא נכשל מן השמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ובא ליטהר מסייעין אותו.

Verse 21

ויאמר ה׳ אל משה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> נטה את ידך על השמים ויהי חשך. אותו חשך שאמרתי להיות יהיה על ארץ מצרים לבד.
 וימש חשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> וימששו מצרים חשך ולא אור, ואע״פ שהוא בש׳ אחד, הרי כתוב אולי ימושני אבי (בראשית כז יב), בש׳ אחד והוא לשון מישוש, כי הנ׳ והיו״ד טפל לתיבה, כלומר ימיש אותו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ד״א מלשון לא ימיש עמוד הענן (שמות יג כב), כלומר אחר שבא חשך הלילה; בא חשך מצרים ונתחברו חשך של לילה וחשך היום כאחד, וזה בלא התראה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ומכת החשך למה היא באה, על שהיה המצרי אוחז את העברי ואומר לו עמוד עד שאני אוכל, והנר מונח דולק על ראשך, ולא תזוז לכאן ולכאן, ואם תזוז הריני חותך ראשך בסייף, לפיכך ויהי חשך אפלה בכל ארץ מצרים שלשת ימים, כשיעור שלשת ימים, כי לא נפרד היום מן הלילה, לדעת מתי יום ומתי לילה, אלא כשיעור שלשת ימים.

Verse 22



Verse 23

לא ראו איש את אחיו. אפילו אם היה מדליק נר היה כבה, כשם שאומרים בני אדם על חשך שבהרי חשך, כי אפילו נרות אין דולקות שם ונכבות מפני החשך.
 ולכל בני ישראל היה אור במושבותם. והיו ישראל נכנסין בבתיהן ונוטלין כל מה שהיו למצריים ואין מרגישין, הרמיזם הקב״ה היאך שישראל עתידין לצאת מאפלה לאורה, והם המצריים עתידין להיות שותקין, עליהם נאמר ורשעים בחשך ידמו (ש״א ב ט), ומכה זו בלא התראה, כי בראשונה היה מתרה בו ב׳ פעמים, ובשלישית בלא התראה באת להם המכה, וכן כל המכות שנים בהתראה והשלישית בלא התראה, וכיון שנהפך המטה לנחש, כסבור היה פרעה שכשפנים הם משה ואהרן, אמר לו פרעה למשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> תבן אתה מכניס לעפרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כלומר עפרים מקום כולו תבן, ומשם מוציאים תבן לשאר עיירות, כך למה את בא לעשות כשפים, ומצרים הוא מלאה כשפים, אמר לו משה לפרעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> למתא ירקא ירקא שקול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> כלומר לעיר שהיא מלאה ירק הולך לשם ירקות, כלומר אין הדבר נמכר בטוב אלא במקום שעושין אותו, ואם ארץ מצרים מלאה כשפים, המעשים של הקב״ה גדולים מהם, וכיון שלא קמו איש מתחתיו שלשת ימים נלאו, שנאמר ויקרא למשה ולאהרן, זה היה מעשה אחר שלשה ימים של חשך, שהרי כתיב ולא קמו איש מתחתיו שלשת ימים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אמרו שלשת ימים היה חשך ואפלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> עוביו כדינר זהב, ושלשת ימים אחרים היה חשך ולא אפלה, קל ממנו וביום הז׳ התחיל להאיר.

Verse 24

ויקרא פרעה אל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> יש אומרים כי משבט התחילו המכות למצריים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> לפיכך נקרא שבט שבט למצריים, חשוב עשר מכות לשמונה שבועות, ארבעה בחודש שבט, וארבעה באדר, ושנים בחצי ניסן, ובחמשה עשר בניסן יצאו, כאשר שמע למצרים יחילו כשמע צור (ישעיה כג ה).

Verse 25

ויאמר משה גם אתה תתן בידינו זבחים ועולות.

Verse 26

וגם מקננו ילך עמנו. וכתיב ויקרא גם פרעה לחכמים ולמכשפים (שמות ז יא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אמרו רז״ל גם לרבות אשת פרעה, שהיא התחילה לקרוא למכשפים, ואח״כ פרעה, לכך נאמר גם פרעה, ומשה רבינו אמר וגם מקננו לרבות רכוש מצרים, שנאמר ואחרי כן יצאו ברכוש גדול (בראשית טו יד).
 לא תשאר פרסה, לא תשאר בהמה טהורה המפרסת פרסה.
 כי ממנו נקח לעבוד את ה' אלהינו ואנחנו לא נדע מה נעבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> באותיות יש מהם כמו עתידות, והם עברות, כמו י׳ יעשו עגל בחורב (תהלים קו יט), וכן נדע, כמו אין אנו יודעין מה נעבוד את ה׳, שהרי כאן כתוב תעבדון את האלהים על ההר הזה (שמות ג יב).

Verse 27

ויחזק ה׳, שהחזיק את לבו מתחלה החזיקו הקב״ה.

Verse 28

ויאמר לו פרעה לך מעלי השמר לך אל תוסף ראות פני. זה שאמר הכתוב בפי כסיל חוטר גאוה (משלי יד ג), ואומר ופי אויל מחתה קרובה (שם י יד).

Verse 29

ויאמר משה כן דברת. יפה אמרת, לא אוסיף עוד ראות פניך, וכן היה.





Verse 1

ויאמר ה׳ אל משה עוד נגע אחד אביא על פרעה ועל מצרים. לימד על שאר מכות שנקראו נגעים.
 גרש יגרש. כאדם שמחזיק בחבירו להוציאו מביתו, וכה״א ותחזק מצרים על העם (שמות יב לג).

Verse 2

דבר נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אין נא אלא לשון בקשה, אמר לו הקב״ה למשה בבקשה ממך לך אמור להם לישראל, וישאלו איש מאת רעהו ואשה מאת רעותה, וכי מצרים ריעיהם של ישראל היו, שהכתוב אומר איש מאת רעהו ואשה מאת רעותה, אלא מלמד שאחרי המכות נהיו המצריים כריעים וכאוהבים לישראל, כדי להשאיל להם כליהם, וישראל היה אומר לו למצרי ריעי ואהובי השאילני כלי זה, או מלבוש זה, כלי כסף וכלי זהב זה, ולא היה לו למצרי פנים למונעו ממנו, שנאמר ויתן ה׳ את חן העם בעיני מצרים (שמות יא ג), לקיים מה שנא׳ ואחרי כן יצאו ברכוש גדול (בראשית טו יד), אמר הקב״ה כשם שנתקיים עליהם כי גר יהיה זרעך (שם שם יג), כך יתקיים עליהם ואחרי כן יצאו ברכוש גדול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ואם תאמר והלא בשלשה ימי אפלה לקחו כל אשר להם, תשובתך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> בשלשה ימי אפלה לקחו המטמוניות ולא הרגישו המצריים, ומה שהיה להם בבתים השאילום, והלא דברים קל וחומר הם שלא הבטיחם הקב״ה אלא בדבור אחד זכו לכך, אנו שהבטיחנו על ידי כל נביא וחוזה על אחת כמה וכמה, עוד אבנך ונבנית <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בתולת בת ציון עוד תעדי תופיך (ירמיה לא ג), עוד יאמרו באזניך בני שכוליך (ישעיה מט כ), אז תשמח בתולה (ירמיה לא יב), אז יאמרו בגוים (תהלים קכו ב), אז תראי ונהרת (ישעיה ס ה), אז ימלא שחוק פינו (תהלים קכו ב), וכאלה רבות ישועות ונחמות אשר הבטיחנו הקב״ה, לכך נאמר לכן חכו לי נאם ה' (צפניה ג ח), אשרי המחכה ויגיע (דניאל יב יב), ואשרי כל חוכי לו (ישעיה ל יח), קוה אל ה׳ חזק ויאמץ לבך וקוה אל ה׳ (תהלים כז יד).

Verse 3

ויאמר משה כה אמר ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> זה הדבר אומרו משה בעמדו לפני פרעה, בשעה שאמר לו כן דברת לא אוסיף עוד ראות פניך קודם שיצא היתה שם יד ה׳, שנאמר ויאמר ה׳ אל משה עוד נגע אחד אביא על פרעה, ואמר לו כחצות הלילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לפיכך אמר משה רבינו [כה אמר ה׳ כחצות הלילה אני יוצא, ויש לנו כיוצא בהם במקרא] כה אמרה׳ אלהי ישראל שימו איש חרבו על ירכו (שמות לב כז), ואומר כה אמר ה׳ כעת מחר סאה סולת בשקל (מ״ב ז א), מלמד שלפי השעה נצנצה רוח הקודש עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ד״א כחצות הלילה. לפי שידע משה רבינו שאיצטגנונים של פרעה לא היו יכולין לעמוד על חצות הלילה, כדי שלא יאמרו משה בדאי הוא, אמר כחצות, או קודם לכן או אחר כן כי אם סמוך לחצות.
 רובן של עובדי כוכבים לוקים בלילה, שנאמר כל חשך טמון לצפוניו (איוב כ כו), במבול כתיב והפך לילה וידכאו (שם לד כה), בחמשה מלכים כתוב ויחלק עליהם לילה (בראשית יד טו), בסדום כתיב וכמו השחר עלה (שם יט טו), לפי שכבר הוכו מן הלילה, בלבן כתוב ויבא אלהים אל לבן הארמי בחלום הלילה (בראשית לא כד), וכן נאמר באבימלך ובפרעה.
 בסיסרא כתוב הכוכבים ממסלותם נלחמו עם סיסרא (שופטים ה כה), בסנחריב כתוב ויהי בלילה ההוא (מ״ב יט לה), בבלשצר כתוב ביה בליליא קטיל בלשאצר מלכא (דניאל ה ל), בהמן כתיב בלילה ההוא נדדה שנת המלך (אסתר ו א), להביא פורעניות על המן, כן יאבדו כל אויביך ה׳.
 אני יוצא בתוך מצרים. דרך גבורה, שנאמר ויצא ה׳ ונלחם בגוים ההם (זכריה יד ג), כי הנה ה׳ יוצא ממקומו (ישעיה כו כא), יצאת לישע עמך (חבקוק ג יג), כל אלה לשון גבורה, שנאמר ה׳ כגבור יצא וגו׳ (ישעיה מב יג), לכך נאמר אני יוצא, בכבודו הגדול נגלה בתוך מצרים.

Verse 4



Verse 5

ומת כל בכור. וימות, כמו והשכיל ועשה (ירמיה כג ה), ופירוש כמו ישכיל ויעשה, כן ומת וימת.
 כל בכור. הוא שאמר הקב״ה למשה ואמרת אל פרעה וגו׳, ואומר אליך שלח את בני ויעבדני ותמאן לשלחו הנה אנכי הורג את בנך בכורך (שמות ד כג).
 מבכור פרעה היושב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> הוא הראוי להיות יושב על כסאו.
 עד בכור השפחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> הוא בכור השבי (שם יב כט).
 אחר הרחים. כמו אשר בבית הבור (שם), אלא ששינה הכתוב בלשון.
 וכל בכור בהמה. השווה הקב״ה המצריים לבהמתם, מפני שתועבת מצרים היתה בהמתם.

Verse 6

והיתה צעקה גדולה בכל ארץ מצרים אשר כמוהו לא נהיתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לשון זכר, כלומר כמוהו כאותו הלילה לא נהיית צעקה, כי הצעקה לשון נקבה, וכמוהו לילה דומה לאותו לילה, לא תוסיף צעקה, חצי הפסוק לשון זכר, וחצי הפסוק לשון נקבה, לפי שחציה עונה על הלילה, וחציה על הצעקה.

Verse 7

ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כמו לא יצרח כלב, שלא ינבח.
 למאיש ועד בהמה. כלומר אפילו בהמתם של ישראל שהיו מנהגין את בהמתם לצאת לדרך לא יחרץ להם כלב את לשונו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> לשנו חסר ו׳, כלומר לא יזיקם בשנו ולא בלשונו.
 למען תדעון. על כל תוכחה ותוכחה הביא בו ידיעה, למען תדעון, למען תדע, וכן כולם, לפי שאמר בתחלה לא ידעתי את ה׳ (שמות ה ב).

Verse 8

וירדו כל עבדיך. ירידה תהיה להם לרדת ממדרגתם.
 אלה אלי. מלמד שלפני כל השרים היה מדבר אל פרעה.
 צא אתה וכל העם אשר ברגליך. לרגליך נצולים כלם.
 ואחרי כן אצא. ביד רמה.
 ויצא מעם פרעה, זה מודיע כי משעה שאמר לו לא אוסיף עוד ראות פניך (שמות י כט), לא זז משם עד שאמר לו למשה רבינו כל הדברים האלו.

Verse 9

ויאמר ה׳ אל משה לא ישמע אליכם פרעה. זה הדבור קודם לכן נאמר לו למשה רבינו ולא ישמע אליכם פרעה, שנאמר ואני ידעתי כי לא יתן אתכם מלך מצרים להלוך (שמות ג יט), זה הפסוק מוקדם ומאוחר, וכן הוא אומר ומשה ואהרן עשו את כל המופתים האלה, ולאחר שיצא משה מעם פרעה קודם מכת בכורות אמר לו פרשת בכורות, ופרשת חוקת הפסח, ופרשת קדש לי, ופרשת פטר רחם, כדי לחנכם במצות, ישתבח שמו של אלהינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> שהביא המכות על פרעה ועמטו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כטכסיס מלכים, בתחלה סכר להם אמת המים, שנאמר ויהפוך לדם יאוריהם ונוזליהם בל ישתיון (תהלים עח מד), כיון שלא חזרו הביא עליהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> קלנים, אלו הצפרדעים, כיון שלא חזרו ירה בהם חצים אלו הכנים, שנאמר ותהי הכנם באדם ובבהמה (שמות ח יג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שהיתה נכנסת בתוך גופו של מצרי כחץ, כיון שלא חזרו הביא בהם את <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> הלגיונים, אלו הם הערוב, שנאמר הנני משליח בך וגו׳ (שם ח יז), ואומר ישלח בם חרון אפו (תהלים עח מט), כיון שלא חזרו הביא בהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> דורמייסות, זה הדבר, והרג את מקניהם, כיון שלא חזרו הביא בהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> נפט, זה השחין כיון שלא חזרו השליך עליהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אבני בליסטראות, זה הברד, כיון שלא חזרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> גירה בהם אוכלסין הרבה, זה ארבה, כיון שלא חזרו נתנם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> בבית האסורים, זה החשך, ואח״כ הכה הגדולים שבהם, שנא׳ ומת כל בכור (לעיל פסוק ה).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כתוב במדרש שיר השירים על אשה אחת שהטמינה את בנה בראש הגג, ומפני שאמר משה ומת כל בכור, הסבירה היא שינצל על ראש הגג, הרגישו בו הכלבים ואכלוהו, עמדה בחצי הלילה לבקשו, והנה אכלוהו הכלבים, והיא הקיצה כל המצריים בקולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כמו פורענות מצרים תהיה פורענות אדום, מצרים בדם, ואדום בדם, שנאמר ונתתי מופתים בשמים ובארץ דם ואש, השמש יהפך לחשך והירח לדם לפני בוא יום ה׳ (יואל ג ג ד), במצרים קול צפרדעים, ובאדום קול שאון, דכתיב קול שאון מעיר (ישעיה סו ו), במצרים נהפך עפרה לכנים, ובאדום לזפת, שנאמר [ונהפכו נחליה לזפת] והיתה ארצה לזפת בוערה (שם לד ט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> במצרים [ערוב, ובאדום כתוב וירשוה קאת וקפוד וינשף ועורב ישכנו בה (ישעיה לד יא), במצרים] דגם בדבר, ובאדום כתיב ונשפטתי אתו בדבר ובדם (יחזקאל לח כב), במצרים לקו בשחין, ובאדום כתיב המק בשרו (זכריה יד יב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> במצרים [לקו בברד, ובאדום כתיב וגשם שוטף ואבני אלגביש (יחזקאל לח כב), במצרים] לקו בארבה, ובאדום כתיב אמור לצפור כל כנף ולכל חית השדה (יחזקאל לט יז), במצרים לקו בחשך, ובאדום כתיב נטה עליה קו תוהו ואבני בוהו (ישעיה לד יב), ואומר כי הנה החשך יכסה ארץ (שם ס ב), וכשם שבמצרים הרג הבכורות, כך באדום כתיב נסיכי צפון כולם (יחזקאל לב ל), במצרים פרע מאלהיהם, ובאדום כתיב יפקוד ה׳ על צבא המרום במרום ועל מלכי האדמה על האדמה (ישעיה כד כא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כך דרש ר׳ תנחומא במדרשו.

Verse 10







Verse 1

פרשת החודשויאמר ה' אל משה ואל אהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שומע אני שהיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> הדבור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> למשה ולאהרן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ת״ל ויהי ביום דבר ה׳ אל משה בארץ מצרים (שמות ו כח), א״כ למה נאמר למשה ולאהרן, ללמדך שכשם שהיה משה (ד) כלל לדברות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> ולמאמרות, כך היה אהרן.
 ויאמר ה׳ אל משה ואל אהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> הקיש הכתוב אהרן למשה, מה משה דיין לפרעה, אף אהרן דיין לפרעה, מה משה אומר דבריו ואינו ירא, אף אהרן אומר דבריו ואינו ירא.
 בארץ מצרים. חוץ לכרך, אתה אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> חוץ לכרך או אינו אלא בתוך הכרך, כשהוא אומר כצאתי את העיר אפרוש את כפי (שם ט כט), והלא דברים קל וחומר, ומה תפלה קלה לא התפלל אלא חוץ לכרך, דבור חמור לא כל שכן, ומפני מה לא דבר עמו בתוך הכרך, לפי שהיתה מצרים מלאה גלולים ושקוצים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> עד שלא נבחרה ארץ ישראל היו כל הארצות כשרות לדבור, משנבחרה ארץ ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> לא הוכשרו לדבור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> שכן מצינו ביונה שנאמר בו ויקם יונה לברוח תרשישה מלפני ה׳ (יונה א ג). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> והכתוב אנה אלך מרוחך ואנה מפניך אברח (תהלים קל טז), אלא אמר יונה אלך לחוצה לארץ מקום שאין שכינה נגלית, לפי שהגוים קרובי תשובה הם, כדי שלא לחייב את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> משל לעבד של כהן שברח לבית הקברות מקום שאין רבו יכול לבוא, אמר לו רבו, אני לא אכנוס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אשלח אחריך עבדים כיוצא בך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כך ברח יונה, וה׳ הטיל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> רוח סערה אל הים (יונה א ד), לפיכך לא נדבר עמו פעם שלישית, שנא' ויהי דבר ה׳ אל יונה שנית (שם ג א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שנית נדבר עמו, שלישית לא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר׳ נתן אומר לא הלך יונה אלא לאבד את עצמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שכן הנביאים נותנין נפשם על ישראל.
 לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> צא אמור להם מיד, דברי ר׳ ישמעאל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ד״א לאמר. לך אמור להם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מיכן לאומר לחבירו דבר, שהוא בבל יאמר, עד שיאמר לו לך ואמרו.

Verse 2

החדש הזה לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> א״ר ישמעאל משה הראה את החדש לישראל ואמר להם כזה ראה וקדש וקבעו בו לדורות, והלא כל הדברות שנדבר הקב״ה עם משה, לא דבר עמו אלא ביום, וכאן כיצד נדבר עמו בלילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ר׳ אלעזר אומר נדבר עמו ביום עם חשכה והראהו החדש עם חשכה.
 החדש הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> זה ניסן, אתה אומר זה ניסן, או אינו אלא בשאר החדשים, כשהוא אומר וחג האסיף בצאת השנהה (שמות כג טז), וחג האסיף תקופת השנה (שם לד כב), צא וראה אי זה הוא חודש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שיש בו חג ואסיף ותקופה ושנה יוצאה בו ונקרא שביעי, אין אתה מוצא אלא תשרי, לאחר שלמדת תשרי שהוא שביעי, הוי למד שהחודש הראשון הוא ניסן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וכן כתבו אנשי כנסת הגדולה, בחודש הראשון הוא חודש ניסן (אסתר ג ז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ניסן שבו נעשים נסים לישראל, ובו יצאו מעבדות לחירות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> תנן התם ארבעה ראשי שנים הם, באחד בניסן ראש השנה למלכים, ואמרי׳ למלכים למאי הילכתא, א״ר חנינא לשטרות כיון שמיוחד ראש השנה וכבר מונין לשטרות הימנו, מתוך כך ניכרין המוקדמים והמאוחרין להכשירם ולפוסלם) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> דתנן בשלהי מס׳ שבועות פרוזבול המוקדם כשר והמאוחר פסול, שטרי חובות המוקדמין פסולים, והמאוחרין כשרין, מאי טעמא דפרוזבול, שכיון שראה הלל הזקן שנמנעו העם מהלוות זה לזה, והיו עוברין על מה שכתוב בתורה השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל לאמר קרבה שנת השבע שנת השמטה ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו (דברים טו ט), עמד ותקן להם פרוזבול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מאי פרוזבול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> פרוסבולי ובוטי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> כולי אלו עשירים, בוטי אלו עניים, תקון לעניים שילוום ממון, תקון לעשירים שלא יתחייבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> וזה תקון של פרוזבול, מוסרני לכם ב״ד שבמקום פלוני, כל חוב שיש לי ביד פלוני שאגבנו בכל עת שארצה, והדיינין חותמין מלמטה, או העדים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כדי שיהא האדם סומך על שטרו ולא יגוש את רעהו כי קרא שמטה, לפיכך אם הפרוזבול מוקדם לחוב כשר, שלא חלה שמטה עליו, ואם מאוחר לחוב פסול, שהרי נתחייב לשמט, אבל שטרי חוב המוקדמין לנתינת המעות פסולין, שהרי גובה מן הלקוחות שלא כדין, שאין הלוה חייב כלום למלוה בזמן השטר, כי אמנה היה דבריהם, שהבטיחו מלוה ללוה לתת לו בתשרי, ולא נותנם לו עד ניסן, והואיל והשטר נכתב מתשרי, גובה מן הלקוחות שמתשרי שקודם ניסן, והוא שלא כדין, שהרי עד ניסן לא נתחייב הלוה למלוה כלום, ובמה יבחנו השטרות הללו, אם מוקדמין הם, אם מאוחרין, מחמת הזמן הכתוב בהן, שאם כתוב בו בשנת אחת למלך בירח ניסן, והעדים מעידים כי בשנה אחת למלך בירח תשרי ניתן הממון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> בידוע שהשטר הזה מוקדם הוא ופסול, שאין מונין למלכים אלא מניסן, ואם כתוב בשטר בשנה שניה למלך בניסן, והעדים אומרים באחת למלך בתשרי, ידענו שזה ניסן שאחר תשרי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> והשטר מאוחר וכשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> והמוקדם פסול, ידענו שזה פסול בזמנו לגבות מנכסין משועבדים, לפי ששטר שנפסל מקצתו נפסל כולו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> אבל מן המשוחררין גובה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ומנלן דלמלכים מונין מניסן, משלמה דכתיב ויהי בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים בשנה הרביעית בחודש זיו הוא החדש השני למלך שלמה על ישראל (מ״א ו א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> זיו זה אייר, לכן שנינו באחד בניסן ראש השנה למלכים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ולרגלים, דכתיב בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות (דברים טז טז), לענין נדרים בבל תאחר דבעינן ג׳ רגלים כסדרן וחג המצות תחלה.
 לכם ראש חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> לכם ולא לאומות העולם שהרי אומות העולם מונין מתשרי.
 הוא לכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> סימן הוא לכם שאתם מונין ללבנה ואומות העולם מונין לחמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> הקטן מונה לקטן, והגדול מונה לגדול.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> וכשם שהחודש מתחדש. כך ישראל עתידין להתחדש.
 שנאמר קומי אורי כי בא אורך וכבוד ה׳ עליך זרח, (ישעיה ס א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> וכשם שהלבנה מושלת ביום ובלילה, כך ישראל נוחלין העולם הזה והעולם הבא, וכשם שאין כח ללבנה ביום, כך אין כח לישראל בעולם הזה מפני האומות.
 ד"א החודש הזה לכם ראש חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> חידוש הוא לכם, שנאמר או הנסה אלהים לבוא לקחת לו גוי מקרב גוי (דברים ד לד).
 ראשון הוא לכם. מה ת״ל לפי שנא׳ החדש הזה לכם ראש חדשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> סבור אתה מיעוט חדשים שנים, ת״ל לחדשי השנה, לכל חדשי השנה.
 ד״א ראשון הוא לכם לחדשי השנה. שכיון שקידשתה חודש ניסן אי אתה רשאי לעברו ולעשות ניסן אחר, שנאמר ראשון הוא לכם, (מח) זה ניסן ואין אחר ניסן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ומנין שמעברין את אדר לעשות אדר שני, שנא׳ שמור את חדש האביב ועשית פסח (שם טז א), שמור את חדש לאביב ואביב לפסח שיבוא אביב בזמנו, הא כיצד עיבר את אדר שיבוא אדר בזמנו.
 ת״ר על שלשה סימנין מעברין את השנה, על אביב ועל פירות האילן, ועל התקופה שהיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> במס׳ סנהדרין פ״א. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> וכה״א במלכים, ולשלמה שנים עשר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> נציבים על כל ישראל וכלכלו את המלך ואת ביתו חודש בשנה יהיה על האחד לכלכל (מ״א ד ז), וכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> ונציב אחד בארץ (שם שם יט), זה היה כנגד חודש העיבור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> וכמה עיבור שנה חודש, שנאמר שמור את חדש האביב (דברים טז א), חודש הסמוך לאביב, הוי אומר זה אדר השני, ולא עוד אלא כשם שהחודש מתעבר ממנויו יום אחד לחדש, כך שנה מתעברת למינוייה חודש אחד לי״ב חודש, ומה חודש עיבורו בסופו, אף שנה עיבורה בסופה.
 ד״א ראשון הוא לכם. כיוצא בכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מה אתם בית דין אף לדורות בבית דין שלא תהא השנה מתעברת אלא עפ״י בית דין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> כך עושין בארץ ישראל לפני ראש הישיבה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מדרש ויאמר ה׳ אל משה ואל אהרן. זש״ה ענה דודי ואמר לי קומי לך רעיתי יפתי ולכי לך (שה״ש ב י), ענה דודי, ע״י משה, ואמר לי, ע״י אהרן, קומי לך, מן הגלות, רעיתי, בזכות אברהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> שריעה ואיחה אותי, יפתי, בזכות יצחק שייפה מעשיו ופשט צוארו לשחיטה על שמי, ולכי לך, בזכות יעקב שנאמר לו.קום לך פדנה ארם (בראשית כח כ), כי הנה הסתו עבר (שה״ש ב יא), אלו צרות המצריים, הגשם חלף, זה שיעבוד מצרים, הנצנים נראו בארץ (שם שם יב), אלו משה ואהרן, עת הזמיר הגיע, הגיע עת ליזמר, לחתך את המצריים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ד״א עת הזמיר הגיע. לומר עזי וזמרת יה (שמות טו ב), וקול התור, קול מתן תורה, התאנה חנטה פגיה, אלו רשעי ישראל שמתו בשלשת ימי אפלה, והגפנים סמדר, (נט) אלו בחורי ישראל, נחנו ריח, במעשיהם הטובים.
 החודש הזה לכם ראש חדשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> לכם הוא מסור, ולא אתם מסורין בידו, שאם לא נראה בזמנו מקדשין אותו ישראל על החשבון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> שמואל בר אבא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> כל חודש שהוא נולד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> קודם שש שעות יש כח לעין לראות, משש שעות ולמעלה אין בו כח העין לראות, ואותו חודש נולד אחר חצות ואין מקדשין אותו, לפיכך הראהו הקב״ה למשה החדש הזה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> תני דבי ר' ישמעאל אלמלא לא זכו ישראל אלא להקביל פני אביהם שבשמים כל חדש וחדש דיים. אמר אביי הלכך צריך לברך עליו מעומד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> מאי מברך, בא״י אמ״ה אשר במאמרו ברא שחקים, וברוח פיו כל צבאם, חוק וזמן נתן להם, שלא ישנו את תפקידם, ששים ושמחים לעשות רצון קוניהם, פועלי אמת שפעולתם אמת, וללבנה אמר שתתחדש עטרת תפארת לעמוסי בטן, שהן עתידין להתחדש כמותה, להלל ולפאר ליוצרם על כבוד מלכותו בא״י מחדש חדשים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ובזמן שהיו ישראל שרוין על אדמתם היו מקדשין את החדש עפ״י ראיית העדים, וכשגלו אין בית דין קבוע לחקור ולדרוש, וכדי שלא יהו ישראל עושין ב' ימים טובים בשינוי זה מזה, האב היום, והבן מחר, ואחיו למחרת, עמדו ישראל על תקנות סוד העיבור שהיו מחשבין מאדם ועד נח, ונח מסרו לשם, ושם ליעקב אבינו, ויעקב אבינו לקהת, וקהת לעמרם, ועד היום הזה הוא מסור לחכמי ישראל לקדש בו חדשים, ואע״פ שמצוה לקדש על הראייה אינו חובה לומר שאם לא נתקדש על הראייה אינו מקודש, תדע לך אם היה זמן מעונן ולא נראית הלבנה עשרה ימים, תאמר שלא נקדש חדשים, לכך נאמר שני פעמים בפסוק לכם לכם, לכם לראייה לקדש, ואם לא, לכם סוד העיבור. ואם תאמר היאך מתאחר בראייתו אחר הקידוש, (סו) הוא שאמרו רז״ל עשה ירח למועדים, מועדים הרבה יש לו, פעמים שבא בארוכה פעמים שבא בקצרה, ולכך ראוי לסמוך על סוד העיבור ולא לעשות ישראל אגודות אגודות להיות זה מחלל שמירת יום קודש של זה, ולאכול ביום עינוי של זה, מזה יתבונן כל בני בינה, שאם תהיה שנה גשומה, ותתכסה הלבנה עשרה ראשי חדשים, אם יבואו לעשותן כולן שלימין כמשפט נח בתיבה ואח״כ תראה הלבנה תהיה בשליש הרקיע ולזה יהי׳ לו ראש חודש, ללמדך כי אין זה דרך הדעת לחשב החדשים משלשים יום כולן, ומי שעושין אותו ברשע, אין חסים על כבוד קונם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ועליהם אמר ישעיה הנביא רועים רבים שחתו כרמי (ירמיה יב י), רועיהם התעום הרים שובבים מהר אל גבעה (שם נ ו), וילכו במועצות בשרירות לבם (שם ז כד), וכיון שאמר הכתוב כי כל הנפש אשר לא תעונה בעצם היום הזה (ויקרא כג כט), לכל ישראל צוה המצוה הזאת להיות צומים ומתענים ביום אחד בשוה, ולא זה היום וזה למחר, וכבר ישראל נפוצים בארצות שאין הלבנה נראית כדרך שהיתה נראית בארץ ישראל, והתורה אמרה תורה אחת יהיה לכם (במדבר טו כט), לא חילוק דתות, ובזכות ראש וראשון יגאלנו צורנו, מראש וראשון, ראש זו גלות בבל, וראשון זה עשו, דכתיב ויצא הראשון (בראשית ו כה), ונודה לצורנו שהוא ראש לכל ראשון.

Verse 3

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> דברו אל כל עדת בני ישראל. א״ר ישמעאל וכי שניהם היו מדברים, והלא כבר נאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ואתה תדבר אל בני ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> אלא כיון שהיה משה רבינו מדבר היה אהרן מימינו, ואלעזר משמאלו, ואיתמר מימין אהרן, והי׳ הדבור יוצא מביניהן, כאילו יוצא מבין שניהם, ר׳ שמעון בן יוחי אומר משה היה חולק כבוד לאהרן, ואהרן למשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> והדבור יוצא מביניהון, כאילו שניהם מדברין.
 אל כל עדת בני ישראל. מלמד שהמצוה על כל ישראל.
 לאמר. לדורות.
 בעשור לחודש הזה. מה בא ללמדנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> להוציא פסח דורות שאין צריך להיות מקחו מבעשור אלא כל זמן שירצה.
 ויקחו להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> וכי כולן היו לוקחין, אלא אחד היה לוקח על ידי כל הבית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מיכן דשלוחו של אדם כמותו.
 איש שה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> טלה וגדי בכלל שה, שנאמר שור שה כשבים ושה עזים (דברים יד ד).
 לבית אבות. אלו משפחות, כענין שנאמר למשפחותם לבית אבותם (במדבר א ב). מנין שאם היה עשר משפחות לבית אב אחד, שיוצאים בפסח אחד, ת״ל שה לבית.

Verse 4

ואם ימעט הבית מהיות משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> בא הכתוב ללמדך שכולן נמנין על הפסח, ומושכין ידיהם ממנו עד שישחוט, דכתיב מהיות משה מהווייתו של שה שהוא חי, ר׳ יהודה אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ובלבד שלא יהא שם אחד מן החבורה ראשונה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> לעשות טפילה עיקר ועיקר טפילה.
 ולקה הוא ושכנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ר׳ ישמעאל אומר מנין שאם רצה אדם למנות אחרים עמו על פסחו שהוא רשאי, ת״ל ולקח הוא ושכנו.
 הקרוב אל ביתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> שכינו מכל מקום אלא שדיבר הכתוב בהווה, ואמר הקרוב אל ביתו.
 במכסת נפשות. אין מכסת אלא מנין, שישחטנו למנוייו, ומנין שאם שחטו שלא למנוייו פסול, ת״ל איש לפי אכלו, שנה עליו הכתוב לפסול שלא למנוייו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ד״א במכסת נפשות. מה ת״ל, לפי שאמר איש לפי אכלו, אין לי אלא איש, אשה טומטום ואנדרוגינוס מנין, ת״ל נפשות.
 איש לפי אכלו. להוציא את החולה ואת הזקן ואת הקטן שאינן יכולין לאכול כזית, שאין שוחטין עליהם.
 תכוסו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> ר׳ יאשיה אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> לשון סורסי הוא, כאדם שאמר להכירו כוס לי טלה זה.
 על השה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> כל זמן שהוא חי נמנין ומושכין ידיהם הימנו.

Verse 5

שה תמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> להוציא בעל מום.
 זכר. להוציא טומטום ואנדרוגינוס ונקבה.
 בן שנה. להביא כל שנתו מתחלתו ועד סופו.
 מן הכבשים ומן העזים. מזה בפני עצמו, ומזה בפני עצמו.
 תקחו. ולא גזול.

Verse 6

והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר יום לחודש הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> פסח מצרים בלבד טעון שמירה מבעשור, אבל לא פסח דורות, שנאמר בחודש הזה (שמות יג ה).
 ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> וכי כל הקהל שוחטין אלא אחד שוחט על יד אחרים, מיכן ששלוחו של אדם כמותו.
 ד״א והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר. למה היה פסח מצרים לקיחתו מבעשור, רמז להם שעתידין ישראל לעבור בירדן בעשור, שנאמר והעם עלו מן הירדן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> בעשור לחודש הזה (יהושע ד יט), תבא זכות לקיחת הפסח ותתחבר עם לקיחת האבנים מן הירדן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> ד״א למה הקדים לקיחת הפסח מבעשור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> ר׳ מתיא בן חרש אומר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> לפי שהגיע זמן השבועה שנשבע הקב״ה לאברהם אבינו שיגאל את בניו, כדי שיהא עסוקין במצות, שנאמר ואעבור עליך ואראך והנה עתך עת דודים (יחזקאל טז ח), עת דודים אלו האבות, ואפרוש כנפי עליך (שם), אלו המצות, ואעפ״כ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> ארבע מצות היו להם לישראל, לא נחשדו על העריות, לא שינו את שמותם, לא שינו את לשונם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> לא גילו את סודם. לא נחשדו על העריות, דכתי׳ ויצא בן אשה ישראלית והוא בן איש מצרי (ויקרא כד י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> אחת היתה ופירסמה הכתוב, לא שינו את שמותם, כדרך שנתייחסו כשירדו למצרי׳ כך נתייחסו בעלייתן, ראובן שמעון לוי ויהודה. לא גילו את סודם, דכתיב ושאלה אשה משכנתה (שמות ג כב). לא שינו את לשונם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> דכתיב אלהי העבריים נקרא עלינו (שם ה ג) ולהלן כתיב ויבא הפליט ויגד לאברם העברי (בראשית יד יג).
 ד״א והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר יום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> אמרו לו למשה הן נזבח את תועבת מצרים לעיניהם ולא יסקלונו (שמות ח כב), אמר להם קחו לכם, ויהיה לכם למשמרת, ואתם מונין מן הלקיחה, שכשם שלא עשו לכם כלום על הלקיחה ועל הקשירה, כך לא יעשו לכם כלום על השחיטה.
 ד״א והיה לכם למשמרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> נאמר שמירה בפסח, ונאמר שמירה בתמיד, דכתיב תשמרו להקריב לי במועדו (במדבר כח ב), מה פסח טעון ביקור ארבעה ימים ׳ אף תמיד טעון ביקור ארבעה ימים קודם שחיטה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> מיכן אמרו אין פוחתין מששה טלאים המבוקרים מלשכת הטלאים, כדי לשבת ולשני ימים טובים של ראש השנה, מוסיפים לעולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> הא ארבעה ימים קודם יום טוב שאם יארע יום חמישי וששי יום טוב הוי יום ראשון ושני ושלישי ורביעי קודם ליום טוב ד׳ ימים.
 ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> בין בחול ובין בשבת, נאמר כאן במועדו, ונאמר להלן בתמיד במועדו (במדבר כח ב), מה תמיד דוחה שבת אף פסח דוחה שבת.
 ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל בין הערבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> מיכן אמרו הפסח היה נשחט בשלשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> כתים, שנאמר קהל עדת ישראל.
 בין הערבים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> משש שעות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> ר׳ נתן אומר מנין לבין הערבים שהוא משש שעות ולמעלה, שנאמר כי פנה יום כי ינטו צללי ערב (ירמיה ו ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> ר׳ שמעון בן יוחי אומר כתוב מועד צאתך ממצרים (דברים טז ו), וכתיב בערב (שם), וכתיב כבוא השמש (שם), הא כיצד, מועד צאתך לשחיטתו, כבא השמש לצלייתו, בערב לאכילתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> בן בתירא אומר בין הערבים תן ערב לשחיטתו, תן ערב לאכילתו.
 ד״א והיה לכם למשמרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> לפי שהיו ישראל במצרים מניחין את המילה, כדי למצוא חן בעיני המצריים, לפיכך הפך לבם לשנוא עמו, כיון ששחטו את פסחיהן היו המצריים חורקין עליהם שיניהם, ולא היו יכולין לומר כלום, כי נפל פחדם עליהם, מיד אמר להם משה רבינו כל ערל לא יאכל בו, אמרו מה נעשה אם נניחנו שלא לקיים מצות הקב״ה, הרי המצריים הורגים אותנו על ששחטנו את תועבותם, מיד מלו כולם, והיה מתערב דם פסחיהם ודם הברית, לקיים מה שנאמר ואעבור עליך ואראך מתבוססת בדמיך ואומר לך בדמיך חיי ואומר לך בדמיך חיי (יחזקאל טז ו), דם מילה ודם פסח.

Verse 7

ולקחו מן הדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> שומע אני בין ביד בין בכלי, ת״ל אשר בסף, מגיד הכתוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> שעוקף היה עושה בתוך האסקופה, כענין שנאמר בתתם סיפם את סיפי (שם מג ח), ואומר וינועו אמות הסיפים (ישעיה ו ד), דברי ר׳ ישמעאל, ר׳ עקיבא אומר אין סף אלא כלי, שנאמר והטיפות והמזמרות והמזרקות (מ״א ז נ).
 ונתנו על שתי המזוזות ועל המשקוף. [מבפנים], שנא׳ וראיתי את הדם (פסוק יג) הנראה אלי ולא לאחרים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> [דברי ר׳ שמעון], ר׳ נתן אומר מבפנים, שנאמר והיה הדם לכם לאות (שם), לכם ולא לאחרים.
 ר׳ יצחק אומר לעולם מבחוץ כדי שיהו המצריים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> רואים דם השיים? ומעיהם מתבקעים ומתחתכין.
 ונתנו על שתי המזוזות ועל המשקוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> שומע אני אם הקדים זה לזה לא יצא, ת״ל והגעתם אל המשקוף ואל שתי המזוזות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> [הא אם הקדים זה לזה יצא]. נמצינו למדין שארבעה מזבחות היו לאבותינו במצרים, המשקוף ושתי המזוזות והסף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> כדברי ר׳ ישמעאל.
 על הבתים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> אין לי אלא אשר אוכלין בהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> יושבין בהם מנין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> ת״ל על הבתים אשר יאכלו אותו בהם, מכל מקום.

Verse 8

ואכלו את הבשר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> לא טלפים ולא קרנים ולא גידים ועצמות.
 בלילה הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> שומע אני כל הלילה ת״ל ולא תותירו ממנו עד בקר (להלן פסוק י), בוקר זה עמוד השחר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> מיכן אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> אכילת פסחים ואכילת זבחים והקטר חלבים ואברים מצותן עד שיעלה עמוד השחר.
 צלי אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> ולא צלי שפוד ולא צלי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> אסכלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> ולא צלי חרס של תנור.
 ומצות על מרורים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> הוסיף לו [הכתוב] שתי מצות חוץ ממצות גופו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> מנין שאם אין לו מצות ומרורים שהפסח נאכל, ת״ל ואכלוהו מכל מקום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> ד״א על מצות ומרורים יאכלוהו. מיכן שאינו נאכל אלא על השובע.

Verse 9

אל תאכל ממנו נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> אין נא אלא חי, (קכח) לשון אנינה שהלב מתאנה ממנו.
 ובשל מבושל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> ולא בשל ומבושל, כענין שנאמר אני ה׳ הוא שמי וכבודי לאחר לא אתן ותהלתי לפסילים (ישעיה מב ח), כלומר ולא תהלתי לפסילים, וכמו אל בקצפך תוכיחני ובחמתך תיסרני (תהלים לח ב), ופירושו ולא בחמתך.
 ובשל מבושל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> לחייב על החי ועל המבושל.
 ובשל מבושל במים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> אין לי אלא במים, שאר משקין מנין, ת״ל ובשל מבושל מכל מקום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> וקל וחומר ומה מים שאין מפיגין טעמו של בשר אסור, ושאר משקין לא כל שכן.
 ד״א במים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> לפי שמצינו בישול בפסח, כענין שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> ויבשלו את הפסח באש כמשפט (דה״ב לה יג), לכך הוצרך לומר במים.
 כי אם צלי אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> מה ת״ל הרי כבר נאמר ובשל מבושל, אלא מה ת״ל כי אם צלי אש, שיכול אין לי אלא הראוי לצלות, הראוי לשלוק מנין, ת״ל כי אם צלי אש.
 ראשו על כרעיו ועל קרבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> מקולס.
 כרעיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> אלו הדקין.

Verse 10

ולא תותירו ממנו עד בקר. והנותר ממנו עד בקר. בא הכתוב ליתן עשה אחר לא תעשה, לומר שאין לוקין עליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> לפי שאין לוקין על לאו שניתק לעשה אלא על לאו גמור, דומיא דלאו דחסימה דמשנה תורה, דכתיב ארבעים יכנו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> ולא יוסיף (דברים כה ג), וסמוך ליה לא תחסום שור בדישו (שם שם ד). מה ת״ל עד בקר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> ליתן לו בקר שני לשריפתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> מגיד שאינו נשרף עד אור ששה עשר, לפי שאין שורפין קדשים ביום טוב, הוא שאמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> במס׳ שבת אין מדליקין בשמן שריפה ביום טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> ואמרי׳ מאי שמן שריפה, שמן של תרומה שניטמא ועומד לשריפה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> ואם חל ששה עשר להיות בשבת, אין הנותר נשרף עד יום ראשון, שהוא שבעה עשר, לפיכך יום טוב של פסח אין שורפין את החמץ, (קמד) ולא מפרישין חלת האור לישרף, אלא תלטוש בצונן, עד חולו של מועד ותשרף.

Verse 11

וככה תאכלו אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> ביוצאי דרכים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> ר׳ יוסי הגלילי אומר לימדה תורה דרך ארץ על יוצאי דרכים שיהיו מזורזין.
 מתניכם חגורים נעליכם ברגליכם ומקלכם בידכם.לימדך שכל המיסב בסעודה אין דרכו לאחת מאלו, וכך למדנו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> במס׳ שבת איזהו התחלת סעודה משיתיר חגורו, ונעלו ומקלו מכל שכן.
 ואכלתם אתו בחפזון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> שני חפזון, חפזון דמצרים, דכתיב כי גורשו ממצרים (לקמן פסוק לט), וחפזון דישראל, דכתיב ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב לשונו למאיש ועד בהמה (שם יא ז), שלא יתעכבו מחמת הכלבים, כי היו נחפזים לצאת, והיו רצים מבית לבית לקבץ נכסיהם, לכך נאמר בחפזון, כיוצא בדבר וכסהו בעפר (ויקרא יז יג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> ב׳ עפרים, עפר למטה ועפר למעלה.
 פסח הוא לה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> שיהיו כל מעשיהם לשם שמים, לקיחתו ושחיטתו וצלייתו ואכילתו.

Verse 12

ועברתי בארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> ר׳ יהודה אומר במלך שהוא עובר ממקום למקום.
 ד״א ועברתי בארץ מצרים. עברתי ויראתי במצרים ; ואין עברה אלא זעם, וכה״א ישלח בם חרון אפו עברה וזעם וצרה (תהלים עח מט), וכתיב הנה יום ה׳ בא אכזרי ועברה וחרון אף (ישעיה יג ט).
 והכיתי כל בכור בארץ מצרים. שומע אני על ידי מלאך, או ע״י שליח, ת״ל וה׳ הכה כל בכור (לקמן פסוק כט). מה ת״ל בארץ מצרים, אלא אפי׳ בכורות (ומקומות) [ממקומות] אחרים שבאו וישבו במצרים, וכן בכורי מצרים שהלכו למקומות אחרים.
 מאדם ועד בהמה. מי שהתחיל בעבירה תחלה ממנו התחיל הפורעניות, וכן בדור המבול, וימח את כל היקום (בראשית ז כג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> וכן בסדום, ואת האנשים אשר פתח הבית הכו בסנורים (שם יט יא), קל וחומר למדת הטוב.
 ובכל אלהי מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> אלו הדמויות שהם אבני שיש.
 אעשה שפטים. משונים זו מזו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> של אבן נמסת, של עץ נרקבת, של מתכת היתה נעשית חלודה וחררה.
 אני ה׳. השם הנכבד ולא אחר, אני השם מה שאי אפשר לבשר ודם לומר כך.
 אני ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> בשבועה אני נפרע מהם.

Verse 13

והיה הדם לכם לאות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> ולא לאחרים לאות.
 אל הבתים אשר אתם שם. לרבות שאר הבתים שלא היו אוכלים שם.
 וראיתי את הדם. והלא כבר נאמר ידע מה בחשוכה (דניאל ב כב), גם חשך לא יחשיך ממך (תהלים קלט יב), והכל גלוי לפני כסא כבודך, ומה ת״ל וראיתי את הדם, אלא בשכר מצוה זו אני נגלה וחס עליכם, שנאמר וראיתי את הדם ופסחתי עליכם.
 ד״א וראיתי את הדם, רואה אני את דם עקדתו של יצחק אביכם, שנא׳ ויקרא שם המקום [ההוא] ה׳ יראה (בראשית כב יד), ופסחתי עליכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> ר׳ יאשי׳ אומר אל תקרי ופסחתי אלא ופסעתי שהיה הקב״ה מדלג על בתי בניו במצרים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> ר׳ יונתן אומר ופסחתי עליכם. עליכם אני חס, ולא על המצריים.
 ולא יהיה בכם נגף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> אפילו ביתו של ישראל בין בתי המצריים.
 ולא יהיה בכם נגף למשחית בהכותי. שלשה מיני מכות היה מכה בהם, נגף, ומשחית ; והכאה.
 בארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="160"></i> זו תוכחה, כלומר בארץ מצרים לא יהיה בכם נגף, הא במקום אחר הזהרו בעצמכם.

Verse 14

והיה היום הזה לכם לזכרון וחגותם אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="161"></i> יום שהוא לכם לזכרון אתם חוגגים, וכה״א ויאמר משה אל העם זכור את היום הזה (שמות יג ג).
 חג לה', מלמד שחלה שם שמים על החגיגה.
 לדורותיכם חקת עולם תחגוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="162"></i> לרבות ימות המשיח, יכול והואיל והחגיגה בטילה לא יאכל מצות. ת״ל שבעת ימים תאכלו מצות (שם שם ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="163"></i> ושומע אני כל מין מצה, אפילו אורז ודוחן וקטניות, ת״ל לא תאכל עליו חמץ (דברים טז ג), דבר הבא לידי חימוץ אתה אוכל ממנה מצה, ואינו אוכל ממנה חמץ, כגון חטין ושעורין וכוסמין ושיבולת שועל והשיפון, יצא אורז ודוחן והפרגום והשומשמין שאינן באין לידי חימוץ אלא לידי סרחון.

Verse 15

שבעת ימים מצות תאכלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="164"></i> יכול אפילו מעשה קדירה ת״ל לחם.
 שבעת ימים מצות תאכלו. עם יום הראשון או אינו אלא חוץ ליו״ט הראשון, ת״ל עד יום האחד ועשרים לחדש בערב (להלן פסוק יח).
 שבעת ימים מצות תאכלו. וכתיב ששת ימים תאכל מצות (דברים טז ח), השביעי בכלל היתה, ויצא מן הכלל ללמד על הכלל, מה שביעי רשות, אף כלם רשות, יכול אף לילה הראשון רשות, ת״ל בראשון בארבעה עשר יום לחדש בערב תאכלו מצות (להלן פסוק יח), הכתוב קבעו חובה.
 ד״א שבעה מן הישן, וששה מן החדש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="165"></i> מיכן תשובה לאומרים וספרתם לכם ממחרת השבת (ויקרא כג טו), שבת בראשית, שפעמים בא השבת באמצע חג המצות או בסופו, ואי אתה יכול לומר שהוא מן החדש, שהרי העומר לא קרב.
 אך ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="166"></i> מערב יו״ט, וכה״א לא תשחט על חמץ דם זבחי (שמות לד כה), לא תשחט את הפסח ועדיין חמץ קיים דברי ר׳ ישמעאל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="167"></i> ר׳ עקיבא אומר אינו צריך הואיל ואין בעור חמץ אלא בשריפה, וכתיב כל מלאכה לא יעשה בהם (לקמן פסוק טז), ושריפה בכלל מלאכה למדנו אך ביום הראשון מערב יו״ט.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="168"></i> ר׳ יוסי הגלילי אומר אך חלק מערב יום טוב, יכול מן הבקר, ת״ל אך בחצי יום. (קסח) דתנן אוכלין כל ארבע ותולין כל חמש ושורפין בתחלת שש.
 דרשה, אך חלק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="169"></i> מן אח״ם בט״ע גי״ף דכ״ץ, א׳ במקום ח, כ׳ במקום צדי״ק.
 ויש אומרים אל״ף ראש לאותיות, כ׳ חצי אותיות הרי אך, אכין ורקין מיעוטין.
 ביום הראשון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="170"></i> קודם יום הראשון, כענין שנאמר ויכל אלהים ביום השביעי (בראשית ב ב), קודם יום השביעי.
 תשביתו שאור מבתיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="171"></i> בכל דבר שהוא נשבת מפרר וזורה לרוח או מטיל לים.
 שאור. אע״פ ששאור חימוצו קשה שיעורו חמץ בכזית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="172"></i> דתנן בית שמאי אומר שאור בכזית וחמץ ככותבת, וב״ה אומרים זה וזה בכזית. אין לי אלא שאור גמור, מנין מי תשמיש של נחתום, ת״ל כי כל אוכל חמץ.
 מבתיכם. כל בית שנשתמש בו חמץ חייב להשבית ממנו חמץ, ומנין שאם לא מצא שיבטל בלבו, ת״ל תשביתו מכל מקום.
 מבתיכם. להוציא חורי העליונים והתחתונים מקום שאין ביאה לשם.
 כי כל אוכל חמץ, להביא שחימוצו מחמת מלאכתו שלש במים פושרין, ושלש בחמה, ותחת הכוכבים, ושלש ביחד יותר מארבעים ושלש ביצים שיעור חלה.
 וצריך מים שלנו, כל ז׳ ימים לפי שאין הפרש ביניהם.
 כי כל אוכל חמץ, לרבות כלי תשמישו שצריכין גיעול שטיפה והדחה וליבון, כל אחד במה שנשתמש בו כך תהיה התרתו.
 חוץ מכלי חרש שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, לפיכך ישברו, וכן מאני דקוניא אסירי לענין חמץ, וסכין טעון ליבון וגיעול, וכולהו כדמפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="173"></i> במס׳ פסחים.
 כי כל אוכל חמץ, אפי׳ כל דהו חייב מלקות, לא אמרו כזית אלא לענין כרת.
 ונכרתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="174"></i> אין הכרתה אלא הפסקה.
 הנפש ההוא מישראל. המזידה.
 מישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="175"></i> יכול תלך אל עם אחר ותחי׳, ת״ל מלפני אני ה׳ (ויקרא כב ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="176"></i> לימדך שישראל שמניח את בוראו נכרת מן העולם ואין לו תקנה אפילו בשאר אומות, שנאמר מלפני אני ה׳, רשותי בכל מקום.
 מיום הראשון עד יום השביעי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="177"></i> עונש שמענו אזהרה מנין, ת״ל כל מחמצת לא תאכלו (לקמן פסוק כ), לא ענש אלא אם כן הזהיר.

Verse 16

וביום הראשון מקרא קודש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="178"></i> ארעם במאכל ובמשתה, כלומר קדשם בכסות נקיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="179"></i> מנין לרבות חולו של מועד, ת״ל אלה מועדי ה׳ אשר תקראו אותם מקראי קדש (ויקרא כג ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="180"></i> כי חדות ה׳ הוא מעוזכם (נחמיה ח י), אמר הקב״ה הלוו עלי וקדשו היום ואני פורע.
 כל מלאכה לא יעשה בהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="181"></i> אפי׳ על ידי א״י.
 אך אשר יאכל לכל נפש. (קפא) לרבות הדלקת הנר, ולהוציא כיבוי הנר שהוא אסור ביום טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="182"></i> לפי שאין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד.
 לכל נפש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="183"></i> אפילו בהמה, אפילו כל דהו נפש.
 שוחט אדם את הבהמה אע״פ שאינו צריך אלא לכזית כו׳ כדמפרש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="184"></i> במס׳ יום טוב.
 הוא לבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="185"></i> הוא ולא מכשיריו, כגון השחזת סכין וקציצת עצים, ודיכת דיסא ומלח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="186"></i> זה הכלל כל שאפשר לעשותה מערב יום טוב, אין עושין אותה ביום טוב.
 לבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="187"></i> ולא מילה הבאה שלא בזמנה, שאינה דוחה לא שבת ולא יום טוב.
 יעשה לכם. ולא לעובדי כוכבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="188"></i> מיכן אמרו מזמנין לעובד כוכבים בשבת ואין מזמנין עובד כוכבים ביום טוב, גזירה שלא ירבה בשבילו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="189"></i> ומה ראית וכו'.

Verse 17

ושמרתם את המצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="190"></i> שמרהו שלא תביאהו לידי פסול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="191"></i> שכן אמר תפח תלטוש בצונן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="192"></i> אמרו חכמים אחד שאור ואחד סידוק ישרוף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="193"></i> והאוכלו חייב מיתה.
 ושמרתם את המצות. שלא יהיו החטים לחים, ושלא ישרם במים כדי לעשותם סלת, ושלא יניח בצק ביד תינוק ותינוקת, או ביד עבד וכנעני שאינן בקיאין בשימור.
 ד״א ושמרתם את המצות, שיהו מזורזין בעשייתן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="194"></i> מיכן אמרו שלש נשים עסוקות בבצק אחת לשה, ואחת מקטפת, ואחת אופה, וכל הזריז הרי זה משובח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="195"></i> ר׳ יאשי׳ אומר אל תקרי את המצות אלא את המצות, שאם באת מצוה לידך עשה אותה בזריזות עד שלא תחמץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="196"></i> היינו דתנן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="197"></i> בן תימא אומר הוי עז כנמר, וקל כנשר, ורץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים.
 כי בעצם היום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="198"></i> מגיד שביום יצאו.
 הוצאתי את צבאותיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="199"></i> אלו צבאות ישראל, ומה ת"ל כל צבאות ה׳ (לקמן פסוק מא), אלו מלאכי השרת.
 ושמרתם את היום הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="200"></i> הרי כבר נאמר כל מלאכה לא יעשה בהם (לעיל פסוק טז),מה ת״ל ושמרתם את היום הזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="201"></i> לרבות דברים שהן משום שבות, אין עולין באילן ואין רוכבין ע״ג בהמה, ולא שטין על פני המים, וכל כיוצא בהן.
 את היום הזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="202"></i> מקרא קודש אסור משום שבות, אבל חולו של מועד אינו אסור משום שבות.
 לדורותיכם חקת עולם. להביא ימות המשיח.

Verse 18

בראשון בארבעת עשר יום לחודש בערב תאכלו מצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="203"></i> הכתוב קבעו חובה לאכילת מצה בלילה הראשון, ושאר כל הימים רשות.
 עד יום האחד ועשרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="204"></i> להביא לילות כימים.

Verse 19

שבעת ימים שאר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="205"></i> חסר ו׳ לרבות כל דהו.
 שאור לא ימצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="206"></i> אין לי אלא בבל ימצא, בל יראה מנין, ת״ל ולא יראה לך שאור (דברים טז ז), שאור הוקש לחמץ וחמץ לשאור מה זה בבל ימצא ובבל יראה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="207"></i> [אף זה בבל יראה ובבל ימצא].
 בבתיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="208"></i> מה ביתך ברשותך, אף גבולך ברשותך; יצא חמצו של ישראל שהוא ברשות נכרי, ואע״פ שהוא יכול לבערו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="209"></i> [אבל אינו ברשותו, יצא חמצו של נכרי שהוא ברשות ישראל, וחמץ שנפלה עליו מפולת אע״פ שהוא ברשותו] אבל אינו יכול לבערו הרי הוא כמבוער.
 כי כל אוכל מחמצת ונכרתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="210"></i> אני אקרא השאור ונכרתה קל וחומר לחמץ ומה שאור שאינו ראוי לאכילה חייבים עליו כרת, חמץ שראוי לאכילה דין הוא שיהו חייבין עליו כרת, לא אם אמרת בשאור שהוא מחמץ אחרים, תאמר בחמץ שאינו מחמץ אחרים, יכול לא יהא חייב עליו כרת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="211"></i> ת״ל כי כל אוכל (מחמצת) [חמץ] ונכרתה (לעיל פסוק סו) נאמר חמץ, ונאמר מחמצת הא עד שאמר ב׳ כתובים ואם לאו לא שמענו.
 ונכרתה הנפש ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="212"></i> כל איסורין שבתורה שכתב הנפש ההוא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="213"></i> כתב בוי״ו ופירושו ביו״ד וכן ניקודו, ללמד שלא יתחייב כרת אלא נפש שהוא בת חיובין משלש עשרה שנה ויום אחד, לפיכך כתב ההוא אבל מפני שכתב נפש נקוד היא שהנפש לשון נקבה.
 ונכרתה הנפש ההוא מעדת ישראל. למה נאמר לפי שאמר כי כל אובל מחמצת ונכרתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="214"></i> שמא תאמר אין לי, אלא במזיד ובהתראת עדים, בינו לבין עצמו מנין, [ת״ל ונכרתה מעדת ישראל], <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="215"></i> ואם יאמר ילך לו אל עם אחר ויהיה פטור ת״ל מלפני אני ה' (ויקרא כב ג) בכל מקום רשותי, לכך נאמר ונכרתה מעדת ישראל, ונאמר מלפני אני ה׳.
 בגר ובאזרח הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="216"></i> לפי שהוא עושה מעשה ישראל צריך להביא את הגרים.

Verse 20

כל מחמצת לא תאכלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="217"></i> למה נאמר עוד פסוק זה, לפי שהוא אומר כי כל אוכל חמץ ונכרתה (פסיק טו), כי כל אוכל מחמצת ונכרתה (פסוק יט), אין לי אלא חמץ גמור, תערובתן מנין, כגון ששנינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="218"></i> במס, פסחים, אלו עוברין בפסח, כותח הבבלי, שכר המדי, חומץ האדומי, זיתים המצרי, וזומן של צבעים, ועמילן של טבחים, וקולן של סופרים. ר׳ אליעזר אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="219"></i> אף טפולי נשים, ת״ל מחמצת לא תאכלו, ומשנתינו מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="220"></i> במס׳ פסחים בתלמוד.
 בכל מושבותיכם תאכלו מצות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="221"></i> למה נאמר, לפי שנאמר ואכלת לפני ה׳ אלהיך וגו׳ מעשר דגנך תירושך ויצהרך (דברים יד כג), הרי שהעלה מעשר שני בירושלים, יכול יצא בו משום מצה, ת״ל בכל מושבותיכם תאכלו מצות מדבר הנאכל בכל מושבותיכם כגון חולין תאכלו מהם מצות, יצא מעשר שני שאינו נאכל בכל מושבותיכם אלא לפני ה׳ אלהיך, הואיל ואי אתה אוכל מהם מצות, לכך נאמר בכל מושבותיכם תאכלו מצות, מדבר הנאכל בכל מושבותיכם תאכלו מצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="222"></i> לאחר שנצטוו משה ואהרן, דברו אל כל עדת ישראל, בכל הלכות הפסח הכתובים בפרשה.

Verse 21

ויקרא משה לכל זקני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="223"></i> מגיד הכתוב שעשאן בית דין, שנאמר זקני ישראל.
 ויאמר אליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="224"></i> הדבור מפי משה לומר לכל ישראל דברי ר' יאשי׳, ר׳ יונתן אומר הדבור מפי משה לומר לזקנים וזקנים לומר לכל ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="225"></i> ולמה חלק כבוד לזקנים, לפי שנאמר לך ואספת את זקני ישראל (שמות ג טז), הקב״ה אמר לו חלוק כבוד לזקנים.
 משכו וקחו לכם צאן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="226"></i> משכו ידיכם מן עבודת כוכבים והדבקו במצות וקחו המצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="227"></i> דברי ר׳ יוסי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="228"></i> ד״א משכו. מי שיש לו צאן בעדרו.
 וקחו. מי שאין לו יקנה בדמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="229"></i> (ר׳ יוסי) [ר׳ יצחק] אומר בא הכתוב ללמד על בהמה דקה שניקנית במשיכה.
 למשפחותיכם ושחטו הפסח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="230"></i> מצוה שישחטו לשמו, מיכן אמרו חכמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="231"></i> במס' זבחים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="232"></i> כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשירין אלא שלא עלו לבעלים לשום חובה חוץ מן הפסח ומן החטאת.

Verse 22

ולקחתם אגודת אזוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="233"></i> מיכן אתה דן הלקיחות שבתור׳ הואיל ונאמרה לקיחות בתורה סתם, ופרט לך הכתוב באחד מהם לימדה תורה שאינה אלא אגודה.
 אזוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="234"></i> ולא אזוב יון, ולא אזוב רומי, ולא אזוב כוחלות, ולא אזוב מדבריות, ולא אזוב שיש לו שם לווי.
 וטבלתם בדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="235"></i> שיהא בדם כדי טבילת אזוב.
 אשר בסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="236"></i> מלמד שתהיה חקוק בצד האסקופה ושוחט בתוכה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="237"></i> כמו שאמרנו למעלה.
 והגעתם אל המשקוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="238"></i> מבפנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="239"></i> כמו שאמרנו למעלה.
 וטבלתם והגעתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="240"></i> על כל הגעה והגעה טבילה, שלא תאמר טבילה אחת לכולם, לכך נאמר וטבלתם בדם והגעתם אל המשקוף.
 ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="241"></i> מלמד משניתנה רשות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="242"></i> למחבלים לחבל אינו מבחין בין צדיק לרשע, וכה״א לך עמי בא בחדריך וסגור דלתך בעדך, חבי כמעט רגע עד יעבור זעם (ישעיה כה כ).
 עד בקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="243"></i> מיכן אמרו לעולם יצא אדם בכי טוב.

Verse 23

ועבר ה׳ לנגוף את מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="244"></i> ר׳ יהודה אומר כמלך העובר ממקום למקום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="245"></i> ד״א ועבר. נותן הוא עברתו במצרים.
 וראה את הדם. היה רבי ישמעאל אומר והרי גלוי לפניו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="246"></i> כדכתבינן לעיל.
 ופסח וגו'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="247"></i> ומה אם בשביל דם הפסח שאינה נוהגת לדורות, נאמר בה ולא יתן המשחית, מזוזה שהיא חמורה שיש בה עשרה שמות המיוחדים, ונוהגות ביום ובלילה ולדורות, על אחת כמה וכמה שלא יתן המשחית, ומה גרם שלא להבין עונותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="248"></i> שנאמר עונותיכם הטו אלה (ירמיה ה כה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="249"></i> ואלו הן עשרה שמות המיוחדין שבשתי פרשיות, בשמע חמש, וחמש בוהיה. ה׳ אלהינו, ה׳, את ה' אלהיך. בוהיה, ה׳ לאהבה, את ה׳ אלהיכם, אף ה', אשר ה׳. נשבע ה׳.

Verse 24

ושמרתם את הדבר הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="250"></i> להביא פסח דורות, שלא יביא אלא מן הכבשים ומן העזים.
 לחק לך ולבניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="251"></i> מצוה זו באנשים ולא בנשים.

Verse 25

והיה כי תבואו אל הארץ אשר יתן ה׳ לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="252"></i> תלה הכתוב למצוה הזאת מביאתן לארץ ולהלן.
 כאשר דבר. והיכן דבר והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי (שמות ו ח), כיוצא בדבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="253"></i> הוא אשר דבר ה׳ לאמר שבתון שבת קדש (שם טז כג), והיכן דבר, והיה ביום הששי והכינו (שם שם ה), כיוצא בו הוא אשר דבר ה׳ לאמר בקרובי אקדש (ויקרא י ג), והיכן דבר, ונועדתי שמה לבני ישראל ונקדש בכבודי (שמות כט מג), כיוצא בו כי ה׳ אלהיך ברכך כאשר דבר לך (דברים טו ו), והיכן דבר, ברוך תהיה מכל העמים (שם ז יד), כיוצא בו וה׳ האמירך היום להיות לו לעם סגולה כאשר דבר לך (שם כו יח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="254"></i> והיכן דבר, את ה׳ האמרת היום (שם שם יז), כיוצא בו ולתתך עליון [וגו׳] כאשר דבר (שם שם יט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="255"></i> והיכן דבר ונתנך ה׳ לראש (שם כח יג), כיוצא בו שמעו שמים והאזיני ארץ כי ה׳ דבר (ישעיה א כ), והיכן דבר, האזינו השמים ואדברה (דברים לב א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="256"></i> ורבים אחרים כיוצא בהם, ואף כאן והיה כי תבאו אל הארץ, תלה הכתוב מביאתן לארץ ולהלן.

Verse 26

והיה כי יאמרו אליכם בניכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="257"></i> יש כאן לומר בשורה טובה היא לכם שיפרו וירבו דור אחר דור, לפיכך אמר כי יאמרו אליכם בניכם, ויש אומרים כי בשורה רעה היא שעתידה תורה להשתכח מבניכם, והן שואלין מה העבודה הזאת לכם, כלומר לכם ולא לו, מוציא עצמו מן הכלל, וזו אחת מד׳ מדות שדברה תורה.

Verse 27

ואמרתם זבח פסח הוא לה׳ וגו׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="258"></i> למדנו למי ששומע נסים שעשה ה' את אבותינו במצרים צריך ליתן שבח והודיה, וכן הוא אומר ביתרו ברוך ה׳ אשר הציל אתכם מיד מצרים ומיד פרעה (שמות יח י).
 אשר פסח על בתי בני ישראל. אשר פסע, ע׳ וח׳ משמשין, כמו עשקה לי (ישעיה לח יד) פי׳ חשקה לי.
 בנגפו את מצרים ואת בתינו הציל. מיכן שניתן רשות למחבלים לחבל לולא שהציל הקב״ה את אבותינו.
 ואת בתינו הציל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="259"></i> זה לדורות האחרונים, והוא אומר ואת בתינו הציל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="260"></i> זה ששנינו בכל דור ודור צריך אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים, וכה״א ואותנו הוציא משם (דברים ו כג), אותם לא נאמר אלא אותנו.
 ויקד העם וישתחוו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="261"></i> מיכן שצריך האדם להודות על בשורה טובה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="262"></i> ד״א ויקוד העם וישתחוו. על מה השתחוו, על שקברו מתיהם בג׳ ימי אפילה, כדי שלא יראו בהם המצריים וישמחו.

Verse 28

וילכו ויעשו בני ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="263"></i> ליתן שכר להליכה ושכר לעשיה.
 כאשר צוה ה׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="264"></i> את משה ואת אהרן. לא סרבו על דבריהם.
 כן עשו. כיון שקבלו עליהם לעשות מעלה עליהם כאלו עשו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="265"></i> וכה״א בדניאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="266"></i> למן היום אשר נתת את לבך להבין ולהתענות נשמעו דבריך (דניאל י יב).

Verse 29

ויהי בחצי הלילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="267"></i> מי החצהו כי אם יוצר הכל שיודע שעותיו ועונותיו, משה רבינו אמר כחצות, אבל המעשה היה בחצי הלילה.
 וה׳ הכה כל בכור. הוא שאמר הכתוב והכיתי כל בכור בארץ מצרים (לעיל פסוק יב), אפילו ממקומות אחרות שהיו בארץ מצרים, וכן בכורי מצרים שהיו במקומות אחרות.
 בארץ מצרים. להביא בכור פתרוס כוש וחם פוט ולוד.
 מבכור פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="268"></i> אומרים כי פרעה היה בכור והוא נשאר, שנאמר ואולם בעבור זאת העמדתיך (שמות ט טז), וכן בעל צפון נשאר מכל בתי עבודת כוכבים כדי לפתות לבן של מצרים.
 עד בבור השבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="269"></i> וכי השבויין מה חטאו, אלא כדי שלא יאמרו השבויין קשה הוא יראתנו שלא שלטה בהם הפורענות.
 אשר בבית הבור, לפי שהיו השבויין שמחין בצרתן של ישראל, הביא הקב״ה עליהם מכתם.
 וכל בכור בהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="270"></i> מה חטאת הבהמה, לפי שהיו המצריים משתעבדין לבהמה שלא יהיו אומרים קשה יראתנו שעמדה לעצמה.

Verse 30

ויקם פרעה לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="271"></i> דרך בני מלכים לעמוד בג׳ שעות, וזה עמד לילה, שמא תאמר על ידי שרים ושרות, ת״ל הוא וכל עבדיו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="272"></i> מלמד שהיה פרעה מחזר על בתי עבדיו, ומעמידן אחד אחד ממקומו.
 ותהי צעקה גדולה במצרים כי אין בית אשר אין שם מת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="273"></i> ר׳ נתן אומר כיון שהיה בכור מת במצרים היו עושין לו איקונין ומעמידין אותו בתוך ביתו ואותו הלילה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="274"></i> נשחקת ונידקת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="275"></i> וניזרת ובעיניהם כאילו אותו הלילה מת.
 ע״א שהיו בכוריהן נקברים בבתיהם והכלבים היו מחטטין אותם, והיה נראה להם כאילו אותו הלילה מת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="276"></i> וי״א גדול הבית נקרא בכור, לפיכך נאמר כי אין בית וגו'.

Verse 31

ויקרא למשה ולאהרן לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="277"></i> היה פרעה מחזר ומבקש היכן משה ואהרן שרויים.
 ויאמר קומו צאו מתוך עמי. אמרו לו משה ואהרן מוזהרין אנו שלא לצאת אלא בפרהסיא, שנאמר ואתם לא תצאו איש מפתח ביתו עד בקר (לעיל פסוק כב), לעולם יצא אדם בכי טוב ויכנס בכי טוב, וישכם אברהם בבקר (בראשית כב ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="278"></i> וישכם שמואל וגו' בבקר (ש״א טו יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="279"></i> ד״א ויקרא למשה ואהרן, לפי שאמר לו פרעה, לך מעלי השמר לך אל תוסף ראות פני (שמות י כח), ויאמר משה כן דברת (שם שם כט), בזמנו דברת לא אוסיף עוד ראות פניך (שם) אלא וירדו כל עבדיך אלה אלי (שם יא ח), מלמד שחלק כבוד לפרעה שלא אמר לו אתה אלא אלה, והיינו דכתיב ויצום אל בני ישראל ואל פרעה (שם ו יג), צום לחלק כבוד למלכות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="280"></i> וכן אתה מוצא באליהו וחנניה מישאל ועזריה שחלקו כבוד למלכות.
 ויאמר קומו צאו. אני אמרתי מי ומי ההולכים (שם י ח), ואתה אמרת בנערינו ובזקנינו וגו׳ (שם שם ט), ועתה קומו צאו וגו׳, אני אמרתי רק צאנכם ובקרבם יצג (שם שם כד), ואתם אמרתם וגם מקננו ילך עמנו (שם שם כו), ועתה גם צאנכם וגם בקרבם קחו לרבות שאמרתם גם אתה תתן בידינו זבחים ועולות (שם שם כה).
 וברכתם גם אותי. שתכלה הפורענות.

Verse 32



Verse 33

ותחזק מצרים על העם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="281"></i> מגיד שהיו טורדין אותן לצאת בבהלה.
 כי אמרו כולנו מתים. אמרו לא כשם שאמר משה ומת כל בכור כסבורין הן שלא ימות אלא אחד מן הבית, והן היו חשודין על העריות והן כולם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="282"></i> בכורות מאחרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="283"></i> הם עשו בסתר והקב״ה פרסמם בגלוי, צא ולמד למדה טובה מעתה שהקב״ה מפרסם עושה צדקה בסתר וכל עושי טוב.

Verse 34

וישא העם את בצקו, (רפג) מלמד שלשו את העיסה ולא הספיקה להחמיץ עד שנגאלו.
 משארותם צרורות בשמלותם על שכמם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="284"></i> אלו שיורי מצה ומרור, שהרי בפסח כתוב ולא תותירו ממנו עד בקר (לעיל פסוק י), אלא שיורי מצה ומרור.
 על שכמם. וכי לא היו להם בהמות, הא כתיב וגם ערב רב עלה אתם וצאן ובקר (שמות יב לח), אלא על שכמם מרוב חיבתן שהיו מחבבין את המצות.
 ע״א משארותם צרורות בשמלותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="285"></i> אלו העריסות שבהן הבצק, כענין שנאמר ובתנוריך ובמשארותיך (שם ז כח), והם העריבות שבהן העיסה.

Verse 35

ובני ישראל עשו כדבר משה. שאמר להם וישאלו איש מאת רעהו (שם יא ב), וכן עשו וישאילו ממצרים כלי כסף וכלי זהב ושמלות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="286"></i> שהיו עליהם חביבין הכסות יותר מכלי כסף וזהב.

Verse 36

וה' נתן את חן העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="287"></i> כמשמעו.
 וישאלום. לא היה מספיק הישראל לומר השאילוני עד שהוא משאילו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="288"></i> דברי ר׳ ישמעאל. ר׳ יוסי הגלילי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="289"></i> האמינו בהם משלשה ימי אפילה, אמרו מה כשהי' באפלה וישראל באורה, לא נחשדו על הגניבה, עכשו לא כל שכן, לפיכך השאילם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="290"></i> ר׳ אליעזר אומר וה' נתן את חן העם. זה רוח הקודש, כענין שנאמר ושפכתי על בית דוד [וגו'] רוח חן (זכריה יב י), היה ישראל אומר לו למצרי השאילני כליך המונח לך במקום פלוני והוא משאילו בעל כרחו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="291"></i> ר' נתן אומר וישאילום היה אומר לו שאל לי כלי אחד, והוא אומר לו טול לך גם אחר כיוצא בו.
 וינצלו את מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="292"></i> עשאוה כמצולה שאין בה דגים, ראה כמה גדולים מעשה אלהינו שהרי תבן לא היו נותנין להם, שנאמר תבן אין ניתן לעבדיך (שמות ה טז), וכלי כסף וכלי זהב ושמלות היו נותנין להם, ה׳ צבאות אשרי אדם בוטח בך.
 י׳ מכות לקו המצריים,שלשה מהם ע״י הקב״ה, ושלשה ע״י משה, ושלשה ע״י אהרן, ומכות בכורות ע״י הקב״ה ומשה ואהרן.

Verse 37

 ויסעו בני ישראל מרעמסס סכותה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="293"></i> חכמים אמרו סכותה שם מקום, כענין שנאמר ויסעו מסכות ויחנו באיתם (במדבר לג ו), מה איתם מקום אף סוכות מקום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="294"></i> אמרו מרעמסס לסוכות מהלך ק״ל פרסה ונסעו ישראל מרעמסס לסוכות, לקיים מה שנא׳ ואשא אתכם על כנפי נשרים (שמות יט ד).
 כשש מאות אלף רגלי הגברים, ששים רבוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="295"></i> דברי ר' ישמעאל.
 לבד מטף. לבד מנשים וקטנים.

Verse 38

וגם ערב רב. רב מששים רבוא גם ריבוי ששים, רב ששים, וגם ריבוא על ריבוא ג׳ מאות וס׳ ריבוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="296"></i> זו דברי ר' יונתן.
 וצאן ובקר מקנה כבד מאד. לקיים מה שנאמר הקב״ה לאברהם אבינו ואחרי כן יצאו ברכוש גדול (בראשית טו יד).

Verse 39

ויאפו את הבצק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="297"></i> מלמד שלשו את העיסה ולא הספיקה להחמיץ עד שנגאלו. שנאמר אשר הוציאו ממצרים עוגות מצות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="298"></i> עוגות אלו חררה שנאמר באליהו אך עשי לי משם עוגה קטנה בראשונה (מ״א יז יג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="299"></i> נס גדול נעשה בחררה ההוא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="300"></i> שאכלו ממנה שלשים יום, עד שירד להם מן שהם ששים ואחת סעודות, אחת ליום, ואחת ללילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="301"></i> מן חמשה עשר בניסן [עד חמשה עשר באייר], וסעודת לילו י״ו באייר הרי ס״א סעודות, שהרי מן ירד לישראל בחמשה עשר באייר בבקר.
 כי גורשו ממצרים. כענין שנאמר גרש יגרש אתכם מזה (שמות יא א).
 ולא יכלו להתמהמה, מפני המצריים שנאמר ותחזק מצרים על העם (לעיל פסוק לג).
 וגם צדה לא עשו להם. להודיע שבחן של ישראל שלא אמרו למשה, היאך אנו יוצאין למדבר, ואין עמנו צדה לדרך, אלא האמינו והלכו אחרי משה, הוא שהנביא אומר כה אמר ה׳ זכרתי לך חסד נעוריך אהבת כלולותיך לכתך אחרי במדבר [בארץ] לא זרועה (ירמיה ב ב).

Verse 40

ומושב בני ישראל אשר ישבו במצרים שלשים שנה וארבע מאות שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="302"></i> והא כתוב ועבדום וענו אותם ארבע מאות שנה (בראשית טו יג), אלא שלשים שנה עד שלא נולד יצחק נגזרה בין הבתרים, ומשנולד יצחק עד שירד יעקב אבינו למצרים עברו ק״ץ שנה, ששים עד שנולד יעקב, וכתיב ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה (שם מז ט), ועוד מאתים ועשר שנשתעבדו במצרים הרי ארבע מאות ושלשים שנה. וי״א כי לא עשו ישראל במצרים אלא מאתים ועשר שנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="303"></i> שהרי יש לנו מאדם עד המבול אתרנ״ו, ומן המבול עד שבא יעקב אבינו למצרים תקפ״ב הרי ברל״ח, ומשיצאו עד בנין ראשון ת״פ ועמד ת״י וחרב ע', ובנין שני ת״ך וזה לנו מחורבן שני אל״ט בשנת ג׳ למחזור רנ״ז שהם בת״ט, ברל״ח ובת״ט הרי דתרנ״ז, הוסיף עליהם גלות מצרים שעמד ר״י, הרי הכל דתתס״ז, והם חשובים למצרים ר״י כל שנה לששה חדשים קיץ וחורף, הרי ת״ך וחמש שנים מקוטעות בין מלך למלך.

Verse 41

ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="304"></i> מגיד שכיון שהגיע הקץ לא עיכבן המקום.
 ויהי בעצם היום הזה יצאו כל צבאות ה׳ מארץ מצרים. מגיד שלא יצאו אלא ביום אשריהם ישראל שנקראו צבאות ה׳.

Verse 42

ליל שמורים הוא לה' הוא הלילה הזה לה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="305"></i> בו נגאלו ובו עתידין להגאל.
 ליל שמורים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="306"></i> ליל המשומר ובא מן המזיקין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="307"></i> ד״א הוא הלילה הוא שאמר הקב״ה לאברהם אבינו, בלילה הזה אני גואל את בניך כיון שהגיע הקץ לא עכבם הקב״ה עוד.
 שמורים לכל בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="308"></i> שני פעמים שמורים הוא אלפיים ושלש מאות מ׳ סתומה שש מאות, ר', ש', חמש מאות י׳ מ׳ חמשים, הרי אלף ומאה וחמשים מנין שמורים שמרים חסר ו׳, וכן שמרים השני, זה שאמר דניאל אלפים ושלש מאות ונצדק קדש (דניאל ח יד), והזמן הזה סתום וחתום תחלתו מאימתי ועליו אמר הכתוב ופתאום יבא אל היכלו (מלאכי ג א).

Verse 43

ויאמר ה׳ אל משה ואהרן זאת חקת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="309"></i> משונה פסוק זה מכל שאר האמורות שלא נאמר בו אל משה ואל אהרן, אלא אל משה ואהרן, ללמדך אל משה אמר ואהרן שומע עם משה לכך כתוב ואהרן.
 זאת חקת הפסח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="310"></i> כלל. כל בן נכר פרט, כלל ופרט אין בכלל אלא מה שבפרט ומה פרט כל בן נכר לא יאכל בו, לרבות פסח מצרים ופסח דורות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="311"></i> יש לי לפרש מה בין כלל ופרט שאין בכלל אלא מה שבפרט, לבין כלל ופרט וכלל, שאין אתה דן אלא כעין הפרט, כך פירושו, מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="312"></i> במס׳ נזיר כללא בתרא מאי אהני שאם הוא כלל ופרט בלבד, אין בכלל אלא מה שבפרט בלבד, ואם הוא כלל ופרט וכלל, אהני כללא בתרא לדון אותו כעין הפרט, אע"פ דלא דמי ליה בכל מילי, אלא מעין הפרט, כמ״ש בכסף מעשר, ונתתה [הכסף] בכל אשר תאוה נפשך (דברים יד כו) [ונתתה הכסף פרט, אשר תאוה נפשך] כלל. סבור אתה אפילו כמהין ופטריות, ת״ל בבקר ובצאן וביין ובשכר (שם) פרט ללמד וולד וולדות הארץ ופרי מפרי שאם לא כתב הכתוב אלא בבקר ובצאן וביין ובשכר, לא הייתי מרבה אלא מה שבפרט שכתב הכתוב בא הכלל האחרון ובכל אשר תשאלך נפשך (שם) כלל, כל הדומה לבקר וצאן ליין ושכר שהוא פרי מפרי וולדות הארץ, היינו כלל ופרט וכלל אי אתה דן אלא כעין הפרט, זה הפרש בין כלל אחד לשני כללות.
 כל כן נכר לא יאכל בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="313"></i> למדנו מזה אחד ישראל מומר לעבודת כוכבים ואחד עובד כוכבים במשמע, שכן מצינו ביחזקאל שהמומר לעבודת כוכבים נקרא בן נכר, שנאמר כל בן נכר ערל לב וערל בשר (יחזקאל מד ט), ערל לב זה ישראל מומר לעבודת כוכבים, ערל בשר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="314"></i> ישראל שמתו אחיו מחמת מילה ולא מלוהו.

Verse 44

כל עבד איש מקנת כסף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="315"></i> [מנין] לרבות עבד אשה ועבד של קטן, ת״ל מקנת כסף מכל מקום.
 ומלתה אותו אז יאכל בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="316"></i> רבו, מגיד שמלת עבדיו מעכבתו מלאכל בפסח, ואם תאמר מה למדנו מזה, נאמר כאן אז יאכל בו, ונאמר בזכרים המול לו כל זכר ואז יקרב לעשותו (להלן פסוק מח), מה אז האמור להלן, מילת זכריו מעכבין אותו, שנאמר ואז יקרב לעשותו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="317"></i> אף אז האמור כאן, מילת עבדיו מעכבתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="318"></i> זו דברי ר׳ אליעזר, אמרו לו לר׳ אליעזר הואיל ואין אתה יכול להשהות עמו עבדים ערלים, מה הוא שאמר הכתוב וינפש בן אמתך והגר (שמות כג יב), אמר להם זה שקנאו רבו ערב שבת ולא הספיק למולו, עליו הכתוב אומר וינפש בן אמתך והגר, אבל לקיים עבד שאינו מהול אסור, שהרי מעכבו מלאכל בפסח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="319"></i> ר׳ ישמעאל היה מתיר לקיימו, ואז יאכל בו, זה העבד עצמו.

Verse 45

תושב ושכיר לא יאכל בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="320"></i> ר׳ אליעזר אומר תושב זה גר תושב, ושכיר זה הנכרי, ואם תאמר הרי למדנו לנכרי מכל ערל לא יאכל בו, אמת כן הוא הדבר אלא לא הוצרך הכתוב לומר תושב בפסח אלא לגזירה שוה, נאמר תושב ושכיר בפסח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="321"></i> תושב ושכיר בתרומה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="322"></i> מה כאן פסל בו את הערל, אף להלן פסל בו את הערל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="323"></i> ר׳ יצחק אומר לא בא הכתוב אלא לפסול עבד מהול וגבעוני מהול, וכן אמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="324"></i> במסכת נדרים קונם שאיני נהנה לערלים מותר בערלי ישראל, ואסור במהולי האומות דאע״ג דמהולי כמאן דלא מהילי דמיא.

Verse 46

בבית אחד יאכל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="325"></i> בחבורה אחת הכתוב מדבר שאינו נאכל אלא על הנמנין שלו עליו, או אינו אלא בבית אחד כמשמעו, כשהוא אומר על הבתים אשר יאכלו אותו בהם (לעיל פסוק ז), למדנו לבתים הרבה שהוא נאכל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="326"></i> ומת אני מקיים בבית אחד בחבורה אחת, מיכן אמרו הפסח הזה היה נאכל בשני מקומות, כיצד שאם היה בבית ונבקעה הקורה עליהן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="327"></i> יוצאין לחוץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="328"></i> ואם היו בחוץ וירדו גשמים עליהם נכנסין לתוך הבית <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="329"></i> אבל לא בשתי חבורות.
 לא תוציא מן הבית, אזהרה לכל אחד ואחד.
 מן הבשר חוצה. חוץ לחבורה.
 ועצם לא תשברו בו. בין שיש בו בשר בין שאין בו בשר השובר בו עצם לוקה, אבל המותיר אינו לוקה, לפי שאין לוקין על לאו שאין בו מעשה.
 ד״א בו. בטהור ולא בטמא. שהמותיר בטהור והשובר בטמא אינו לוקה.

Verse 47

כל עדת ישראל יעשו אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="330"></i> והלא כבר נאמר משכו וקחו לכם צאן (לעיל פסוק כא), מה ת״ל עוד כל עדת ישראל יעשו אותו, להביא פסח לדורות שיעשה אפילו בערבוביא, שהרי פסח מצרים היה נאכל למשפחות, אבל פסח דורות בערבוביא.

Verse 48

וכי יגור אתך גר ועשה פסח לה׳. מה כי יגור אתך גר, שיקבל עליו המצות, כדרך שאמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="331"></i> במס׳ יבמות גר הבא להתגייר אומרים לו מת ראית להדבק בישראל, והרי ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="332"></i> סגופים ודחופים, אם אמר מקבל אני, אומרים לו ראשי מצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="333"></i> כדרך שאמרה נעמי לרות, שנאמר כי אל אשר תלכי אלך (רות א טז), אמרה לה נעמי אסור לצאת חוץ לתחום, אסר לנו ייחוד ערוה, אמרה לה ובאשר תליני אלין עמך עמי (שם), אלו שש מאות ושלש עשרה מצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="334"></i> מנין עמך ך׳ חמש מאות ע׳ מ׳ מאה ועשר ושלש תיבות של עמך, הרי תרי״ג.
 ואלהיך אלהי (שם), זה ייחוד השם, מיד ותחדל לדבר אליה (שם).
 ועשה פסח לה׳. יכול מיד ת״ל המול לו כל זכר ואז יקרב לעשותו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="335"></i> אז אז לגזירה שוה, מה להלן מילת זכריו מעכבהו, אף כאן מילת עבדיו מעכבתו.
 וכי יגור אתך גר והיה כאזרח הארץ. זה ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="336"></i> מה אזרח בארבעה עשר, אף גר בארבעה עשר.
 וכל ערל לא יאכל בו. מה בא ללמד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="337"></i> לימד ישראל שמתו אחיו מחמת מילה ולא מלוהו שלא יאכל בו.

Verse 49

תורה אחת יהיה לאזרח ולגר הגר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="338"></i> בא הכתוב הזה והשוה את הגר לאזרח לשאר כל המצות.
ויעשו כל בני ישראל. שלא נמצא אחד מהם ערל שנאמר כל בני ישראל.
 כאשר צוה ה׳ את משה ואת אהרן כן עשו. לא הוסיפו ולא פחתו כן עשו באהבה וחיבה.

Verse 50



Verse 51

ויהי בעצם היום הזה הוציא ה׳. בעצומו של יום, שלא יאמרו המצריים בגניבה יצאו.
 הוציא ה׳, שכינתו לפניהם מהלכת.
 את בני ישראל. המיוחסין על שם ישראל אביהם.
 מארץ מצרים. מצרים שמה ע״ש שהצירו את ישראל בה.
 על צבאותם, למשפחותם לדגליהם.





Verse 1

וידבר ה', זו הפסקת פרשה, שאינו דומה לפרשת הפסח, לכך נאמר וידבר.

Verse 2

קדש לי. לשם קדשי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שהבחנתי בין טיפת בכור לטיפה שאינה של בכור לפדות את ישראל.
 כל בכור. (א) זה כלל שהוא צריך לפרט, ששומע אני כל בכור בין זכר ובין נקבה ; ת״ל הזכרים לה׳ וכה״א כל הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך הזכר (דברים טו יט), בא הפרט ולמד על הכלל [זכר ולא נקבה והפרט צריך לכלל], שלא תאמר כל זכר אפילו שאינו פטר רחם, [ת״ל כל בכור פטר רחם].
 תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> במס׳ בכורות יש בכור לנחלה, ואין בכור לכהן, בכור לכהן ואין בכור לנחלה, בכור לנחלה ולכהן. ויש שאינו לא לנחלה ולא לכהן. הבא אחר הנפלים, אע״פ שיצא את ראשו חי [ובן תשעה] שיצא ראשו מת, והמפלת כמין בהמה וחיה ועוף, דברי ר׳ מאיר, וחכמים אומרים עד שיהא בו מצורת אדם, והמפלת סנדל, או שליא או שפיר מרוקם, והיוצא מחותך, הבא אחריהם בכור לנחלה ואין בכור לכהן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מי שהיה לו כנים ונשא אשה שלא ילדה, ונתגיירה מעוברת, ונשתחררה מעוברת וילדה היא וכהנית, היא ולויה, היא והאשה שכבר ילדה, ומי שלא שהתה אחרי בעלה שלשה חדשים ונשאת וילדה, ואין ידוע אם בן תשעה לראשון, ואם בן שבעה לשני, בכור לכהן ואין בכור לנחלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> המפלת שפיר מלא הדם, מלא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> גנונים [כמין דגים] וחגבים שקצים ורמשים, והמפלת ליום ארבעים, הבא אחריו בכור לנחלה ולכהן, יוצא דופן והבא אחריו, שניהן אינן בכורות לא לנחלה ולא לכהן.
 בבני ישראל. להביא גיורת שפטרה רחם בישראל.
 ד״א בישראל ולא בלוים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מיכן אמרו לויה שנשאת לישראל בנה פטור מפדיון הבן, (ו) שהרי פדיון הבכור נוהג בכל מקום, בארץ ובחוצה לארץ.
 באדם ובבהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מקיש בכור בהמה לבכור אדם, מה בכור אדם אתה נותנו לכהן בכל מקום שירצה, אף בכור בהמה אתה נותן לכהן בכל מקום, שלא תאמר צריך הבכור הבאת מקום כמעשר, לכך נאמר באדם ובבהמה.
 לי הוא. מה ת״ל, לפי שנאמר הזכר תקדיש (שם טו יט), יכול ולא הקדישו אינו קדוש, תלמוד לומר לי הוא, מכל מקום, א״כ למה נאמר תקדיש, הקדישהו כדי לקבל שכר.

Verse 3

ויאמר משה אל העם. זו אמירה לפי ששב על ענין הראשון נאמר בו אמירה.
 זכור את היום הזה. זה ציווי לדורות כתוב כאן זכור, וכתיב בשבת זכור את יום השבת לקדשו (שמות כ ח), מה כאן בעיצומו של יום, אף להלן בעיצומו של יום. מיכן אמרו בשבת ניתנה תורה לישראל, כך מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> במס' שבת בפרק ר׳ עקיבא.
 כי בחוזק יד הוציא ה' אתכם מזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> מיכן אמרו חכמים כל ימי חייך להביא את ימות המשיח.
 ולא יאכל חמץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> לעשות המאכיל כאוכל. כל מקום שנאמר לא יאכל אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה במשמעו, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> במס׳ פסחים בפרק כל שעה שמותר לאכול מאכיל כו'.
 לא יאכל חמץ. לא חמץ בלבד אלא כל האיסורין שבתורה. אחד האוכל ואחד המאכיל.

Verse 4

היום אתם יוצאים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מלמד שלא אכלו ישראל מצות אלא יום אחד.
 בחודש האביב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> למדנו שהשנה שיצאו ישראל ממצרים לא היתה צריבה לעבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לפי שהאביב בזמנו בא.

Verse 5

והיה כי יביאך ה׳ אל ארץ הכנעני והחתי והאמורי והחוי והיבוסי. הרי אלו חמשה עממים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אבל למדנו לארץ שבעה עממים בגזירה שוה כתיב הכא והיה כי יביאך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> וכתיב התם ויביאנו אל המקום הזה (דברים כו ט), מה ביאה האמורה להלן ארץ שבעה עממים, אף ביאה האמורה כאן ארץ שבעה עממים.
 אשר נשבע לאבותיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> היכן נשבע, באברהם כתיב ביום ההוא כרת ה׳ את אברם ברית לאמר (בראשית טו יח), ביצחק כתיב גור בארץ הזאת ואהיה עמך (שם כו ג), ביעקב כתיב הארץ אשר אתה שוכב עליה לך אתננה ולזרעך (שם כח יג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ואם תאמר הלא אין כתוב כאן שבועה. תשובה כתוב בישעיה כי מי נח זאת לי אשר נשבעתי (ישעיה נד ט), היכן נשבע ולא יהיה עוד המים למבול (בראשית ט טו), ומדלאו שבועה, הן נמי שבועה.
 ועבדת את העבודה הזאת בחדש הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כעבודה שעבדת במצרים, זו אכילת פסחים ומצוותיו.
 בחדש הזה. זה ניסן ואין אחר ניסן.

Verse 6

שבעת ימים תאכל מצת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> חסר ו׳ שלא תאמר כל מצה במשמעה, אפי׳ מצת אורז ודוחן וקטנית, בא הכתוב וחסר ו׳ מצת ולא כל מצות אלא מן האיסורין משום חמץ, חטים ושעורים וכוסמין ושיבולת שועל ושיפון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שנאמר מצת יאכל את שבעת הימים ולא יראה לך חמץ ולא יראה לך שאור (לקמן פסוק ז), חמץ דומיא דמצה, ללמדך שאין מצה כשירה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אלא מדבר הבא לידי חימוץ.
 ד״א שבעת ימים תאכל מצת. חסר ו׳ ללמד להביא ערב יום טוב משש שעות ולמעלה שאסור החמץ והמצה מנין ו'.
 וביום השביעי חג לה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכן אמרו מי שלא חגג יום טוב הראשון חוגג כל הרגל ויום טוב האחרון של חג.

Verse 7

מצות יאכל את שבעת הימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> שנה הכתוב ללמדך שבעת ימים אתה אוכל מן הישן, וששה מן החדש.
 ולא יראה לך חמץ ולא יראה לך שאור. מקיש חמץ לשאור ושאור לחמץ, מה זה בבל יראה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> [אף זה בבל יראה, ומה זה בבל ימצא] אף זה בבל ימצא, וזה וזה מחמשת המינין.
 בכל גבולך. למה נאמר, שלא תאמר בבית בלבד אסור, ת״ל בכל גבולך גבולך דומיא דבית, מה ביתך ברשותך, אף גבולך ברשותך. יצא חמצו של ישראל שהוא ברשות עובד כוכבים או שנפלה עליו מפולת שהוא כמבוער.

Verse 8

והגדת לבנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> יכול מראש חודש, יתחיל האב להגיד לבנו הלכות הפסח, ת״ל ביום ההוא, אי ביום ההוא יכול מבעוד יום, ת״ל בעבור זה, בשעה שמצה ומרור מונחים לפניך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> וצריך ליטול בידו מצה ולומר מצה זו שאנו אוכלים על שום מה כו׳, וכן מרור יטלנו בידו ויאמר מרור זה שאנו אוכלים על שום מה, על שם שמררו, אבל בבשר אסור ליגע ולומר פסח זה, שאין אנו אוכלין פסח בחוצה לארץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ואסור לאדם לומר כבש זה יהיה לפסח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> אלא יאמר כבש זה יהיה לנו לאכילה.
 בעבור זה עשה ה' לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כנגד ארבעה בנים דברה תורה, אחד חכם, ואחד רשע, ואחד תם, ואחד שאינו יודע לשאול.
 לכל אחד ואחד נתנה תורה דרך להשיב כפי ענינו, שהרי העולם נברא בארבע מדות של בני אדם, אחד רשע, ואחד חכם, ואחד תם, ואחד שאינו יודע לשאול, וכל אחד ואחד נדרש בענינו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> רשע מה הוא אומר, מה העבודה הזאת לכם, כלומר לכם ולא לו, ולפי שהוציא את עצמו מן הכלל שלא אמר לנו אלא לכם, בידוע שכפר בעיקר, לכך נאמר בעבור זה עשה ה׳ לי, כלומר לי ולא לו שאלו היה שם לא היה נגאל, אלא היה מת בשלשת ימי אפלה.

Verse 9

והיה לך לאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> חסר ו׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> לפי שצריך שיהיה ארבע פרשיות של תפילין בכרך אחד. קדש, כי יביאך, שמע, והיה אם שמוע.
 לך לאות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ולא לאחרים לאות, שלא יטלם בידו ויראם לכל העולם אלא בצנעה.
 על ידך. בידך לא נאמר, אלא על ידך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> זו קיבורת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> שהוא גובה היד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ידך זו שמאל, וכה״א אף ידי יסדה ארץ וימיני טפחה שמים (ישעיה מח יג), ואומר ידה ליתד תשלחנה וימינה להלמות עמלים (שופטים ה כו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ואומר גם שם ידך תנחני ותאחזני ימינך (תהלים קלט י), למדנו ליד שהוא שמאל.
 לזכרון כין עיניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> מיכן אמרו תפילין מצוותן שיהא נותן של יד תחלה, ואח״כ נותן של ראש, וכשהוא חולץ, חולץ של ראש תחלה, ואח״כ חולץ של יד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> על של יד מברך בא״י אמ״ה אקב"ו להניח תפילין, ועל של ראש מברך על מצוות תפילין.
 תנן התם, (מ) במס׳ מנחות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> תפילה של [יד אינה מעכבת את של ראש, ושל] ראש אינה מעכבת של יד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ואסור ליכנוס בהן בבית הכסא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ולא לישן כהן לא שינת קבע ולא שינת עראי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> שמא יפיח בהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> וקדושתם חמורה, קל וחומר מציץ, ומה ציץ שאין בו אלא שם אחד אמרה תורה והיה על מצחו תמיד (שמות נח לח), שלא יסיח דעתו מהם, תפילין שיש בהם כמה אזכרות השם, על אחת כמה וכמה) לפיכך צריכין גוף נקי שלא יישן ולא יפיח בהן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ורצועות שנפסקו וקשרן או תפרן אינן כשרין לתפילין.
 ולזכרון בין עיניך. בגובה של ראש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מקום שמוחו של תינוק רופס.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> א״ר אליעזר הגדול הוא דכתיב וראו כל עמי הארץ כי שם ה׳ נקרא עליך ויראו ממך (דברים כח י), אלו תפילין של ראש, (מח) לפי שנקראו פאר. (מח) וכיס של תפילין אסור להניח בם מעות או דבר אחר לפי שנתקדש עם התפילין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ותיק של תפילין ניצול עם התפילין מפני הדליקה בשבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ומאימתי זמן תפילין משיראה את חבירו מרחוק ארבע אמות ויכירהו, כדאמרי׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> במס׳ ברכות, לתפילין כאחרים, לקריאת שמע כוותיקין וותיקין היו קורין אותה עם הנץ החמה.
 למען תהיה תורת ה׳ בפיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> למדנו שהנשים פטורות מן התפילין [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> שנאמר למען תהיה תורת ה׳ בפיך, מי שמחויב בתלמוד תורה חייב גם בתפילין], ונשים מנלן דפטורות מתלמוד תורה, דכתיב ולמדתם אותם את בניכם (דברים יא יט), בניכם ולא בנותיכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מיכן אמרו המלמד את בתו תורה אינו מלמדה אלא תפלות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> לפי שמכניס בה ערמומית יתירה. ד״א ולזכרון בין עיניך למען תהיה תורת ה׳ בפיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> מיכן אמרו כל המניח תפילין כאילו קורא בתורה, יכול הקורא בתורה פטור מן התפילין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ת״ל וירא אלהים יצא את כלם (קהלת ז יח), זה המניח תפילין ועוסק בתורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> שבת ויום טוב אסור להניח תפילין [שנא׳ והיה לך לאות יצא שבת ויום טוב] שהן אות ואין צריך אות.
 כי ביד חזקה הוציאך ה׳ ממצרים. גדול מצות תפילין שבה זוכר יציאת מצרים.

Verse 10

ושמרת את החקה הזאת. מה בא ללמדנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> למדנו על הקטנים שפטורים מן התפילין, שנאמר ושמרת את החקה הזאת, מי שמחויב בחקים חייב בתפילין ולא הקטן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> מיכן אמרו כל קטן שיודע לשמור תפיליו אביו עושה לו תפילין. וכן לכל המצות.
 למועדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> מלא ו' שתי מלות הן למו עדה עדות הוא לישראל ששם ה׳ נקרא עליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ד״א למועדה, יש מועד שמניח תפילין. ויש מועד שאינו מניח, יצא שבתות וימים טובים שאינן צריכין אות בתוך אות.
 מימים ימימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> יצאו לילות שאינן זמן תפילין.
 ד״א מימים ימימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מיכן אמרו בית הלל שצריך אדם לבדוק תפיליו משנה לשנה שלא נמחק מהם אות, ובית שמאי אמרי א״צ לבודקן עולמות וכן אמר שמאי הזקן אלו תפילין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> של אבי אבא.
 ד״א ושמרת את החקה הזאת. חזר על ענין הפסח, דכתיב זאת חקת הפסח (שמות יב מג).
 למועדה. שיהא דוחה את השבת, דאתיא מועד מועד דכתיב גבי תמיד, תשמרו להקריב לי במועדו (במדבר כח ב), אפי׳ בשבת.
 מימים ימימה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> משנה לשנה, כענין שנאמר ימים תהיה גאולתו (ויקרא כה לט).

Verse 11

והיה כי יביאך ה׳ אל ארץ הכנעני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> מפני מה זכה כנען שתקרא הארץ על שמו, אלא כיון ששמע כנען <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> שהקב״ה נשבע לאבותינו לתת להם את הארץ עמד ופנה את עצמו מפניהם. אמר לו הקב״ה אתה פנית מפני בני אני קורא הארץ על שמך ואתן לך ארץ טובה ואיזה זו זו אפריקי.
 כאשר נשבע לך ולאבותיך ונתנה לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> [נשבע לך, היכן נשבע, והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי (שמות ו ח).
 לאבותיך, אלו אברהם ויצחק ויעקב כמו שכתבנו למעלה בפרשת חמשת עממים.
 ונתנה לך]. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> שלא תהא בעיניך כירושת אבות אלא כאילו אותו היום נתנה לך.
 כל אתנחתא, וזקף, וסוף פסוק כולם לך והשאר לך חוץ מלשון נקבה שכלם לך שנאמר קומי לך רעיתי יפתי ולבי לך (שה״ש ב י).

Verse 12

והעברת כל פטר רחם לה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> אין העברה אלא הפרשה, וכן הוא אומר והעברתם את נחלתו לבתו (במדבר לז ח).
 וכל פטר שגר בהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ששיגרתו בהמה ולא יוצא דופן.
 אשר יהיה לך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> [להוציא את המוכר עובר בהמתו לנכרי ומנין] להוציא הלוקח עובר בהמתו של נכרי, ת״ל כי יולד בבקרך ובצאנך הזכר (דברים טו יט).
 הזכרים לה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מיכן היה ר׳ יוסי הגלילי אומר רחל שלא ביכרה ויצאו ב׳ זכרים ראשיהם כאחת שניהם לכהן, שנאמר הזכרים לה' לפי שאפשר לצמצם [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> וחכמים אומרים אי אפשר לצמצם] לפיכך אחד לו ואחד לכהן.

Verse 13

וכל פטר חמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> חסר ו׳ לפי שחסר, מנינו רמ״ח, כנגד רמ״ח אברים שבאדם שבל גופי מצרים נערפו תחת ישראל שנקראו שה, שנאמר שה פזורה ישראל (ירמיה נ יז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ת״ר וכל פטר חמור תפדה בשה ולא בעגל ולא בכלאים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> ולא בכוי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ד״א ופטר חמור תפדה בשה יכול כל בהמה טמאה אתה פודה, כענין שנא׳ אך פדה תפדה את בכור האדם ואת בכור הבהמה הטמאה תפדה (במדבר יח טו), ת״ל וכל פטר חמור תפדה בשה, ולא שאר בהמה תפדה בשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> אמרו רבותינו מה זכו פטרי חמורים ליפדות יותר מכל בהמה טמאה, לפי שישראל עמסו אותם בצאתם ממצרים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ד״א לפי שנמשלו המצריים לחמורים, שנאמר אשר בשר חמורים בשרם (יחזקאל כג כ), וישראל נמשלו בשה.
 ואם לא תפדה וערפתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> אין עריפה אלא הריגה, וכן הוא אומר וערפו שם את העגלה (דברים כא ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> מצות פדייה קודמת למצות עריפה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> ד״א אם לא תפדה וערפתו, אמרה תורה אתה אבדת נכסי כהן ולא פדית אותו ערפהו ויאבדו נכסיך, שהרי אחר שערפו אסור בהנאה כעגלה ערופה.
 וכל בכור אדם בבניך תפדה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> בכל פודין בכורים, חוץ מבעבדים ושטרות וקרקעות והקדשות, מאי טעמא דילפינן מדכתיב ופדויו מבן חדש תפדה בערכך כסף חמשת שקלים בשקל הקודש (במדבר יח טז), דומיא דכסף דמטלטל וגופו ממון, יצאו הקרקעות שאינן מטלטלין, יצאו שטרות שאין גופן ממון, יצא עבדים שהוקשו לקרקעות.
 ד״א ובל בכור אדם בבניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> לרבות מי שלא פדאו אביו שהוא פודה את עצמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> וכן אמרו חייב אביו למול את בנו, ולפדותו מן הבכורה, וללמדו תורה ואומנות ולהשיאו אשה ואם לא עשה לו אביו אחת מכל אלה, חייב הוא בעצמו לעשותם לעצמו.

Verse 14

והיה כי ישאלך בנך מחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> יש מחר לאחר זמן, ויש מחר בקרוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> כמו למחר יהיה האות הזה (שמות ח יט), מחר אנכי נצב (שם יז ט).
 לאמר מה זאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> זו מדת התם שאינו חכם בדעת לשאול ואינו רשע לכפור, אלא הוא תם, ואינו יכול להבין ושואל מה זאת, ואמרת אליו בחזק יד הוציאנו ה' ממצרים, שאינו יודע לשאול את פתח לו שנאמר והגדת לבנך וגו׳ (שם ט יב).

Verse 15

ויהי כי הקשה פרעה לשלחנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> יכול מאליו, ת״ל ויחזק ה׳ את לב פרעה (שם שם).
 ויהרג ה׳ כל בכור בארץ מצרים מבכור אדם ועד בכור בהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> מיכן אמרו חכמים זובחים בכורי בהמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> [כנגד בכורי בהמה, ופודין בכורי אדם] כנגד בכורי אדם.
 על כן אני זובח לה׳ כל פטר רחם הזכרים. שנאמר לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה (דברים טו כ).
 וכל בכור בני אפדה. בחמשה סלעים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> ואפילו אין לו חמשה סלעים ויש לו מצנפת או טלית והכהן מקבלו בחמשה סלעים יצא, (צד) ואם אין לו לאדם אלא חמשה סלעים והוא צריך לפדות עצמו ובנו לפדות, הוא קודם לבנו שמצותיו קודמת והולכת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ישראל שיש לו פטר חמור ואין לו שה לפדותו פודהו בשויו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> ופרה שילדה חמור וכן המורה שילדה פרה, פטורה מן הבכורה, שנאמר פטר חמור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> שני פעמים, שיהא הוא חמור והנולד חמור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> והלכתא המפריש פדיון פטר חמור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> (ואבד) [ומת] אינו חייב באחריותו.

Verse 16

והיה לאות על ידכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> בארבע אותיות, כנגד ארבע פרשיות, קדש, כי יביאך, שמע, והיה אם שמוע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> מיכן אמרו מצות תפילין של יד ארבע פרשיות הן בכרך אחד, ושל ראש הן ארבע פרשיות בארבעה בתים, סידורן.
 קדש, כי יביאך, שמע, והיה אם שמוע, כתבן שלא כסדרן הרי אלו יגנזו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> ד״א ידכה. יד כהה ואיזה זו זו שמאל.
 ולטוטפות בין עיניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> טט בגדפי שתים, פת באפריקי שתים, דברי ר׳ עקיבא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> ר' ישמעאל אומר לטוטפת לטוטפת הרי שתים, לטוטפות הרי שתים, מיכן לארבע בתי תפילין, כי בחוזק יד הוציאנו ה׳ ממצרים.
סליק פרשת בא.

Verse 17

ויהי בשלח. כתיב טוב וישר ה׳ על כן יורה חטאים בדרך (תהלים כה ח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> אם לחטאים הוא מורה, קל וחומר לצדיקים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> תניא ר׳ אליעזר בן יעקב אומר מקלט מקלט היה כתוב על פרשת דרכים כדי שיכיר הרוצח ויפנה לשם, צפה הקב״ה על יציאת ישראל ממצרים, איזה דרך טוב להם, וניהגם בה, שנאמר ויהי בשלח פרעה את העם ולא נחם אלהים דרך ארץ פלשתים כי קרוב הוא.
 ויהי בשלח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> אין שלוה אלא לשון לווי, שנאמר ואברהם הולך עמם לשלחם (בראשית יח טז), הפה שאמר גם את ישראל לא אשלח (שמות ה ב), הוא אומר אנכי אשלח אתכם (שם ח כח), לפיכך נאמר ויהי בשלח פרעה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> [ומה שכר נטלו על כך לא תתעב מצרי כי גר היית בארצו (דברים כג ח). ד״א ויהי בשלח] זש״ה אלהים מושיב יחידים ביתה מוציא אסירים בכושרות (תהלים סח ז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> מאי בכושרות, בכי ושירות מצרים היו בוכים, שנאמר והיתה צעקה גדולה בכל ארץ מצרים (שמות יא ו), וישראל היו אומרים הלל. לכך נאמר ויהי בשלח פרעה את העם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> אימתי צעק פרעה ווי, בזמן שראה את העם נוסעים (בחומה) [כאומה], כי כל זמן שהיו רומסים בטיט היו בעיניו כאין, כיון שיצאו ראה אותם יוצאים בצבאות בדגליהם, אז ראה ומצטער וצעק ווי.
 ולא נחם אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> נהגם, כענין שנאמר נחית כצאן עמך (תהלים עז כא), ואומר וינחם בענן יומם (שם עח יד).
 דרך ארץ פלשתים כי קרוב הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> קרובה דרך לחזור למצרים.
 ד״א כי קרוב הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> קרובה שבועה שנשבע אברהם לאבימלך שנאמר אם תשקור לי ולניני ולנכדי (בראשית כא כג) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> ועדיין נכדו קיים.
 ד״א כי קרוב הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> קרובה מלחמה ראשונה לשניה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> ד״א כי קרוב הוא, אמר הקב״ה אם אני מכניס את ישראל לארץ ישראל מיד מחזיקין הן איש בשדהו ואיש בכרמו והן בטלין מן התורה, אלא אני מקיפן במדבר מ' שנה, שיהו אוכלין מן, ושותין מי באר, והתורה נבללת בגופן, והן נכנסין לארץ ומוצאין בתים מלאים כל טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> מיכן היה ר׳ שמעון בן יוחאי אומר לא ניתנה תורה לידרש אלא לאוכלי המן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> ושניים להם אוכלי תרומה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> ע״א למה הקיפן במדבר, לפי שכיון ששמעו כנענים שעתיד הקב״ה לתת להם את ארצם, עמדו ושרפו את הזרעים, וקצצו את האילנות וסתרו את הבתים, וסתמו את המעיינות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> אמר הקב״ה הרי הבטחתי להם שאני נותן להם ארץ טובה ורחבה, שנאמר וארד להצילו מיד מצרים ולהעלותו וגו׳ (שמות ג ח), לפיכך הקיפן ארבעים שנה במדבר, עד שנתייאשו הכנענים ותקנו מה שקלקלו, שנאמר ובתים מלאים כל טוב אשר לא מלאת וגו׳ (דברים ו יא).
 כי אמר אלהים פן ינחם העם בראותם מלחמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> כדי שלא יראו עצמות אחיהם מושלכים בפלשת ויחזרו להם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> ד״א למה הקיפן, שלא יחזרו למצרים, שנאמר נתנה ראש ונשובה מצרימה (במדבר יד ד).
 ד״א בראותם מלחמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> אלו בני אפרים שמנו לקץ וטעו ויצאו בלא רשות ונהרגו שנאמר בני אפרים נושקי רומי קשת הפכו ביום קרי (תהלים עח ט) מפני מה, שלא שמרו ברית ה׳ ובתורתו מאנו ללכת (שם שם י).

Verse 18

ויסב אלהים את העם. מפני מה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> כדי לעשות להם נסים וגבורות.
 דרך המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> כדי לצרפן, שנאמר המוליכך במדבר הגדול והנורא נחש שרף ועקרב וגו׳ למען נסותך להיטבך באחריתך (דברים ח טו וטז).
 ים סוף. כדי לנסותם, שנאמר אבותינו במצרים וגו׳ וימרו על ים בים סוף (תהלים קו ז).
 וחמשים עלו בני ישראל מארץ מצרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> [מזורזין], כענין שנא׳ וחמש את ארץ מצרים (בראשית מא לד).

Verse 19

ויקח משה את עצמות יוסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> חכם לב יקח מצות (משלי י ח) זה משה רבינו, שכל העם היו עוסקין בבזה, ומשה עסק בעצמות יוסף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> ומנין היה יודע היכן קבור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> אמרו סרח בת אשר נשתיירה מאותו הדור, אמרה לו ארון של מתכת עשו לו מצריים ושקעוהו בתוך נילוס בא משה ועמד על נילוס, נטל צרור וזרק לתוכו ואמר יוסף הגיעה שבועה שנשבע הקב״ה לאברהם אבינו שהוא גואל את בניו, ועתה אם אתה מראה עצמך מוטב, ואם לאו נקיים אנחנו משבועתך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> מיד צף ארונו של יוסף ונטלו משה, ואל תתמה היאך צף הברזל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> שהרי אלישע תלמידו של אליהו צף הברזל מפניו, קל וחומר במשה רבינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> בוא וראה כמה גדול כח המצוה שהרי מרים המתינה לו למשה שעה אחת, דכתיב ותתצב אחותו מרחוק (שמות ב ד), וכל ישראל והארון והכהנים והלוים המתינו לה שבעת ימים, שנאמר והעם לא נסע עד האסף מרים (במדבר יב טו).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> יוסף זכה לקבור אביו שאין באחיו גדול ממנו, שנאמר ויעל יוסף לקבור את אביו (בראשית נ ז) לפיכך זכה ולא נתעסק בו אלא משה רבינו שאין בישראל גדול ממנו, שנאמר ויקח משה את עצמות יוסף.
 עמו. (קלג) במחנה לויה.
 ד״א עמו. במחיצתו, לפיכך זכה משה רבינו ולא נתעסק בו אלא שכינה שנאמר ויקבור אותו בגיא (דברים לד ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> והיה ארונו של יוסף מהלך עם ארון הקודש בתוך ישראל והם אומרים עליו קיים זה מה שכתב בארון זה, בלוחות כתיב אנכי ה׳ אלהיך (שמות כ ב), וביוסף כתיב התחת אלהים אני (בראשית נ יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> בלוחות כתיב לא יהיה לך אלהים אחרים (שמות כ ג), וביוסף כתיב את האלהים אני ירא (בראשית מב יח), בלוחות כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> [לא תשא (שמות כ ז), וביוסף כתיב חי פרעה (בראשית מב טו), אבל השם לא היה מזכיר לבטלה. בלוחות כתיב] זכור את יום השבת (שמות כ ח), וביוסף כתיב וטבוח טבח והכן (בראשית מג טז), אין והכן אלא ערב שבת, שנאמר והכינו את אשר יביאו (שמות טז ה). בלוחות כתיב כבד את אביך ואת אמך (שמות כ יב), וביוסף כתיב הלא אחיך רועים בשכם וגו׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> ויאמר לו הנני (בראשית לז יג). בלוחות כתיב לא תרצח לא תנאף לא תגנוב (שמות כ יג יד טו), וביוסף כתיב ולא שמע אליה לשכב אצלה להיות עמה (בראשית לט י), ולא הרג את בעלה, וכתיב ויבא יוסף את הכסף ביתה פרעה (בראשית מז יד). בלוחות כתיב לא תענה (שמות כ טז), וביוסף ראה אם דברים של אמת שמכרוהו לא הגיד לאביו, דברים של שקר לא כל שכן. בלוחות כתיב לא תחמוד (שם כ יז), ויוסף לא חמד אשת פוטיפר, לכך היו אומרים שקיים זה מה שכתוב בזה.
 כי השבע השביע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> שתי שבועות הללו למה השביען שישבעו את בניהן דור אחר דור.
 את בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> ולמה לא השביע את בניו, אמר שמא לא יניחום המצריים, לפיכך השביע את כל ישראל, אמר להם במקום שגנבתוני שם תחזירוני וכן עשו, שנאמר ואת עצמות יוסף אשר העלו בני ישראל ממצרים קברו בשכם (יהושע כד לב).
 לאמר פקוד יפקוד אלהים אתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> פקוד בגלות זה, יפקוד בשאר גליות.
 והעליתם את עצמותי מזה אתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> מלמד שאף עצמות שאר שבטים העלו עמהם, מנין ז״ה.

Verse 20

ויסעו מסוכות ויחנו באיתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> מה איתם מקום, אף סוכות מקום.

Verse 21

וה׳ הולך לפניהם יומם בעמוד ענן לנחותם הדרך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> שבעה עננים היו להם לישראל ארבעה מארבע רוחות אחד מלמעלה ואחד מלמטה, ואחד הולך לפניהם, וכל הנמוך מגביהו וכל הגבוה מנמיכו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> שנאמר לנחותם הדרך, ומיישר טרשים ומעביר נחשים ועקרבים.
 ולילה בעמוד אש להאיר להם. להם היה מאיר, חוצה להם לא היה מאיר.
 ללכת יומם ולילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> ללמדך שמדה שמדד אברהם אבינו בה מדד הקב״ה לבניו, באברהם כתיב יקח נא מעט מים (בראשית יח ד), ובישראל כתיב עלי באר ענו לה (במדבר כא יז). באברהם כתיב ואקחה פת לחם (בראשית יח ה), ובישראל כתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> [הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד), באברהם כתיב ואברהם הולך עמם לשלחם (בראשית יח טז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> ובישראל כתיב] לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה, ועליו הכתוב אומר מתהלך בתומו צדיק אשרי בניו אחריו (משלי כ ז).

Verse 22

לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> מלמד שעמוד הענן משלים לעמוד האש, ועמוד האש משלים לעמוד הענן, מיכן אמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> במס׳ שבת, שעד שעמוד הענן של יום קיים, היה עמוד האש עומד, דביתהו דרב יוסף הוה מאחרת ומדלקת, ואמר לה רב יוסף תנינא לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה, סברה לאקדומה, אמר לה ההוא סבא, ובלבד שלא יקדים ולא יאחר.





Verse 1

וידבר ה׳ אל משה לאמר.

Verse 2

דבר אל בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ר׳ שמעון בן יוחי אומר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כל מקום שנאמר לאמר הרי זו לשעה, ואמרת אליהם לדורות.
 וישובו ויחנו לפני פי החירות. כעין דמויות היו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לא משופעות אלא גדודית <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> לא היו תרוטות אלא מוקפות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> לא היו עגולות אלא מרובעות, לא היו מעשה אדם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אלא מעשה שמים, ועינים היה להם מפותחות כמין זכר וכמין נקבה דברי ר' אליעזר, ר׳ יהושע אומר החירות מצד אחד ומגדול מצד אחר והים מלפניהם ומצרים מאחריהם.
 [ד״א] לפני פי החירות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שכן היה מנהג במצרים כל עבד שבורח מאדוניו כיון שהיה מגיע לחירות היה נעשה בן חורין.
 בין מגדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שבו כינס יוסף כל כסף וזהב שבעולם, שנא׳ וילקט יוסף את כל הכסף (בראשית מז יד), ולשם היו האוצרות, ומשם לקחו בני ישראל כסף וזהב לרוב עד מאד.
 לפני בעל צפון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> בעל צפון נשתייר מכל ע״ז שלהם, כדי לפתות לבן של מצריים, עליו הוא אומר משגיא לגוים ויאבדם שוטח לגוים וינחם (איוב יב כג).
 נכחו תחנו על הים. בשביל לפתות לבן של מצרים, ויבואו וירדפו אחריהם ויאמרו בעל צפון עזר להם, והם לא ידעו כי כמוהם יהיו עושיהם כל אשר בוטח בהם.

Verse 3

ואמר פרעה. כלומר ויאמר, והוא מגיד מראשית אחרית.
 לבני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בעד בני ישראל.
 נבוכים הם בארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מעורבבים, כמו והעיר שושן נבוכה (אסתר ג טו).
 ד״א ואמר פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אמר ולא ידע מה אמר בדעתו שמשה הטען ולא היה יודע להיכן מוליכם לכך אמר נבוכים הם בארץ.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> תניא בסדר עולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ניסן שבו יצאו בני ישראל ממצרים, בארבעה עשר שחטו את פסחיהן, ובחמשה עשר יצאו, ומבערב לקו בכורות, ואותו היום ערב שבת היתה, עתה הבן נסעו בערב שבת ובשבת ובאחד בשבת, ובשני בשבת שהוא יום רביעי לנסיעתן התחילו ישראל מתקנין את כליהן ומציעין את בהמתם לצאת, אמרו להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> האוקטורין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> הגיע חקכם לחזור, שנאמר דרך שלשת ימים (נלכה) במדבר (שמות ה ג), מיד עמדו עליהם הכו מהם, פצעו מהם, הלכו להגיד לפרעה, מיד התחילו מחוסרי אמנה לתלוש בשערן ולקרוע כסותן, עד שאמר להם משה מפי הקב״ה נאמר לי שאתם בני חורין.
 סגר עליהם המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כיון שראו ישראל הים סוער, והשונא רודף, הפכו להם למדבר לברוח, זימן להם הקב״ה חיות רעות ולא היו מניחות אותם לעבור, כיון שראה פרעה כך, אמר בעל צפון זימן להם חיות רעות ואין מניח אותם לעבור, שנאמר סגר עליהם המדבר. ומנין שסגירה חיה רעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כתיב בנח ויסגור ה׳ בעדו (בראשית ז יז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> אלו חיות רעות שסיבבו את התיבה להציל את נח, שבקשו דור המבול להופכה, וכן כתוב בדניאל אלהי שלח מלאכיה וסגר פום אריותא (דניאל י כג).

Verse 4

וחזקתי את לב פרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שהיה לבו חלוק, אם לרדוף ואם לא לרדוף.
 ואכבדה בפרעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> [פרעה התחיל בעבירה וממנו התחיל הפורענות.
 ד״א ואכבדה בפרעה], <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מגיד הכתוב כשהקב״ה פורע מן האומה שמו מתגדל בעולם, שנאמר ושמתי בהם אות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ושלחתי מהם פלטים אל הגוים (ישעיה סו יט), כה אמר ה׳ יגיע מצרים וסחר כוש (שם מה יד), ואחריו מה כתיב אכן אתה אל מסתתר (שם שם טו), ואומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ונשפטתי אותו בדבר ובדם (יחזקאל לח כב), וכתיב והתגדלתי והתקדשתי ונודעתי וגו׳ (שם שם כג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> וכן דוד הוא אומר נודע ביהודה אלהים (תהלים עו ב).
 וידעו מצרים כי אני ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> לשעבר לא היו יודעין את ה׳, אבל עכשיו וידע מצרים.
 ויעשו כן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אמרו רוצים ולא רוצים אין לנו אלא דברי בן עמרם.

Verse 5

ויגד למלך מצרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מי הגיד לו, האוקטורין שלו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וי״א עמלק הגיד לו.
 כי ברח העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> וכי בורחים היו, והלא כתוב ממחרת הפסח יצאו בני ישראל (ממצרים) ביד רמה (במדבר לג ג), אלא מתוך שהכו האוקטורין,הלכו והגידו לפרעה ואמרו לו עמדו עלינו ישראל, הכו ממנו פצעו ממנו הרגו ממנו ולא אדם מוחה על ידם, אין להם לא מושל ולא שר שנאמר מלך אין לארבה (משלי ל כז).
 ויהפך לבב פרעה ועבדיו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> לשעבר ויאמרו עבדי פרעה אליו עד מתי יהיה זה לנו למוקש (שמות י ז), ועכשיו ויהפך לבב פרעה ועבדיו אל העם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אמרו אלו לקינו ולא שלחנו כדיי הוא, אלא גם לקינו וגם שלחנו וגם לקח ממונינו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> משל לעבד שקנה לרבו דג מבאיש כו׳ והתחיל לאכול דג המבאיש לא הספיק לאכול <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ונתן הדמים.
 ד״א ויהפך לבב פרעה ועבדיו אל העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> אמרו הרי כל האומות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מקישות עלינו, ויאמרו ומה אלו שהיו משועבדים תחת ידם הניחום והלכו להם, עכשיו היאך אנו שולחים לארם נהרים, ולארם צובה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> להעלות לנו מסים, להביא לנו עבדים ושפחות, למדנו שהיה פרעה שולט מסוף העולם ועד סופו, עליו הוא אומר שלח מלך ויתירהו מושל עמים ויפתחהו וגו׳ (תהלים קה כ), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> וכן מצינו שכל אומה ששלטה על ישראל שולטת על כל העולם כולו.
 ד״א ויהפך לבב פרעה ועבדיו אל העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> שלא היו יודעין מה היה להם, כיון שהיו רואין בכבודן של ישראל, התחילו מחנקין עצמן, לכך נאמר מה זאת עשינו כי שלחנו את ישראל מעבדנו.

Verse 6

ויאסור את רכבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> הוא בידו אסרו, דרך מלכים להיות עומדים ואחרים מציעין להם, אבל כאן הוא בידו אסרו, כיון שראו גדולי מלכות שהוא עצמו מציע, עמד כל אחד ואחד והציע לעצמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ארבעה אסרו בשמחה, אברהם אבינו, דכתיב וישכם אברהם בבקר ויחבש את חמורו (בראשית כה ג), וכן בלעם דכתיב ויקם בלעם בבקר ויחבוש את אתונו (במדבר כב כא), ויוסף, ויאסור יוסף מרכבתו (בראשית מו כט), פרעה, ויאסור את רכבו, תבוא חבשה של אברהם אבינו שהלך לעשות רצון קונו, ותעמוד על חבשה של בלעם שחבש לקלל את ישראל. תבוא אסרה של יוסף, ותעמוד על אסרה של פרעה הרשע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> מיכן אמרו אהבה מקלקלת את השורה, ושנאה מקלקלת השורה של גדולה.
 ואת עמו לקח עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> לקחם בדברים, אמר להם דרך מלכים להיות מנהיגים לבסוף, ואני אקדים לפניכם, שנא׳ ופרעה הקריב (שמות יד י), דרך מלכים כל העם בוזזין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ונותנין לפניו, ואני אשוה עמכם בבזה, שנא׳ אחלק שלל (שם טו ט), ולא עוד אלא שאני מחלק לכם מתנות משלי, לכך נאמר לקח עמו.

Verse 7

ויקח שש מאות רכב בחור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> משל מי, אם משל ישראל, הא כתיב וגם מקננו ילך עמנו (שם י כו), אם משל פרעה, הא כתיב הנה יד ה׳ הויה במקנך (שם מג), אם משל מצרים, הא כתיב וימת כל מקנה מצרים (שם שם ו), אלא מן הירא דבר ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> מיכן א״ר שמעון בן יוחי טוב שבגוים הרוג, שאפילו הירא את דבר ה׳ היה תקלה לישראל.
 וכל רכב מצרים. שש מאות רכב משאר מקומות וכל רכב מצרים חוץ מהם.
 ושלישים על כלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> גבורים, וכן הוא אומר שלישים וקרואים רוכבי סוסים כלם (יחזקאל כג כג).
 ד״א שלישים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> משולשים בכלי זיין.
 ד״א כנגד כל ישראל הוציא פרעה חיילות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שלש מאות על כל אחד ואחד.
 על כלו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כלומר מחשבתו של פרעה היה על כלותם.

Verse 8

ויחזק ה׳ את לב פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שהיה לבו חלק עליו אם לרדוף או שלא לרדוף.
 וירדוף אחרי בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> להודיע שבחן של ישראל, ואילו היתה אומה אחרת לא היה חושש לרדוף אחריה.
 ובני ישראל יוצאים ביד רמה. וכי עכשו יוצאים והלא כתיב ממחרת הפסח יצאו בני ישראל (ממצרים) (במדבר לג ג), מהו ובני ישראל יוצאים ביד רמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> מגיד הכתוכ שכשהיו המצריים רודפין אחרי ישראל, היו ישראל מרוממין ומפארין.
 ד״א ביד רמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> בריש גלי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ד״א שהיתה ידם רוממה על מצרים.

Verse 9

וירדפו מצרים אחריהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> מגיד הכתוב שלא נכשל אחד מן המצריים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> שמא ינחשו ויחזרו בהם.
 וישיגו אותם חונים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> אותם מלא ו׳, מלאים כרמון בעם וברכוש ובמצות ושכינה על גביהם.
 ד״א וי״ו מוסיף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ביום הששי השיגום, וביום השביעי שהוא יום אחרון של פסח, ננערו לתוך הים.
 חונים על הים. ממתינים את המצריים, כדי להטביעם בים. חונים, מחננים על הים בתפלה ובתחנונים.
 על הים. כדי להטביעם בים.
 כל סוס רכב פרעה ופרשיו וחילו על פי החירות לפני בעל צפון. מקום יראתם של מצרים שם היתה מפלתם.
 לפני בעל צפון. צפן להם הקב״ה יום אידם, שנאמר כל חשך טמון לצפוניו (איוב כ כו).

Verse 10

ופרעה הקריב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> הוא הקריב הפורענות לבוא עליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> כיון שראה פרעה את ישראל חונים לפני בעל צפון אמר, הרי הסכים בעל צפון על גזירתי כשם שאמרתי אני כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו (שמות א כב), כך הוא הביאן להטביען בתוך הים, מיד התחילו לזבוח ולהקטיר לפני בעל צפון, שנאמר ופרעה הקריב הקריב קרבנות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> [ד״א ופרעה הקריב, מה שהלכו ישראל בשלשה ימים הלכו האוקטורין ביום ומחצה, ופרעה רדף ובא ביום אחד].
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ד״א ופרעה הקריב. הקריב את ישראל לאבינו שבשמים, שנאמר וישאו בני ישראל את עיניהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> [תלו עיניהם] למרום.
 והנה מצרים נוסע אחריהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> כולן כאיש אחד.
 וייראו מאד ויצעקו בני ישראל אל ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> תפשו אומנות אבותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> באברהם כתיב אל המקום אשר עמד שם (בראשית יט כז), עמידה זו תפלה. ביצחק כתיב ויצא יצחק לשוח בשדה (בראשית כד סג), שיחה זו תפלה. ביעקב כתיב ויפגע במקום (שם כח יא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> פגיעה זו תפלה, וכן בדוד הוא אומר אלה ברכב ואלה בסוסים ואנחנו בשם ה׳ אלהינו נזכיר (תהלים כ ח), וכן באסא אומר עזרנו ה׳ אלהינו כי עליך נשענו ובשמך באנו (דה״ב יד י), הוא שאמר יצחק אבינו ליעקב הקול קול יעקב (בראשית כז כב), וכן משה רבינו אומר לאדום, ונצעק אל ה׳ וישמע קולנו (במדבר כט ז), שלח לו מלך אדום פן בחרב אצא לקראתך (שם שם יח), את בברכתך ואני בברכתי לכך נאמר ויצעקו בני ישראל אל ה׳.

Verse 11

ויאמרו אל משה המבלי אין קברים במצרים, (סח) לאחר שצעקו אל ה׳ הלכו ואמרו לו למשה, המבלי אין קברים במצרים, כשם שמתו אחינו במצרים בשלשת ימי אפלה, למה לא מתנו שם, אלא לקחתנו למות במדבר, להיות נבלותנו לחורב ביום ולקרח בלילה.

Verse 12

הלא זה הדבר אשר דברנו אליך במצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ומה אמרו לו במצרים, ירא ה' עליכם וישפוט (שמות ה כא), תחלה היינו מצטערין במצרים על שעבוד מצרים, ובאת מיתת אחינו בשלשת ימי אפלה, והיתה קשה עלינו יותר משיעבודן במצרים, ועתה מתתנו במדבר הזה קשה עלינו ממיתת אחינו במצרים, שהם נקברו, ובמדבר הזה מי קוברינו.

Verse 13

ויאמר משה אל העם אל תיראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> בוא וראה חכמתו ותבונתו של משה רבינו, היאך היה עומד ומפייס לכל אותן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> האוכלוסין.
 התיצבו וראו את ישועת ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> מלמד ששרת עליהם רוח הקודש, כתיב הכא התיצבו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> וכתיב התם ויבא ה׳ ויתיצב (ש״א ג י).
 וראו את ישועת ה׳. מהו וראו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מלמד שפתח הקב״ה את עיניהם, וראו כיתות כיתות של מלאכי השרת, שנאמר וישכם משרת איש האלהים לקום וגו׳ ויאמר אל תירא כי רבים אשר אתנו מאשר אתם (מ״ב ו טו וטז), ועליהם אמר דוד מנגה נגדו עביו עברו ברד וגחלי אש (תהלים יח יג).
 אשר יעשה לכם היום. לא לימים רחוקים אלא היום.
 כי אשר ראיתם את מצרים [היום] לא תוסיפו לראותם עוד עד עולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> בשלשה מקומות הוזהרו ישראל שלא לשוב מצרימה, כי (את) אשר ראיתם וגו׳, ואומר לא תוסיפון לשוב בדרך הזה עוד (דברים יז טז), אשר אמרתי ילך לא תוסיף עוד לראותה (שם כח סח), ובשלשה מקומות חזרו, ובשלשתן נפלו, הראשונה בימי סנחריב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> שנאמר הוי היורדים מצרים לעזרה (ישעיה לא א), שניה בימי יוחנן בן קרח, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> והיה החרב אשר אתם יראים ממנו שם תשיג אתכם בארץ מצרים (ירמיה מב טז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> והשלישית בימי טרגינוס בבית שני.

Verse 14

ה׳ ילחם לכם ואתם תחרישון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ארבע כתים נעשו בני ישראל על הים, אחת אומרת ניפול לימא, ואחת היתה אומרת נחזור למצרים, ואחת אומרת נעשה מלחמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> ואחת אומרת נערבב אותם, זו האומרת ניפול לימא, אמר להם משה התיצבו וראו את ישועת ה׳. זו האומרת נחזור למצרים, אמר להם משה, כי אשר ראיתם את מצרים וגו׳. זו שאומרת נעשה מלחמה, אמר להם משה ה׳ ילחם לכם, וזו שאומרת נצויח כנגדן, אמר להם ואתם תחרישון.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> ד״א ה׳ ילחם לכם ואתם תחרישון. אמר להם אפי׳ אתם שותקין ה׳ ילחם לכם, כל שכן אם אתם מרבים בתפלה ונותנין שבח למקום, באותה שעה היה משה רבינו מרבה בתפלה, וישראל נותנין שבח ושיר וגדולה ותפארת למי שהמלחמות שלו, שנאמר רוממות אל בגרונם וחרב פיפיות בידם (תהלים קמט ו).

Verse 15

ויאמר ה' אל משה מה תצעק אלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> אמר לו הקב״ה בניי נתונים בצרה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> והים סוער, ושונא רודף, ואתה עומד ומרבה בתפלה.
 מה תצעק אלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> כי עת לקצר ועת להאריך, עת לקצר אל נא רפא נא לה (במדבר יב יג), עת להאריך ואתנפל לפני ה׳ כראשונה ארבעים יום וארבעים לילה (דברים ט יח).
 דבר אל בני ישראל ויסעו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> א״ר יהושע אין להם לישראל לעשות אלא ליסע.

Verse 16

ואתה הרם את מטך ונטה את ידך על הים ובקעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> כנגד שנים עשר שבטים נבקע המים, שנאמר לגוזר ים סוף לגזרים (תהלים קלו יג).

Verse 17

ואני הנני מחזק את לב מצרים ויבאו אחריהם ואכבדה בפרעה. שיתכבד שמי בעולם, במה שאעשה לפרעה ובכל חילו שישראל לא עברו הים משפה לשפה, אלא כדי להטביע את המצריים, נכנסו מצד זה, ובו הצד בעצמו יצאו כמין קשת.

Verse 18



Verse 19

ויסע מלאך האלהים ההולך לפני מחנה ישראל וילך מאחריהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> בוא וראה בכל מקום נאמר [מלאך ה'], וימצאה מלאך ה׳ (בראשית טז ז), ויאמר לה מלאך ה׳ (שם שם ט), ויאמר לה מלאך ה׳ (שם שם י), וירא מלאך ה׳ אליו (שמות ג ב), וכאן כתוב מלאך האלהים, זו שאילה שאל ר׳ נתן את ר׳ שמעון בן יוחי, ואמר לו אין אלהים בכל מקום אלא דיין, מגיד הכתוב שהיו ישראל נתונים בדין באותה שעה, אם להנצל אם להאבד עם המצריים.
 ההולך לפני מחנה ישראל וילך מאחריהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> משל למה הדבר דומה לאדם שהיה מהלך בדרך, ובנו הולך לפניו ובאו לסטים מלפניו, ונתנו מאחוריו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> באו לסטים מאחריו, נתנו לפניו, באו לסטים מלפניו וזאבין מאחריו, נטלו על זרועותיו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> שנאמר ואנכי תרגלתי לאפרים קחם על זרועותיו (הושע יא ג), התחיל מצטער הבן מפני החמה, פירש עליו בגדו, שנאמר פרש ענן למסך (תהלים קה לט), רעב, האכילו לחם שנאמר הנני ממטיר לכם לחם מן השמים (שמות טז ד), צמא, השקהו מים, שנאמר ויוצא נוזלים מסלע (תהלים עח טז).

Verse 20

ויבא בין מחנה מצרים ובין מחנה ישראל ויהי הענן והחשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> הענן לישראל, והחשך למצריים.
 ויאר את הלילה. ישראל באורה ומצרים באפילה, רואין את ישראל שהיו באורה ואוכלין ושותין ושמחים והיו המצריים מזרקין בהם חצים ואבני בליסטראות, והמלאך והענן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> מקבלין אותם, שנא׳ מגני וקרן ישעי משגבי (תהלים יח ג), ואומר מגן הוא לכל החוסים בו (שם שם לא).
 ולא קרב זה אל זה כל הלילה. לא קרב מחנה מצרים למחנה ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> [ולא מחנה ישראל למחנה מצרים].

Verse 21

ויט משה את ידו על הים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> התחיל הים עומד כנגדן, ואמר לו בשם הקב״ה ולא קיבל עליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> הראהו המטה ולא קיבל עליו, עד שנגלה הקב״ה בכבודו ובגבורתו, התחיל הים לברוח, שנאמר הים ראה וינוס (תהלים קיד ג), אמר לו משה כל היום הייתי אומר לך בשם המלך ולא קבלת עליך, ועכשו מה לך הים כי תנוס, אמר לו לא מפניך בן עמרם, אלא מלפני אדון חולי ארץ (שם שם ז).
 ויולך ה׳ את הים ברוח קדים עזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> קדים עזה שברוחות, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> ברוח קדים אפיצם (ירמיה יח יז), ואומר וה׳ נהג רוח קדים בארץ (שמות י יג).
 וישם את הים לחרבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> עשאו כמין חרבה.
 ויבקעו המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> כל המימות שבעולם נבקעו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> דע כי אלו שלשה פסוקים ויסע מלאך האלהים (פסוק יט), ויבא בין מחנה מצרים (IGNOREכ), ויט משה את ידו (IGNOREכא), כל אחד ואחד יש בו שבעים ושתים אותיות, כנגד שבעים ושתים שמות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> ומהם אתה מוצא שם המפורש, אות מן הראשון, ואות מן אמצעי, ואות מן האחרון, פסוק האמצעי שהוא ויבא בין מחנה מצרים, אותו אתה לוקח למפרע מסופו לתחלתו, והשנים הראשון והאחרון, ויסע, ויט, תקח אותיותיו מן תחלתו לסופו, ו׳ מן ויסע, ה׳ מן הלילה, ו׳ מן ויט, והוא שם וה״ו, וכן כל שלשתן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> ותמצא זה השם בספר הישר, והוא נקרא וה״ו יל״י טי״ט על״ם וכו׳.

Verse 22

ויבאו בני ישראל בתוך הים ביבשה והמים להם חומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> אמר ר׳ מאיר כשעמדו שבטים על הים, זה אומר אני יורד תחלה לים, וזה אומר אני יורד תחלה לים, מתוך שהיו עומדין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> וצווחין, קפץ שבטו של בנימין וירד תחלה לים, שנאמר שם בנימין צעיר רודם (תהלים סח כח), מהו רודם רד ים, לפיכך זכה שבטו של בנימין לשרות שכינה בחלקו, שנאמר לבנימין אמר ידיד ה׳ ישכון לבטח עליו (דברים לג יב). ר' יהודה אומר שבט יהודה נכנס תחלה לים, שנאמר היתה יהודה לקדשו (תהלים קיד ב), לפיכך ישראל ממשלותיו, זכה למלכות.
 מימינם ומשמאלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> בזכות מזוזה שבימין, ותפילין שבשמאל.

Verse 23

וירדפו מצרים ויבאו אחריהם.לא היו יודעין אנה הולכים, כסבורין הן שעל היבשה הולכין, והם היו בתוך הים.
 כל סוס פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> הראה להם הקב״ה דמות נקבה בים, והסוסים היו מזוינים רדפו אחריהם, שנאמר לסוסתי ברכבי פרעה (שה״ש א ט).

Verse 24

ויהי באשמרת הבקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> לעולם תפלתן של צדיקים נשמעת בבוקר, שנאמר וישכם אברהם בבקר (בראשית כב ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> כדכתיב לעיל, וכן דוד אמר ה׳ בקר תשמע קולי (תהלים ? ד), פסוק זה דוד אמרו על תפלת הצדיקים שבכל דור ודור.
 וישקף ה׳ אל מחנה מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> בוא וראה גבורתו של בוראנו, בדבר אחד מוחץ ורופא, בהשקפה מברך את ישראל, שנאמר השקיפה ממעון קדשך מן השמים וברך (דברים כו טו), ובהשקפה המם את מצרים, שנאמר וישקף ה׳ אל מחנה מצרים. כתיב איכה יעיב (איכה ב א), וכתיב מי אלה כעב תעופינה (ישעיה ס ח). כתיב ופלטו פליטיהם והיו אל ההרים כיוני הגאיות (יחזקאל ז טז), וכתיב וכיונים אל ארובותיהם (ישעיה ס ח), הא למדת בדבר שמכה בה מרפא, ברוך הוא וברוך שמו.
 בעמוד אש וענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> הענן היה יורד ועושה טיט, והאש מרתיחו וטלפי סוסיו משתמטות.
 ויהם את מחנה מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> הממם וערבבם, נטל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> סוגניות שלהם ולא היו יודעין מה הן עושין.

Verse 25

ויסר את אופן מרכבותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> ר׳ יהודה אומר מחמת האש של מעלה נשרפו גלגליהם של מטה, והיו מרכבות מטות רצות ונכנסות על כרחן, שהיו טעונות כסף וזהב ואבנים טובות ומרגליות, כדי שיטלו ישראל את הביזה.
 וינהגהו בכבדות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> ר׳ יהודה אומר הם אמרו תכבד העבודה, לפיכך וינהגהו בכבדות.
 ויאמר מצרים אנוסה מפני ישראל כי ה׳ נלחם להם במצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> מי שעשה להם נסים וגבורות במצרים, הוא נלחם על הים.

Verse 26

ויאמר ה׳ אל משה נטה את ידך על הים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> אין הים עומד כנגדך.
 וישובו המים על מצרים. יחזור עליהם הגלגל יחזור עליהם זדונם, שנאמר כי בדבר אשר זדו עליהם (שמות יח יא), במים חשבו לאבד את בניי, במים אני מאבדם, שנאמר חופר גומץ בו יפול (קהלת י ח), ואומר כורה שחת בה יפול (משלי כו כד), ואומר כעל גמולות כעל ישלם וגו׳ (ישעיה נט יח).

Verse 27

ויט משה את ידו על הים וישב הים. לא איחר ולא עיכב.
 לפנות בקר לאיתנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> לתקפו, כענין שנאמר איתן מושבך (במדבר כד כא).
 ומצרים נסים לקראתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> ללמדך שכל מקום שהיה המצרי נס היה הים הולך לקראתו, שכשעלה האחרון מישראל מן הים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> ירד האחרון שבמצריים לתוך הים.
 וינער ה׳ את מצרים בתוך הים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> כאדם שהוא מנער את הקדירה, התחתון [עולה] למעלה ושל מעלה יורד למטה.

Verse 28

וישובו המים ויכסו וגו׳ לא נשאר בהם עד אחד. אפילו אחד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> ויש אומרים פרעה נשאר, להגיד ולספר כח וגבורה של מלכו של עולם.

Verse 29

ובני ישראל הלכו ביבשה בתוך הים והמים להם חמה מימינם ומשמאלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> חמה כתי׳ חסר ו', כלומר חימה נתמלאו מלאכי השרת עליהם, לפי שהיה ביניהם עבודה זרה, ובזכות מה ניצולו, בזכות התורה והתפילין, שנאמר מימינם ומשמאלם, ימין זה תורה, שנאמר מימינו אש דת למו (דברים יג ב), שמאל זו תפילין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> שנאמר והיה לאות על ידכה (שמות יג טז).

Verse 30

ויושע ה' ביום ההוא. לה׳ הישועה על עמך ברכתך סלה (תהלים ג ט).
 את ישראל מיד מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> כצפור הנתונה ביד אדם שאם יכבוש אדם ידו מעט הוא חונקה, כך ניצולו ישראל מיד מצרים, שנאמר נפשנו כצפור נמלטה מפח יוקשים וגו׳ עזרנו בשם ה׳ (תהלים קכד ז ח).
 וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> מפני ארבעה דברים ראו ישראל את מצרים מתים, כדי שלא יהא ישראל אומרים כדרך שעלינו אנו מצד זה, כך עלו מצרים מצד זה, וכדי שלא יהו מצרים סבורים שכשם שאבדו הם בים, כך אבדו ישראל, וכדי שיהיו נוטלים את הביזה שהיו טעונין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> כסף וזהב, וכדי שיהיו ישראל נותנין עיניהם בהן ומוכיחים אותם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> ד״א וירא ישראל את מצרים מת. מתים אין כתיב כאן, אלא מת, מתים ולא מתים, כענין שנאמר ויהי בצאת נפשה כי מתה (בראשית לה יח), וכי מתה היתה אלא מתה ואינה מתה.

Verse 31

וירא ישראל את היד הגדולה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> מיתות חמורות מיתות משונות זו מזו.
 הגדולה. גדולה מכה זו מכל המכות אשר עשה ה׳ במצרים.
 וייראו העם את ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> לשעבר לא היו יראים את ה׳, אבל בכאן וייראו העם את ה׳.
 ויאמינו בה׳ ובמשה עבדו, אם במשה האמינו קל וחומר בשכינה, אלא ללמדך שכל המאמין ברועה ישראל, כאלו מאמין במי שאמר והיה העולם, כיוצא בדבר אתה אומר וידבר העם באלהים ובמשה (במדבר כא ה), אם באלהים דברו, קל וחומר במשה, ללמדך שבל המדבר ברועה כאילו מדבר במי שאמר והיה העולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> גדולה האמנה לפני מי שאמר והיה העולם, בשכר האמנה שהאמינו שרתה עליהם רוח הקודש ואמרו שירה.
 עבדו. כל ההולך בשליחות קונו נקרא עבדו.





Verse 1

אז ישיר משה ובני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> יש אז לשעבר, ויש אז לעתיד, אז הוחל (בראשית ד כו), אז אמרה (שמות ד כו), אז ישיר משה, אז ישיר ישראל (במדבר כא כא), אז יבנה יהושע (יהושע ח ל), אז ידבר יהושע (שם י יב), אז אמר שלמה (מ״א ח יב) הרי אלו לשעבר, אז תראי ונהרת (ישעיה ס ה), אז יבקע (שם נח ח), אז תפקחנה, אז ידלג (שם לה ה ו), אז תשמח בתולה במחול (ירמיה לא יב), אז ימלא שחוק פינו אז יאמרו בגוים (תהלים קכו ב), הרי אלו לעתיד. אז שר משה לא נאמר, אלא ישיר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> למדנו לתחיית המתים.
 ד״א ישיר משה יו״ד במקום עבר, כמו אז ידבר יהושע (יהושע י יב), אז יבנה שלמה (מ״א יא ז).
 משה ובני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> משה שקול כנגד כל ישראל. ד״א אז ישיר משה ובני ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> מגיד הכתוב שאמר משה שירה כנגד כל ישראל.
 את השירה הזאת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> עשר שירות הן, ראשונה שנאמרה במצרים, שנאמר השיר יהיה לכם כליל התקדש חג (ישעיה ל כט), שניה אז ישיר משה, שלישית על הבאר אז ישיר ישראל (במדבר כא כא), רביעית שירת האזינו (דברים לב א), חמישית אז ידבר יהושע (יהושע י יב), ששית ותשר דבורה (שופטים ה א), שביעית וידבר דוד (ש״ב כב א), שמינית מזמור שיר חנוכת הבית (תהלים ל א), תשיעית ביהושפט, דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ויעמד משוררים בבית ה׳ בצאתו לפני החלוץ אמר הודו לה׳ כי טוב כי לעולם חסדו (דה״ב כ כא), עשירית לעתיד לבא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שנאמר שירו לה׳ שיר חדש (ישעיה מב י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> משונה שיר זה להקרות לשון זכר, וכן השירות כולן קרואים בלשון נקבה כשם שהנקבה יולדת, לפי שכל התשועות היה אחריהן שעבוד, אבל לעתיד לבא תשועה שאין אחריה שעבוד, שנאמר ישראל נושע בה׳ תשועת עולמים (ישעיה מה יז), לכך נכתב שיר חדש, כשם שאין הזכר יוליד, וכה״א שאלו נא וראו אם יולד זכר (ירמיה ל ו).
 לה׳. לה׳ אמרוה ולא לבשר ודם, כענין שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ותצאן כל הנשים מכל ערי ישראל ותענינה הנשים המשחקות וגו׳ (ש״א יח ו ז), אבל כאן לה׳ אמרוה.
 ויאמרו לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר׳ נחמיה אומר רוח הקודש שרת על ישראל והיו אומרים שירה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כבני אדם שהן קורין את שמע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ר׳ אלעזר בן תרדיון אומר משה היה פותח בדברים בתחלה, וישראל עונין אחריו לאמר עמו, לכך נאמר לאמר.
 אשירה לה׳ כי גאה גאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> נאה לה׳ גדולה, נאה לה׳ גבורה.
 ד״א אשירה לה׳, כל שאדם יכול לשבח ולהלל אינן מספיקין די הילולו של הקב״ה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> משל לשר שנכנס למדינה והן מקלסין אותו שהוא גבור ואינו אלא חלש, חכם ואינו אלא טפש, שהוא נאה ואינו אלא מכוער, שהוא טוב ואינו אלא רע, שהוא רחמן ואינו אלא אכזרי, אבל הקב״ה יתעלה זכרו לנצח נצחים אינו כן, אלא אשירה לה׳, שהוא גבור, וגדול, ונורא, שנאמר האל הגדול הגבור והנורא (דברים י יז), שהכל שלו, שנאמר לה׳ הארץ ומלואה (תהלים כד א), שהוא חכם לבב ואמיץ כח, שהוא אל רחום וחנון, שהוא נאמן אל אמונה ואין עול.
 אשירה לה׳. כי אין כמוהו, ואין כערכו, שנאמר כי מי בשחק יערוך לה׳ (שם פט ז); ה׳ אלהי צבאות מי כמוך חסין יה (שם שם ט), מי ימלל גבורות ה׳ ישמיע כל תהלתו (שם קו ב).
 כי גאה גאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> הראשון רפה והשני דגש, כלומר גאה רם ונשא, ומתגאה על כל גאה ורם, ועל כל נשא, ומשפיל רמים ומשפיל גאים.
 ד״א כי גאה גאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> גאני וגאתיו, גאני על הים, שנאמר ויסע מלאך האלהים ההולך לפני מחנה ישראל (שמות יד יט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> וגאתיו בשירה.
 ד״א כי גאה גאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> במה שאומות העולם מתגאים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> בו בדבר מתגאה עליהם, דור הפלגה אמרו פן נפוץ (בראשית יא ד), וכתיב ויפץ ה׳ אותם (שם שם ח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אנשי סדום אמרו לאל סור ממנו ודעת דרכיך לא חפצנו (איוב כא יד), רצו להשכיח תורת רגל מארצם, דכתיב פרץ נחל מעם גר הנשכחים מני רגל דלו מאנוש נעו (שם כא ד), וכן ביחזקאל אומר הנה זה היה עון סדום אחותך וגו׳ (יחזקאל טז מט), פרעה נתגאה ואמר מי ה׳, לפיכך סוס ורכבו רמה בים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> וכי סוס אחד היה לו, אלא בזמן שהן עושין רצון של מקום הגוים לפניהם כאיש אחד, וכל הסוסים כסוס אחד, וכה״א כי תצא למלחמה על אויבך וראית סוס ורכב (דברים כ א).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ד״א סוס ורכבו. מלמד שהסוס קשור ברכבו ורוכבו בסוס.
 רמה בים. וכתיב ירה בים (פסוק ד), מלמד שהיו עולין עד למרום, ומורידין לתהום ואינן נפרדין זה מזה.

Verse 2

עזי, וזמרת יה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> עזי זו התורה, שנאמר ה׳ עוז לעמו יתן (תהלים כט יא).
 ד״א עזי תקפי, שנאמר ה׳ עזי ומעוזי (ירמיה טז יט), ואומר ה' עזי ומגני (תהלים כח ז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ד״א עזי מלכות, שנאמר ה׳ בעזך ישמח מלך (שם כא ב), ואומר ויתן עז למלכו (ש״א ב י).
 ד״א עזי, עוז אתה לכל באי העולם ועוזי ולנו ביותר.
 וזמרת. אתה לכל באי עולם ולנו ביותר, שנאמר ונעים זמרות ישראל (ש״ב כג ב), ואומר כי תפארת עוזמו אתה (תהלים פט יח).
 ויהי לי לישועה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ישועה אתה לכל באי עולם ולנו ביותר.
 ד״א ויהי לי לישועה. לשעבר, ויהי לעתיד לבא.
 זה אלי ואנוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ר׳ אליעזר אומר מנין אתה אומר שראתה שפחה על הים, מה שלא ראו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ישעיה ויחזקאל, שנאמר זה אלי ואנוהו. וכתיב וביד הנביאים אדמה (הושע יב יא), וכתיב נפתחו השמים ואראה מראות אלהים (יחזקאל א א), אבל על הים כולם ראו ואמרו זה אלי ואנוהו.
 ד״א ואנוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> א״ר ישמעאל וכי אפשר לבשר ודם להנוות לקונו, אלא אנוה לו במצות, אעשה לפניו לולב נאה, סוכה נאה, ציצית נאה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> תפלה נאה.
 ד״א אנוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אנוה שמו הנכבד והנורא בפני כל האומות, שיאמרו כי אין כה׳ אלהינו, שנאמר מה דודך מדוד היפה בנשים (שה״ש ה ט), שכך אתם מומתים על שם קדשו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> שנאמר על כן עלמות אהבוך (שם א ג), אפילו הן מומתין אין כופרין בך, שנא׳ כי עליך הורגנו כל היום (תהלים מד כג), ואומר כי שבעה ברעות נפשי (שם פח ד), ואומר אם שכחנו שם אלהינו (שם מד כא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> בזמן שהעובדי כוכבים אומרין לישראל הרי אתם נאים, הרי אתם גבורים, הרי אתם חכמים, בואו והתערבו עמנו, ישראל אומרים לעובדי כוכבים, אם מכירין אתם אותו, עתה שמעו נא מקצת שבחו, דודי צח ואדום דגול מרבבה (שה״ש ה י), וכל הענין, מיד הם אומרים א״כ נלכה עמכם כי שמענו ה׳ עמכם, שנאמר אנה הלך דודך היפה בנשים וגו׳ ונבקשנו עמך (שם ו א), וישראל אומרים להם, אין לכם חלק בו, אלא דודי לי ואני לו (שם ב טז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> וחכמים אומרים זה אלי ואנוהו. מקום מקדשו, וכה״א אל נוה קדשך (שמות טו יג).
 אלהי אבי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אני טהורה בת טהורים קדושה בת קדושים.
 וארוממנהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ר' שמעון בן אלעזר אומר בזמן שישראל עושין רצונו של מקום הוא מושיעם ומתגדל שמו בעולם, שנאמר ויהי כשמוע כל מלכי האמורי וגו' (יהושע ה א), ואומר כי שמענו את אשר הוביש ה׳ את מי ים סוף (שם ב י).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ד״א אלהי אבי וארוממנהו. על נסים שעשה את אבותינו, ואשר עתיד לעשות לנו מכאן ולהבא.

Verse 3

ה' איש מלחמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> הכליל בה כל מיני כלי זיין, וכן נפרטם בפרט, דכתיב וירכב על כרוב (תהלים יח יא), וכתיב וילבש צדקה כשרין וכובע ישועה בראשו (ישעיה נט יז), וכתיב לנוגה ברק חניתך (חבקוק ג יא), וכתיב וישלח חציו ויפיצם (תהלים יח טו), וכתיב צנה וסוחרה אמתו (שם צא ד), החזק מנן וצנה (שם לה ב), למה נפרטו כל אלו וכאלה רבות, להראות לאומות העולם שהוא ישתבח שמו נלחם לישראל, אוי להם לאומות העולם מה הם שומעים שמי שאמר והיה העולם עתיד להלחם עמהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ד"א ה' איש מלחמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> למה נאמר איש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> לפי שנגלה על הים כגבור עושה מלחמות, נגלה בסיני כזקן מלא רחמים, שנאמר ויראו את אלהי ישראל ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר (שמות כד י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> וכתיב חזה הוית עד די כרסוון דמיו ועתיק יומין יתיב (דניאל ז ט),לכך נאמר ה׳ איש מלחמה, הוא שהיה והוא שיהיה בכל דור ודור, שנאמר ראו עתה כי אני אני הוא (דברים לב לט), ואומר עד זקנה אני הוא ועד שיבה אני אסבול (ישעיה מו ד), ואומר אני ראשון ואני אחרון (שם מד ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> יש גבור ועליו כלי זיין, אבל אין בו כח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ולא טכסיס מלחמה, אבל מי שאמר והיה העולם הוא איש מלחמה והכל נאה לו, יש גבור עד ארבעים שנה ויש עד ששים, ואינו דומה גבורת זמן הראשון לזמן אחרון, אבל הקב״ה כתוב בו כי אני ה׳ לא שניתי (מלאכי ג ו).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ד״א ה׳ איש מלחמה ה׳ שמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אע״פ שהוא איש מלחמה לצרים, ה׳ שמו לרחם על עבדיו, שנאמר ה׳ ה׳ אל רחום וחנון (שמות לד ו).
 ה׳ איש מלחמה. מה שאין כן כל בריה, דרך העולם כיון שירה החצים אינו יכול להחזירם אצלו עד שישלח שליח. אבל מי שאמר והיה העולם, אם עשו תשובה, אע״פ שיצאת הגזירה היא מתבטלת, שנא' ותאחז במשפט ידי אשיב נקם לצרי (דברים לב מא), מחזיר המכות על הרשעים.
 ה׳ שמו. שהוא שומע צעקת עמו.
 ה׳ שמו. שהוא זן ומפרנס לכל בריותיו, שנאמר לגוזר ים סוף לגזרים (תהלים קלו יג), וכתיב בתריה נותן להם לכל בשר (שם שם כה).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ד״א ה׳ שמו. אע״פ שכתב ה׳ איש מלחמה תאמר שהוא צריך לשום כלי זיין, ת״ל שמו, בשמו הוא עושה מלחמות, שנאמר אלה ברכב ואלה בסוסים, ואנחנו בשם ה׳ אלהינו נזכיר (תהלים כ ח), ואומר בדוד אתה בא אלי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> בחרב ובחנית ואני בא אליך בשם ה׳ צבאות אלהי מערכות ישראל (ש״א יז מה).
 ה׳ שמו, כשמו כן תהלתו.

Verse 4

מרכבות פרעה וחילו ירה בים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> במדה שמדדו בה נמדדו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> כתיב ירה, וכתיב רמה, מכאן מלמד שהיו יורדין לתהום ועולין למרום.
 ד״א מרכבות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> אלו שש מאות רכב ירה בים.
 ד״א מרכבות פרעה. כדרך שאמר פרעה מי ה׳ (שמות ה ב).
 ומבחר שלישיו טבעו בים סוף. כנגד שבחר שלישים על כולו, טובעו שלישיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> טובעו. בטיט, שנאמר טבעתי ביון מצולה (תהלים סט ג), הם מררו חיי ישראל בטיט ובלבנים, לפיכך טבעו בטיט בתוך ים סוף.

Verse 5

תהומות יכסיומו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ויש קורין יכסיימו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> והוא מחלופי בן אשר ובן נפתלי הנקדנים, והוא לשון אחד, כמו וגם לא תעבורי מזה (רות ב ח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מלמד שעלה תהום העליון ותהום התחתון, והיו המים נלחמים בהם בכל מיני פורענות, שהרי ביונה כתיב תהום יסובבני (יונה ב ו), וכאן כתיב תהומות. ביונה כתיב ותשליכני מצולה (שם שם ד), וכאן כתיב במצולות, שנא׳ ירדו במצולות כמו אבן.
 הם אמרו וראיתם על האבנים (שמות א טז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> נתן להם סימן, שבשעה שכורעה לילד יריכותיה מצטננות כאבנים, ולהם נהיו המים כאבנים והיה המים מכים להם על מקום האבנים.
 ר״א כמו אבן. על שהקשו לבן כאבן.

Verse 6

ימינך ה׳ נאדרי בכח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שאתה נותן ארכה לרשעים, אולי יחזרו בתשובה, כמו שנאמר בדור המבול לא ידון רוחי באדם וגו׳ (בראשית ו ג), והיו ימיו מאה ועשרים שנה (שם).
 ימינך ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> ב׳ פעמים, לפי שישראל היו רצויין לפני יוצרנו עשו את השמאל ימין, שנאמר ימינך ימינך, וכשחוטאין עושין את הימין שמאל, שנאמר השיב אחור ימינו (איכה ג ג).
 תרעץ אויב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לעתיד לבא, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> בזעם תצעד ארץ באף תדוש גוים (חבקוק ג יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> [תרעץ אויב. זה פרעה. שנאמר אמר אויב וגו׳. ד״א זה עשו, שנאמר יען אמר האויב וגו׳ (יחזקאל לו ב)].

Verse 7

וברוב גאונך תהרוס קמיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> הרבית להתגאות כנגד מי שקמו כנגדך, ומי הם שקמו כנגדך אותם שקמו על בניך.
תהרוס קמיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> קמינו לא נאמר, אלא קמיך, וכן בכ״מ שונאי ישראל הם שונאי מי שאמר והיה העולם, אל תשכח קול צורריך (תהלים עד כג), כי הנה אויביך וגו׳ (שם פג ד), על עמך יערימו סוד (שם), כי הנוגע בים כנוגע בבבת עינו (זכריה ב יב).
 תשלח חרונך יאכלמו כקש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> תשלח חרונך, לעתיד לבא, שנאמר שפך עליהם זעמך וחרון אפך ישיגם (תהלים סט כה).
 יאכלמו כקש. לעתיד לבא, שנאמר והיה בית יעקב אש ובית יוסף להבה ובית עשו לקש (עובדי׳ א יח), כל העצים אין קולן הולכין כשהם דולקין, אבל הקש כשהוא דולק קולו הולך, כך היה קולן של מצריים הולך מפני הפורענות, כל העצים כשהן דולקין יש בהן ממש, אבל הקש כשהוא דולק אין בו ממש, ללמדך שלא היתה ממלכה שפלה כמו המצריים, אלא שנטלו שררה לשעה מפני כבודן של ישראל.

Verse 8

וברוח אפיך נערמו מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> הם אמרו הבה נתחכמה לו (שמות א י), והקב״ה נתן ערמימיות במים והיו המים נלחמים בהם בכל מיני פורענות.
 ד״א נערמו מים [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> נעשו ערימות ערימות.
 נצבו כמו נד. מה נד צרור אינו לא מוציא ולא] מכניס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כך היתה נשמתן צרורה בהן ומשתנקין.
 נוזלים. מים מתוקין שהיו בתוך המלוחין, כענין שנאמר באר מים חיים [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ונוזלים מן לבנון (שה״ש ד טו), ואומר] ונוזלים מתוך בארך (משלי ה טו).
 קפאו תהומות בלב ים. עשאן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כמין כיפה.
 בלב ים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> כשם שלב האדם נתון משני חלקיו ולמעלה כלפי הראש, כך כפה עליהם הים משני חלקיו ולמעלה.

Verse 9

אמר אויב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> זה הפסוק הוא תחלת הפרשה, ונכתב באמצע, ללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה.
 אמר אויב ארדוף אשיג. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> מנין היו ישראל יודעין שאמר פרעה ארדוף אשיג, מגיד ששרת עליהם רוח הקודש.
 אחלק שלל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> אמר להם פרעה לעמו, אפילו אין אנו רודפין אחריהן אלא בשביל כסף וזהב שנטלו ממנו דיינו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> היו בהם עניים שאבדו ממון מעט אמרו אנחנו וויתרנו, אמר להם פרעה כולנו שוים בביזה שנא׳ אחלק שלל, מיד הסכימו כלם לרדוף.
 תמלאמו נפשי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> אמר להם פרעה הרשע לשעבר הייתם לוקחים את ממונם, והייתי תובע מידכם בנימוסי המלכות, עכשיו [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> אחלק שלל. לשעבר אם הייתם הורגים מהם הייתי תובע מכם בנימוסי המלכות, עכשיו] תמלאמו נפשי.
 אריק חרבי תורישמו ידי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> זו אניסת בניהם ובנותיהם.
 אמר אויב. זה הפסוק מודיע כי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> שלש כיתות נעשו המצריים על ישראל, אחת אומרת אחלק שלל ולא נהרגם, ואחת אומרת תמלאמו נפשי ונהרגם ולא נקח. מהם כלום, ואחת אומרת אריק חרבי תורישמו ידי נהרגם ונקח את ממונם.
 חמשה דברים הם שאמר אויב. ארדוף ; אשיג, אחלק, אריק, תורישמו ידי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> וכנגדם באו עליהם חמשה פורענות בים, נשפת ברוחך, ימינך ה׳ וגו' תרעץ אויב, וברוח אפיך, וברוב גאונך, נטית ימינך.

Verse 10

נשפת ברוחך כסמו ים. דכתיב ויולך ה׳ את הים ברוח קדים עזה (שמות יד כא).
 צללו כעופרת במים אדירים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> ארבעה נקראו אדיר, הקב״ה שנאמר אדיר במרום ה׳ (תהלים צג ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> צדיקים שנאמר ואדירי כל חפצי בם (שם טז ג), פרעה שנאמר אותה ובנות גוים אדירים (יחזקאל לב יח), מים שנאמר במים אדירים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> יבוא אדיר ויפרע לאדירים מאדירים באדירים.

Verse 11

מי כמוכה באלם ה׳ מי כמוכה נאדר בקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> כיון שראו ישראל שכלו המצריים ובטלה ממשלתם וכל אלהיהם נשחתו, מיד כפרו בע״ז ואמרו מי כמוכה באלם ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> ואפילו האומות עתידין לכפור בה, שנאמר ה׳ עוזי ומעוזי ומנוסי ביום צרה אליך גוים יבואו מאפסי ארץ ויאמרו אך שקר נחלו אבותינו הבל ואין בם מועיל (ירמיה טז יט). ואומר והאלילים כליל יחלוף (ישעיה ב יח).
 ד״א מי כמוכה באלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> חסר י' כלומר מי כמוכה באלמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> באנסים, שעושה דין ונקמות ברשעים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> ד״א באלם. באלמים בעבודת כוכבים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> עושה תחלה ולבסוף מקירות לבם בפה מלא.
 ד״א מי כמוכה באלם. באלמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> אלו ישראל שהם אלמים בגלות מתחרפין ואין משיבין, והקב״ה רואה עלבונן ושותק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> ד״א מי כמוכה באלם. באלו שמשמשין לפניך במרום, שנא׳ כי מי בשחק יערוך (לך)[לה׳] וגו׳ אל נערץ בסוד קדושים רבה (תהלים פט ז ח).
 מי כמוכה נאדר כקודש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> נאה אתה ואדיר בקודש בשעה שישראל צועקין כל אחד ואחד בביתו שומע ומאזין לכל אחד ואחד ועונה יחד לכולם, שנאמר שומע תפלה עדיך כל בשר יבואו (שם סה ג).
 נורא תהלות עושה פלא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> נורא תהלות מעולם אתה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> ד״א נורא תהלות. מדת בשם ודם מורא על הרחוקים יותר מקרובים אבל הקב״ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> מוראו על הקרובים שנא׳ בקרובי אקדש (ויקרא י ג), ואומר וסביביו נשערה מאד (תהלים נ ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מדקדק עם עבדיו אפילו כחוט השערה.
 עושה פלא. עשה ועושה בכל דור ודור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> עשה עם האבות, עשה עם הבנים, כן יעשה למען שמו, שנאמר כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות (מיכה ז טו).

Verse 12

נטית ימינך תבלעמו ארין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> לפי שצדקו עליהם הדין במצרים ואמרו ה' הצדיק (שמות ט כז), לפיכך זכו לקבורה, שנאמר תבלעמו ארץ.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> ד״א נטית ימינך. מגיד שהיה הים זרקן ליבשה, ויבשה זורקן לים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> אמרה היבשה ומה אם בשביל דמו של הבל שקבלתי נתאררתי, שנא׳ ארורה האדמה (בראשית ג יז), דמן של כל אלו על אחת כמה וכמה. עד שנשבע לה הקב״ה שאינה תובעה בדין בשבילן. שנאמר נטית ימינך תבלעמו ארץ, זו שבועה, שנאמר נשבע ה׳ בימינו (ישעיה סב ח).

Verse 13

נחית בחסדך עם זו גאלת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> לפי שלא היה בידינו מעשים טובים וגאלתנו [בחסדך], שנאמר חסדי ה׳ אזכיר תהלות ה׳ (ישעיה סג ז).
 עם זו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> אין לך עם אלא ישראל, שנאמר עם זו יצרתי לי תהלתי יספרו (שם סג כא).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> ד״א עם זו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> אלו י״ג שבטים עם שבט אפרים בן יוסף.
 נהלת בעזך אל נוה קדשך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> בזכות התורה שנקראת עוז, שנא׳ ה׳ עוז לעמו יתן (תהלים כט יא).
 אל נוה קדשך. בזכות נוה קדשך, זה המקדש, שנאמר נוה שאנן (ישעיה לג כ).

Verse 14

שמעו עמים ירגזון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> אמרו אם למצריים נעשו בהם כל אלו הנקמות הם מה תהא עליהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> ד״א שמעו עמים ירגזון. כיון ששמעו שהקב״ה הגביה קרן של ישראל ומכניסן לארץ, התחילו מתרגזין, אמר להם [הקב״ה] שוטים כמה מלכים מלכו מכם, כמה שלטונים שלטו מכם, והם לא חששו, ואתם עתה מה לכם.
 חיל אחז יושבי פלשת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> כיון ששמעו [אנשי פלשת] שישראל נכנסין לארץ, אמרו עתה באים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> לעורר ערעור של בני אפרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> שנא׳ אלה בני אפרים שותלח בנו ועזר ואלעזר והרגום אנשי גת הנולדים בארץ כי ירדו לקחת מקניהם (דה״א ז כ כא), ואומר בני אפרים נושקי רומי קשת (תהלים עח ט), אמרו אין להם דרך אלא עלינו עתה באים ובוזזים את נכסינו.

Verse 15

אז נבהלו אלופי אדום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> למה נבהלו שמא בשביל ארצם, והא כתיב אל תתגרו בם (דברים ב ה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> אלא אמרו שמא יערערו עלינו מריבה שבין עשו ליעקב, דכתיב וישטום עשו את יעקב (בראשית כז מא).
 אילי מואב. גבורי מואב היו, כענין שנאמר ואת אילי הארץ לקח (יחזקאל יז יג).
 יאחזמו רעד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> אמרו עתה יעוררו מריבת לוט שהיה עם אברהם אביהם.
 נמוגו כל יושבי כנען, אלו ז׳ עממין הכנעני והאמורי והחתי והיבוסי והגרגשי והפריזי והחוי שאמר הקב״ה לא תחיה כל נשמה למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות ככל תועבותם אשר עשו (דברים כ טז ויח).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> נמוגו. נמסו, כענין שנאמר נמוגים ארץ וכל יושביה (תהלים עה ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> למען נמוג לב העם (יחזקאל כא כ).

Verse 16

תפל עליהם אימתה ופחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> אימתה על הרחוקים מקול השמועה, ופחד על הקרובים, שכן אמרה רחב ונשמע וימס לבבנו (יהושע ב יא).
 בגדול זרועך ידמו כאבן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> זה נאמר על עמלק שכינס עממים רבים לבא להלחם בישראל והתפלל משה עליהם שידמו כאבן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> ד״א בגדול זרועך, כיון שנכנסו מרגלים בארץ כל מי שהיה אומר אלה מרגלים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> היה דומם כאבן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> ד״א כגדול זרועך. אלו שנתקבצו בימי יהושע, שנאמר ויהי כשמוע יבין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> מלך כנען וגו' הכנעני ממזרח ומים וגו׳ ויצאו הם וגו' <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> ויוועדו כל המלכים ויתקבצו יחדיו (יהושע יא א ג ה).
 עד יעבור עמך ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> עד יעבור עמך את הים, עד יעבור עם זו קנית, את הירדן, מהו עם זו קנית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> לפי שכל העולם כולו שלך, ואין לך עם אלא ישראל, שנאמר עם זו יצרתי לי (ישעיה מג כא). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> ארבעה נקראו קנין, ישראל עם זו קנית, שמים וארץ שנאמר קונה שמים וארץ (בראשית יד כב), בהמ״ק שנאמר הר זה קנתה ימינו (תהלים עח נד), התורה שנאמר ה׳ קנני ראשית דרכו (משלי ח כב).

Verse 17

תבאמו ותטעמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> נתנבאו האבות ואמרו, הבנים נכנסין, ואין האבות נכנסין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> שנא׳ אם יראה איש באנשים האלה הדור הרע הזה (דברים א לה).
 ותטעמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> ככרם הנטוע שורות שורות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> שנא׳ מפאת קדימה עד פאת ימה יהודה אחד דן אחד, נפתלי אחד (יחזקאל מח).
 בהר נחלתך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> בהר שהבטחתנו, שנאמר כי בהר קדשי בהר מרום ישראל (שם כ מ).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> ארבעה נקראו נחלה, ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> דכתיב והם עמך ונחלתך (דברים ט ל), ארץ ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> דכתיב אל המנוחה ואל הנחלה (שם יב ט), בית המקדש, דכתיב בהר נחלתך, תורה, דכתיב וממתנה נחליאל (במדבר כא יט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> תבא נחלה נחלה, נחלה בזכות נחלה.
 מכון לשבתך. פירושו מכוון לשבתך, שכסא של מטה מכוון לכסא של מעלה.
 פעלת ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> בוא וראה חבת בית המקדש, שבבראשית כתיב בדבר ה׳ שמים נעשו (תהלים לג ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> ובמקדש כתיב פעולה, אוי להם לאומות העולם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> שהחריבו פעולת מי שאמר והיה העולם.
 מקדש ה׳ כוננו ידיך. בוא וראה חבת הקב״ה על בית המקדש, נאמר במעשה בראשית אף ידי יסדה הארץ (ישעיה מח יג), וכאן כתיב כוננו ידיך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> לשם אחת, ופה שתים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> מקדש רפה, על כי היה עתיד ליחרב, שהרי במשכן כתיב ועשו לי מקדש (שמות כה ח), לפי שלא שלטו בו האומות אלא נגנז.
 מקדש ה׳. השם מלא ככתבו כך קרייתו, כי כיון שנבנה בית המקדש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> [נודע בישראל, שנאמר] נודע ביהודה אלהים, בישראל גדול שמו (תהלים עו יב). וכתיב ויהי בשלם סוכו ומעונתו בציון (שם עו ג).

Verse 18

ה' ימלוך לעולם ועד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> ר׳ יוסי הגלילי אומר אלו אמרו ישראל על הים ה' מלך לעולם, לא היתה אומה שולטת בהם, אלא אמרו ה׳ ימלוך, לעתיד לבא ועדיין אין לו הפסק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> שירת משה רבינו שמונה עשר פסוקים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> וכנגדן תקנו רבותינו שמונה עשר ברכות של תפלה.

Verse 19

כי בא סוס פרעה. בעל כרחו בא בים ברכבו ובפרשיו.
 וישב ה׳ עליהם את מי הים. למדנו שהים נקרא מקום מים, והמים נקראו מי הים, וכה״א הקורא למי הים וישפכם (עמוס ה ח).
 ובני ישראל הלכו ביבשה בתוך הים. כבר הלכו ועברו ואחר כן בא סוס פרעה.

Verse 20

ותקח מרים הנביאה. בשירת מצרים הקדימו אנשים לנשים, ובשירת דבורה קדמו נשים לאנשים, לפי שכאן תשועה על ידי אנשים, שנאמר ומשה ואהרן עשו את כל המופתים האלה (שמות יא י), ולשם תשועה על ידי נשים דבורה ויעל אשת חבר הקיני.
 מרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> ולמה נקרא שמה מרים, שבחייה מרדו המצריים את חיי אבותינו במצרים.
 הנביאה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> והיכן מצינו שמרים התנבאה, אלא שאמרה לאביה סופך את מוליד בן, שהוא עומד ומושיע את ישראל, כמו שדרשו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> במס' סוטה.
 אחות אהרן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> וכי לא היתה אחות שניהם, אלא שהיתה נתנבאה על משה, עד שהיתה אחות אהרן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> ד״א על שנתן נפשו עליה נקראת אחות אהרן, שנאמר אל נא תהי כמת וגו׳ אל נא רפא נא לה (במדבר יב יב ויג), כיוצא בו שמעון ולוי אחי דינה (בראשית לד כה).
 את התוף בידה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> מובטחין היו ישראל שהקב״ה עושה נסים עם יציאתם ממצרים, והתקינו להם תופים.
 ותצאנה כל הנשים אחריה, מרים כנגד כולם, שכל המתחיל בדבר הוא עיקר.

Verse 21

ותען להם מרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> כדרך שאמר משה רבינו שירה לאנשים, כך אמרה מרים שירה לנשים, שירו לה' כי גאה גאה וגו׳.
 ותען. יש ענייה שהוא ראש הדיבור, כמו ותענינה הנשים המשחקות (ש״א יח ז), ויען איוב (איוב ג ב), והם לשון קריאה, ולא לשון עניה, שבזמן שאחת מתחלת וכולן עונות הוא ותען.

Verse 22

ויסע משה את ישראל מים סוף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> ר׳ יהושע אומר נסיעה זו על פי משה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> והשאר על פי ה׳ יחנו ועל פי ה׳ יסעו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> ד״א ויסע משה. כיון שאמר להם משה סעו לא אמרו לו להיכן ניסע, והיכן נלך דרך המדבר הזה בלא צידה, אלא מיד נסעו ולא איחרו, עליהם נאמר הלוך וקראת באזני ירושלים לאמר כה אמר ה' זכרתי לך חסד נעוריך וגו׳ לכתך אחרי במדבר בארץ לא זרועה (ירמיה ב ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> וג׳ מסעות חזרו לאחוריהם, שכן כתוב בפרשת אלה מסעי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> ויסעו מפי החירות (במדבר לג ח), ויסעו ממרה (שם שם ט), ויסעו מאלים ויחנו על ים סוף (שם שם י).
 ויסע משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> ר' אליעזר אומר על פי הגבורה נסעו, ומהו ויסע, מלמד שהסיען בעל כרחן, שכיון שראו פגרי מצרים אמרו כיון שנשמדו כל מעבידנו בואו ונחזור למצרים ונכבשוה, שמא תאמרו אמרו ולא עשו, ת״ל וימאנו לשמוע ולא זכרו נפלאותיך (נחמיה ט יז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> ר׳ יהודה אומר עבודת כוכבים עברה עם ישראל בים, והסיעה משה מהם באותה שעה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> ומרנא ורבנא ר׳ טוביהו בנו של רבינו הגדול רבי אליעזר זצ״ל שמע מאביו, ויסע משה את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> בעל כרחן, לפי שהיו מוצאין בתוך הים אבנים טובות ומרגליות, ולא היו רוצים לצאת משם, לכך כתיב ויסע.

Verse 23

 ויצאו אל מדבר שור. אמרו רבותינו ז״ל במכילתא, מדבר שור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> הוא מדבר כזב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> והיה שמונה מאות פרסה על שמונה מאות פרסה, וכולו מלא נחשים ועקרבים, שנאמר המוליכך במדבר הגדול והנורא נחש שרף ועקרב וצמאון (דברים ח טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="160"></i> שרף הוא אפעה, כשהוא רואה צל עוף פורח, מיד העוף נושר אברים אברים, ואעפ״כ לא אמרו איה ה׳ המעלה אותנו [מארץ מצרים] המוליך אותנו[במדבר] בארץ ערבה ושוחה בארץ ציה וצלמות (ירמיה כו), [מהו צלמות] מקום צל ועמו מות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="161"></i> אמר ר׳ אבא דבר זה סח לי רבינו הקדוש, אדם אחד היה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="162"></i> בארץ ישראל, פעם אחד עלה להר ללקוט עצים וראה את הנחש ישן, והוא לא ראהו ומרוב פחדו נשר שער ראשו ועוד לא נצמח והיו קורין אותו מרוטה.
 וילכו שלשת ימים במדבר ולא מצאו מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="163"></i> ר' יהושע אומר מים ממש, דורשי רשומות אמרו שלא עסקו בדברי תורה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="164"></i> לפיכך תקנו אבות הראשונים, להיות ישראל קורין בתורה שבת ושני בשבת וחמישי בשבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="165"></i> שלא יהיו שלשת ימים בלא תורה.
ויבאו מרתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="166"></i> ר׳ יהושע אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="167"></i> בשלשה מקומות באו ישראל באותה שעה.

Verse 24

וילונו העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="168"></i> שלא נטלו עצה מן הגדולים תחלה, אלא דברו תרעומת על משה, שנאמר מה נשתה.

Verse 25

ויצעק אל ה', <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="169"></i> מיכן את למד שתפלת הצדיקים קצרה, ואין תפלתן חוזרת ריקם, ואעפ״כ יש עת לקצר ויש עת להאריך, דכתיב ואתנפל לפני ה׳ ארבעים יום וארבעים לילה (דברים ט יח).
 ויורהו ה' עץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="170"></i> ר' יהושע בן קרחה אומר זה עץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="171"></i> הרדופני היה שהוא מר ביותר, נס בתוך נס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="172"></i> וכן אלישע הנביא במלח ריפא מי יריחו, נס בתוך נס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="173"></i> ר״ש בן יוחי אומר,דבר של תורה הראה, שלא כתוב ויראהו, אלא ויורהו, בענין שנא׳ ויורני ויאמר לי (משלי ד ד).
 וישלך אל המים וימתקו המים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="174"></i> המים המים שני פעמים, מיכן אמר ר׳ אלעזר המודעי המים מרים היו מתחלתן ולא לפי השעה.
 שם שם לו חק ומשפט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="175"></i> חק זה שבת ומשפט זה כיבוד אב ואם, שבשניהם כתיב כאשר צוך ה' אלהיך (דברים ה יב וטז). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="176"></i> ואמר ר׳ יהודה כאשר צוך במרה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="177"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר חק אלו עריות, שנאמר לבלתי עשות מחוקות התועבות (ויקרא יח ל), ומשפט <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="178"></i> אלו דיני קנסות ודיני חבלות.
 ושם נסהו. שם ניסה הקב״ה את ישראל דברי ר״א המודעי, ר׳ יהושע אומר שם ניסהו, נשאו למשה גדולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="179"></i> לפי ששי״ן וסמ״ך משמשין.

Verse 26

ויאמר אם שמוע תשמע לקול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="180"></i> מיכן אמרו שמע אדם מצוה אחת, משמיעין אותו מצות הרבה, שכח מצוה אחת, משכחין אותו מצות הרבה, שנאמר אם שכח תשכח (דברים ח יט).
 ד״א אם שמוע תשמע, אם שמע מעצמו משמיעין לו מן השמים, וכה״א יהב הכמתא לחכימין ומנדעא לידעי בינה (דניאל ב כא). מכאן אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="181"></i> הבא ליטהר מסייעין אותו.
 ד״א אם שמע תשמע. אם שמעת בילדותך, סופך אתה שומע בזקנותך, מיכן אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="182"></i> אם שמעת בישן תשמע בחדש ואם יפנה לבבך שוב לא תשמע.
 לקול ה' אלהיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="183"></i> אלו עשרת הדברות שנאמרו מפה אל פה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="184"></i> בעשרה קולות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="185"></i> שנאמר מן השמים השמיעך את קולו (דברים ד לו).
 והישר בעיניו תעשה. זו לפנים משורת הדין.
 ד״א והישר בעיניו תעשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="186"></i> היינו דתנן איזה היא דרך ישרה שיבור לו האדם כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם.
 והאזנת למצותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="187"></i> אלו הגדות המשובחות הנשמעות באזני כל אדם.
 ושמרת כל חוקיו. אלו הלכות, שיש בהן איסור והיתר טומאה וטהרה.
 כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך. תלה הכתוב הלשון בדבר שראו עיניהם.
 כי אני ה'. נאמן לשלם שכר טוב לצדיקים.
 רפאך. אם לא ישים מה צורך רפואה, אלא אפי׳ אם אשים אני ה׳ רפאך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="188"></i> דברי ר׳ יהושע, ר״א המודעי אומר אם שמוע, יכול רשות, ת״ל תשמע חובה.
 לקול ה׳ אלהיך. הכליל כל התורה.
 כי אני ה׳ רופאך. זו תורה, שנאמר כי חיים הם למוצאיהם (משלי ד כב), ואומר רפאות (הוא) [תהי] לשרך (שם ג ח).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="189"></i> ד״א רפאך. לעולם הבא.

Verse 27

ויבאו אילמה ושם שתים עשרה עינות מים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="190"></i> מגיד שאותו מקום מהולל מכל הארצות במים. תדע שהרי היו שנים עשר מבועים ולא ספקו אלא לשבעים דקלים, כיון שבאו ישראל ושרו עליהם ששים ריבוא ספקו להם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="191"></i> שנאמר ויחנו שם על המים, דברי ר' יהושע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="192"></i> ר׳ אליעזר אומר מיום שברא הקב״ה את עולמו ברא שם שנים עשר מבועים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="193"></i> כנגד י״ב שבטים של יעקב, ושבעים דקלים, כנגד שבעים זקנים.
 ויחנו שם על המים. שהיו מתעסקים במצות שנתנו להם במרה.





Verse 1

ויסעו מאילם ויבאו כל עדת בני ישראל. כולן שלמין בגופן, ושלמים בממונם.
 אשר בין אילם ובין סיני בחמשה עשר יום לחודש השני. למה נאמר יום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מלמד שבאותו יום אירע אחד בשבת, שהוא סדור מיום שברא הקב״ה את עולמו, בענין שנאמר ויהי ערב ויהי בקר יום אחד (בראשית א ה).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ניסן שבו יצאו ישראל ממצרים אירע להיות (בשני) [בששי] בשבת, השלים ניסן, אירע אייר להיות באחד בשבת, חיסר אייר, אירע סיון להיות [בשני] בשבת, בששה בסיון נתנו עשרת הדברות שהוא יום שבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ותניא בסדר עולם ד״א בששי בשבת יצאו בני ישראל ממצרים, וסייעתא בסדר עולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ואע״פ שהמכילתא מגדת שניסן היה בה׳ בשבת, עיקר היסוד בתנא דסדר עולם, שניסן היה בערב שבת, ואייר באחד בשבת, וסיון בשני בשבת, והתורה ניתנה בשבת בששה לחודש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> בחמשה עשר יום לחודש השני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> למדנו שחררה שהוציאו ממצרים אכלו ממנה שלשים ואחד יום, עד שירד להם המן בששה עשר באייר, מן ליל ט״ו בניסן ששים ואחת סעודות, אחת ליום ואחת ללילה. לכך נאמר בחמשה עשר יום לחודש השני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> לצאתם ממצרים.

Verse 2

וילונו כל עדת בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לא נטלו עצה מן הגדולים, אלא עמדו ואמרו דברי תרעומות על משה ועל אהרן.

Verse 3

ויאמרו אליהם בני ישראל מי יתן מותנו ביד ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> בשלשת ימי אפלה במצרים, א״ר אלעזר המודעי לפי שהיו עבדים למלך מצרים היו יוצאין בשוק ונוטלין פת ובשר ודגים, ואין אדם מוחה בידם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> יוצאין בשדה ונוטלין תאנים וענבים ורמונים, ואין מוחה בידם. לכך נאמר בשבתנו על סיר הבשר באכלנו לחם לשובע כי הוצאתם אותנו אל המדבר הזה. תוהו שאין בו כלום.
 להמית את כל הקהל הזה ברעב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מיתה משונה הוא הרעב, שנאמר טובים היו חללי חרב מחללי רעב (איכה ד ט).

Verse 4

ויאמר ה׳ אל משה הנני ממטיר לכם לחם מן השמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> הנני ואיני מעכב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לכם. ולא עשה כן לכל גוי.
 מן השמים. (יג) מאוצרו הטוב, שנאמר יפתח ה׳ לך את אוצרו הטוב את השמים (דברים כח יב), א״ר שמעון בן גמליאל בוא וראה כמה חביבין ישראל ששינה הקב״ה להם סדרי בראשית, לשעבר הלחם היה עולה מן הארץ, ועכשיו הוריד הלחם מן השמים.
 ויצאו העם ולקטו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> יצאו למדבר ומלקטין ולא מן החצרות.
 דבר יום ביומו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מי שברא יום ברא פרנסתו, שלא יהו מתייאשין מן התפלה ומן הרחמים.
 ר׳ יהושע אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> [כדי שילקוט אדם מהיום למחר כעין מערב שבת לשבת. רבי אלעזר המודעי אומר], שלא ילקטו אותו מיום לחבירו, כדרך שהיו עושין מערב שבת לשבת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ד״א כדי שיאכלוהו הם כל יום ויום.
 למען אנסנו הילך בתורתי אם לא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שהיו אוכלין ושותין ולא היו יודעין מהיכן אוכלים ומהיכן שותין ומהיכן מתכסין, מיכן אמר ר׳ שמעון בן יוחי לא נתנה תורה לידרש אלא לאוכלי המן, ושניים להם אוכלי תרומה.

Verse 5

והיה ביום הששי. הששי הנקרא מששת ימי בראשית, ויהי ערב ויהי בקר יום הששי (בראשית א לא).
 והכינו את אשר יביאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> מיכן אמרו חול מכין לשבת ואין שבת מבינה לחול.
 והיה ביום הששי והכינו. (יט) מי שטורח בערב שבת אוכל בשבת.
 ד״א והכינו את אשר יביאו. את אשר יאכלו לא נאמר, אלא את אשר יביאו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מיכן לעירובי חצרות מן התורה, שיערב אדם מערב שבת בפת או בשום מאכל, כדי שיטלטל מבית לבית ומחצר לחצר.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> תניא מערבין בחצרות בפת, ואם רצו לערב ביין אין מערבין. משתתפין במבואות ביין, ואם רצו להשתתף בפת רשאי. מערכין בחצרות ומשתתפין במבואות, כדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, ויאמרו אבותינו לא עירבו, דברי ר׳ מאיר, וחכמים אומרים או מערבין או משתתפין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אמר רב יהודה [אמר רב] הלכה כר׳ מאיר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> וא״ר יהודה אמר שמואל החולק את ערובו ונותנו בשני כלים אינו עירוב. עירוב שמו לא שיחלוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ותנן במס' עירובין אנשי חצר ששכח אחד מהם ולא עירב, ביתו אסור להכניס ולהוציא לו ולהן, ושלהן מותרין לו ולהן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מאי טעמא חד לגבי חמשה הוי אורח, חמשה לגבי חד לא הוו אורחין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ותנן נמי נתמעט האוכל מוסיף ומזכה ואין צריך להודיע, אבל אם כלה האוכל צריך להודיע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> רבי יהודה אומר במה דברים אמורים בעירובי תחומין. פירוש שאם עירוב לו בצד מזרח נאסר לצאת במערב והואיל וכן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> חוב הוא לו ואין חבין לו לאדם אלא בפניו, אבל עירובי חצרות זכות הוא לו שיכול לטלטל מבית לבית, ואין צריך להודיע, לפי שזכין לו לאדם שלא בפניו, ויחיד ורבים הלכה כרבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> וצריך להודיעם, וכן בעירובי תבשילין שמערב יום טוב לשבת צריך להודיעם, כדי שיתרגלו במצות, שאם לא הודיעם תשכח מצות עירוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> וכך מברך בא״י אמ״ה אקב״ו על מצות עירוב, בדין יהא שרא לנו לאפוקי ולעיולי מבית לחצר ומחצר לבית ומבית לבית ומחצר לחצר ומגג לחצר ומחצר לגג לנו ולכל דדיירין בהני בתי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> והאי חלון שבין שתי חצירות גבוה י׳ ורחב ד׳ מערבין שנים ואין מערבין אחד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> הני מילי חצר, אבל בית מערבין אחד, אפילו גבוה עשרה, מאי טעמא דביתא כמאן דמלי דמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> וישראל [מומר] שמשמר שבתו בשוק, נותן רשות ומבטל רשות, כיצד אומר רשותי קנוי׳ לך, רשותי מבוטלת לך קנה, ולא צריך לזכות, אבל בנכרי עד שישכור ממנו לא קנה ואם היו שוכנים בחצירות של נכרי ולא השכירו ממנו (לג) [מערב שבת שלא היה בשם הנכרי ובא הנכרי צריך לשכור ממנו] אפילו בשבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כי הא דרב יוסף ורב חייא בר אבא ורב אסי איקלעו בההוא פונדק אתי נכרי מריה דפונדק בשבתא, אמרו מהו למיגר מיניה בשבת, מי אמרינן שוכר כמערב דמי ואסור, או דילמא שוכר כמבטל רשות דמי ושפיר דמי, אמר להו ר׳ חמא בר יוסף נשכור, אמר להו ר' חייא בר אבא נסמוך על דברי הזקן ונשכור, כי אתי שיילוה לר' יוחנן אמר להם יפה עשיתם ששכרתם, (לד) וכד שלח ר׳ אלעזר לגולה משום רבינו הוו יודעין ששוכרין מן הגוים אפי׳ בפחות משוה פרוטה. (לד) ומומר שאינו משמר שבתו בשוק צריך להשכיר ממנו, שהוא כנכרי, והבא בשביל ישראל זה בלא עירוב מותר לישראל אחר לאכול הימנו, וזה שבא בשבילו אסור, והלכות עירובין מרובות הן, וכולן במס׳ עירובין, בלוש ותשכח, לכך נאמר והכינו את אשר יביאו יכינו היאך יביאו ע״י עירוב.
 והיה משנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לחם כפול, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מיכן אמרו רז״ל צריך אדם לבצוע על שתי ככרות בשבת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ד״א משנה. משונה בטעמו ובריחו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> וזו שאילה שאל טורנוסרופוס הרשע את ר׳ עקיבה ואמר לו תבלין יש לנו ושבת שמו.

Verse 6

ויאמר משה ואהרן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> אל כל עדת בני ישראל ערב וידעתם כי ה׳ הוציא אתכם מארץ מצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> [אמרו להם עד שאתם ישינים במטותיכם הקב״ה מפרנס אתכם.
 וידעתם כי ה' הוציא אתכם מארץ מצרים]. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ששקולה יציאת מצרים כנגד כל נסים וגבורות שעשה הקב״ה לישראל.

Verse 7

ובקר וראיתם את כבוד ה'. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> מיכן את למד שבפנים מאירות ניתן המן לישראל.
 בשמעו את תלונותיכם על ה׳. אמר להם וכי מה אנו, שאתם עומדין ומתרעמים עלינו.

Verse 8

ויאמר משה בתת ה' לכם בערב בשר לאכול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> הוא השליו ששואלין אותו שלא כהוגן, נתן אותו להם בפנים חשיבות בערב, אבל הלחם ששאלו כהוגן נתן להם בבקר בפנים מאירות.
 בשמוע ה׳ את תלונותיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> אמר להם אילו עלינו הייתם מתרעמים היינו סובלים, אלא הרי אתם עומדים ומתרעמים לפני אל חי וקים לעולמים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> למדנו שכל המהרהר אחר רבו, כמהרהר אחר השכינה, שנאמר לא עלינו תלונותיכם כי על ה'.
 דבר אחר בתת ה׳ לכם בערב. בשר לאכול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> מיכן שאין אדם לאכול בשר שני פעמים ליום, וכה״א כי תאוה נפשך לאכול בשר (דברים יב כ), ושלא להרבות סעודותיו יותר מדאי.
 ולחם בבקר לשבוע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> מלמד שאין שביעה אלא במראית העין, וכן קהלת אמר טוב מראה עינים מהלך נפש (קהלת ו ט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> וכן אמרו רז״ל לא יאכל אדם תבשילו אלא לאור הנר, כדי שישבע, הסומין אוכלין ולא שביעין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ומי שאוכלין בלילי שבתות בלא הנר בחשך ידמו, כי אין אוכלין לשבוע נפשם, ועוד שמא יפול זבוב במאכל או שום דבר איסור ואין רואהו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> לפיכך אמרו רז״ל הדלקת נר בשבת מצוה, שיתענג בשבת במאכל ובמשתה, ואם יאכל מבעוד יום קודם שמקדש היום, הרי הוא חושבו כתענית צבור שאוכלין מבעוד יום, ואין זה תענוג שבת אלא תענוג חול וגם בזה לא בחר ה׳, וכל חכמי ישראל השוו בדבר זה להדליק נר בשבת, לא נחלקו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> אלא במה מדליקין ובמה אין מדליקין.
 ונחנו מה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> חכמי ישראל כל זמן שמתגדלין מוסיפין ענוה, שנאמר ונחנו מה, ודוד אמר ואנכי תולעת ולא איש (תהלים כב ז).

Verse 9

ויאמר משה אל אהרן אמר אל כל עדת בני ישראל קרבו לפני ה׳. מפני מה אמר משה לאהרן, לאמר לבני ישראל, והוא לא אמר, לפי שהיו עתידין ליתן את הדין, וכן הוא אומר ויאמר משה אל אהרן קח את המחתה ותן עליה אש (במדכר יז יא).
 קרבו לפני ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> כדי ליתן את הדין.
 כי שמע את תלונותיכם. שעשיתם שלא כהוגן.

Verse 10

ויהי כדבר אהרן אל כל עדת בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> והרי מיד היה ולא נתעכב.
 ויפנו אל המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> לא הספיקו לפנות עד שנתגלית השכינה.
 והנה כבוד ה׳ נראה בענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> [א״ר יוסי כל זמן שישראל היו מבקשים לסקל את משה ואת אהרן, כבוד ה׳ היה נראה בענן], וכן הוא אומר ויאמרו כל העדה לרגום אותם באבנים וכבוד ה׳ נראה באהל מועד (במדבר יד י).

Verse 11

וידבר ה׳ אל משה לאמר. (נו) דיבור בלשון קשה, כענין שנאמר דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות (בראשית מב ל).

Verse 12

שמעתי את תלונת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> כל תלונות של ישראל חסרין, שהיו מתחסרין מזכיותיהן.
 ד״א למה חסרין ו׳ בכתיבתם, שכל תלונותם חשובין כתלונה אחת, לכך נאמר תלונת בני ישראל, אע״פ שהם מתלוננים, בני ישראל הם, בניי הם, אהוביי הם, זרע אברהם אוהבי, בני יצחק הנעקד לשמי, נטע ישראל בני בכורי.
 ד״א שמעתי את תלונת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> א״ר יהושע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> אמר הקב״ה למשה גלוי וידוע לפני מה שאמרו ישראל, ומה שהן עתידין לומר, דבר אליהם בלשון קשות לאמר, מה דבר, ומה לאמר, לשון קשה, ולשון נחת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> אמור אליהם בין שני דברים אתם עומדים בלחם ובבשר, בלחם ששאלתם כהוגן, אני נותן לכם כהוגן לשבוע, שנאמר ובבקר תשבעו לחם, חזרתם ושאלתם בשר ממלא מעיים, הרי נותנו לכם, שלא תאמרו אין ספיקה בידו ליתנו לי, וכן דוד אמר וינסו אל בלבבם לשאל אוכל לנפשם, הן הכה צור ויזובו מים וגו׳ הגם לחם יוכל תת אם יכין שאר לעמו (תהלים עח יז יח כ), אלא הריני נותנו לכם, ולבסוף אני נפרע מכם, שנאמר לכן שמע ה׳ ויתעבר ואש נשקה ביעקב וגו׳ (שם שם כא).
 וידעתם כי אני ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> דיין אני להפרע מכם.

Verse 13

ויהי בערב. מלמד שבפנים חשיכות ניתן השליו לישראל.
 ותעל השליו ותכס את המחנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> כתיב בשי״ן וקרינן בסמ״ך, מלמד שהיו אוכלין אותו ודומה להם כסילונים, הצדיקים אוכלים אותו בשלוה, רשעים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> בסילונים.
 ותעל השליו ותכס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> איני יודע כמה, כשהוא אומר ויטוש על המחנה כדרך יום כה וכדרך יום כה וגו' וכאמתים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> על פני כל הארץ (במדבר יא לא), שתי אמות היתה גבהם מן הארץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> כדי שיהא אדם עומד כנגד לבו ונוטל שלא בצער, שמלבו ולמטה שתי אמות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> ולמעלה אמה אחת, וכן דוד מלך ישראל אומר ויפל בקרב מחנהו סביב למשכנותיו (תהלים עח כח), ולא ידענו כמה, כשהוא אומר כדרך יום כה וכדרך יום כה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> הרי עשרה פרסאות שהם ארבעים מילין שהן מהלך יום לאדם בינוני.
 ובבקר היתה שכבת הטל סביב למחנה. כיצד המן יורד להם לישראל יוצא רוח צפונית ומכבדת את המדבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ויורד (טל) [מטר] <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ומרבץ את הארץ והטל עליה והרוח מנשבת בו ועושה אותו כמין שלחנות של זהב, ואחר יורד עליהם המן, ומהן היו ישראל נוטלין ואוכלין.

Verse 14

ותעל שכבת הטל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> [למדנו שהטל מלמעלה, וכתיב וברדת הטל וגו׳ ירד המן עליו (במדבר יא ט)], <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> הא כיצד טל מלמעלה וטל מלמטה והמן באמצע, ודומה כמו שמונח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> בחפיסה.
 והנה על פני המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> לא על המדבר כולו אלא על מקצתו, שנאמר על פני המדבר, פנים הנראים במדבר ולא כל המדבר.
 דק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> דבר היורד מן השמים, שנאמר הנוטה כדוק שמים (ישעיה מ כב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> ד״א דק, שהיה דק.
 מחספס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> שנבלע ברמ״ח אברים מנין מחספ״ס, וכה״א לחם אבירים אכל איש (תהלים עח כה), לחם שנבלע ברמ״ח אברים, וכה״א ונפשנו קצה בלחם הקלקל (במדבר כא ה), קל היה במעיהם שאוכלין ואינן נפנים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> ד״א מחספס. דבר שנימוח על פיסת יד, וכה״א וחם השמש ונמס (להלן פסוק כא).
 דק ככפור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> זה הגליד שהיה הטל כגליד, אבל המן כזרע גד, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> במס׳ יומא בפרק אחרון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> וכבר היו ר׳ טרפון והזקנים יושבין, ור׳ אלעזר המודעי יושב לפניהם, אמר להם ר׳ אלעזר המודעי, ששים אמות היה גבהו של מן, אמרו לו מודעי עד מתי את מתמיה עלינו, אמר להם מקרא אני דורש ממבול, דכתיב חמש עשרה אמה מלמעלה גברו המים (בראשית ז כ), וכתיב וארובות השמים נפתחו (שם שם יא), וכתיב במן ודלתי שמים פתח וימטר עליהם מן לאכול (תהלים עח כג וכד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> כמה ארובות בדלת ארבע, בשני דלתות שמונה, לשני ארובות חמשה עשר אמות לשמונה ארובות ששים אמה, וכולה מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> במס׳ יומא.

Verse 15

ויראו בני ישראל ויאמרו איש אל אחיו מן הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> כאדם האומר לחבירו מה הוא זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> בלשון מצרי אומרים מה הוא מן הוא.
 ויאמר משה אליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> משה אמר לזקנים, וזקנים לכל ישראל.
 הוא הלחם אשר נתן ה׳ לכם לאכלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> מיכן היה ר׳ יוסי בר שמעון אומר כסוסים נתפטמו ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> דכתיב לחם אבירים אכל איש (שם שם כה).

Verse 16

 זה הדבר אשר צוה ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> אמר להם משה אל תאמרו בדעתכם שמא יבוא נחשון בן עמינדב וכל גיבוריו ומלקטין הרבה יצא עני שבישראל ללקוט קימעא.
 לקטו ממנו איש לפי אכלו, וכמה אכלו, עומר לגלגולת, שאם יאכל כזה השיעור הרי הוא בריא, פחות מכאן הרי הוא מקולקל במעיו, יותר על כן הרי הוא רעבתן.
 מספר נפשותיכם איש לאשר באהלו תקחו. שאם היה לוקח יותר ממספר נפשות ביתו, היה מבאיש ומתליע.

Verse 17

ויעשו כן בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> עשו מה שנפקדו ולא עברו על גזירת משה.
 וילקטו המרבה והממעיט. המרבה נפשות לקטו לפי נפשות ביתו, והממעיט לפי הנפשות, ונס גדול היה נעשה במן, שאם ברח לו עבד ונמצא העבד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> ביד אדונו ישראל, הלה אומר אתה מכרתו לי, והלה אמר ממני ברח, אם נמצא העומר שלו בבית רבו הראשון ידוע שהוא ברח, ואם בבית חבירו שהוא לשם נמצא העומר, בידוע שהראשון מכרו, וכן האשה שברחה מבית בעלה, היה המן מגיד לישראל דינין ומשפטים עצומים.

Verse 18

וימודו בעומר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> עומר זה עשירית האיפה, האיפה שלש סאין, הסאה ששת קבין, הקב ארבעת לוגין, הלוג ששת ביצים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> וסימנו ״ג״ו״ד״ו אילנא, נמצא הקב כ״ד והסאה קמ״ד ביצים, האיפה תל״ב ביצים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מ״ג ביצה וחומש ביצה הוא שחייבה בהן החלה, והוא שאנחנו לשין כשיעור הזה בפסח, שלא לערב קמח יותר מכזה השיעור.
 ולא העדיף. ללקוט באיפה כי אם בעומר, והממעיט שאין לו אלא נפש אחת לא החסיר מן העומר.
 איש לפי אכלו לקטו. שיעור עומר לכל אחד ואחד.

Verse 19

ויאמר משה אלהם, משה אמר לזקנים, וזקנים לכל ישראל.
 איש אל יותר ממנו עד בקר. כדי לתת נס בתוך נס.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ד״א כדי להכין לבם לאביהם שבשמים, שמי שהיה לו חמשה או יותר בנים, היה אומר שמא למחר לא ירד מן, והיה לבו נכון לשמים.

Verse 20

ולא שמעו אל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> אלו מחוסרי אמנה שלא האמינו לדברי משה רבינו.
 ויותירו אנשים ממנו עד בקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> אנשים הותירו ונשים לא הותירו.
 וירם תולעים ויבאש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> תחילה מבאיש, ואח״כ מתליע, שנאמר ולא הבאיש ורמה לא היתה בו (להלן פסוק כד).
 ויקצוף עליהם משה. לפי שלא האמינו בבריתו.

Verse 21

וילקטו אותו בבקר בבקר. בקר שתי שעות, בקר שתי שעות הרי ארבע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> מיכן אמרו תפלת השחר עד חצות, ר׳ יהודה אומר עד ארבע שעות, שהרי בקר נקרא עד ארבע שעות.
 וחם השמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> איזה שעה שהשמש חם והצל צונן, הוי אומר בארבע שעות.
 ונמס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> שהיה מושך והולך ממנו נחלים, ובאים הצבאים והאיילים ויחמורין ושותין מהם ואומות העולם צדין אותן וטועמין בהם טעם מן שהיה לישראל והן משבחין לאלהי ישראל.

Verse 22

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> והיה ביום הששי לקטו לחם משנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> שמא תאמר לא היה לכל אחד ואחד, ת״ל שני העומר לאחד, לחם כפול היה לכל אחד ואחד.
 ויבאו כל נשיאי העדה. ויגידו למשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> אמרו לו מה נשתנה יום זה מכל הימים.

Verse 23

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> ויאמר אלהם משה הוא אשר דבר ה׳ שבתון שבת קדש לה׳. אמרו לו אימתי, אמר להם מחר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> מיכן אנו יודעין שראש חדש אייר של אותה שנה לא היתה שבת, שהרי הכתוב אומר שבתון שבת קדש לה׳ מחר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> ולא יבא אלא כדברי תנא דסדר עולם שאמר ניסן הוקבע בערב שבת, השלים ניסן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> יבוא אייר באחד בשבת, ובחמשה עשר בו באו מדבר סין, בששה עשר בו שהוא שני בשבת ירד המן.
 וילקטו אותו בבקר בבקר.הרי ארבע בקרים, שני בשבת, שלישי בשבת,ורביעי וחמישי, והיה ביום הששי לקטו לחם משנה, וכתיב שבתון שבת קדש לה׳ מחר שבתון שבת. וחל ראש חדש סיון להיות בשני בשבת, ובשבת שהוא ששה לחודש נתנו עשרת הדברות לישראל, זה עיקר, ואין לסור ממנו ימין ושמאל, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> במס׳ שבת בפ׳ ר׳ עקיבא, וכתוב בחמשה עשר יום לחדש השני (לעיל פסוק א) שהוא יום ראשון, שכתוב בו ויהי ערב ויהי בקר יום אחד (בראשית א ה), ויבאו ללקוט המן ד׳ ימים עד יום הששי, דכתיב וילקטו אותו בבקר בבקר (לעיל פסוק כא), ד' בקרים, וביום הששי לקטו לחם משנה (שם כב), ויבא ר״ח סיון בשני בשבת, ומתן תורה בשבת, לקיים זכור את יום השבת לקדשו (שמות כ ח), שהוא יום שבת עצמו, כענין שנאמר זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים (שמות יג ג) בעצומו של יום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> אבל אם תאמר שבחמישי בשבת יצאו ממצרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> יבוא אייר בשבת, והכתוב אומר ויבאו כל עדת בני ישראל אל מדבר סין וגו' בחמשה עשר יום (שם טז א), וכי ביום שבת באו, והלא אמרנו שישראל נצטוו על השבת במרה, לפיכך אי אפשר לומר כן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> ועוד לא יבוא מתן תורה בשבת, כי אם בערב שבת, לפיכך אי אפשר לומר כן, אלא כמו שאמר בסדר עולם. וכן הלכה וכן הדין וכן העיקר.
 את אשר תאפו אפו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> מיכן שהיו ישראל טועמין במן מכל טעמים שהיה רוצה לטעום, טעם אפוי היה טועם, ואם טעם מבושל היה טועם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> ר׳ יהושע אומר הרוצה לאפות היה אופה לו, והרוצה לבשל היה מבשל לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> ר׳ אליעזר המודעי אומר על אפוי אפו ועל מבושל בשלו, למדנו ליום טוב שחל להיות בערב שבת שאין רשאים לאפות ולבשל, אלא אם כן עירבו בדבר אפוי ומבושל כגון פת ובשר או כל מיני מאכל, כדי שיסמוך עליו בשבת, שלא יראה כמבשל מיום טוב לשבת, שכבר תיקן מערב יו״ט לשבת, ואפי׳ כזית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> וצריך לברך בא״י אמ״ה אקב״ו על מצות עירוב, וצריך.להודיעם ולזכותם ע״י אחר שיטול המברך על הערוב, לאחר שבירך יאמר בדין יהא שרא לנא לאפוי ולבשולי ולאטמנא מיומא טבא ולשבתא לנא ולכל קהלנא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> ויתנו לאחד מן הבית ויאמר לו תהא זוכה לכל בני קהלינו, לפי שזוכין לאדם שלא בפניו, ואעפ״כ ראוי להודיעם כי עירבתי עליכם, שלא להשכח תורת עירובי תבשילין. ואם לא עירב מערב יום טוב, לא יבשלו ביום טוב לצורך השבת, אבל מבשל הוא ליום טוב, ואם הותיר יהא לשבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> וכן מפורש במסכת יום טוב.
 ואת כל העודף. מה שנשאר מן המן שלא נאפה ולא נתבשל יהיה למשמרת עד הבקר ליום השבת.

Verse 24

ויניחו אותו עד הבקר כאשר צוה משה. לפי שקצף על מה שהותירו קודם לערב שבת, הוצרך הכתוב לומר כאשר צוה משה.

Verse 25

ויאמר משה אכלוהו היום כי שבת היום לה׳ היום לא תמצאוהו. מה ת״ל ג׳ פעמים היום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> ר׳ הינדקא אומר מיכן אמרו שלשה סעודות בשבת, לפי שהיו ישראל רגילין לצאת בשחרית, אמר להם משה אינו מצוי היום, אמרו לו הואיל ולא מצאנוהו שחרית נצא בין הערבים, אמר להם כי שבת היום, מה ת״ל היום לא תמצאוהו בשדה, באותה שעה היה לבן רוצה להיבקע, אמרו הואיל ולא מצאנוהו היום שמא גם למחר לא ימצא, אמר להם היום לא ימצא עד למחר בשחרית אין אתם מוצאין אותו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> ר׳ אלעזר אומר אם תזכו לשמור את השבת, תנצלו משלש פורעניות, מחבלי של משיח, וממלחמת גוג ומגוג, ומיום הדין הגדול.

Verse 26

ששת ימים תלקטוהו וביום השביעי שבת לא יהיה בו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> למדנו שאין המן יורד לא בשבת ולא ביום טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> שנא' שבת לא יהיה בו.

Verse 27

ויהי ביום השביעי יצאו מן העם וגו׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> אלו מחוסרי אמנה שעברו על דברי משה רבינו.

Verse 28

ויאמר ה׳ אל משה עד אנה מאנתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> ר׳ יהושע אומר אמר הקב״ה למשה אמר להם לישראל הוצאתי אתכם ממצרים, קרעתי לכם את הים, הורדתי לכם את המן, העליתי אתכם את הבאר, הגזתי לכם את השלו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> ועשיתי לכם כמה נסים וגבורות, עד מתי ממאנים לשמור מצותי ותורותי, שמא תאמרו מצות הרבה הטלתי לכם, מצוה אחת הטלתי לכם, ממרה לשמרה ולא שמרתם אותה.
 ארבעה פעמים צעקה שכינה עד אנה, עד אנה מאנתם, עד אנה ינאצוני (במדבר יד יא), ועד אנה לא יאמינו בי (שם), עד מתי לעדה הרעה הזאת (שם שם כז), וכנגדן אמר דוד מלך ישראל, עד אנה ה׳ תשכחני נצח, עד אנה תסתיר את פניך ממני, עד אנה אשית עצות בנפשי, עד אנה ירום אויבי עלי (תהלים יג ב ג). עד אנה מאנתם, שלא לבייש האנשים אשר יצאו ללקוט ולא מצאו, וכן ביהושע כתיב חטא ישראל (יהושע ז יא).

Verse 29

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> ראו כי ה׳ נתן לכם השבת, ראיה זו בינה, כענין שנא׳ ולבי ראה הרבה חכמה ודעת (קהלת א טז).
 כי ה׳ נתן לכם השבת. (קכו) אמר לו הקב״ה למשה, משה מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה ואני מבקש ליתנה לישראל לך והודיעם.
 לכם. ולא לשאר אומות, שנאמר לא עשה כן לכל גוי (תהלים קמז כ).
 השבת. הידועה, ובאה מששת ימי בראשית, ויכל אלהים ביום השביעי (בראשית ב ב).
 על כן הוא נותן לכם ביום הששי לחם יומים, וכבר אמר לחם משנה (פסוק כב), ללמדך שהשבת משונה בטעמו ובמאכלו.
 ד״א ראו כי ה׳ נתן לכם השבת. הזהרו והשמרו בכבוד שבת, שמא תאמרו מה הנייה יש, ת״ל אשרי אנוש יעשה זאת ובן אדם יחזיק בה שומר שבת מחללו ושומר ידו מעשות כל רע (ישעיה נו ב), כדי שתשבתו ולא תחללו אותה.
 הוא נותן לכם ביום הששי. שהרי לא הבאיש ורמה לא היתה בו.
 לחם יומים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> כל עסקי שבת כפולים, לחם יומים, שבת וינפש (שמות לא יז), שבתון שבת קדש (שם טז כג), לחם משנה (שם שם כב), מזמור שיר ליום השבת (תהלים לג א), מחלליה מות יומת (שמות לא יד), אשרי אנוש יעשה זאת ובן אדם יחזיק בה, שומר שבת מחללו ושומר ידו מעשות כל רע (ישעיה נו ב); שבו איש תחתיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> אלו ארבע אמות, שכן תחתיו של אדם ארבע אמות, כדי שיטול חפץ ממרגלותיו וישים מראשותיו, מיכן אמרו חכמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> במס׳ שבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> המעביר חפץ ברשות הרבים שכן תחתיו לסוף ד׳ חייב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> תנן התם הזורק חפץ ארבע אמות ברשות הרבים חייב חטאת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> ומשחרב בית המקדש אין לנו כפרה בחטאת, כי אם בתשובה ובחרטה ובתענית ובמלקות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> וכן רקק מים ורשות הרבים מהלכת בתוכו, הזורק לתוכו ארבע אמות חייב, (קלג) וכמה רקק מים, שאינו עמוק עשרה טפחים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> ספינות קטנות קשורות זו בזו מטלטלין מזו לזו, אם אינן קשורות אע״פ שמוקפות אין מטלטלין מזו לזו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> ותנן יציאות השבת שתים שהן ארבע בפנים וכו׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> ותנו רבנן ארבע רשויות לשבת, רשות היחיד, ורשות הרבים, כרמלית, ומקום פטור, כרמלית צידי רשות הרבים, וכגון אצטבעות שבצידי רשות היחיד, שאינו לא רשות היחיד ולא רשות הרבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> כרמלית פי׳ רך מל. מקום פטור עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה שאינו רחב ארבעה שהוא רשות לעצמו, וכולהו הלכות במס׳ שבת, בלוש ותשכח.
 אל יצא איש ממקומו ביום השביעי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> אלו אלפים אמה שהן רשות לשבת להילוך בהם לכל רוח ממקום ששבת שם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> כדילפינן מקום ממקום, ומקום מניסה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> [וניסה מניסה], וניסה מגבול, וגבול מגבול, וגבול מחוץ, [וחוץ מחוץ], דכתיב ומדותם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפים באמה [ואת פאת נגב אלפים באמה] ואת פאת ים אלפים באמה וגו' (במדבר לה ה), ואם תאמר אלו אלפים אמה לענין ערי מקלט נאמרו, הא כתיב מקיר העיר וחוצה אלף אמה סביב (שם שם ד), (ואם תאמר אלו אלפים אמה לענין ערי מקלט נאמרו, הא כתיב מקיר העיר וחוצה אלף אמה סביב (שם שם ד)), ואם תאמר אלף אמה מגרש ואלפים אמה שדות וכרמים, אעפ״כ למדנו אותו מהיקש מקום ממקום, דכתיב כאן ממקומו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> וכתיב אל מקום הרוצח אשר ינוס שמה (שמות כא יג), וניסה מניסה, דכתיב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> וישב בגבול מקלטו אשר ינוס שמה (במדבר לה כה), ואותו ניסה מגבול שבפסוק, וגבול ים זה מגבול, דכתיב אם יצא יצא הרוצח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> לגבול עיר מקלטו (שם שם וכו'), ואותו גבול <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> מחוץ שבאותו הפסוק, וחוץ זה מן ומדותם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפים באמה (שם שם ה), למדנו לתחום שבת מגזרה שוה ומהיקש, שגזירה שוה הוא כמו ב׳ פסוקים הדומין זה לזה, והיקש שאינו דומה זה לזה, והואיל ובפסוק אחד כתובים למדין זה מזה, כגון מקום מניסה, וכן כולם.
<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> תנן התם מי שהוציאהו גוים או רוח רעה אין לו אלא ארבע אמות, ואם קנה שביתה בכל מקום יש לו אלפים אמה לכל רוח, ואם רוצה להלוך מצד אחר מערב מערב שבת ונוטל אלפים אמה מצד זה ונותן מצד זה, ומהלך אלפים אמה למקום שעירב, וכל עירובי תחומין מפורשין במס׳ עירובין, וכיון ששמעו הדבר הזה קבלו עליהם ושבתו שנאמר

Verse 30

וישבתו העם ביום השביעי.

Verse 31

ויקראו בית ישראל את שמו מן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> דורשי רשומות אמרו בני ישראל קראו אותו מן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> אבל עד שבאו בני ישראל לקרוא שמו מן, לא היה שמו מן, אלא לחם אבירים (תהלים עח כה).
 והוא כזרע גד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> ר' יהושע אומר דומה לזרע פשתן, יכול שהוא אדום כזרע פשתן, ת״ל לבן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> ר' יוסי אומר כשם שהנביא הוא מגיד לישראל מה שבחדרים וסתרים, כך היה המן מגיד לישראל דברים הסתומים והנעלמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> כיצד איש ואשה זאת אומרת הוא סרח עלי, וזה אומר היא סרחה עלי, אמר להם משה רבינו לבקר משפט, למחר אם נמצא העומר שלה בבית בעלה בידוע שהיא סרחה עליו, אם נמצא העומר שלה בבית אביה בידוע שהוא סרח עליה והוא הוציאה מתוך ביתו, וכן ב׳ שבאו לדין וכו׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> במס׳ יומא.
 וטעמו כצפיחת בדבש. ר׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> יהושע אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> כעין איסקריטון, ר׳ אליעזר אומר כסולת זה שצפה על גבי נפה ולישה בדבש וחמאה.

Verse 32

ויאמר משה זה הדבר אשר צוה ה׳. לפי השעה צוה הקב״ה למשה.
 מלא העומר. מן המן מלא העומר מדת העומר שהיתה להם לישראל במדבר, שהיא עשירית האיפה, שיעור מ״ג ביצים וחומש ביצה, שיעור שבעת רביעים קמח שחייבין בחלה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> מנין ח״ל״ה.
 למשמרת לדורותיכם. לא הבאיש ורמה לא היתה בו ולא התליע ולא נימס.
 לכך נאמר בו שלש משמרות, למשמרת לדורותיכם, לפני ה׳ למשמרת (פסוק לג), לפני העדות למשמרת (פסוק לד).
 ד״א למשמרת, לדור המדבר, למשמרת בארץ ישראל, למשמרת לעתיד לבא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> לפי שצנצנת המן ומקלו של אהרן שקדיה ופרחיה, והארון ובדיו, וכל כלי המשכן, גנוזים תחת מחילות ההיכל, ומי גנזם יאשיהו המלך גנזה, בשעה שמצא חלקיהו הכהן ספר התורה פתוח בהיכל כתוב בו יוליך ה׳ אותך ואת מלכך וגו׳ (דברים כח לו), מיד עמד וגנז כל אלו, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> ויאמר המלך לכהנים המבינים בעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> תנו לכם את ארון ברית ה׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> כי אין לכם משא בכתף <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> ועתה עבדו את ה׳ בכל לבבכם (דה״ב לה ג).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="160"></i> ואמר ר׳ אליעזר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="161"></i> אתיא דורות דורות, אתיא משמרת משמרת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="162"></i> כתיב במקלו של אהרן למשמרת לאות לבני מרי (במדבר יז כה), וכתיב הכא למשמרת לדורותיכם, וכתיב לפני העדות למשמרת, ללמדך שבמקום אחד נגנזו.

Verse 33

ויאמר משה אל אהרן. מפני מה אמרו לאהרן, לפי שאהרן היה עתיד להתקדש קודש קדשים, ולשרת לפני העדות, וגם כי מטה אהרן היה עתיד להיות למשמרת לאות לבני מרי, לכך אמר לו משה רבינו קח צנצנת אחת ותן [שמה] מלא העומר מן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="163"></i> וזה אחת מעשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות, לקיים מה שנאמר אין כל חדש תחת השמש (קהלת א ט), ואלו הן, הקשת, והמן, והמטה, והשמיר, והמכתב, והלוחות, ופי הארץ, ופי האתון, וקברו של משה רבינו, ואילו של יצחק. וי״א בגדיו של אדם הראשון, ומקלו של אהרן, כפתוריה ופרחיה, ויש אומרים אף צבת בצבת עשויה.
 קח צנצנת אחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="164"></i> איני יודע ממה היתה, אם של כסף ואם של זהב, אם נחושת אם ברזל, אם בדיל, אם עופרת אם חרש, אלא מעצמו אתה למד, צנצנת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="165"></i> דבר שהוא צונן מצין מחבירו, ואיזהו דבר שהוא מצין מחבירו, אין אתה מוצא אלא חרש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="166"></i> ולא עוד אלא שמשמר מה שבתוכו והוא משתמר בארץ, וכה״א ונתתם בכלי חרש למען יעמדו ימים רבים (ירמיה לב יד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="167"></i> וכן היין אינו משתמר לימים רבים ושנים, אלא בקנקנים של חרס.
 והנח אותו לפני ה׳ למשמרת לדורותיכם. (קסו) א״ר אלעזר בימי ירמיהו הוציא להם לישראל צנצנת המן שנאמר, הדור אתם ראו דבר ה׳ המדבר הייתי לישראל (שם ב לא), אמר להם ירמיהו הנביא לישראל מפני מה אין אתם עסוקין בתורה, אמרו לו אם אנו מתעסקין בתורה מאין נתפרנס, באותה שעה הוציא להם צנצנת המן, אמר להם ראו אבותיכם שהיו במדבר ועוסקין בתורה ממה היו מתפרנסין, אף אתם אם עוסקין בתורה הקב״ה מפרנס אתכם, מדוע אמרו עמי רדנו (שם שם).

Verse 34

כאשר צוה ה׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="168"></i> את משה. כן עשה אהרן.
 ויניחהו אהרן. צנצנת לשון נקבה, דכתיב צנצנת אחת, ויניחהו אהרן, לשון זכר, חוזר אל המן, דכתיב, והוא כזרע גד (שמות טז לא).
 לפני העדות למשמרת, למדנו שלא הניחו אהרן בשנת הארבעים אלא בשנה שניה משנה שנעשה בה הארון, לכך נאמר לפני העדות.

Verse 35

ובני ישראל אכלו את המן ארבעים שנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="169"></i> וכי ארבעים שנה אכלו אותו, והלא מחמשה עשר בניסן ועד ששה עשר באייר לא ירד המן, יש לומר שרובה של שנה כאילו כולה לכך נאמר ארבעים שנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="170"></i> ורבותינו אמרו עוגות שהוציאו ישראל ממצרים טעמו בהם טעם מן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="171"></i> ר' יהושע אומר ארבעים יום אכלו ישראל את המן אחר מיתתו של משה רבינו, בשבעה באדר מת משה, ואכלו הימנו עשרים וארבע של אדר, וששה עשר של ניסן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="172"></i> דכתיב וישבות המן ממחרת באכלם מעבור הארץ ולא היה עוד לבני ישראל מן (יהושע ה יב).
 עד בואם אלא ארץ נושבת. עד שעברו את הירדן, שמא תאמר עד שכבשו ועד שחילקו ועד שנתיישבו כל אחד ואחד בחלקו היו אוכלין את המן, לכך נאמר עוד את המן אכלו עד בואם אל קצה ארץ כנען, ואימתי היה זה, ממחרת הפסח בששה עשר בניסן, דכתיב ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח מצות וקלוי (יהושע ה יא), מכאן תשובה לאומרים ספירת העומר ממחרת השבת שהוא שבת בראשית, שהרי הכתוב אומר ממחרת הפסח, ולא ממחרת השבת, ואם תאמר אותה השנה חל יום ראשון של חג המצות להיות בשבת, לפיכך כתב ממחרת הפסח, תשובתך בצידך וכתוב והעם עלו מן הירדן בעשור לחודש הראשון (שם ד יט), דע והבן שחמשה עשר שחל להיות בשבת ידוע שראש חודש היה שבת, ואם ר״ח היה שבת בעשירי בו שני בשבת, וכתיב עברו בקרב המחנה וצוו העם לאמר הכינו לכם צדה כי בעוד שלשת ימים אתם עוברים (שם א יא), נמצא תחלת ההכרזה ותחלת הכנת צידה ביום שבת שהוא שמיני לחודש, וכי לא מצא יהושע להכרזה אלא ביום שבת, הלכך אי אפשר להיות חמשה עשר ביום השבת, ואם תאמר הלא מחרת הפסח הוא חמשה עשר בניסן, שהרי הפסח בארבע עשר הוא נשחט, דע כי ממחרת נקרא אפי׳ ליום שני, כגון הפסח נאכל בלילי ט״ו ובוקרו של י״ו הוא מחרתו של לילי ט״ו לכך נקרא יום ששה עשר ממחרת הפסח, ודומה לזה הענין ויכם דוד מהנשף עד הערב למחרתם (ש״א ל יז), למחרת לא נאמר, אלא למחרתם של נשף ושל ערב, ונקרא מחרתו של נשף של מעלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="173"></i> ואם תאמר והא כתוב בפרשת אלה מסעי ממחרת הפסח יצאו בני ישראל (במדבר לג ג), והוא בחמשה עשר, הבן כי עיקר הכתוב מה כתוב ויסעו מרעמסס בחודש הראשון בחמשה עשר יום לחודש הראשון (שם), וממחרתו שהוא ששה עשר יצאו כולן ולא נשאר שם אחד מישראל, עד שנתקבצו מאליהם מרעמסס ומגושן ומכל ערי פרעה, עבר כל יום ט״ו וממחרתו יצאו ביד רמה, ללמדך שהתורה צריכה דקדוק ועיון להשוות הפסוקים, לקיים מה שנאמר משפטי ה׳ אמת צדקו יחדו (תהלים יט י), למדנו שממחרת השבת הוא ממחרת הפסח, וא״ת היאך מצינו לט״ו שנקרא פסח על אכילתו, דכתיב ואכלו את הבשר בלילה הזה צלי אש (שמות יב ח), וכתיב ואכלתם אותו בחפזון פסח הוא לה׳ (שם שם יא), הנה לך כי לילי ט״ו נקרא פסח, ומחרתו הוא יום מחרת ליום אחד הוא י״ו, לפי שלא הספיקו כולן לצאת עד יום י״ו.

Verse 36

והעומר עשירית האיפה הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="174"></i> אחד משבעת רבעים ועוד.





Verse 1

ויסעו כל עדת בני ישראל ממדבר סין וגו׳ ויחנו ברפידים. למה נקרא שמה רפידים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שרפו ידיהן מן המצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> לפיכך בא עליהם שונא, שאין שונא בא אלא על חטא.

Verse 2

וירב העם עם משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> עברו על שורת הדין, דרך ארץ אדם כועס בתוך ביתו, אינו נותן עיניו אלא בקטן, אבל כאן לא נתנו עינם אלא בגדול.
 ויאמר להם משה מה תריבון עמדי מה תנסון את ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אמר להם כל זמן שאתם מדיינים עמי, כאילו אתם מנסים את ה׳.

Verse 3

ויצמא שם העם למים. דבר השווה לכל חסרון.
 וילן העם על משה, כולם ביחד נתרעמו.
 להמית אותי ואת בני ואת מקני בצמא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> השוו בהמתן לגופן, לפי שבהמתו של אדם הוא חייו, שאדם מהלך בדרך אם אין בהמתו של אדם עמו מסתגף הרבה.

Verse 4

ויצעק משה אל ה׳ לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אמר לפניו רבונו של עולם בינך ובינם אני אהרג, אתה אומר אל תקפיד כנגדם, שנאמר כי תאמר אלי שאהו בחיקך (במדבר יא יב), והם בקשו להרגני, בוא וראה שבחו של משה רבינו שלא ביקש לטורדם, אלא בקש רחמים עליהם, כאן הקב״ה ממיך ומשה מגביה, שנאמר עוד מעט וסקלוני, ולהלן הקב״ה מגביה, שנאמר הניחה לי ויחר אפי (שמות לב י), ומשה ממיך, דכתיב ויחל משה (שם שם יא).

Verse 5

ויאמר ה׳ אל משה עבור לפני העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> עבור על פשעיהם, עבור על דבריהם.
 וקח אתך מזקני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> להיות לך לעדות, שלא יאמרו מעיינות היה שם.
 ומטך אשר הכית בו את היאור קח בידך והלכת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שלא יאמרו ממה של פורענות הוא, ויעשו בו נסים הרבה, כיוצא בו הקטורת נשרפו עליו נדב ואביהוא, שלא יאמרו קטורת של פורענות הוא, לפיכך ויתן את הקטורת ויכפר על העם (במדבר יז יב). וכן הארון פרץ ה׳ פרץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> בעוזא (ש״ב ו ח), ויך באנשי בית שמש כי ראו בארון ה׳ (ש״א ו ט), לפיכך נתברך בו עובד אדום, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ויברך ה׳ את בית עובד אדום (ש״ב ו יא).

Verse 6

הנני עומד לפניך. עמד כתיב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אמר לו הקב״ה מקום שאתה מוצא רושם רגלי אדם, שם אני עומד לפניך.
 והכית בצור ויצא ממנו מים. המוציא לך מים מצור החלמיש (דברים ח טו), וכן דוד אומר הן הכה צור ויזובו מים ונחלים ישטופו (תהלים עח כ).

Verse 7

ויקרא שם המקום מסה ומריבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> המקום קוראו מסה ומריבה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מיכן לבית דין הגדול שהוא נקרא מקום.
 היש ה׳ בקרבנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ר׳ אליעזר אומר אם מספיק לנו צרכנו נעבדנו, ואם לאו לא נעבדנו.
 ד״א היש ה׳ בקרבנו. אם יודע מה אנו צריכין מיד ויבא עמלק.

Verse 8

ויבא עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר׳ אליעזר אומר שבא בגלוי פנים.
 וילחם עם ישראל ברפידים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> על שרפו ידיהם מן המצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> וכן איוב אומר היגאה גמא בלא בצה ישגא אחו בלי מים (איוב ח יא), כך אי אפשר לישראל להיות בלא תורה ובלא מצות.
 ד״א ויבא עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שבא בעצה עם האומות, ואמר להם בואו עמי אם ינצחוני ברחו לכם, ואם אני אנצח אותם תהיו עמדי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד״א מה ראה עמלק לבוא להלחם עם ישראל, כדי לנקום נקמת עשו זקנו, דכתיב וישטום עשו את יעקב (בראשית כז מא) אליפז היה בכור עשו וצוהו להתגרות עם בני יעקב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ולפי שנתגדל עם איוב וחבריו, לא נלחם בהם.
 עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> עם לק שרצה לקוק דמן של ישראל ככלב.

Verse 9

ויאמר משה אל יהושע בחר לנו אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> לא אמר לו בחר לי, אלא בחר לנו, השווה כבוד תלמידו לכבוד עצמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> היינו דתנן יהי כבוד תלמידך חביב עליך כשלך, וכן שאול אמר לנערו פן יחדל אבי מן האתונות ודאג? לנו (ש״א ט ה), לפיכך זכה למלכות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ומנין שיהא כבוד חבירך חביב עליך כמורא רבך, שנא׳ ויאמר אהרן אל משה בי אדוני (במדבר יב יא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ומנין למורא רבך כמורא שמים, שנא׳ ויען יהושע בן נון משרת משה [וגו׳] כלאם (שם יא כח), כשם שהקב״ה כלאם כך אתה כלאם.
 בחר לנו אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ר׳ יהושע אומר בחר לנו אנשים גבורים ויראי חטא.
 וצא הלחם בעמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> ר׳ יהושע אומר אמר לו משה ליהושע צא מתחת הענן והלחם בעמלק.
 מחר אנכי נצב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מעותד ועומד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר מחר נגזור תענית ונהא מעותדין בזכות אבות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ראש. אלו מעשה אבות.
 הגבעה אלו מעשה אמהות, וכה״א מדלג על ההרים מקפץ על הגבעות (שה״ש ב ח) ; ומטה האלהים בידי. מטה שבו נקרע הים, שבו נעשו נסים וגבורות, בו נכה את עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> איסי בן יהודה אומר חמשה דברים בתורה שאין להם הכרע, שאת ׳ ארור, מחר, משוקדים, וקם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מפורש במס׳ יומא.

Verse 10

ויעש יהושע כאשר אמר לו משה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מה שנתפקד עשה לא עבר על גזירת משה.
 ומשה אהרן וחור עלו ראש הגבעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> להזכיר מעשה אבות ואמהות, שנאמר כי מראש צורים אראנו ומגבעות אשורנו (במדבר כג ט).

Verse 11

והיה כאשר ירים משה ידו וגבר ישראל וכאשר יניח ידו וגבר עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> וכי ידיו של משה שוברות מלחמה או עושות מלחמה, אלא כ״ז שהיה משה מגביה ידיו למעלה, היו ישראל מסתכלין כלפי מעלה ומאמינים במי שצוה את משה לעשות כך, מיד עושה להם נסים וגבורות, כיוצא בו עשה לך שרף (במדבר כא ח), כדי להיות מכוונין את לבן לאביהן שבשמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מפורש במסכת ר״ה.
 כתיב ידו, וכתיב וידי משה כבדים, אלא בתחלה היה מגביה ידו אחת וממיך אחת, עד שהתחילו שני ידיו להיות כבדים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כאדם שתלוים לו שני בדים שלמים בשתי זרועותיו, כבדים מפני עונותיהם של ישראל.

Verse 12

ויקחו אבן וישימו תחתיו וישב עליה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> וכי לא היה לו למשה כסת או כר לישב עליהן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> אלא מיכן בזמן שהצבור בצער, שלא יאמר אדם אלך לביתי ושלום עליך נפשי, אלא ישתתף בצערן של צבור.
 ואהרן וחור תמכו בידיו מזה אחד ומזה אחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> שהיה אהרן מזכיר מעשה לוי, וחור מזכיר מעשה יהודה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> מכאן שאין פחות משלשה בני אדם עוברין בתענית צבור לפני התיבה.
 ויהי ידיו אמונה עד בא השמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> [ידיו לשון ריבוי], אמונה לשון יחיד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> אלא אמר משה בידי אחת תזכור לא חמור אחד מהם נשאתי (שם יו טו), ובידי אחת תזכור מעשה נסים וגבורות שעשית על ידי.
 ד״א אמונה, כל יד ויד היתה אמונה מתאמנת לעמוד, כמו אומן את הדסה (אסתר ב ז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ד״א ויהי ידיו אמונה. שב' ידיו שוות כאחת, עומדות ומתאמצות בתפלה, לכך נאמר ויהי בלשון יחיד, וכן אמונה בלשון יחיד.
 עד בא השמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> לפי שכל המלכים אין עושין מלחמה אלא עד שש שעות, ומלכות זו החייבת משחרית לערבית.
 ד״א עד בא השמש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> לפי שהיו בתענית [עד שבא השמש], (מח) מיכן אמרו כל תענית שלא שקעה עליה חמה אינה תענית.

Verse 13

ויחלוש יהושע. ויחרש, רי״ש ולמ״ד מתחלפין.
 ד״א ויחלוש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שהיה מכה בהם כאדם שהוא מכה את העכברים ומכתשם.
 את עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> לרבות אשתו ובניו.
 ואת עמו, לרבות עם חיל בניו.
 לפי חרב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> שהיה מתיז ראשיהם בחרב וחוזר ומכתשן.

Verse 14

ויאמר ה׳ אל משה כתב זאת זכרון בספר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מפורש במס׳ מגילה. כתב זאת, מה שכתוב כאן ובמשנה תורה, זה מה שכתוב בנביאים, שנאמר פקדתי את אשר עשה עמלק לישראל (ש״א טו ב), פקידה וזכירה אחת היא.
 בספר. מה שכתוב במגילה, שנאמר ונכתב בספר (אסתר ט לב).
 ושים באזני יהושע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> רמז רמז לו שיהושע מכניס ומנחיל את ישראל הארץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> ובאותו יום נמשח יהושע.
 כי מחה אמחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> מחה בעוה״ז, אמחה בעוה״ב.
 כי מחה אמחה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> זקנים הראשונים אמרו כל אומה ולשון המצירים לישראל, בה במדה לוקין, פרעה לקה בים, עמלק בחרב.
 זכר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> זה המן.
 עמלק. כמשמעו.
 מחה. לו ולתולדותיו.
 אמחה. לכל משפחתו.
 מתחת, מפרס השמים.

Verse 15

ויבן משה מזבח ויקרא שמו ה' נסי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> ר׳ יהושע אומר משה קראו נסי. אמר משה רבינו הנס הזה שעשה הקב״ה לישראל בגיני עשאו, וכה״א והיה כאשר ירים משה ידו וגו׳ (לעיל פסוק יא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> מרנא ורבנא טוביהו בר׳ אליעזר ז״ל אמר נסי אלו שנותיו של משה רבינו נסי מאה ועשרים שנה, שכל שנותיו נעשה עמו נסים, מיום הולדו עד מאה ועשרים שנה, תחלת לידתו נתמלא הבית אור, וכשמת לא ידע איש את קבורתו.

Verse 16

ויאמר כי יד על כס יה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> כל זמן שהרשעים בעולם, כביכול אין כסאו שלם, ואין השם שלם, בטלו רשעים מן העולם, הכסא שלם והשם שלם, שנאמר מלחמה לה׳ בעמלק.
 ד״א כי יד. אין יד אלא שבועה, שנאמר אשר נשאתי את ידי (במדבר יד ל), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר נשבע הקב״ה בכסא הכבוד שלו, אם אניח נין ונכד בעמלק מתחת מפרס השמים, שלא יהו אומר גמל זה של עמלק, כבש זה של עמלק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> ר׳ אליעזר אומר נשבע הקב״ה שאם יבוא אחד מהאומות להתגייר שיקבלוהו ישראל, ומזרעו של עמלק לא יקבלו אותו, לכך מצינו בדוד, שנאמר ויאמר דוד אל הנער המגיד לו אי מזה אתה ויאמר בן איש גר עמלקי אנכי (ש״ב א יג), באותה שעה נזכר דוד מה שצוה לו הקב״ה למשה, תמחה את זכר עמלק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ויאמר אליו דמך על ראשך (שם שם טז), לכך נאמר מלחמה לה׳ בעמלק.
 ביום שעתיד הקב״ה להושיע את ישראל, והיתה לה' המלוכה, ביום ההוא יהיה ה׳ אחד ושמו אחד.
 מדור דור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מדורו של משה, לדורו של שמואל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ר׳ אליעזר אומר לדורו של משיח, שנאמר ייראוך עם שמש ולפני ירח דור דורים (תהלים עב ה).
סליק פרשת בשלח.
פרשת יתרו כתיב טוב להודות לה׳ ולזמר לשמך עליון (תהלים צב ב), טוב היה ליתרו כיון ששמע גבורות ה׳, נתן הודייה לשם הנכבד, שנא' וישמע יתרו כהן מדין חותן משה, ובסוף הענין כתוב ויאמר יתרו ברוך ה׳ אשר הציל אתכם מיד מצרים ומיד פרעה וגו׳ עתה ידעתי כי גדול ה׳ מכל האלהים (שמות יח י ויא).





Verse 1

וישמע יתרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מה שמועה שמע ובא, ר׳ יהושע אומר שמע מלחמות עמלק ובא, שהיא כתובה בצדו, ר׳ אליעזר אומר קריעת ים סוף שמע ובא, שבשעה שנקרע ים סוף שמעו האומות מסוף העולם ועד סופו, וכן אומרת רחב לשלוחי יהושע כי שמענו את אשר הוביש ה׳ וגו׳ ונשמע וימס לבבנו (יהושע ב י ויא).
 וישמע יתרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שבעה שמות נקראו לו, יתרו נקרא שמו שהותיר במעשים טובים, יתר שהותיר פרשה אחת בתורה, חובב שנעשה חביב למקום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> [חבר שנעשה כחבר למקום], רעואל שנאהב למקום ונעשה ריע לישראל, פוטיאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שפלטו אל מע״ז, קיני שקינא לשמים וקנה לו תורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> בתהלה כתיב אל יתר חותנו (שמות ד יח), כיון שעשה מעשים טובים ניתוסף לו אות וי״ו, וכן ביהושע, הושע היה שמו, וניתוסף לו אות י׳, ולענין הרשעים אינו כן, שהרי עפרון שמו, ומשנשקל דמים מאברהם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> נקרא עפרן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> וכן ביהונדב נקרא יונדב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מיכן שלא יתחבר אדם לרשע אפילו לקרבו לתורה.
 כהן מדין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר' [יהושע] אומר כומר היה, כענין שנאמר ויהונתן בן גרשום בן מנשה הוא ובניו היו כהנים לשבט הדני (שופטים יח ל). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר' אלעזר המודעי אומר שר היה, שנאמר ובני דוד כהנים היו (ש״ב ח יח).
 חותן משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בתחלה היה משה מתכבד ביתרו חמיו. שנאמר וילך משה וישב אל יתר חותנו (שמות ד יח), ועכשיו חמיו מתכבד בו במשה. שנאמר וישמע יתרו כהן מדין חותן משה, אמרו לו מי אתה, אמר אני חותן משה.
 את כל אשר עשה אלהים למשה ולישראל עמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שקול משה כנגד כל ישראל.
 כי הוציא ה׳ את ישראל ממצרים. מגיד ששקולה יציאת מצרים כנגד כל נסים וגבורות שעשה הקב״ה לישראל.

Verse 2

 ויקח יתרו חותן משה את צפורה אשת משה. ראויה היתה לו.
 אחר שלוחיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ר׳ יהושע אומר מאחר שפטרה בגט. נאמר כאן שילוח, ונאמר להלן שילוח, וכתב לה ספר כריתות ונתן בידה ושלחה מביתה (דברים כד ב), מה להלן בגט אף כאן בגט.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר פטרה במאמר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שכיון שאמר לו הקב״ה למשה, והוצא את עמי בני ישראל ממצרים (שמות ג יא), באותה שעה לקח אשתו ובניו להביאם מצרימה, באותה שעה אמר הקב״ה לאהרן, לך לקראת משה המדברה (שם ד כז), כיון שפגעו בהר האלהים נשקו וחבקו, אמר לו, משה אחי, היכן היית כל השנים הללו, אמר לו בארץ מדין, אמר לו מה טף ונשים אלו שעמך, אמר לו, אשתי ושני בניי, אמר לו ולהיכן אתה מוליכן, אמר לו למצרים, אמר לו על שבמצרים אנו מצטערים, ואתה מביא אחרים להכניסם במצרים, באותה שעה אמר לה לכי לבית אביך, ונטלה שני בניה והלכה לה, לכך נאמר אחר שלוחיה.

Verse 3

ואת שני בניה אשר שם האחד גרשום. זה הבכור.
 כי אמר גר הייתי בארץ נכריה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ר׳ יהושע אומר נכריה היתה לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ר׳ אלעזר המודעי אומר נכריה בדת, שהתנה עמו יתרו שלא למול את הראשון, לפיכך הקדימו המלאך להרוג אותו, מיד ותקח צפורה צר ותכרות, וירף ממנו (שמות ד כה כו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ר׳ יהושע בן קרחה אומר גדולה מילה, שכל זכיותיו של משה רבינו לא תלו לו לפי השעה עד שמל את בנו.

Verse 4

ושם האחד אליעזר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לא אמר ושם השני, אלא ושם האחד, זה היה מיוחד לשם צפורה, וזה היה מיוחד לשם משה רבינו.
 כי אלהי אבי בעזרי ויצילני מחרב פרעה. אימתי היה בזמן שאמר לו דתן, מי שמך לאיש שר ושופט עלינו (שם ב יד), וישמע פרעה את הדבר הזה ויבקש להרוג את משה (שם שם טו), אמר תפשוהו למשה וביקש להרגו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> נדמה המלאך כדמותו של משה רבינו, תפשו את המלאך וינצל משה וברח, לכך נאמר ויצילני מחרב פרעה.

Verse 5

ויבא יתרו חותן משה. שהיה מתכבד במשה.
 ובניו ואשתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> בניו של משה ולא ממקום אחר.
 ואשתו. ולא שנתייאשה הימנו.
 אל משה. מפני כבודו של משה.
 אל המדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ואע״פ שהניח כל כבודו וכל עושרו ובא אל המדבר מקום תוהו שאין בו כלום.
 אשר הוא חונה שם הר האלהים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> לא מקומו של אדם מכבדו, אלא הוא מכבד את מקומו, שנאמר אשר הוא חונה שם הר האלהים.

Verse 6

ויאמר אל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ר׳ יהושע אומר אגרת כתב לו, ר׳ אלעזר המודעי אומר שלח לו ביד שליח.
 אני חותנך יתרו בא אליך. על אהבתך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אם תעשה בגיני עשה וצא לקראתי וקבלני, ואם לא עשה בשביל אשתך, ואם לא עשה בשביל שני בניה, שנאמר ואשתך ושני בניה עמה.

Verse 7

ויצא משה לקראת חותנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מיכן אמרו לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת.
 וישתחו וישק לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מיכן שחייב אדם להיות נוהג בחמיו כבוד.
 וישאלו איש לרעהו. מי הקדים, משה הקדים, שנאמר איש לרעהו, ואין איש אלא משה, שנאמר והאיש משה עניו מאד (במדבר יב ג).
 לשלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מיכן אמרו לעולם יקדים אדם שלום לחבירו ואפילו לעובד כוכבים בשוק.
 ויבאו האהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> זה בית המדרש.

Verse 8

ויספר משה לחותנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> כדי למשכו ולקרבו לתורה.
 את כל אשר עשה ה' לפרעה ולמצרים. מיכן שכללותיה של תורה מרובין יותר מפרטותיה.
 על אודות ישראל את כל התלאה אשר מצאתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> במצרים ועל הים.
 בדרך. זו מלחמת עמלק.
 ויצילם ה׳. הצילם מכולם.

Verse 9

ויחד יתרו. לשון חדוה.
 על כל הטובה. כמשמעו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ר׳ יהושע אומר על כל הטובה זה המן, אמרו לו המן שאנו אוכלין אנו טועמין בו טעם פת, טעם בשר דגים וחגבים, טעם כל המטעמים שבעולם, וכן פירשו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> במס׳ יומא, בטעם לשד השמן (במדבר יא ח), מה שד זה תינוק טועם בה כמה טעמים, כך היה המן מתהפך לכמה מטעמים, קל וחומר מה לחם היוצא מן הארץ מתקנין אותו אלף מיני מאכלות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> כמו שמפורש בהגדת איכה, האשה שנתנה בנה ללמדו מיני תבשילין ולמד לו חמשה מאות מיני מטעמים בחטה, ועוד ת״ק כו', לחם שירד מן השמים עאכ״ו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ר' אלעזר המודעי אומר על כל הטובה, זה הבאר שהיו טועמין הימנה טעם יין ישן, טעם יין חדש טעם דבש טעם כל הממתקין שבעולם.
 ר׳ אליעזר אומר על כל הטובה, זה ארץ ישראל שנאמר ארץ טובה ורחבה (שמות ג ח).

Verse 10

ויאמר יתרו ברוך ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> זכה יתרו לומר ברוך ה׳, מה שלא אמרו ששים רבוא מישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> לפיכך זכו בני בניו וישבו סנהדרין בלשכת הגזית.
 אשר הציל אתכם מיד מצרים ומיד פרעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> התנין הגדול.
 אשר הציל את העם מתחת יד מצרים. שיעבוד מצרים.

Verse 11

עתה ידעתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> עד כאן לא הודה בדבר.
 כי גדול ה׳ מכל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מגיד שלא הניח שום ע״ז בעולם שלא חזר עליה לעבדה, לכך נאמר כי גדול ה׳ מכל האלהים, וכן נעמן שר צבא מלך ארם הודה ואמר, הנה נא ידעתי כי אין אלהים בכל הארץ כי אם בישראל (מ״ב ה טו), וכן רחב אמרה כי ה׳ אלהיכם הוא האלהים בשמים וגו׳ (יהושע ב יא).
 כי בדבר אשר זדו עליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> בקדרה שבשלו בה נתבשלו, כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו (שמות א כב), וישב ה׳ עליהם את מי הים (שם טו יט).

Verse 12

ויקח יתרו חותן משה עולה וזבחים לאלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> עד עכשיו היה עובד ומקטר לע״ז, עכשיו הוא מביא עולה וזבחים לאלהים.
 ויבא אהרן וכל זקני ישראל לאכל לחם עם חותן משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ומשה עצמו היכן היה, אלא מלמד שהיה עומד ומשמש עליהם, וממי למד מאברהם, שנאמר והוא עומד עליהם תחת העץ ויאכלו (בראשית יח ח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> והדרש הזה דרש ר' יצחק כשעשה רבן גמליאל סעודה לחכמים והיה משמש עליהם.
 לפני האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> מלמד שכל המקבל פני (חבירו) [חכמים] כאילו מקבל פני שכינה, רז״ל אמרו כל הנהנה מסעודה שת״ח שרוי בתוכה, כאילו מקבל פני שכינה.

Verse 13

ויהי ממחרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> ממחרת הסעודה.
 וישב משה לשפוט את העם. מה משפטים היה להם, אלא בני ערב רב היו תובעים שלל המצריים.
 ויעמד העם על משה. (מו) מיכן לשני בעלי דינין להיות עומדין, ואם רצו ב״ד להושיב את שניהם הרשות בידם, ואיזהו אסור אחד עומד ואחד יושב.
 ויעמד העם על משה. לפני משה, כענין שנאמר שרפים עומדים ממעל לו (ישעיה ו ב).
 מן הבקר עד הערב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> והלא אין דנין דינין אלא עד זמן סעודה, אלא מגיד שכל מי שהוא מוציא הדין לאמיתו כאילו נעשה שותף למעשה בראשית, שנאמר ויהי ערב ויהי בקר יום אחד (בראשית א ה), לפי שמעמיד העולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> כדתנן על שלשה דברים העולם קיים, על הדין ועל האמת ועל השלום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ד״א מן הבקר עד הערב. כל מי שהוא דן שעה אחת ביום על האמת, כאילו כל היום כולו דן, לכך נאמר ויעמד העם על משה מן הבקר עד הערב.

Verse 14

וירא חותן משה וגו׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> כמלך שהוא יושב והכל עומדין.

Verse 15

ויאמר משה לחותנו כי יבא אלי העם לדרוש אלהים.

Verse 16

כי יהיה להם דבר בא אלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> בין טומאה לטהרה.
 ושפטתי. זה דין שאין בו פשרה.
 בין איש ובין רעהו. זה דין שיש עמו פשרה, שהם נעשו ריעים זה לזה.
 והודעתי את חוקי האלהים. חוקים אלו דרשות שהן נחקקין בלב.
 ואת תורותיו. אלו ההוריות דברי ר׳ יהושע, ר׳ אלעזר המודעי אומר חוקים אלו עריות, וכן הוא אומר לבלתי עשות מחוקות התועבות (ויקרא יח ל).

Verse 17

ויאמר חותן משה אליו לא טוב הדבר. מלמד שהיה אדם חשוב יתרו (נא) שעיקם בדבורו ואמר לא טוב.

Verse 18

נבל תבול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> בתאנה זו שעליה נובלות, שנאמר כנבול עלה מגפן וכנובלת מתאנה (ישעיה לד ד).
 גם אתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> לרבות את אהרן.
 גם העם. לרבות שבעים זקנים, דברי ר' יהושע.
 כי כבד ממך הדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> אמר לו הסתכל בקורה זו שהוא לחה שנים או שלשה נכנסין תחתיה ואינן יכולין לעמוד בה ארבעה וחמשה יכולין לעמוד בה.

Verse 19

עתה שמע בקולי איעצך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> אם תשמעני ייטיב לך.
 ויהי אלהים עמך. צא והמלך בגבורה.
 היה אתה לעם. היה אתה להם בכלי מלא דיברות.
 והבאת אתה את הדברים. שאתה שומע ותרצה בהם.

Verse 20

והזהרתה אתהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> אלו עשרת הדברות, ה' דוהזהרתה וה׳ של אתהם הם עשרה.
 את החוקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> אלו עריות.
 ואת התורות. אלו הוריות.
 והודעת להם את הדרך ילכו בה. זה תלמוד תורה.
 ואת המעשה אשר יעשון. זה מעשה הטוב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> דברי ר' יהושע, ר׳ אלעזר המודעי אומר הודע להן בית חייהן, את הדרך זה ביקור חולים, ילכו זה קבורת מתים, בה זה גמילות חסדים, ואת המעשה אשר יעשון זה לפנים משורת הדין.

Verse 21

ואתה תחזה מכל העם אנשי חיל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> תחזה להם בנבואה.
 אנשי חיל. אלו עשירים ובעלי ממון.
 יראי אלהים. אלו שהן יראין מן הקב״ה בדין.
 אנשי אמת. אלו בעלי הבטחה.
 שונאי בצע. אלו ששונאין ממון בדין דברי ר׳ יהושע.
 ושמת עליהם שרי אלפים. הן שש מאות.
 שרי מאות. ששת אלפים.
 שרי חמשים. שנים עשר אלף.
 שרי עשרות. שמנה ריבוא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> נמצאו דייני שבעת ריבוא ושמונת אלפים ושש מאות.

Verse 22

ושפטו את העם בכל עת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ר׳ יהושע אומר בני אדם שהן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> בטלין ממלאכתם יהיו דנין בכל עת.
 והיה כל הדבר הגדול יביאו אליך. אלו דברים גדולים, וכה״א את הדבר הקשה יביאון אל משה (פסוק כו).
 וכל הדבר הקטן ישפטו הם. דברים קלים במשפט.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ד״א כל הדבר הגדול יביאו אליך. בב״ד הגדול.
 ד״א כל הדבר הגדול, זה דבריו של גדול, כגון השופט ונביא השקר וכהן גדול, שלא יהיו נידונין בסנהדרי קטנה, אלא יביאו אליך היינו סנהדרין גדולה של שבעים ואחד, וזהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> במס׳ סנהדרין מפורש שם, היינו דתנן דיני נפשות בעשרים ושלשה, ותנן נמי אין דנין לא את השופט, ולא נביא השקר, ולא את הכהן הגדול, אלא ע״פ ב״ד של שבעים ואחד וכו'.
 וכל הדבר הקטן. אלו דיני ממונות שהן בשלשה.
 והקל מעליך ונשאו אתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> בדומין לך שיהו כשרין, (סה) היינו דתנן החשוד בדבר לא דנו ולא מעידו.

Verse 23

אם את הדבר הזה תעשה וצוך אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> צא המלך בקונך.
 וגם כל העם הזה על מקומו יבא בשלום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אהרן ושבעים זקנים.

Verse 24

וישמע משה לקול חותנו. עליו אמר שלמה שומע לעצה חכם (משלי יב טו).
 ויעש כל אשר אמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> לו האלהים.
 ד״א אשר אמר חמיו, שנאמר ויאמר חותן משה אליו (פסוק יז).

Verse 25

ויבחר משה אנשי חיל. קיצר בענין ואמר אנשי חיל, אנשי חיל בממון, אנשי חיל ביראה, אנשי חיל במצות.

Verse 26

ושפטו את העם בכל עת. שהיו בטלין ממלאכתן.
 בכל עת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> יכול אפילו בלילה, ת״ל ביום הנחילו את בניו (דברים כא טז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> מיכן אמרו דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> עשרה דברים בין דיני ממונות לדיני נפשות, דיני ממונות בשלשה, דיני נפשות בעשרים ושלשה, דיני ממונות פותחין בין לזכות ובין לחובה, דיני נפשות אין פותחין לחובה, דיני ממונות מטין ע״פ אחד, בין לזכות ובין לחובה, דיני נפשות אין מטין, דיני ממונות מחזירין בין לזכות ובין לחובה, דיני נפשות אין מחזירין לחובה, דיני ממונות הכל מלמדין זכות וחובה, דיני נפשות אין הכל מלמדין חובה, דיני ממונות המלמד זכות מלמד חובה, המלמד חובה מלמד זכות, דיני נפשות המלמד זכות אינו מלמד חובה, דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה, דיני נפשות דנין ביום וגומרין ביום, דיני ממונות גומרין בו ביום בין לזכות בין לחובה, דיני נפשות ביום שלאחריו לחובה, דיני ממונות מתחילין מן הגדול, דיני נפשות מתחילין מן הצד, הכל כשרין לדון דיני ממונות, ואין הכל כשרין לדון דיני נפשות.

Verse 27

וישלח משה את חותנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> ר׳ יהושע אומר שלחו לכבודו של עולם. ר׳ אלעזר המודעי אמר נתן לו מתנות רבות, שנאמר אל נא תעזוב אותנו (במדבר י לא), אמר לו אתה נתת לי עצה טובה, והקב״ה הסכים לדבריך, אל נא תעזוב אותנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> אמר לו כלום הנר מהנה, אלא במקום חשך, אף אתה חמה, ואהרן אחיך כאור הלבנה, מה יעשה הנר בחמה ובלבנה, אלא אלך אל ארצי ואגייר כל בני מדינתי, שאביאם לתלמוד תורה ואקרבם תחת כנפי השכינה, וכן עשה שנאמר ובני קיני חותן משה עלו מעיר התמרים את בני יהודה מדבר יהודה אשר בנגב ערד וילך וישב את העם (שופשים א טז), לכך נאמר וישלח משה את חותנו וילך לו אל ארצו, הלך לגייר את בני משפחתו, שנא׳ ומשפחות סופרים יושבי יעבץ תרעתים [שמעתים] סוכתים המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב (דה״א ב נה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> יעבץ קרא לאלהי אבותיו שירבה גבולו בתלמידים, שנאמר ויקרא יעבץ לאלהי ישראל לאמר אם ברך תברכני והרבית את גבולי (שם ד י) כתיב ויבא אלהים את אשר שאל (שם שם שם), זימן לו הקב״ה את בני קיני ולימדם תורה, זה הוא שאמר שלמה בחכמתו רש ואיש תככים נפגשו מאיר עיני שניהם ה׳ (משלי כט יג), [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> וכתיב עשיר ורש נפגשו עושה כולם ה׳ (שם כב ב)] הא כיצד תלמיד שבא לשמוע לפני הרב והרב רוצה ללמוד מאיר עיני שניהם ה׳, ומגלין לו מן השמים רזי טעמי תורה, ונעשה כמעיין שאינו פוסק, וכנהר שמתגבר והולך, אבל אם אינו רוצה הרב להישנותו, עושה כולם ה', מי שעשה את זה חכם ואת זה טפש, יכול עוד לטפש את זה ולהחכים את זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> כיוצא בו נדרשין הפסוקין הללו על עני המבקש צדקה מן העשיר, אם נתן לו מאיר עיני שניהם ה׳, ואם לאו עושה כולם ה', חוזר לעשות את זה עשיר, ואת זה עני.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> ר׳ חנניא בן גמליאל אומר כל הענין הזה נאמר בשנה שניה בשעה שביקש משה רבינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> להעמיד הדגלים, שנאמר איש על דגלו באותות (במדבר ב יב).





Verse 1

בחדש השלישי לצאת בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> בתחלה היו מונין ישראל ליצירה, חזרו למנות מיציאת מצרים, חזרו למנות לבנין הבית, שנאמר ויהי מקץ עשרים שנה אשר בנה שלמה וגו׳ (מ״א ט י), לא זכו למנות לבנינו, מונין לחורבנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וזה לנו עתה אל״ט שהוא דתתס״ז לעולם, ולא עוד אלא שאנו מונין למלכות יונים אתי"ז, זהו שאמר שמוני נוטרה את הכרמים כרמי שלי לא נטרתי (שה״ש א ו).
 ביום הזה באו מדבר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ראש חדש היה.

Verse 2

ויסעו מרפידים ויבאו מדבר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> [והלא כבר נאמר באו מדבר סיני (פסוק א), אלא] מקיש נסיעתן מרפידים לביאתן מדבר סיני, מה ביאתן למדבר בתשובה לקבל התורה, אף נסיעתן מרפידים בתשובה.
 ויחנו במדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> נתנה תורה במדבר בפרהסיא מקום הפקר, כל הרוצה לקבל יבא ויקבל.
 ויחן שם ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שוין כולם בלב אחד, שכל ויסעו ויחנו נוסעים במחלוקת וחונים במחלוקת, אבל כאן כולם היו בלב אחד.
 שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מלמד שאמר להם זמן הרבה אתם חונים שם וכן היה, שנאמר ויהי בשנה השנית בחדש השני בעשרים בחדש נעלה הענן וגו׳ ויסעו בני ישראל (במדבר י יא יב), הרי שנים עשר חודש פחות עשרה ימים חנו שם, שהם שנ״ד פחות י׳, טול וקדשתם היום ומחר, ויום חנייתם, ויום נסיעתם, נשארו ש״מ.
 נגד ההר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> למזרחו של הר.

Verse 3

ומשה עלה אל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> זה יום שני.
 ויקרא אליו ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> קדמה קריאה לדבור.
 כה תאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בלשון הקודש, כה תאמר כענין הזה שלא תפחות ולא תותיר.
 כה תאמר לבית יעקב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אלו הנשים.
 ותגיד לבני ישראל. אלו האנשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> שציוהו לאמר לנשים בנחת ולהנעים המצות, ותגיד לבני ישראל המצות ודקדוקיהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> דברים שהן קשין כגידים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וראיה לדבר שלא תמצא בכל המקרא כמותו מלא יו״ד ; ותגיד לשון גידין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ועוד יש לומר מה כה תאמר, אלו ראשי דברים, וראיה לו ריש מילין אמר (דניאל ז א)) ותגיד, כל הענינים והעונשים והאזהרות וראיה לו בשמשון כי הגיד לה את כל לבו (שופטים טז יח), וכיוצא בו הגד נא לי מה עשית אל תכחד ממני (יהושע ז יט), ואומר והגד לעמי פשעם (ישעיה נח א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כי י׳ יתירה בעבור י׳ הדברות שעתידין לינתן להם.

Verse 4

אתם ראיתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> לא כתבים שגרתי לכם, ולא עדים אני מעיד עליכם, אלא אתם בעצמכם בעיניכם ראיתם.
 אשר עשיתי למצרים, זו נקמה שעשה באלהיהם, שנאמר ובאלהיהם עשה ה׳ שפטים (במדבר לג ד).
 ד״א אלה המכות, שנאמר כל נפלאותי אשר אעשה בקרבו (שמות ג כ).
 ואשא אתכם על כנפי נשרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ר׳ אליעזר אומר זה יום רעמסס, לפי שנתקבצו כולם ובאו לרעמסס בשעה קלה.
 ואבא אתכם אלי. לפני הר סיני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לפי שהוא חסר יו״ד ואבא לקבל עשרת הדברים.
 [ד״א] ואשא אתכם על כנפי נשרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מה הנשר הזה אינו מתיירא מכל עוף בעולם, ונושא את גוזליו על אברתו, שנאמר ישאהו על אברתו (דברי׳ לב יא), ואינו מתפחד אלא מן האדם, שלא יזרוק בו חצים, מוטב שיזרק בגופו ולא בגוזליו, וכה״א כי הנוגע בכם נוגע בבבת עינו (זכריה ב יב), לכך נאמר על כנפי נשרים שכל העופות נושאין את בניהן בין רגליהן.

Verse 5

ועתה אם שמוע תשמעו בקלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> אמד להם כל התחלות קשות, ועתה קבלו עליכם.
 אם שמוע תשמעו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכן אמרו אם שמע אדם מצוה אחת משמיעין אותו מצות הרבה.
 ושמרתם את בריתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ר׳ אליעזר אומר זה ברית שבת. ר׳ עקיבא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> זה ברית מילה.
 והייתם לי סגולה מכל העמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שתהיו פנויים לי ועוסקים בדברי תורה, ולא בדברים אחרים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ד״א סגולה. מה סגולה חביבה עליו לאדם כך תהיו חביבין עלי, שמא תאמר כשם שהאשה מסגלת אחר בעלה, ועבד אחר אדונו, והבן אחר אביו, יכול אף אתם כן מסוגלים לי מאחרים, ת״ל כי לי כל הארץ, וכתיב ומבלעדי אין אלהים (ישעיה מד ו).

Verse 6

ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> כלומר אני אשלוט בכם ולא אחר.
 ממלכת כהנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> איני ממליך עליכם מעובדי כוכבים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אלא מכם, וכה״א אחת היא יונתי תמתי (שה״ש ו ט).
 כהנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> יכול כהנים מבטלנים, כענין שנאמר ובני דוד כהנים היו (ש״ב ח יח), ת״ל וגוי קדוש.
 ד״א וגוי קדוש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> קראם גוי, שנאמר ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ (דה״א יז כא).
 קדוש. שנאמר קדושים תהיו כי קדוש אני ה׳ אלהיכם (ויקרא יט ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> שהם מוקדשים ומופרשים מעובדי כוכבים ומשקוציהם.
 אלה הדברים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> שלא תפחות ולא תוסיף.
 אשר תדבר אל בני ישראל. כסדר הזה.

Verse 7

ויבא משה ויקרא לזקני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מגיד שחלק כבוד לזקנים.
 וישם לפניהם. האיר את עיניהם ביחודו של מקום, וקרבם אל יחודו של מלכו של עולם.
 את כל הדברים האלה. ראשון ראשון ואחרון אחרון.
 אשר צוהו ה׳. אף לנשים אמר.

Verse 8

ויענו כל העם יחדו ויאמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> לא ענו בחנופה, זה בשביל זה, אלא יחדו השוו כולן לב אחד.
 כל אשר דבר ה׳ נעשה. אע״פ שלא שמענו הדברים נעשה אותן.
 וישב משה את דברי העם אל ה׳. וכי מה צורך היה למשה להשיב דברי העם אל ה', לא בא הכתוב אלא ללמדך דרך ארץ ממשה רבינו שלא יאמר אדם הואיל ויודע מי ששלחני מה עשיתי, איני צריך להשיב לו תשובה, אלא צריך להשיבו.
 ד״א וישב משה. כדי ליתן שכר למשה על כל עלייה ועלייה ועל כל ירידה וירידה.

Verse 9

ויאמר ה׳ אל משה הנה אנכי בא אליך בעב הענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> זה הערפל, שנאמר ומשה נגש אל הערפל (שמות ב כא).
 בעבור ישמע העם בדברי עמך. מלמד שאמר לו הקב״ה למשה הריני קורא לך מראש ההר ואתה עולה, שנאמר ויקרא ה׳ למשה (פסוק כ).
 וגם בך יאמינו לעולם. גם בך לרבות הנביאים העתידים לעמוד אחריך.
 ויגד משה את דברי העם אל ה׳. וכי מה אמר לו הקב״ה למשה לאמר לישראל, ומה דברו ישראל להגיד לפני הגבורה, ר׳ יוסי הגלילי אומר מצות הגבלה אמר להם, והם קבלו עליהם. ר׳ אלעזר בן פרטה אומר, אמר להם משה רבינו אם תקבלו עליכם עונשים בשמחה, הרי אתם מקבלים שכר, ואם לאו אתם מקבלים פורעניות, וקבלו עליהם עונשים בשמחה, לכך נאמר ויגד משה. רבי אומר אמרו לו רצוננו לשמוע מפי מלכנו, לא דומה שומע מפי הפרגוד, כשומע מפי המלך, לכך נאמר ויגד משה.
 ד״א אמרו רצוננו לראות מלכנו, לא דומה שומע לרואה, ולכך נאמר ויגד משה את דברי העם, מה הגיד, הגיד מה שאמרו כל אשר דבר ה׳ נעשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> ואם תאמר כבר כתוב בפסוק של מעלה וישב משה, הבן וישב כתוב ולא ויגד, מלמד שבא משה להשיב תשובה להניד דברי העם, וקודם שדבר משה לפניו אמר לו הקב״ה הנה אנכי בא אליך בעב הענן, ואחר דברו אמר ויגד משה, הדברים שהשיב להגיד ולא הספיק להגידם מקודם והגידם אחר כך, אבל הן הן הדברים הראשונים.

Verse 10

ויאמר ה׳ אל משה לך אל העם וקדשתם היום ומחר. זה יום רביעי לחדש, ומחר זה יום חמישי לחדש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ובהשכמת יום ששי בנה מזבח, זו דברי המכילתא, ועיינתי אני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> במס׳ שבת בפ׳ אמר ר׳ עקיבא בברייתא תנו רבנן בששי בחודש ניתנו עשרת הדברים לישראל, ר׳ יוסי אומר בשבעה בו, אמר רבא דכולי עלמא בראש חדש אתו למדבר סיני כתוב הכא ביום הזה, וכתיב החדש הזה לכם (שמות יב ב), מה להלן ראש חדש, אף כאן ראש חדש, ודכולי עלמא בשבת נתנה תורה לישראל, כתיב הכא זכור את יום השבת לקדשו (שמות כ ח), וכתיב התם זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים (שם יג ג), מה להלן בעיצומו של יום, אף כאן נמי בעיצומו של יום, כי פליגי בקביעא דירחא, ר׳ יוסי סבר בחד בשבא איקבע ירחא, ורבנן סברי בתרי בשבא איקבע ירחי, ואע״פ שר' יוסי נימוקו עמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ואמר יום אחד הוסיף משה מדעתו, לא עמדה הלכה כמותו, אלא לפי שאמר בשבעה בו והוצרך לומר יום אחד הוסיף, וקרא לא דייק כוותיה, מ״מ נראין הדברים כרבנן שאמרו בשני בשבת הוקבע ראש חדש סיון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> כמו שכתבנו למעלה, שר״ח ניסן הוקבע יום ו׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ור״ח אייר יום ז׳ ויום א׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> וביום ראשון באו למדבר סיני, ואכלו את המן חמשה ימים קודם לשבת, שנאמר ששת ימים תלקטוהו וביום השביעי שבת לא יהיה בו (שמות טז כו), לפי שהיה מדבר אליהם ביום ראשון על ירידת המן, אמר להם ששת ימים, כלומר ששת ימי שבת, אבל הוא עד הבקר לא נמצא שנאמר ובקר וראיתם את כבוד ה׳ (שם שם ז), וראש חודש סיון הוקבע בשני בשבת כרבנן, ובו ביום באו במדבר סיני, אותו היום היו טרודים מן הדרך ולא אמר להם כלום, ביום שני שהוא שלישי בשבת אמר להם ואתם תהיו לי ממלכת כהנים, ברביעי בשבת אמר להם מצות הגבלה, בחמישי עשו פרישה שהוא רביעי בחדש, שנאמר וקדשתם היום, זה יום רביעי בחדש, ומחר זה יום חמישי בחדש, שהוא ששי בשבת, וביום השבת שהוא ששי בחדש, קבלו עשרת הדברות והוא יום חג השבועות, יום מתן תורה, יום חמשים ליציאת מצרים, לכך נאמר תחת התפוח עוררתיך (שה״ש ח ה), ואומר בתפוח בעצי היער (שם ב ג), מה תפוח זה מוציא פירות לחמשים יום משתפרח, כך התורה נתנה לחמשים יום לגאולת ישראל, ונתנה תורה לסוף שבעה דורות, אברהם, יצחק, יעקב, לוי, קהת, עמרם, ומשה, שהן סוף שבעה שבועות לגאולתן, שהוא יום שביעי המקודש, כי בו שבת מכל מלאכתו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> דרש האי גלילאה עליה דר׳ חסדא, בריך רחמנא דיהב לן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> אוריין תליתאי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ביום תליתאי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> על ידי תליתאי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> לעם תליתאי, בירח תליתאי, כמאן כרבנן שאמרו בשני בשבת הוקבע החדש ובחמישי עבוד פרישה.
 וקדשתם היום ומחר. יום חמישי ויום ששי וביום השביעי המקודש, שבת קבלו עשרת הדברות, שהוא יום שלישי להפרשה, והשכים משה בבקר, ובנה מזבח ולקח הדם ושם באגנות, והזה על ישראל, שלא קיבלו ישראל את התורה, אלא על ידי טבילה והזאה, ולפי שהענין הזה כתוב בפ׳ אלה המשפטים, ואין אומרים בתורה מה שהוקדם מוקדם ומה שהאחיר מאוחר, אלא אעפ״י שמאוחר, המבין יכול להבין ענינו, כי כלם נכוחים למבין, והט אזנך לשמוע, שפרשת אלה המשפטים, וכל ספר הברית כתב לו משה רבינו קודם לעשרת הדברות, שנאמר ויקח ספר הברית ויקרא באזני העם ויאמרו כל אשר דבר ה׳ נעשה ונשמע (שמות כד ז), ואח״כ קבלו עשרת הדברות, וכל אלו המעשים בו ביום נעשו, ולפי שרציתי להביא מדרש כל פסוק בענינו, הנחתי שלא לפרש פה פרשת ואל משה אמר עלה אל ה׳ (שמות כד א), כי כל אותה הפרשה היתה בין שלשת ימי הפרשה, בזמן שאמר וקדשתם היום ומחר. מהו וקדשתם. הפרישה מן האשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> שהפולטת שכבת זרע בתוך שלשה ימים טמאה, שעדיין לא הסריח, אבל ביום השלישי טהורה, שכבר יוצאת מתורת שכבת זרע ואינה ראויה להזריע, לפיכך לא הפרישם אלא שני ימים בלבד.
 וכבסו שמלותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ומנין לטבילה שהיו צריכין, שבכל התורה אין כיבוס בגדים בלא טבילה, שנאמר וכבס בגדיו ורחץ בשרו במים (ויקרא טו יג).

Verse 11

והיו נכונים ליום השלישי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> זה יום ששי שבו נתנה התורה ביום השבת.
 כי ביום השלישי ירד ה׳ לעיני כל העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> זו אחת מעשר ירידות שבתורה, כדכתיב לעיל.
 לעיני כל העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מלמד שלא היה בהם סומין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ד״א לעיני כל העם. מלמד שראו באותה שעה מה שלא ראו ישעיה ויחזקאל, שנאמר וביד הנביאים אדמה (הושע יב יא).

Verse 12

והגבלת את העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שומעני למזרחו, ת״ל סביב.
 לאמר. מאי לאמר, מלמד שהתרו זה בזה.
 השמרו לכם. בלא תעשה, (נו) כדר׳ אבין א״ר אלעאי כל מקום שאתה מוצא השמר פן ואל, אינו אלא לא תעשה.
 עלות בהר. יכול לא יעלה אבל יגע, ת״ל ונגוע בקצהו, השמרו לכם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> שלא לעלות ושלא ליגע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> כמו ותהלתי לפסילים (ישעיה מב ח), כמו ובחמתך תיסרני (תהלים לח ב).
 כל הנוגע בהר מות יומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> הרי זו עונש.

Verse 13

כי סקול יסקל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> וכי מאחר שאמר כל הנוגע בהר מות יומת למה לי לא תגע בו יד, אלא זה שאמר לא תגע בו יד עונה על הנוגע בהר מות יומת, שהוא חייב מיתה, אבל לא תגע בו יד בהר לא תגע בו, אלא סקול יסקל באבנים מתחתית ההר, או ירה יירה מתחתית ההר. שאם תבא להביאו ולהמיתו הנה גם המביאו נוגע בהר ויהא חייב מיתה, אלא יסקל או ירה יירה מרחוק.
 אם בהמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> לרבות חיה.
 אם איש, לרבות את האשה, ולמה הקדים בהמה לאיש, לפי שאינה מצווה על הגבלה ואפ״ה לא יחיה.
 במשוך היובל. זה קרן השופר שהוא מוביל הקול כשימשוך היובל את קולו הכל רשאי לעלות בהר, מיכן א״ר יוסי לא מקומו של אדם מכבדו אלא האדם מכבד את מקומו, כל זמן שהשכינה בהר כל הנוגע בהר מות יומת, נסתלקה שכינה הכל רשאין לעלות.

Verse 14

וירד משה מן ההר אל העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> מלמד שלא היה משה רבינו פונה לעסקיו, ולא היה יורד לתוך ביתו אלא מן ההר אל העם, ולא היה בו עסק אלא סרסור בין הקב״ה לישראל, אין לי אלא בהר סיני שלא היה פונה לעסקיו אלא מן ההר אל העם, מנין שאף באהל מועד כן, ת״ל ויצא ודבר אל בני ישראל (שמות לד לד).
 ויקדש את העם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> זימן ליום שלישי.
 ויכבסו שמלותם. וטבילה בכלל כיבוס בגדים והזאה אחר טבילה, וכה״א בפרשת ואל משה אמר עלה אל ה׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> ויקח מן הדם ויזרוק על העם (שם כד ח), זו הזאה.

Verse 15

ויאמר אל העם היו נכונים לשלשת ימים. ולמעלה אמר והיו נכונים ליום השלישי (פסוק יא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ולא שמענו שאמר לו הקב״ה לפרוש מן האשה, [אלא היו נכונים לגזירה שוה, מה כאן מן האשה אף כאן מן האשה], רבי אומר מענינו הוא נלמד, וקדשם היום ומחר (שם), אי לענין טבילה דיים בהערב שמש, אלא להפרישם מן האשה.
 אל תגשו אל אשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> מיכן אמרו מנין לפולט׳ שכבת זרע ביום השלישי שהיא טהורה, ראיה לדבר מסיני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> מיכן למד משה רבינו ק״ו לעצמו ופירש מן האשה, אמר ומה ישראל שלא דברה שכינה עמהם אלא לפי השעה, הפרישם מן האשה, אני שבכל שעה מדבר עמו על אחת כמה וכמה, והקב״ה הסכים על ידו, דכתיב לך אמור להם שובו לכם לאהליכם ואתה פה עמוד עמדי (דברים ה כז כח).

Verse 16

ויהי ביום השלישי בהיות הבקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> מלמד שהקדימה שכינה.
 זה היה אחר שבנה מזבח ושתים עשרה מצבה.
 ויהי קולות וברקים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> משונים זה מזה.
 וענן כבד על ההר. זה ערפל, שנאמר ומשה נגש אל הערפל (שמות כ כא).
 וקול שופר חזק מאד. מנהג הדיוט כל שהוא הולך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> קולו עמה, אבל כאן כל שהוא הולך קולו מגביר, ולמה רק בתחלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> כדי לשבר את האוזן, שתהא יכולה לשמוע.
 ויחרד כל העם אשר במחנה, מלמד שנזדעזעו.

Verse 17

ויוצא משה את העם לקראת האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> כחתן זה שהוא יוצא לקראת כלה, וכה״א ה' מסיני בא (דברים לג ב), לסיני בא מבעי׳ ליה, אלא בא לקבל את ישראל, לכך נאמר לקראת האלהים מן המחנה.
 ויתיצבו בתחתית ההר. מלמד שנתלש ההר ממקומו וקרבו ועמדו תחתיו, שנאמר ותקרבון ותעמדון תחת ההר (שם ד יא), עליהם מפורש בקבלה, יונתי בחגוי הסלע וגו׳ (שה״ש ב יד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> וכן אמר רמי בר חמי מלמד שכפה הקב״ה ההר כגיגית על ישראל, ואמר להם, אם אתם מקבלין את התורה מוטב, ואם לא שם תהא קבורתכם, שנאמר ויתיצבו בתחתית ההר.

Verse 18

והר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> למה נקרא שמו סיני, שירדה ממנו שנאה לעובדי כוכבים, שהן מקנאין את ישראל בתורתן.
 ע״א סיני. שניתנו עשרת הדברות למשה רבינו שחיה מנין נסי שהם הכל סני.
 עשן כולו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> יכול מקום הכבוד בלבד, ת״ל כולו, מפני מה.
 מפני אשר ירד עליו ה' באש. מגיד שהתורה אש, שנאמר מימינו אש דת למו (דברים לג ב), מאש ניתנה ובאש נמשלה, הלא כה דברי כאש (ישעיה כג כט), מה דרכו של אש אדם קרב אצלה נכוה, רחוק ממנה צונן, אין לו לאדם אלא להתחמם כנגד אורה, והיינו דתנן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> במס׳ אבות הוי מתחמם כנגד אורן של חכמים והוה זהיר בגחלתן שלא תכוה.
 ויעל עשנו כעשן הכבשן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> יכול ככבשן זה בלבד, ת״ל וההר בוער באש עד לב השמים (דברים לג יא), אלא לשבר את האוזן מה שהיא יכולה לשמוע, כיוצא בו אריה שאג מי לא יירא וגו' (עמוס ג ח), ה׳ כגבור יצא (ישעיה מב יג), כדי לשבר את האוזן להבין, לפיכך הכתוב ממשיל השכינה בדבר שנוהג בעולם, כמו וקולו כקול מים רבים (יחזקאל מג ב).
 ויחרד כל ההר מאד. אין להגיד יותר, אלא מיכן ואילך הבן מדעתך.

Verse 19

ויהי קול השופר הולך וחזק מאד. אין למעלה סיפור.
 משה ידבר והאלהים יעננו בקול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> בקולו של משה כמה שהוא יכול לשמוע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> מיכן אמרו חכמים שלא יגביה המתרגם קולו יותר מן הקורא, ולא העונה אמן יותר מן המתפלל.
 משה ידבר והאלהים יעננו בקול. שנאמר בעבור ישמע העם בדברי עמך (לעיל פסוק ט).

Verse 20

וירד ה׳ על הר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> יכול מההר סיני דבר עמהם, ת״ל מן השמים השמיעך את קולו (דברים ד לו), מלמד שהרכין הקב״ה שמי השמים העליונים, והטה שכינתו על הר סיני.
 ויקרא ה׳ למשה וגו׳ ויעל משה. זה שנאמר בפרשת ואלה המשפטים ואל משה אמר עלה אל ה' ונגש משה לבדו אל ה' והם לא יגשו (שמות כד א וב).
 ויעל משה. עלייה היתה לו למשה, שנאמר עיר גבורים עלה חכם ויורד עוז מבטחה (משלי כא כב).

Verse 21

ויאמר ה׳ אל משה רד העד בעם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> הזהירם פן יהרסו שלא ידחקו לראות בכבוד.
 ונפל ממנו רב. מלמד שנתנה תורה רשות לשלוחין לחבל.
 ד״א. ונפל ממנו רב, אחד מהם נופל הרי הוא עלי כנגד מעשה בראשית.

Verse 22

וגם הכהנים הנגשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> יכול הכהנים בכלל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> ת״ל לך אל העם (שמות יט י), אין הכהנים בכלל העם, ואלו הם הכהנים נדב ואביהו, וגם הכהנים, לרבות אף הזקנים.
 פן יפרוץ בהם. ולהלן הוא אומר פרץ ה׳ פרץ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> בעוזא (שמואל ב׳ ו ח).

Verse 23

ויאמר משה אל ה׳ לא יוכל העם לעלות אל הר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> כבר העידותי בהם וקבעתי להם תחומין.

Verse 24

ויאמר אליו ה׳ לך רד ועלית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> מלמד שאמר לו הקב״ה למשה יפה אמרת כי הגבלת את העם.
 בעבור ישמע העם בדברי עמך. ושמעו שאני מודה לך, ויאמרו ישראל גדול משה שהקב״ה אמר לו יפה אמרת.
 והכהנים והעם אל יהרסו לעלות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> שמא יתריעו.

Verse 25

וירד משה אל העם. לתת לו שכר על כל ירידה וירידה.
 ויאמר אליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> מיד ולא עיכב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> ד״א ויאמר אליהם. אמר להם היו עתידין לקבל מלכות שמים בשמחה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> ד״א אמר להם. היו אומרים על הן הן ועל לאו לאו.





Verse 1

וידבר אלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אין אלהים אלא דיין, דיין להפרע ונאמן לשלם שכר על כל מצוה ומצוה.
 את כל הדברים האלה לאמר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מלמד שעשרת הדברות נאמרו בכלל, ואח״כ נפרטו כל אחד ואחד בפני עצמו.
 לאמר. צא ואמור להם והשיבני ומניין שהיה משיב, שנא׳ וישב משה את דברי העם אל ה׳ (שמות יט ח), ומניין שהקב״ה הודה לדבריהם, שנאמר ויאמר ה׳ אלי [וגו׳] <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> היטיבו [כל] אשר דברו (דברים ה כה).

Verse 2

אנכי ה׳ אלהיך. אנכי לשון נחמה, שנאמר אנכי אנכי הוא מנחמכם (ישעיה נא יב), אנכי לשון אזהרה, שנאמר אנכי היודע ועד (ירמיה כט כג), אנכי לשון עזרה, שנאמר אנכי ארד עמך (בראשית מו ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אנכי לשון מצרי הוא אנוך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אנכי לשון נוטריקון, אנא נפשי כתבית יהבית, יהיבנא כתיבא נעימים אמריה.
 אנכי. מה שאין בריה יכולה לומר.
 ה׳ אלהיך. מדת רחמים ומדת דין.
 אנכי ה׳ אלהיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> פתח באל״ף ראש האותיות, דבר צור. לאלף דור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מפני מה לא נאמרו עשרת הדברות מתחלת התורה אלא משלו משל, זה דומה למלך שרוצה לכנס במדינה למלוך עליהם, תחלת עשה להם גבורות ומלחמות, ואח״כ מולך עליהם, כן יתעלה שמו של מלך מלכי המלכים הקב״ה, הוציא את ישראל ממצרים, וקרע להם את הים, והוריד להם את המן, והעלה להם את הבאר, והגיז להם את השליו, ועשה להם מלחמת עמלק, אח״כ מלך עליהם, ואמר להם אנכי ה׳ אלהיך.
 אלהיך. לשון יחיד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מלמד שהשוו את כולן בלב אחד לקבל עליהם מלכות שמים בשמחה, ולא עוד אלא שנתמשכנו זה על זה.
 אנכי ה׳ אלהיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אני הוא שהייתי במצרים, ואני הוא שעשיתי לכם נסים על הים, אני בסיני, אני לשעבר, אני לעתיד לבא, אני בעולם הזה, ואני לעולם הבא, שנאמר ראו עתה כי אני אני הוא ואין אלהים עמדי (דברים לב לט), ואומר אני ה׳ ראשון ואת אחרונים אני הוא (ישעיה מא ל), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר׳ נתן אומר מיכן תשובה למינין שאומרים שתי רשויות הן שכשעמד הקב״ה ואמר אנכי ה׳ אלהיך, מי עמד ומיחה בידו, ואם תאמר במטמוניות דיבר, ת״ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> לא (מראש) בסתר דברתי במקום ארץ חשך (שם מה יט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> פי׳ ובמקום ארץ חשך, הוא כמו שאמרנו למעלה, ממחרת הפסח, פי׳ וממחרת הפסח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בשעה שאמר הקב״ה אנכי ה׳ אלהיך, היו ההרים מתרעשין, והגבעות מתמוטטות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ובא תבור מאלים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וכרמל מאספמיא, שנאמר חי אני <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> נאום המלך ה׳ צבאות [שמו] כי כתבור בהרים וככרמל בים יבא (ירמיה מו יח), זה אומר אני נקראתי, וזה אומר אני נקראתי, שנאמר למה תרצדון הרים גבנונים (תהלים סח יז), וכיון ששמעו שהוצאתיך מארץ מצרים, עמד כל אחד ואחד במקומו, ואמרו לא עסק זה אלא עם מי שהוציא ממצרים, והיה העולם מזדעזע, שנאמר ה׳ בצאתך משעיר [וגו׳], ארץ רעשה (שופטים ה ד), אותה שעה נתקבצו כל אומות העולם ובאו להם אצל בלעם, א״ל כלום העולם חוזר לתוהו ובוהו, אמר להם לאו, אלא ה׳ עוז לעמו יתן, פנו איש למקומו, וכל כך למה, שלא יתן פתחון פה לאומות העולם לומר אילו נתבענו כבר קבלנו עלינו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שהרי שבע מצות שקיבלו בני נח ולא קיימום, והאיך יעמדו בתרי״ג מצות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שהרי לא תרצח ברכת בני עשו בה, שנאמר ועל חרבך תהיה (בראשית כז מ), לא תנאף <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> עיקר לידת בני לוט עמון ומואב, לא תגנוב הוא יסוד בני ישמעאל, שנאמר הוא יהיה פרא אדם ידו בכל (שם טו מב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> וכתיב גנב גנבתי (שם מ טו) שקנאוהו ישמעאלים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> א״ר שמעון משל לשני גזברין אחד נתמנה על אוצר של תבן, ואחד על אוצר כסף וזהב, נחשד זה שהיה ממונה על אוצר של תבן, והיה מתרעם למה לא מינוהו על אוצר של כסף וזהב, אמרו לו רשע אם על התבן נחשדת, היאך ימנו אותך על כסף וזהב, כך ז׳ אומות אם בשבע מצות לא עמדו, בתרי״ג מצות היאך יעמדו, לכך נאמר עמד וימודד ארץ ראה ויתר גוים (חבקוק ג ו), ראה שלא קיבלו ושלא קיימו הראשונות, והתירם לגיהגם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ולמה לא ניתנה תורה בארץ ישראל, שלא להטיל מחלוקת בין השבטים, שלא יהא זה אומר בארצי ניתנה התורה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> לפיכך ניתנה במקום הפקר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ולכך נמשלה התורה באש ובמים, מה אלו בחנם, אף התורה בחנם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שלא יעצור אדם התורה לעצמו ולמשפחתו, אלא יפזרה לכל באי העולם, וכל הזוכה ללמוד ילמוד.
 אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים. מבית מעשים, ודומה לו אשר הצדיקים והחכמים ועבדיהם ביד האלהים (קהלת ט א).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ד״א מבית עבדים. שהיו עובדים ע״ז.
 ד״א מבית עבדים. היה מזכיר להם יציאת מצרים כדי שיזכרו נסים וגבורות שעשה להם לישראל במצרים, וגאלם לשם קדשו להיות לו לעבדים, יתגדל ויתקדש שמו, וישתבח זכרו יהיה להם לאלהים.
 אנכי ה׳ אלהיך. למה נאמר עשרת הדברות בלשון יחיד, לומר לך שצריך כל אחד ואחד מישראל לומר בשבילי ניתנו עשרת הדברות, ואני חייב לקיימן, ולא שיאמר דייה לתורה שיתקיים על ידי אחרים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> אמר ר׳ יוחנן מאי דכתיב ה׳ יתן אומר המבשרות צבא רב (תהלים סח יב), כל דבור ודבור שיצא מפי הקב״ה נתחלק לשבעים לשון.
 דבי ר׳ ישמעאל תנא הלא כה דברי כאש נאם ה׳ וכפטיש יפוצץ סלע (ירמיה כג כט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מה פטיש זה מתחלק לכמה ניצוצות. אף כל דבור ודבור שיצא מפי הקב״ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מתחלק לכמה טעמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> אמר רבי יהושע בן לוי מאי דכתיב לחייו בערוגת הבשם מגדלות מרקחים (שה״ש ה יג), על כל דבור ודבור שיצא מפי הקב״ה, נתמלא כל העולם בשמים, מיד מוציא הקב״ה רוח מבית גנזיו, והיה מעביר ראשון ראשון <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> לגן עדן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שנא׳ שפתותיו שושנים [נוטפות] מור עובר (שם). וא״ר יהושע בן לוי כל דבור ודבור שיצא מפי הקב״ה נשמתן של ישראל פורחת, שנאמר נפשי יצאה בדברו (שם), והוריד הקב״ה עליהן טל שעתיד להחיות בו מתים והחיה אותם, שנאמר גשם נדבות תניף אלהים נחלתך ונלאה אתה כוננתה (תהלים סח י). וא״ר יהושע בן לוי על כל דבור ודבור שיצא מפי הקב״ה היו ישראל נרתעין לאחוריהן, והיו מלאכי השרת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> מדדין אותן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> שנאמר מלאכי צבאות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ידודון ידודון וגו׳ (שם שם יג).
 אנכי ה׳ אלהיך. זה הדבור אי אפשר שהמלאך אמרו ולא שרף, ולא שליח, ולא שום בריה בעולם, כי אם הקב״ה יתברך זכרו לעד ולנצח נצחים, כי התועים בעומק דעתם אומרים לפי העת ברא הקב״ה בריה לדבר אנכי, והיה כמו שביל מתוך [הענן להשמיע] לישראל אנכי, ועליהם אמר הכתוב העמיקו שחתו (הושע ט ט), כי מרוב שמעמיקין להוציא מלבם מילין, משחיתין את עצמן לדבר על ה׳ תועה, ועליהם אמר קהלת אל תתן את פיך לחטיא את בשרך (קהלת ה ד), כי אומרים היאך יתכן מלת אנכי בלא כלי דבור גרון ופה ולשון ושפתים, וכל הדבור אי אפשר לומר בבורא, ועליהם נאמר וילכו אחרי ההבל ויהבלו (ירמיה ב ה), אלא מפי הגבורה יצא דבור אנכי, אבל כשם שהקב״ה נקרא חכם וגבור, והוא לא כחכמת האדם, ולא כגבורת האדם, כך אע״פ שהכתוב אומר וידבר אלהים, אין דבורו כדבור בני אדם שצריך לכלי הדיבור, וכה״א ונשמרתם מאד לנפשותיכם כי לא ראיתם כל תמונה (דברים ד טו), ואומר אל מי תדמיון אל ומה דמות תערכו לו (ישעיה מ יח), ואומר ואל מי תדמיוני ואשוה (שם שם כה), ומפני שאין לב בני אדם משיג להבין גבורות ה׳, והיאך דבורו בקדושה וחכמתו וגודל מעשיו העצומים, לפיכך אין ראוי להרהר על אלו ובאלו הדברים, אלא כמו שאמר הכתוב ואהבת את ה׳ אלהיך בכל לבבך (דברים ו ה), ואומר תמים תהיה עם ה׳ אלהיך (שם ח יג), וכאלה רבות. וכל זה מידיעת הלב והנפש, כי אין חקר לתבונתו מלא כל הארץ כבודו, שלא יכלכלוהו עליונים ותחתונים משרתיו וכל צבא שחקים אין מציצים כבודו, שנאמר ברוך כבוד ה׳ ממקומו (יחזקאל ג יב), והוא מקומו של עולם, שנאמר ה׳ מעון אתה היית לנו (תהלים צ א), והנביאים דברו בנבואתם פה ואוזן ועין ויד ורגל, כל אלה דרך שמיעת אוזן בני אדם שיתבונן הדבר, כמו ה׳ איש מלחמה (שמות טו ג), וכי מי יכול לדמות לבוראנו איש או גבור בעולם, לא נאמר אלא לשבר את האזן, להבין מה הוא אומר הנביא לו, לכך נאמר בכתב כל המחזות ומתוך נוראות צורנו אנחנו מכירין שהוא אחד ואין שני לו, ואין ערוך אליו, ברוך הוא וברוך שמו.
 וכשהיה הדבור יוצא מפי הגבורה הוא מסובב בכל מחנה ישראל בקולות וברקים ובלפידי אש, ומזהיר אותם אנכי ה׳ אלהיך, וכששמעו ישראל אנכי ה׳ אלהיך, ולא יהיה לך, מיד אמרו למשה רבינו דבר אתה עמנו ונשמעה, ואל ידבר עמנו אלהים פן נמות (לקמן פסוק יט) ויאמר השמע עם קול אלהים מדבר מתוך האש כאשר שמעת אתה ויחי (דברים ד לג), כי הרבה פעמים דברו מלאכי השרת עם הנביאים ולא הוזקו, לפי שאי אפשר לומר כי על יד ענין אחר דבר הקב״ה. וראה מה כתיב באיוב ורעם גבורותיו מי יתבונן (איוב כו יד), ומה הרעם אין אדם יכול להתבונן מאין נשמע הקול, דבר אלהינו שרצה לתת תורה לעמו ולומר אנכי ה׳ אלהיך על אחת כמה וכמה, מי יכול להתבונן ולהרהר להעמיק לדעת היאך היה.

Verse 3

לא יהיה לך אלהים אחרים על פני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> למה נאמר, לפי שהוא אומר אנכי ה׳ אלהיך, בתחלה אמר להם שיקבלו את מלכותו שהוא הוציאם מבית עבדים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> להיות לו לאלהים, ואח״כ הזהירם באזהרות ועונשים, לפיכך אמר להם אחר אנכי לא יהיה לך, כיוצא בדבר אני ה׳ אלהיכם (ויקרא יח ב), וכתיב בתריה כמעשה ארץ מצרים וגו׳ (שם שם ג), לא יהיה לך אלהים אחרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> וכי אלהים הם, אלא שאחרים קוראין אותם אלהים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ד״א אלהים אחרים שהן מאחרין הטובה מלבוא בעולם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ר׳ אליעזר אומר אלהים אחרים שהן מחדשין בכל יום אחרים, כיצד היה לו ע״ז של זהב וצריך למוכרה ועושה לו של כסף, ושל כסף ועושה של נחשת, שנאמר חדשים מקרוב באו (דברים לב יז).
 על פני, בעולמי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ללמדך שלא נצטוו יוצאי מצרים בלבד על ע״ז, אלא כל הדורות, שנאמר על פני, מה אני חי וקיים לעולמי עולמים, אף אתה לא בנך ולא בן בנך תעבוד ע״ז, עד סוף כל הדורות.

Verse 4

לא תעשה לך פסל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> יכול אין לי אלא לא יעשה, העשוי כבר מנין שלא יקיים, ת״ל לא יהיה לך אלהים אחרים.
 פסל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> אין לי אלא פסל שלא יעשה, מנין שאפילו אטומה, ת״ל כל תמונה.
 אשר בשמים ממעל. לרבות חמה ולבנה כוכבים ומזלות.
 ממעל, לרבות דמות כרובים ואופנים ומלאכי השרת.
 ואשר בארץ. לרבות דמות אדם בהמה וחיה ועופות ודגים וחגבים.
 מתחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> לרבות שלשול קטן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כל כך רודף הכתוב אחר יצר הרע שלא ליתן לו פתיחת היתר.
 ואשר במים מתחת לארץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> להביא את הבוביא.

Verse 5

לא תשתחוה להם ולא תעבדם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> לחייב על ההשתחויה בפני עצמה, ועל העבודה בפני עצמה.
 כי אנכי ה׳ אלהיך אל קנא. אני שליט בקנאה, ואין הקנאה שולטת בי.
 ד״א כי אנכי ה׳ אלהיך אל קנא. בקנאה אני נפרע מהם מעובדי ע״ז.
 שאל פילוסופים אחד את רבן גמליאל כתיב כי ה׳ אלהיך וגו׳ אל קנא (דברים ד כד), כלום מתקנא אלא גבור בגבור, חכם בחכם, אמר לו אדם שהיה לו כלב וכינה את שמו בשם אביו, אין כועס עליו אמר לו הן כו׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> במס׳ ע״ז.
 פוקד עון אבות על בנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> כשאוחזין מעשה אבותיהם בידיהם.
 על שלשים ועל רבעים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> רשע בן רשע בן רשע.
 לשנאי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> אין הפורענות מושכת יותר מד׳ דורות.

Verse 6

ועושה חסד לאלפים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> מדת פורענות עד ארבעה דורות, אבל מדת הטובה לאלפים, ולהלן הוא אומר לאלף דור (דברים ז ט).
 לאוהבי ולשומרי מצותי, הא למדת שכל מי שהוא שומר מצות אלהינו הוא אוהבו.
 ד״א לאוהביו ולשומרי מצותיו. אלו שנחבטין ושנהרגין על קידוש השם, למה יוצא ליהרג, על שמל את בנו, למה יוצא לישרף, על שקרא בתורה, למה יוצא ליצלב, על שאכל מצה, למה זה לוקה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> מאה פרגול, על שנטל את הלולב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> למה אלו נהרגין, על שלא כפרו ביוצרם, לכך נאמר לאוהבי ולשומרי מצותי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> עד כאן דבור שני, לפיכך בו ב׳ טעמים שנקרא פסוק פסוק והוא דבור אחד.

Verse 7

לא תשא. לא תשבע, וכה״א ונשא בו אלה (מ״א ח לא), ולפי שמשיא לעצמו עון לכך נאמר לא תשא.
 את שם ה׳ אלהיך, זה שם המיוחד.
 לשוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שני פעמים, אחת שבועת שוא, ואחת שבועת שקר, שוא, זה הנשבע על דבר הידוע לאדם על עמוד זה שהוא של אבן, מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> במס׳ שבועות.
 לא תשא את שם ה׳ אלהיך לשוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> לחייבו מלקות ולא קרבן שהרי יצאת שבועת ביטוי שפתים לחייבו קרבן.
 לא תשא. שלא לקבל לישבע לשקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ר׳ ישמעאל היה דורש ארבעה חלוקי בפרה, כתוב שובו בנים שובבים (ירמיה ג יד), למדנו שתשובה מכפרת ויום הכפורים ומיתה מכפרים ויסורין ממרקין, הא כיצד, עבר על מצות עשה ועשה תשובה אינו זז ממקומו עד שמוחלין לו, עבר על מצות לא תעשה ועשה תשובה יום הכפורים מכפר עם התשובה, הזיד על כריתות ועבר על מיתת ב״ד ועשה תשובה יסורין ממרקין, שנאמר ופקדתי בשבט פשעם (תהלים פט כג). מי שנתחלל שם שמים על ידו ועשה תשובה, תשובה ויום הכפורים תולין ומיתה ממרקת, שנאמר אם יתכפר עון בית עלי בזבח ובמנחה (ש״א ג יד), בזבח ובמנחה אין מתכפר, אבל מתכפר הוא ביום המיתה.
 כי לא ינקה ה׳ את אשר ישא את שמו לשוא. לשאינו שבים אינו מנקה, אבל מנקה הוא לשבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> כמפורש במס׳ יומא.

Verse 8

זכור את יום השבת לקדשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> זכור ושמור בדבור אחד נאמרו, זכור מלפניו ושמור מלאחריו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> מיכן אמרו שמוסיפין מחול על הקודש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ר׳ אלעזר בן עזריה וחזקיהו בן גרון אומרים זכור את יום השבת לקדשו, תהא זכרו מאחד בשבת, שאם נתמנה לך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> חפץ יפה תהא מתקנו לשם שבת.
 לקדשו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> קדשהו בברכה, מיכן אמרו מקדשין על היין בכניסתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> ואף נשים חייבות בקידוש היום, שנאמר זכור ונאמר שמור (דברים ה יב), כל שישנו בשמירה, ישנו בזכירה, והנשים חייבות בשמירת שבת, (סו) שהאשה השווה לאיש לכל עונשין שבתורה, שנאמר איש או אשה כי יעשו מכל חטאת האדם וגו׳ ואשמה הנפש ההוא (במדבר ה ו).

Verse 9

ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> וכי אפשר לאדם לעשות כל מלאכתו בששה ימים, אלא שבות כאילו כל מלאכתך עשויה.
 ד״א ממחשבת עבודה, וכה״א אם תשיב משבת רגלך וגו׳ (ישעיה נח יג), ואומר אז תתענג על ה׳ (שם שם יד).

Verse 10

ויום השביעי שבת לה׳ אלהיך. לשם ה׳ אלהיך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> שכל השובת ביום השביעי מעיד ומודה שהקב״ה ברא את עולמו בששה ימים.
 לא תעשה כל מלאכה. זו אזהרה, לפי שלא ענש אא״כ הזהיר.
 ד״א ויום השביעי שבת לה׳ אלהיך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> להביא את הלילה בכלל היום.
 אתה ובנך ובתך. אלו הקטנים, מלמד שהגדולים מוזהרים על הקטנים.
 ועבדך ואמתך. אלו בני ברית, אתה אומר אלו בני ברית, או אינו אלא עבד ערל, כשהוא אומר וינפש בן אמתך והגר (שמות כג יב), הוי עבד ערל אמור, הא מה ת״ל עבדך ואמתך, אלו בני ברית.
 וגרך. זה גר צדק, אתה אומר זה גר צדק, או אינו אלא גר תושב, כשהוא אומר והגר (שם) הרי גר תושב אמור, הא מה ת״ל גרך, זה גר צדק.

Verse 11

כי ששת ימים עשה ה׳ את השמים ואת הארץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> שמא תאמר בו יגיעה, ת״ל בדבר ה׳ שמים נעשו (תהלים לג ו).
 את הים ואת כל אשר בם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> מגיד שהים שקול כנגד כל מעשה בראשית.
 וינח ביום השביעי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> וכי יש לפניו יגיעה, והא כתיב לא ייעף ולא ייגע אין חקר לתבונתו (ישעיה מ כח), ואומר נותן ליעף כח (שם שם כט), אלא ללמדך שלא דברה תורה אלא כלשון בני אדם. והלא דברים קל וחומר ומה זה שאין לפניו יגיעה כתיב וינח, בשר ודם שכתוב בו כי אדם לעמל יולד (איוב ה ז), על אחת כמה וכמה שצריך לנוח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> בוא וראה חיבתו של הקב״ה את ישראל, שהכתיב לשונות בני אדם על כבודו, ברוך הוא וברוך שמו, על כן נאמר אשרי העם שככה לו (תהלים קמד טו).
 על כן ברך ה׳ את יום השבת ויקדשהו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> ברכו במן, לקטו לחם משנה (שמות טז כב), וקדשו במן, וביום השביעי שבת לא יהיה בו (שמות טז כו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> זכור מנוקד בשני טעמים, מפני אורך הדבור לחבירו אחר, וגם נפסק בארבעה פסוקים, וכן לא יהי׳ לך נפסק בארבעה פסוקים, הכל י״ח פסוקים, מן וירד עד לא תחמוד, כנגד שירת אז ישיר שמונה עשר עם ה׳ ימלוך, וכנגדן שמונה עשר ברכות של תפלה.

Verse 12

כבד את אביך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> תאמר בדברים בעלמא, ת״ל כבד את ה׳ מהונך (משלי ג ט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> מה להלן בחסרון כיס, אף כאן בחסרון כיס, במאכל ובמשתה ובכסות נקיה.
 כבד את אביך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> מזהיר אחד האיש ואחד האשה טומטום ואנדרוגינוס. רבי אומר חביב כיבוד אב ואם לפני מי שאמר והיה העולם, ששקל כבודם לכבודו, ומוראם למוראו, בוא וראה מתן שכרן, כבד את ה׳ מהונך וגו׳ וימלא אסמיך שבע (שם שם).
 כבד את אביך ואת אמך למען יאריכון ימיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> רבי אומר גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שהבן מכבד את אמו יותר מאביו, מפני שהיא משדלתו ומענגתו בדברים, לפיכך הקדים האב לאם בכבוד.
 כבד את אביך ואת אמך. הקודם בפסוק קודם לכיבוד.
 את אביך. (עט) לרבות בעל אמך.
 ואת אמך, לרבות אשת אביך.
 ואת לרבות אחיך הבכור, ושאר הלכות כבוד אב ואם מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> במסכת קדושין בפרק ראשון.
 למען יאריכון ימיך על האדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> מיכן אמרו כל מצוה שמתן שכרה בצדה. אין ב״ד של מטה מוזהרין עליה.

Verse 13

לא תרצח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> זו אזהרה לרוצח, עונש מנין, ת״ל שופך דם האדם באדם דמו ישפך (בראשית ט ו).
 לא תנאף. אזהרה לנואף, עונש מנין, ת״ל מות יומת הנואף והנואפת (ויקרא כ י). לא תגנוב. אזהרה לגונב נפש, עונש מנין, ת״ל וגונב איש ומכרו (שמות כא טז), ואם תאמר לגונב ממון מנין, ת״ל לא תגנבו ולא תכחשו ולא תשקרו (ויקרא יט יא). דבר הלמד מענינו, מה הכחשה בממון אף גניבה בממון, אבל לא תגנוב כענין לא תרצח ולא תנאף, מה שתים אלה מיתת ב״ד, אף לא תגנוב מיתת ב״ד.
 לא תענה. זו אזהרה לעד שקר, עונש מנין, ת״ל ועשית לו כאשר זמם לעשות לאחיו (דברים יט יט).
 ת״ר כיצד ניתנו עשרת הדברים. חמשה על לוח זה וחמשה על לוח אחרת. כתוב אנכי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> כנגדו לא תרצח, מגיד שהשופך דמים כאלו ממעט הדמות, שנאמר כי בצלם אלהים עשה את האדם (בראשית ט ו).
 לא יהיה לך. וכנגדו לא תנאף, מגיד שהעובד עבודת כוכבים דומה לאשה מנאפת, שנאמר האשה המנאפת תחת אישה תקח את זרים (יחזקאל טז לב).
 לא תשא. וכנגדו לא תגנוב, מגיד כל מי שהוא גונב סופו בא לידי שבועת שוא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> שנא׳ אלה וכחש וגנוב ונשבע לשקר.
 זכור. וכנגדו לא תענה, שכל הזוכר את השבת ושומר את השבת, מעיד שהקב״ה ברא את עולמו בששה ימים וינח ביום השביעי, ואם מחלל את השבת עונה עדות שקר, שנאמר ואתם עדי נאם ה׳ ואני אל (ישעיה מג יב).
 כבד את אביך. וכנגדו לא תחמוד, מגיד שכל מי שהוא חומד סופו להוליד בן שהוא מקלל את הוריו.

Verse 14

לא תחמוד בית רעך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> כתוב אחד אומר לא תחמוד וכתוב אחד אומר לא תתאוה (דברים ה יח), אזהרה לעוקף מאחרי המנאף.
 [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> לא תחמוד בית רעך, כלל, ועבדו ואמתו ושורו וחמורו פרט, אין בכלל אלא מה שבפרט, ת״ל] וכל אשר לרעך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> חזר וכלל לרבות כעין הפרט, מה הפרט מפורש דבר שהוא קונה ומקנה, אף כל שהוא קונה ומקנה, ואם תאמר מה הפרט מפורש מטלטלין, אף כל מטלטלין, ת״ל במשנה תורה שדהו (שם), ריבה אפי׳ שאינן מטלטלין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> תנן התם וכל מעשיך יהי׳ לשם שמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> שהרי פנחס הרג את זמרי ונכרת לו ברית עולם, שנאמר לכן אמור הנני נותן לו את בריתי שלום (במדבר כה יב), תמר ישבה בפתח עינים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> יצא הימנה מלכים ונביאים, רחל לקחה את התרפים (צ) יצא ממנה בנימין הצדיק, לפיכך ראוי לו לאדם להתבונן שיעשה כל מעשיו לשם שמים שהוא בוראו שאינו מקפח שכר כל בריה, כל שכן לעבדיו העובדים אותו בכל לבם.
 אלו עשרת הדברות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> [החרותות על לוחות האבנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> אבנים ספיר] היו, והמכתב מכתב אלהים היה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> מנין אותיות של עשרת הדברות הם שש מאות ושלש עשרה, כנגד שש מאות ושלש עשרה מצות, שנתנו לנו על ידי משה רבינו, שנאמר תורה צוה לנו משה (דברים לג ד) תור״ה תרי״א, ואנכי ולא יהיה לך מפי הגבורה שמענום, ואומר כי טל אורות טלך (ישעיה כו יט), אורות מנין תרי״ג, והאותיות הם תרכ״א, טול תרי״ג לתרי״ג מצות, ושש מאות אלף רגלי שנימולו בני שמונה ימים בני שלשת אבות ושנים עשר שבטים הכל תרכ״א, וח׳ למנין ימים של מילה, שנאמר לא עשה כן לכל גוי (תהלים קמז כ), וי״ג שמות לעשרת הדברות למנין שבטי ישראל עם שבט אפרים בן יוסף כי מנשה למטה בני יוסף נמנה שנאמר למטה יוסף למטה מנשה (במדבר יג יא).

Verse 15

וכל העם רואים את הקולות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> רואים את הנראה, כגון הלפידים, ושומעים את הנשמע, כגון קולות ורעמים, דברי ר׳ ישמעאל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ר׳ עקיבא אומר רואין ושומעין את הנראה, רואין דבור של אש נחצב על הלוחות.
 ס״א רואים. כמו מבינים, שנאמר ולבי ראה הרבה (קהלת א טז), קולות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> קולי קולות, לפידים לפידי לפידים.
 ד״א וכל העם רואים, מלמד שלא היה בהם סומין, כל אשר דבר ה׳ נעשה ונשמע (שמות כד ז), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> מלמד שלא היה בהן חרשין. ויענו כל העם יחדו ויאמרו (שם יט ח), מלמד שלא היה בהם אלמים, ומנין שלא היה בהם חגרין שנאמר ויתיצבו בתחתית ההר (שם שם יז), ומנין שלא היה בהם טפשים, שנאמר אתה הראת לדעת (דברים ד לה).
 וירא העם וינועו. ויזועו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> כמו נוע תנוע הארץ (ישעיה כד כ).
 ויעמדו מרחוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> היו נרתעין לאחוריהן שנים עשר מיל, כנגד מחנה ישראל, ומלאכי השרת מדדין אותם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> שנאמר מלאכי צבאות ידודון ידודון (תהלים סח יג).

Verse 16

ויאמרו אל משה דבר אתה עמנו ונשמעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> מגיד שלא היה בהן כח לקבל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> יותר מעשר הדברות, שנא׳ אם יוספים אנחנו לשמוע וגו' (דברים ה כב).

Verse 17

ויאמר משה אל העם אל תיראו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> היה משה רבינו מזרזן, להודיע שבחו וחכמתו של משה רבינו היאך היה עומד ומפייס כל אותן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> האוכלוסין, עליו מפורש בקבלה החכמה תעוז לחכם (קהלת ז יט).
 כי לבעבור נסות אתכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> בשביל לגדל אתכם בין האומות.
 בא האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> כשם שהנס גבוה, כך תתנשאו על האומות שיאמרו רק עם חכם ונבון הגוי הגדול הזה (דברים ד ו), כי מי כל בשר אשר שמע קול אלהים חיים מדבר מתוך האש (שם ה כג).
 ובעבור תהיה יראתו על פניכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> זו בושה. זה סימן טוב באדם שהוא ביישן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> שכל אדם שהוא ביישן לא במהרה הוא חוטא, שנאמר לבלתי תחטאו, מגיד שהבושה מביאה לידי יראת חטא, אבל מי שהוא אינו ביישן הוא חוטא, שנאמר הובישו כי תועבה עשו גם בוש לא יבושו וגו׳ (ירמיה ו טו), וכל שיש בו עזות מצח היא מעידה עליו, שנאמר העז איש רשע בפניו (משלי כא כט), ואומר הכרת פניהם ענתה בם (ישעיה ג ט), לפיכך ראוי לאדם להתנהג עצמו בשפלות ובענוה אז יצלח.

Verse 18

ויעמד העם מרחוק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> אלו שנים עשר מילין, מגיד שהיה מחנה ישראל שנים עשר מילין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> דכתיב ויחנו על הירדן מבית הישימות עד אבל השטים (במדבר לג מט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> אמר רבה בר בר חנה לדידי חזי לי ההוא אתרא והוו שנים עשר מילין.
 ומשה נגש אל הערפל אשר שם האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> מי גרם לו לגדולה הזו, ענותנותו, שנאמר והאיש משה ענו מאד (שם יב ג), מגיד הכתוב שכל מי שהוא ענו סופו להשרות עליו שכינה, שנאמר כי כה אמר רם ונשא שוכן עד וקדוש שמו וגו' (ישעיה נז טו), רוח ה׳ אלהים עלי לבשר ענוים (שם סא א), אוי לגסות הרוח שנקראת תועבה, שנאמר תועבת ה׳ כל גבה לב (משלי יז ה), ואומר ולא תביא תועבה אל ביתך (דברי׳ ז כו), מה עבודת כוכבים נקרא טמא, שנאמר תזרם כמו דוה צא תאמר לו (ישעיה ל כב), ואף גסות הרוח נקראת טמאה, ועל עסק גסות הרוח מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> במס' סוטה פרק ראשון.
 ומשה נגש אל הערפל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> לפנים משלשה מחיצות חשך ענן וערפל, חשך מבחוץ ענן מבפנים, וערפל לפני ולפנים, אשר שם האלהים.

Verse 19

ויאמר ה׳ אל משה כה תאמר אל בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> בלשון שאני אומר לך כה תאמר בלשון הקודש, כל מקום שנאמר כה, ככה, ענייה, ואמירה, הרי זה בלשון הקודש.
 אל בני ישראל, אהבתי אתכם בשביל יעקב בן אברהם.
 אתם ראיתם כי מן השמים דברתי עמכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> הפרש בין מה שהאדם רואה ובין מה שאחרים משיחין לו, שכשאחרים משיחין לו פעמים לבו חלוק, אבל כאן אתם ראיתם, אתם ראיתם, אומות העולם לא ראו.
 כי מן השמים דברתי עמכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> וכתיב וירד ה׳ על הר סיני (שמות יט כ), הכתוב השלישי מכריע בין שניהם, מן השמים השמיעך את קולו ליסרך ועל הארץ הראך וגו׳ (דברים ד לו) דברי ר' ישמעאל. ר׳ עקיבא אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> מלמד שהטה הקב״ה שמי השמים העליונים על ראש ההר ודבר עמם מן השמים, וכה״א ויט שמים וירד (תהלי׳ יח י).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> ד״א וירד ה׳ על הר סיני. יכול כמשמעו אמרת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> ומה אחד משמשי שמשין הרי הוא במקומו, קל וחומר לכבודו של מי שאמר והיה העולם.

Verse 20

לא תעשון אתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> ר׳ ישמעאל אומר לא תעשון כדמות שמשי שמשמשין לפני במרום לא דמות מלאכים כרובים ושרפים ואופנים.
 ד״א לא תעשון אתי. שלא תאמר דור המדבר הוזהרו בלבד, ת״ל אתי, לעולמי עולמים לדורי דורות.
 אלהי כסף ואלהי זהב. למה נאמר לפי שהוא אומר ועשית שנים כרובים זהב (שמות כה יח), שמא אתה תעשה ארבעה, ת״ל אלהי זהב, שאם הוספת על שנים הרי הן כאלהי זהב, אלהי כסף למה נאמר, לפי (שמא אינו) [שמצינו] בכל כלי בית עולמים, שאם אין להם של זהב הן עושין של כסף, שומעני אף כרובים כן, ת״ל אלהי כסף הא אם שנה ועשאן של כסף הרי הן כאלהי כסף.
 לא תעשו לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> שלא תאמר הואיל וניתנה רשות לעשות בבית המקדש הריני עושה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, ת״ל לא תעשו לכם. שמא תאמר הריני עושה לנוי כדרך שעושים אחרים במדינות, ת״ל לא תעשו לכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> רבותינו אמרו מדרש בפסוק הזה, אלהי כסף ואלהי זהב, דיין שנוטל לדון נקרא אלוה הבא בשביל כסף, ואלהי זהב הבא בשביל זהב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> מיכן אמרו הנוטל שכר לדון דיניו בטלין.

Verse 21

מזבח אדמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> ר׳ ישמעאל אומר מזבח מחובר באדמה, שלא תבנהו על גבי כיפין, ולא ע״ג עמודים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> איסי בן עקיבא אומר מזבח נחשת מלא אדמה.
 תעשה לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> מזבח מיוחד לי שלא תבנהו מתחלה לשם אחר.
 וזבחת עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> כנגדו, או אינו אלא עליו ממש, ת״ל ועשית עולותיך הבשר והדם על מזבח ה׳ אלהיך (דברים יב כז), הבשר והדם בראש המזבח, ולא השחיטה בראש המזבח.
 ד״א וזבחת עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> בסמוך למזבח, מלמד שצפונו של מזבח כשר לשחיטה, ומאי על, בסמוך.
 את עולותיך ואת שלמיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> את לרבות חטאות ואשמות, שנאמר במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת (ויקרא ו יח), ואומר כי כחטאת האשם הוא לכהן (שם יד יג).
 את צאנך ואת בקרך. לרבות שאר קרבנות צבור.
 בכל המקום אשר אזכיר את שמי אבוא אליך וברכתיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> מיכן שאפילו יחיד משרה שכינה בזכותו.
 בכל המקום. יכול בכל מקום, ת״ל אשר אזכיר את שמי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> זו בית הבחירה, שנאמר והיה עיני ולבי שם כל הימים (מ״א ט ג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> ואומר והיה המקום אשר יבחר ה׳ אלהיך מכל שבטיך וגו׳ (דברים יב יד), אם כן מה ת״ל בכל מקום, לרבות נוב ושילה וגבעון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> מלמד ששם המפורש אסור להאמר בגבולין, שנאמר אשר אזכיר את שמי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> [ולא בגבולין. ר״א בן יעקב אומר בכל המקום אשר אזכיר את שמי] מקום שאני אוהב אותן, כגון בתי כנסיות ובתי מדרשות, שם אבוא אליך וברכתיך.

Verse 22

ואם מזבח אבנים תעשה לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> ר׳ ישמעאל אומר כל אם ואם שבתורה רשות חוץ משלשה, ואם תקריב מנחת בכורים (ויקרא ב יד), וכתיב תקריב את מנחת בכוריך (שם), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> [וכן אם כסף תלוה את עמי וגו׳ (שמות כב כד) חובה, שנאמר העבט תעביטנו (דברים טו ח), וכן אם מזבח אבנים] חובה, שנאמר אבנים שלמות תבנה את מזבח ה' אלהיך (שם כז ו).
 תעשה לי.לשמי.
 לא תבנה אתהן גזית. אתהן אי אתה בונה גזית, אבל אתה בונה בהיכל, כל אלה אבנים יקרות [כמדות גזית] מגוררות במגרה מבית ומחוץ (מ״א ז ט).
 גזית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> גזוזות שהונף עליהן ברזל, ומה אני מקיים ומקבות והגרזן כל כלי ברזל לא נשמע בבית בהבנותו (שם ו ז), בבית אינו נשמע, אבל בחוץ נשמע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> מתקנים היו מבחוץ ומכניסם.
 כי חרבך הנפת עליה ותחללה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> מיכן היה ר׳ שמעון בן אלעזר אומר המזבח נברא להאריך ימיו של אדם, והברזל נברא לקצר ימיו של אדם, אינו דין שיניף המקצר על המאריך. רבן יוחנן בן זכאי אומר הרי הוא אומר אבנים שלמות תבנה (דברים כז ו), שמטילות שלום, המזבח נברא להטיל שלום בין ישראל לאביהם שבשמים שמתכפרין עליו עונותיו, ומה האבנים שאינן רואות ולא שומעות, אמר הכתוב לא תניף עליהן ברזל, המטיל שלום בין איש לאשתו, בין איש לחבירו, בין עיר לעיר, בין משפחה למשפחה, עאכ״ו שלא תבואהו פורענות, לכך נאמר בקש שלום ורדפהו (תהלים לד טז).

Verse 23

ולא תעלה במעלות על מזבחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> מיכן אמרו עשה כבש למזבח.
 אשר לא תגלה ערותך עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> וכי בלא מכנסים היו הכהנים, והלא כתיב ועשה להם מכנסי בד לכסות בשר ערוה (שמות כח ב), אלא שלא יפסיע פסיעה גסה, אלא יהלך עקב בצד גודל וגודל בצד עקב.
 עליו. עליו אי אתה פוסע פסיעה גסה, אבל בהיכל מותר להפסיע ולהלך בזריזות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> מיכן אמרו חכמים ומה אם אבנים של מזבח שאין בהם חיות, אמר הכתוב שלא לנהג בהן מנהג בזיון, חבירך שהוא נברא בצלם ובדמות עאכ״ו שלא תנהוג בו מגהג בזיון.
 אשר לא תגלה ערותך עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> ואלה המשפטים. למדנו שסנהדרין בצד המזבח היו, וזכר לדבר, וינס יואב אל אהל ה׳ ויחזק בקרנות המזבח (מ״א ב כח).
 ד״א לא תעלה במעלות על מזבחי. במעילות, כגון שעשה עוזיהו, שנאמר צא מן המקדש כי מעלת (דה״ב כ יח).
 אשר לא תגלה ערותך עליו. שהרי הצרעת זרחה במצחו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> שנאמר כי אני ה׳ [אוהב משפט] שונא גזל בעולה (ישעיה סא ח).
 רבותינו אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> במס׳ סנהדרין מנא הא מילתא דאמרי רבנן הוו מתונין בדין, דכתיב ולא תעלה במעלות על מזבחי, וסמוך ליה ואלה המשפטים, מיכן לדיין שישא ויתן בדין ויצדיק אותו ואח״כ יחתוך הדין, שנאמר צדק צדק תרדוף (דברים טז כ).
סליק פרשת יתרו.





Verse 1

פרשת משפטים כתיב שנאו רע ואהבו טוב והציגו בשער משפט <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אולי יחנן ה׳ צבאות שארית יוסף (עמוס ה טו), ישתבח שמו של מלך מלכי המלכים הקב״ה, שברא את עולמו במשפט, ומעמיד יסודו של עולם על המשפט, וכונן כסאו במשפט, והוא שופט הכל, ודן יחידי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כדתנן אל תהי דן יחידי, שאין דן יחידי אלא אחד, שנאמר כי אלהים שופט הוא סלה (תהלים נ ו), ובמשפט יעמיד ארץ, שנאמר מלך במשפט יעמיד ארץ (משלי כט ד), וצוה את עבדיו לשפוט בצדק, שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אהבו את ה' כל ענוי ארץ אשר משפטו פעלו (צפניה ב ג).
שנאו רע ואהבו טוב והציגו בשער משפט, מלמד שהשופט צדק נקרא טוב, והמעוותו נקרא רע, ואומר אמת ומשפט שלום שפטו בשעריכם (זכריה ח טז), למדנו שהנביאים הזהירו את ישראל על הדיינים, וכה״א הגיד לך אדם מה טוב ומה ה׳ דורש ממך כי אם עשות משפט ואהבת חסד (מיכה ו ח), וכל הנביאים לא הוסיפו ולא העדיפו ולא פיחתו מן התורה אשר נתן ה׳ אלהינו לנו על ידי משה רבינו, וכן חתימת הנביאים זכרו תורת משה עבדי (מלאכי ג כב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> וכנגד עשרת הדברות הזהיר הקב״ה את ישראל על המשפטים, עשרה לאוין לא תכירו פנים (דברים א יז), לא תגורו (שם), לא תעשו עול (ויקרא יט טו), לא תטה משפט (דברים טז יט), לא תכיר פנים (שם), לא תקח שחד (שם), לא תשא פני דל (ויקרא יט טו), לא תהדר פני גדול (שם), לא תטה משפט אביונך (שמות כג ו), ודל לא תהדר בריבו (שם שם ג), לכך נסמכה פרשת משפטים לדברות, ולפי שהזהיר הקב״ה למשה רבינו על המשפטים, שנאמר ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם, לפיכך כל הנביאים דברו על המשפטים והזהירו את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> וכן ביהושפט אומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ויאמר יהושפט לשופטים ראו מה אתם עושים כי לא לאדם תשפוטו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כי לאלהים ועמכם בדבר משפט (דה״ב יט ו).
ואלה המשפטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ר׳ ישמעאל אומר ואלה מוסיפין על העליונים, מה עליונים מסיני, אף תחתונים מסיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר׳ יהודה אומר ואלה המשפטים, הוסיף על המשפטים שבמרה, שנאמר שם שם לו חוק ומשפט (שמות טו טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> רשב״י אומר מה ראו דינים לקדם לכל המצות, למדנו שכל זמן שיש דין בין אדם לחבירו תחרות ביניהם, נתפסק להם הדין נעשה שלום ביניהם, וכן יתרו אמר וגם כל העם הזה על מקומו יבא בשלום (שם יח כג).
 אשר תשים לפניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ר׳ עקיבא אומר ערכם לפניהם כשלחן ערוך, שנאמר ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם (דברים לא יט), שיהיו שונין ומשלשין ומרבעין עד שילמודו, לכך נאמר אשר תשים לפניהם.
 לפניהם. ולא לפני כנענים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> א״ר אליעזר בן עזריה כו׳. ד״א אשר תשים לפניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מיכן אמרו גט מעושה בישראל כשר, בעובדי כוכבים פסול, אבל בעובדי כוכבים חובטין אותו ואומרים לו עשה מה שישראל אומר לך.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ד״א אשר תשים לפניהם. אשר תלמדם מיבעי ליה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> א״ר חנן אלו כלי הדיינין רצועה ושיפורא וסנדלא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> רצועה להלקות מלקות למחויב, ושיפורא למחויב שמתא, וסנדלא לשליח בית דין.
 ואלה המשפטים. המיוחד שבמשפטים אבות הדינין, שהרי אבות המשפטים כתובין בפרשה זו, ותולדותיהם נאמר לו למשה רבינו על פה, שנאמר כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית (שמות לד כז).

Verse 2

כי תקנה עבד עברי. פתח במשפט עבד עברי, לפי שהיו עבדים במצרים ופדאם הקב״ה ונתן להם חירות, לפיכך צוה את ישראל בראשונה שלא לשעבד איש באחיו בפרך, ולא לשעבדו לדורות, כי אם עד השנה השביעית, שנאמר כי עבדי הם אשר (הוצאתים) [הוצאתי אותם] מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד (ויקרא כה מב), לפיכך פתח במשפט עבד עברי, ואומר כי תקנה, לכשתקנה, כמו כי יהיה זב מבשרו (שם טו ב), ולא הוא מצוה עליהם שתקנה עבד עברי, אלא לכשיבא לידך ונמכר בגנבתו, אז מותר אתה לקנותו לך לעבד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שמכרוהו בית דין בגנבתו, שנאמר ואם אין לו ונמכר בגנבתו (שמות כב ב), אבל מוכר עצמו כתוב בענין אחר כי ימוך אחיך עמך ונמכר לך (ויקרא כה לט).
 עבד עברי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> זה ישראל שנמכר לך, ולא עבד נכרי שהוא של עברי ואתה קורא בו עבד עברי, כלומר עבד של עברי אלא הוא ישראל בעצמו, ואומר עברי על שם שנקראו ישראל עברים במצרים, שנאמר אלהי העבריים שלחני אליך (שמות ז טז), ואומר ראו הביא לנו איש עברי לצחק בנו (בראשית לט יד), בא אלי העבד העברי (שם שם יז), ונקרא על שם אברהם, שנאמר ויגד לאבדם העברי (שם יד יג), על שם עבר בן שלח בן ארפכשד בן שם בן נח, שהוא לימד את יעקב אבינו ארבע עשרה שנה ונקראו ישראל על שמו, שאם תאמר עבדו של עברי שנמכר לך, הרי אומר לעולם בהם תעבודו (ויקרא כה מו), וכתיב והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם (שם), אלא בישראל עצמו הכתוב מדבר, וקראו הכתוב עבד לפי שאין לו לשלם ונמכר בגנבתו.
 כי תקנה עבד עברי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לרבות את הגר שנמכר לישראל שדינו כדין ישראל שאם נמכר בגנבתו יצא בשש.
 שש שנים יעבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שלא תאמר הואיל ונמכר בגנבתו יכול יעבוד לעולם, ת״ל שש שנים יעבוד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד״א שש שנים יעבוד, שיהא עובד את הבן שאם מת אדונו ישלים שש שנים בעבדות עם הבן.
 שש שנים יעבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שמענו כל עבודה במשמע, ת״ל לא תעבוד בו עבודת עבד (ויקרא לט), לפיכך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> יעבד חסר ו׳, שלא ינהג בו מנהג עבדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מיכן אמרו לא ירחוץ לו רגליו, לא ינעול לו סנדלו, ולא יטול לפניו כלים לבית המרחץ, כדרך שעבדים עושין, אבל בבנו ובתלמידו רשאי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שנאמר ובאחיכם בני ישראל [איש באחיו לא תרדה בו בפרך] (שם שם מו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> וכן אמרו רבותינו ז״ל כל שהעבד נכרי עושה לרבו תלמיד עושה לרבו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> חוץ מהרחצת רגלו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> והנעלת מנעל, והני מילי במקום שאיןמכירין אותו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> כדי שלא יאמרו עבד עברי הוא, אבל במקום שמכירין אותו, והכל יודעין שישראל הוא ותלמידו הוא רשאי.
 שש שנים יעבד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> יכול אפילו עבודה שהיא בזויה, ת״ל כשכיר כתושב יהיה עמך (שם שם מ), מה שכיר אי אתה רשאי לשנותו מאומנותו, כך העבד עברי.
 ובשביעית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> שביעית למכירה, ולא שביעית לשנים.
 יצא לחפשי. שמא תאמר צריך שיכתוב לו גט שחרור כדרך שכותבין לעבד כנעני, ת״ל יצא לחפשי, אינו צריך גט שחרור.
 חנם. שמא תאמר יתן לו מעות ויצא, ת״ל חנם.

Verse 3

אם בגפו יבא בגפו יצא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> למדנו שאין חובה לישא אשה כנענית, ומה שאמר הכתוב אם אדוניו יתן לו אשה, רשות ולא חובה, לכך נאמר בגפו יצא, שאם היה פנוי בלא אשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> [ולא רצה אדוניו ליתן לו אשה הרשות בידו, שאין חובה על אדוניו ליתן לו אשה], זו דברי ר׳ ישמעאל.
 אם בעל אשה הוא. בבת ישראל הכתוב מדבר, [אתה אומר בבת ישראל הכתוב מדבר], או אינו אלא בכנענית) כשהוא אומר אם אדוניו יתן לו אשה וגו', הרי כנענית אמורה, שנאמר האשה וילדיה תהיה לאדוניה, אי אפשר לומר זה בבת ישראל אלא בכנענית, ללמדך שזה שאמר הכתוב אם בעל אשה, בבת ישראל הכתוב מדבר.
 ויצאה אשתו עמו. מלמד שהקונה עבד עברי חייב במזונות אשתו ובניו, שנאמר ויצא מעמך הוא ובניו עמו (שם שם מא), מכלל יציאה אתה למד כניסה.
 אם בעל אשה הוא ויצאה אשתו עמו. אשתו ולא שומרת יבם, עמו להוציא הארוסה שאינה עמו.

Verse 4

אם אדוניו יתן לו אשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> רשות, כמו שמפורש לעיל באם בגפו יבא.
 יתן לו. מיוחדת לו שלא תהא כשפחת הפקר.
 אשה. שפחה כנענית, שהרי כתוב האשה וילדיה תהיה לאדוניה, ואי אפשר לומר בבת ישראל, שהרי דינה לצאת לחפשי.
 וילדה לו בנים או בנות. מנין לרבות אפילו טומטום ואנדרוגינוס, ת״ל האשה וילדיה תהיה לאדוניה, מכל מקום.
 האשה וילדיה תהיה לאדוניה. למדנו שוולדה כמותה, שאפילו הרב שבא על שפחתו וילדה וולדה עבד, וקל וחומר של נכרית הוולד כמוה.
 והוא יצא בגפו. מלמד שאינה צריכה הימנו גט, וכן עבד הבא על בת ישראל אינה צריכה הימנו גט, שנאמר מהם תקנו עבד ואמה (שם שם מה), מקיש עבד לאמה.
 ד״א והוא יצא בגפו. להביא את החולה שלא עבד לפי שהיה חולה, אעפ״כ יצא בגפו.

Verse 5

ואם אמר יאמר העבד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מגיד שאינו נרצע עד שיאמר וישנה, שנאמר ואם אמר יאמר העבד, שיאמר בתוך שש שנים קודם שיצא לחירות, אלא עד שהוא עבד.
 אהבתי את אדוני את אשתי ואת בני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ומנין עד שיהא לרבו אשה ובנים אינו נרצע, שנאמר כי אהבך ואת ביתך (דברים לא טז), מיכן אמרו לעולם אין נרצע אלא אם כן יש לו אשה ובנים ולרבו אשה ובנים.
 לא אצא חפשי. אין רצוני לצאת בשש שנים.

Verse 6

והגישו אדוניו אל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> אצל הדיינין.
 והגישו אל הדלת או אל המזוזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מקיש דלת למזוזה, מה מזוזה מעומד, אף דלת מעומד, שאם הדלת עקורה אינו נרצע בה.
 ורצע אדוניו את אזנו. הוא ולא שלוחו, אע״פ שבכ״מם שלוחו של אדם כמותו, כאן הוא ולא שלוחו.
 את אזנו. בשל ימין, נאמר כאן אזנו, ונאמר להלן אזנו, על תנוך אזן המטהר הימנית (ויקרא יד יד), מה להלן ימין, אף כאן ימין.
 במרצע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> הלכה (קובעת) [עוקבת] המקרא, התורה אמרה במרצע והלכה בכל דבר.
 רבי אומר אינו נרצע אלא במין מתכת דומיא דמרצע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ד״א אזנו. מן המילת, דברי ר׳ יהודה, ר׳ מאיר אומר אף מן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> הסחוס, שהיה ר׳ מאיר אומר אין כהן נרצע, וחכמים אומרים נרצע.
 למה האוזן נרצעת יותר מכל האברים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> רבן יוחנן בן זכאי אומר כמין חומר, אזן ששמעה לא תגנוב, והלך וגנב, היא תרצע מכל האברים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> ד״א אזן ששמעה כי עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד (ויקרא כה מב), והלך ומכר עצמו עד היובל תרצע במרצע.
 למה בדלת ובמזוזה, פי׳ רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> במס׳ קדושין, לפי שנתנו ישראל מן הדם על המשקוף ועל שתי המזוזות ופסחתי עליהם והוצאתים מעבדות לחירות, וזה הלך ומכר את עצמו לעבד, ירצע בפניהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> ומרנא ורבנא טוביה בר׳ אליעזר זצ״ל משום אביו פי׳ כדי שיהא עוברים ושבים אומרים לו מפני מה אתה משתעבד לזה, והתורה זיכתה לך להיפטר, לכך נרצע לפני הפתח ולא בחדרי חדרים, דלת דומיא דמזוזה, מה מזוזה ברשות הרבים דרך ביאתו, אף דלת ברשות הרבים.
 ועבדו לעולם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> לעולמו של יובל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> רבי אומר בא וראה עולם עד חמשים שנה, שנאמר וישב שם עד עולם (ש״א א כב).
 ועבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> אותו הוא עובד ואינו עובד את הבן, מיכן אמרו עבד עברי עובד את הבן, ולא את הבת, נרצע והעבריה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> לא את הבן, ולא את הבת.

Verse 7

וכי ימכור איש את בתו לאמה. הסמיך מכירת האשה למכירת עבד עברי.
 ימכור איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> האיש מוכר את בתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> [ולא האשה מוכרת את בתה, האיש מוכר את בתו], ואינו מוכר את בנו.
 את בתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> בקטנה הכתוב מדבר, או אינו אלא אפילו בגדולה, אמר בנעוריה בית אביה (במדבר ל יז), מה הפרת נדרים קטנה ולא גדולה, אף מכירתה קטנה ולא גדולה, ומה להלן נערה, אף כאן נערה, למדנו שהוא רשאי במכירתה, ומנין שהוא רשאי בקידושיה, אמרת אם מוציאה מידי קידושיה לידי אמהות, ק״ו מידי קידושיה לידי קידושיה.
 ומנין שתהא נקנית בכסף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> היה ר׳ ישמעאל אומר מקל וחומר, ומה שפחה כנענית שאינה נקנית בבעילה נקנית בכסף, בת ישראל שנקנית בבעילה דין היא שנקנית בכסף, ומנין אף בשטר, ת״ל והלכה והיתה לאיש אחר (דברים כד ב), הקיש הוייתה להליכתה, מה הליכתה בשטר, אף הוייתה בשטר.
 לאמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> לאמה אחת היא מוכרה, ואינה מכורה לשתי אמהות, (נד) מיכן ארז״ל יתומה בחיי אב שאם קידשה אביה ונתגרשה בחיי האב ועדיין היא קטנה, אינו רשאי לקבל קידושיה.
 וכי ימכור איש את בתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> האיש מקבל קידושי בתו, ואין האשה מקבלת קידושי בתה, ואיזה היא קטנה שיכולה למאן, זו שקידשה אמה או אחיה, יכולה היא שתאמר אי אפשי באיש פלוני, אבל אם היא גדולה ונתרצה שוב אינה יכולה למאן, ואיזה היא שממאנת והולכת אפילו בנה מורכב לה על כתפה, זו שקידושיה קידושין של טעות.
 לא תצא כצאת העבדים. (נה) לא תצא בראשי אברים כדרך שהכנעניים יוצאין, ומנין לעבד עברי שאינו יוצא בראשי אברים, שנאמר כי ימכר אחיך העברי או העבריה (שם טו יב), מקיש עבד עברי לעבריה, מה עבריה אינה יוצאת בראשי אברים, אף עבד עברי אינו יוצא בראשי אברים, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> במס׳ קידושין בפרק ראשון שהעבד כנעני יוצא בראשי אברים דומיא דשן ועין, ואמה העבריה בסימנין.

Verse 8

אם רעה בעיני אדוניה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> שלא נשאה חן בעיניו.
 אשר לא יעדה והפדה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> מיכן אמרו מצות יעוד קודמת למצות פדייה.
 אשר לא יעדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> [האדון].
 והפדה. יפדנה האב, לא ימכור על מנת לייעד.
 לעם נכרי לא ימשול למכרה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> הרי זו אזהרה לב״ד שלא ימכרנה האב לעובד כוכבים.
 בבגדו בה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> אין בגידה אלא שיקור, שנאמר בגדה יהודה (ירמיה ג ח), ר׳ ישמעאל אומר באדון הכתוב מדבר, שלקחה על מנת לייעד ולא ייעד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> אינו רשאי למוכרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ר׳ יונתן בן אבטולמוס אומר מאחר שנהג בה מנהג בזיון, ולא נהג בה משפט הבנות, אינו רשאי לקיימה.

Verse 9

ואם לבנו ייעדנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> הייעוד לבן ולא לאח, הבן קם תחת אביו לשדה אחוזה ולא האח.
 כמשפט הבנות יעשה לה. הרי בא ללמד ונמצא למד, מה זו שארה כסותה ועונתה לא יגרע, אף בת ישראל שארה כסותה ועונתה לא יגרע, דברי ר׳ יאשיה.

Verse 10

אם אחרת יקח לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> למדנו לבת ישראל שחייב אדם בשאר כסות ועונה על אשתו.
 שארה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> אלו מזונותיה, כמו ואשר אכלו שאר עמי (מיכה ג ג).
 כסותה. כמשמעה.
 ועונתה. זו דרך ארץ, שנאמר וישכב אותה ויענה (בראשית לד ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> דברי ר׳ ירמיה, ר׳ יונתן אומר שארה כסותה, כסות הראויה לשארה, שאם היא ילדה לא יתן לה של זקנה, ואם היתה זקנה לא יתן לה של ילדה, אלא כל אחת ואחת כסות הראויה לה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> חדשים בימות הגשמים, שחוקים בימות החמה, מזונותיה והואיל וקיום נפש הן, אינו רשאי למנוע הימנה, דרך ארץ לכך נשאת מתחלה ואינו רשאי למנוע ממנה.

Verse 11

ואם שלש אלה לא יעשה לה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> או לייעוד לו, או לבנו, או והפדה, שהרי כסות ועונה בבת ישראל הכתוב מדבר, ומה ת״ל שלש אלה לעבריה ייעד לך, או לבנך, או פדה.
 ויצאה חנם אין כסף. יכול חנם בלא גט, ת״ל אין כסף, חנם מן הכסף, ולא חנם מן הגט.
 ויצאה חנם. בבגרה.
 אין כסף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> [בנעורים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> דברי ר׳ נתן, אבא חנן משום ר׳ אליעזר אומר ויצאה חנם בבגרה, אין כסף] בסימנין, מגיד שהיא יוצאה בגרעון כסף.

Verse 12

מכה איש ומת מות יומת. למה נסמך לכתוב העליון, לומר לך אין כסף מכה איש ומת מות יומת, למדנו שאינו מת ומשלם.
 מכה איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> שומע אני אפילו סטרו סטרא, ת״ל מכה איש ומת, אינו חייב עד שתצא נפשו.
 מכה איש. אין לי אלא איש שהכה את האיש, הכה את האשה ואת הקטן מנין, ת״ל ואיש כי יכה כל נפש אדם (ויקרא כד יז), להביא שהכה את האשה ואת הקטן.
 מכה איש. להוציא המכה בן שמונה שאינו בן קיימא.
 מות יומת. בהתראת עדים.
 מות יומת. בב״ד, נאמר כאן יומת, ונאמר להלן ולא ימות הרוצח עד עמדו לפני העדה למשפט (במדבר לה יב).
 מות יומת. בסייף, שנאמר שופך דם האדם באדם דמו ישפך (בראשית ט ו).

Verse 13

ואשר לא צדה והאלהים אנה לידו. וכי הקב״ה מאנה ליד האדם להרוג את הנפש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> אלא לשני בני אדם שהרגו את הנפש, אחד שוגג ואחד מזיד, לזה אין עדים, ולזה אין עדים, הקב"ה מזמנן לפונדק אחד, זה שהרג במזיד יושב תחת הסולם, וזה שהרג בשוגג יורד מן הסולם, נפל עליו והרגו, נמצא זה שהרג במזיד נהרג, וזה שהרג בשונג גולה, וכה״א כאשר יאמר משל הקדמוני מרשעים יצא רשע (ש״א כד יד), והיכן אמור ואשר לא צדה וגו׳.
 ושמתי לך מקום אשר ינוס שמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> למדנו מנוס לשעה ממנוס לדורות, מה מנוס לדורות ערי הלוים קולטות, אף לשעה מחנה הלוים קולטות, מיכן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> שהיו ישראל קולטין במדבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> להיכן גולין, למחנה לויה, שנאמר ושמתי לך מקום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> לך ממקומך.

Verse 14

וכי יזיד איש על רעהו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> יצא הרופא, ומכה ברשות בית דין, והרודה את בנו, והרב המכה את תלמידו, לכך נאמר וכי יזיד איש.
 איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> להוציא את הקטן.שהרג.
 להרגו בערמה. להוציא חרש שוטה וקטן שאין מערימין.
 מעם מזבחי תקחנו למות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> מלמד שמבטלין העבודה מידו ויוצא ליהרג, וללמד על הרציחה שדוחה את העבודה.
 מעם מזבחי תקחנו למות. לא לדון ולא ללקות.

Verse 15

ומכה אביו ואמו מות יומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> לפי שנאמר עין תחת עין (לקמן פסוק כד), יכול אף באביו ואמו כן, ת״ל מות יומת, ומכה אביו ואמו, מכה שיש בה חבורה. אביו ואמו משמע שניהם כאחד, ומשמע בזה אחר זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> עד שיפרוט לך הכתוב יחדו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> דברי ר׳ יונתן.
 מות יומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> בחנק, שכל מיתה האמורה בתורה סתם אינו אלא חנק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> ר׳ אומר נאמר מיתה בידי אדם, ונאמר מיתה בידי שמים, מה מיתה בידי שמים, מיתה שאין בה רושם, אף מיתה האמורה בידי אדם שאין בה רושם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> מיכן אמרו הנחנקין משקעין אותן בזבל עד ארכבותיו ונותנין סודרין קשין לתוך הרכין וכורך על צוארו, זה מושך אצלו וזה מושך אצלו עד שנפשו יצאה.

Verse 16

וגונב איש ומכרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> אין לי אלא איש שגנב את האיש, גנב את האשה ואת הקטן מנין, ת״ל כי ימצא איש גונב נפש מאחיו (דברים כד ז), ומנין לאשה שגנבה את חבירתה ואת הקטן, ת״ל ומת הגנב ההוא (שם), מכל מקום.
 ומכרו. שמכרו כולו ולא שמכרו חציו.
 ונמצא. אין מציאה אלא בעדים.
 בידו. ברשותו, וכה״א ויקח את כל ארצו מידו (במדבר כא כו), ואומר וכל טוב אדוניו בידו (בראשית כד י).
 מות יומת. בחנק, לכך נסמך וגונב נפש למכה אביו ואמו, לפי ששניהם בחנק, אבל מקלל בסקילה.

Verse 17

ומקלל אביו ואמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> אין לי אלא אביו ואמו, אביו בלא אמו, אמו בלא אביו מנין, ת״ל אביו ואמו קלל (ויקרא כ ט), מכל מקום, דברי ר׳ יאשיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> ר׳ יונתן אומר משמע שניהם כאחת, ומשמע אחד בפני עצמו, עד שיפרוט לך הכתוב כאחד.
 ומקלל אביו ואמו. בין בחיים בין במיתה, זה חומר במקלל מבמכה, שהמקלל לאחר מיתה חייב, מה שאין כן במכה.
 ומקלל אביו ואמו. להביא את האשה, ומקלל אביו ואמו. בשם המפורש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> א״ר חנינה בר אידי הואיל ונאמר קללה, והשביע הכהן את האשה בשבועת האלה (במדבר ה כא), ונאמר לא תקלל, ומקלל אביו ואמו מות יומת, כשם שהקללה בשם, דכתיב יתן ה, (שם), אף מקלל אביו ואמו בשם.
 מות יומת. בסקילה, שנאמר אביו ואמו קלל דמיו בו (ויקרא כ ט), ולהלן הוא אומר באבן ירגמו אותם דמיהם בם (שם כ כז), מה להלן בסקילה, אף כאן בסקילה.

Verse 18

וכי יריבון אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> למה נאמר, לפי שנאמר עין תחת עין (לקמן פסוק כד) אבל ריפוי ושבת לא שמענו, ת״ל וכי יריבון אנשים והכה איש את רעהו, לחייב על הכאה בפני עצמו.
 באבן או באגרוף. ר׳ נתן אומר הקיש אבן לאגרוף, ואגרוף לאבן, מה אבן עד שיהא בו כדי להמית, שנאמר ואם באבן יד וגו׳ הכהו (במדבר לה יז), אף אגרוף עד שיהא בו כדי להמית, ומה אגרוף בידועה, אף אבן בידועה, שאם נתערבה באחרות ואין ידועה פטור.
 ולא ימות ונפל למשכב. הא אם הכהו מכה שיש בה כדי להמית הרי זה פטור מן השבת ומן הריפוי.

Verse 19

אם יקום והתהלך בחוץ. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> יכול בבית, ת״ל בחוץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> יכול אף מתנונה, ת״ל אם יקום והתהלך בחוץ.
 על משענתו. על בוריו.
 ונקה המכה. יכול יתן ערבים ויטייל בשוק, ת״ל אם יקום והתהלך, מלמד שחובשין אותו עד שיתרפא.
 ונקה המכה. מן המיתה, שומעני אף מן השבת ומן הריפוי, ת״ל רק שבתו יתן ורפא ירפא.
 ורפא ירפא. אפילו נתרפא ארבעה או חמשה פעמים חייב לרפאותו, עלו בו צמחין מחמת המכה חייב, וכשאמרה תורה רק שבתו יתן ורפא ירפא, מה שבתו מחמת מכה. אף ריפוי מחמת מכה.
 ד״א ורפא ירפא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> מיכן שניתנה רשות לרופא לרפאות.

Verse 20

וכי יכה איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> אין לי אלא איש אשה מנין, היה ר׳ ישמעאל אומר הואיל וכל הניזקין שבתורה סתם ופרט לך הכתוב באחד מהם שעשה בו הנשים כאנשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> [אף פורט אני לכל הניזקין שבתורה לעשות בהם נשים כאנשים].
 [את עבדו ואת אמתו]. ר׳ אליעזר אומר בכנעני הכתוב מדבר, או אינו אלא בעברי, ת״ל מהם תקנו עבד ואמה (ויקרא כה מד) הקיש עבד לאמה, ואמה לעבד, מה עבד שגודלו עבד וקוטנו עבד, אף אמה שגודלה אמה וקטנה אמה, יצא עבד עברי אע״פ שגודלו עבד אין קוטנו עבד, יצאת אמה העבריה שאע״פ שקוטנה אמה, אין גודלה אמה, א״ר יצחק שטענו עבד של שני שותפין, ושחציו עבד וחציו בן חורין במשמע, ת״ל עבדו ואמתו שכולו שלו, יצא של שותפין שחציו בן חורין, ר׳ ישמעאל אומר מנין שבעבד כנעני הכתוב מדבר, דכתיב לא יקם כי כספו הוא (לקמן פסוק כא), מה כספו שקנינו קנין עולם ורשותו גמורה לו, יצא עבד עברי שאין קנינו קנין עולם, יצא של שותפין ושחציו בן חורין שאע״פ שקנינו קנין עולם, אבל אין רשותו גמורה לו.
 בשבט. יכול אע״פ שאין בו כדי להמית, ת״ל או בכלי עץ יד אשר ימות בו הכהו וימות (במדבר לה יח), מגיד שאינו חייב עד שיכהו בדבר שיש בו כדי להמית.
 ומת תחת ידו. שתהא מיתתו ומכתו ברשותו, הא אם הכהו ומוכרו לאחר ומת הרי זה פטור.
 נקם ינקם, מיתה, אתה אומר מיתה, או אינו אלא ממון, תניא ר׳ נתן אומר נאמר כאן נקמה, ונאמר להלן והבאתי עליכם חרב נוקמת נקם ברית (ויקרא כו כה), מה להלן חרב אף כאן חרב, ר׳ עקיבא יליף מנקום נקמת בני ישראל (במדבר לא ב).

Verse 21

אך אם יום או יומים יעמוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> כיצד יתקיימו שני כתובים הללו, יום שהוא כיומים, ויומים שהוא כיום, הא כיצד מעת לעת.
 לא יקם כי כספו הוא. חלק הכתוב בינו לבין אחר על עבדו ועל אמתו, לכך נאמר לא יקם כי כספו הוא.

Verse 22

וכי ינצו אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> למה נאמר, לפי שנאמר וכי יזיד איש על רעהו (לעיל פסוק יד), לא שמענו אלא על המתכוין להכות לשונאו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> [והכהו שהוא חייב מיתה, אבל המתכוין להכות שונאו] והכה אוהבו לא שמענו, לכן נאמר וכי ינצו אנשים.
 ונגפו אשה הרה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> א״ר אלעזר במכות מיתה הכתוב מדבר, לימד על המתכוין להרוג שונאו והרג אוהבו שהוא במיתה.
 ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון ענוש יענש. למדנו שאם לא יהיה אסון באשה, אלא שחבל בה ויצאו ילדיה ענוש יענש בדמי וולדות.
 כאשר ישית עליו בעל האשה. מלמד שדמי וולדות לבעל, וכל המתחייב מיתה פטור מן התשלומין, משום שנאמר לא יהיה אסון ענוש יענש, הא אם יהיה אסון לא יענש, לפי שהוא במיתה ואינו מת ומשלם, ר׳ יצחק אומר אף המתכוין להרוג את זה והרג את זה פטור, עד שיתכוין לו, שנאמר וארב לו וקם עליו והכהו נפש ומת (דברים יט יא), וכי מה ת״ל וכי ינצו אנשים ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה ולא יהיה אסון ענוש יענש, בבן קיימא ולא בבן שמונה.
 וכי ינצו אנשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> מנין ואפילו נשים, שהרי השוה אשה לאיש, שנאמר והמית איש או אשה (להלן פסוק כט) למדנו לכל הניזקין אחד אנשים ואחד נשים במשמע.
 ונגפו אשה הרה ויצאו ילדיה. ממשמע שנאמר ויצאו ילדיה איני יודע שהיא הרה, אם כן למה נאמר הרה, מלמד שאינו חייב עד שיכה בית הריון, שאם הכה על ראשה או על ידה אינו חייב אלא על מקום עוברה.
 ד״א ונגפו אשה הרה. שאינו משלם לבעל אחר, אלא לבעל ההריון שאם נשא אשה והיא מעוברת ונגפה, אין משלם המזיק לבעלה. לפי שאין ההריון הימנו.
 ויצאו ילדיה. מיעוט וולדות שנים, ומנין אפילו אחד, ת״ל הרה מכל מקום, אפילו וולד אחד.
 ולא יהיה אסון. באשה.
 ענוש יענש. בוולדות, ענוש יענש ממון, לפי שנאמר כאן עונש, ונאמר להלן עונש, וענשו אותו מאה כסף (דברים כב יט), מה להלן ממון, אף כאן ממון.
 כאשר ישית עליו בעל האשה. בא הכתוב ללמדך שחבל האשה לבעלה, ודמי וולדות לבעלה, וכל המתחייב מיתה פטור מן התשלומין, ושמא תאמר כל מה שירצה בעל האשה, ת״ל ונתן בפלילים, מלמד שאינו משלם אלא על פי הדיינין, ואין פלילים אלא דיינים, שנאמר ואויבינו פלילים (שם לב לא), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> שמין את הוולדות ונותנין לבעל הראשון, ונזק האשה לבעלה שהיא תחתיו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> תנן התם ר׳ אליעזר אומר הוי שקוד ללמוד תורה ודע מה שתשיב לאפיקורוס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> ואמר ר׳ יוחנן לא שנו אלא לאפיקורוס עובד כוכבים, אבל לאפיקורוס ישראל כל שכן דפקר טפי, ואעפ״כ צריכין אנחנו להשיב לכסילים, משום ענה כסיל כאולתו פן יהיה חכם בעיניו (משלי כו ה), שאומרים ויצאו ילדיה מימי רגלים, וראיה לדבריהם וירפא אלהים את אבימלך ואת אשתו ואמהותיו וילדו (בראשית כ יז); ומתרגמינין ואיתרוחו, שאפילו מימי רגלים נעצרו, אבל אין דומה זה לזה, שהרי שנינו החובל בחבירו חייב בחמשה דברים, בנזק וצער וריפוי ושבת ובושת, וכולם מתפרשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> בבבא קמא בפרק החובל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> ואפילו בייש את הישן חייב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> ואמרינן התם הרי אמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> לבעיטה שלש, לרכובה חמש, לסנקרת שלש עשרה, ופירושן לבעיטה מי שבעטן חבירו ברגליו נותן לו ג', לרכובה שבא לרכוב והכהו בארכבותיו, לסנקרת שהכה ברגלו על עגבותיו של חבירו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> ומעשה באחד שפרע ראשה של אשה וחייבו ר׳ עקיבא ליתן לה ארבע מאות זוז, אע״פ שהיתה פרוצה ביותר, שהרי העמיד לה עדים ושיבר את הפך בפניה ובו כאיסר שמן ובאת וגילת את ראשה, והיתה מטפחת על ראשה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> ואמר לו ר׳ עקיבא לזו אני נותן ארבע מאות זוז, ואמר לו צללת במים אדירים והעלית בידך חרס, שהחובל בעצמו אע״פ שאינו רשאי פטור, ואחרים שחבלו בו חייבין, וכולא הלכתא, ודבר זה לא לבעלת הריון בלבד, אלא לכל אשה אפילו אינה מעוברת, ואם בשביל מימי רגליה שנפלו הימנה מרוב פחדה אמר הכתוב ולא יהיה אסון בוולדות ענוש יענש על מימי רגליה מפני הבושת, מה נאמר ואם אסון יהיה, אלא על לא יהיה אסון באשה, וא״ת ואם אסון יהיה בוולד ונתת נפש תחת נפש, וכי יהרג אדם נפש תחת עובר שאין אנו יודעין בו אם יצא לאור אם לאו והתורה אמרה נפש תחת נפש, נפש הידועה תחת נפש הידועה ולא תחת עובר נפש שאינו ידועה הרי שור שנגח את הפרה ומת עוברה משלם דמי עוברה או שור שלם כ״ש באדם שהתורה חסה עליו, שנא׳ והצילו העדה את הרוצח (במדבר לח כה), דבעינן והכה איש את רעהו וליכא, לכך ידענו שהוא משלם דמי וולדות לבעלה.

Verse 23

ואם אסון יהיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> אין אסון אלא מיתה, כענין שנאמר וקרהו אסון (בראשית מב לח).
 ונתתה נפש תהת נפש. ולא ממון תחת נפש, ולא נפש וממון תחת נפש.

Verse 24

עין תחת עין. ממון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> שהיה ר׳ ישמעאל אומר, ומכה בהמה ישלמנה ומכה אדם יומת (ויקרא כד כא), מקיש נזקי אדם לנזקי בהמה, מה נזקי בהמה בתשלומין, אף נזקי אדם בתשלומין. וא״ת והא כתיב ואיש כי יתן מום בעמיתו כאשר עשה כן יעשה לו (שם שם יט), ינתן בו ממש, ר' אליעזר אומר הואיל ונתכוין לתת בו מום אינו משלם ממון אלא נזק ינתן בו ממש, עין תחת עין, מה הפרט מפורש מומין קבועין וראשי אברים בגלוי, ובמתכוין, אף כל כיוצא בהן אינו משלם ממון, אבל [אם אינו מתכוין משלם ממון], דמי עינו ודמי שינו, רואין אותו כאילו הוא עבד נמכר בשוק כמה היה יפה בעינו ובשינו, וכמה הוא יפה בלא עין ובלא שן, ולא עוד הרי סומא שסימא את עין חבירו, מה נעשה לו אלא ודאי ממון משלם.

Verse 25

כויה תחת כויה פצע תחת פצע חבורה תחת חבורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> חבורה כמשמעו, שהכהו ועשה בו חבורה, ולא הוציא את דמו, פצע שפצעו והוציא את דמו, כויה שכוואו על כף רגל ולא עשה בו רושם, טענו אבנים וציערו, הטיל שלג על ראשו וציננו, הרי זה נותן לו דמי צערו, ואם היה מפונק ומעודן, כ״ש שצערו מכופל, ונותן לו כפי צערו, הכל לפי המצטער, הבל לפי המתבייש, הכל לפי הריפוי, הכל לפי השבת, הכל לפי הנזק, ואם נבוא לדקדק על עניני הניזקין, אין סוף, לפי שהם ענינים מרובים, והנם על סדר הבבות.

Verse 26

וכי יכה איש את עין עבדו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> השוה הכתוב אשה לאיש לכל הניזקין, דכתיב וכי יגח שור את איש או את אשה (להלן פסוק כח), את עין עבדו או את עין אמתו, לחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו.
 את עין עבדו. ר׳ אליעזר אומר בכנעני הכתוב מדבר, או אינו מדבר אלא בעברי, ת״ל מהם תקנו עבד ואמה וגו׳ והתנחלתם אותם (ויקרא כה מד מו), יצא עבד כנעני מכללו להחמיר עליו שיוצא בראשי אברים.
 ושחתה. מיכן אמרו טפח על עינו וסמהו, על אזנו וחרשו, הרי זה יוצא בו לחירות, כנגד עינו ואינו רואה, כנגד אזנו ואינו שומע, הרי זה אינו יוצא לחירות, שנאמר וכי יכה איש את עין עבדו, עד שנעשה בו מעשה.
 לחפשי ישלחנו תחת עינו. מלמד שאם סימא שתי עיניו זו אחר זו יוצא על הראשונה לחירות, ונוטל נזקי שניה, וכן בשן זו אחר זו, באחת יוצא לחירות ונוטל מרבו נזקי שניה, שנאמר תחת עינו.
 לחפשי ישלחנו, שאינו צריך גט שחרור אלא יוצא בעינו או בשינו, ר׳ אליעזר אומר צריך גט שחרור, שנאמר ישלחנו, ולהלן הוא אומר ושלחה מביתו (דברים כד א), מה להלן בגט, אף באן בגט.

Verse 27

ואם שן עבדו יפיל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> יכול אפילו שן של חלב, ת״ל עינו, שאינה יכולה להחזיר אף שינו שאינה יכולה להחזיר, והרי אתה דן בנין אב משן ועין, מה שן ועין שהן מומין קבועין ראשי אברים בגלוי ובמתכוין, עבד יוצא בהן לחירות, אף כל כיוצא בהן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> מיכן אמר ר׳ שמעון הרי דברים קל וחומר ומה עבד כנעני שנאמר בו והתנחלתם אותם לבניכם (ויקרא כה מו), הוקש העבד לאחוזה שאינו יוצא אלא לרצון רבו הרי זה קונה עצמו מידי רבו, על ידי יסורין, ק״ו בן אדם שניצל מדינה של גיהנם על יד יסורים, וכה״א יסר יסרני יה ולמות לא נתנני (תהלים קיח יח), וכן אמר דוד מלך ישראל אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו (תהלים צד יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> ד״א מתורתך תלמדנו, משן ועין, שן ועין שהן אחד מאברים שבאדם, עבד יוצא בהן לחירות, יסורין שממרקין כל גופו של אדם על אחת כמה וכמה, לפיכך אמרו אין הקב״ה משרה שכינתו אלא על בעלי יסורין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> הגדה, מפני מה עבד כנעני יוצא בשן ועין, לפי שחם אבי כנען ראה בעינו את ערות אביו והגיד לשני אחיו ולא בוש להגיד והראה להם שיניו לא תהא חירותו אלא בבשתו בהפלת עינו ושינו.

Verse 28

וכי יגח שור איש או אשה. זה שור תם והוא יוצא ליסקל לפי שנגח איש או אשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> אין לי אלא שור, שאר בהמה מנין, זו אחת מי״ג מדות שהתורה נדרשת בהן בגזירה שוה, נאמר כאן שור, ונאמר בסיני שור, שורו וחמורו וכל אשר לרעך (שמות כ יז), מה שור האמור בסיני עשה בו כל בהמה כשור, אף שור האמור כאן עשה בו כל הבהמה כשור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> היינו דתנן אחד שור ואחד כל בהמה במשמע, לנפילת הבור, להפרשת הר סיני, לתשלומי כפל, להשיב אבדה, לפריקה, לחסימה, לכלאים, ולשבת, וכן חיה ועוף כיוצא בהן, (קכ) הן העידו על התרנגול שנסקל על שהרג את הנפש, אין לי אלא שהמית בנגיחה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> מנין לרבות כל המיתות בנגיחה, הואיל ושור תם בסקילה, שור מועד בסקילה, מה מועד עשה בו כל המיתות כנגיחה, אף תם עשה בו כל המיתות בנגיחה, ומנין לעשות קטנים כגדולים, נאמר בשור תם וכי יגח שור איש, ונאמר במועד או בן יגח או בת יגח, לגזירה שוה, מה במועד עשה קטנים כגדולים, אף בתם עשה קטנים כגדולים, ללמדך כמה חביבה תורה, וכמה פלפולי תורה שנלמדת זו מזו, וכמה שכר טוב עתידין לקבל חכמי ישראל שפירשו וחקרו ודרשו והורו, לקיים מה שנאמר והודעתם לבניך ולבני בניך יום אשר עמדת לפני ה׳ אלהיך בחורב (דברים ד ט י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> וכל המפקפק בדברי חכמים נידון בצואה רותחת, שנא׳ ולהג הרבה יגיעת בשר (קהלת יב יב), אלא הט אזנך ושמע דברי חכמים.
 סקול יסקל השור ולא יאכל את בשרו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> ממשמע שנאמר סקול יסקל, איני יודע שלא יאכל בשרו, ללמדך על שור שהוא יוצא ליסקל אחר שנגמר דינו וקדמו בעלים ושחטוהו שהוא אסור באכילה.
 את בשרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> את הטפל לבשרו, וזהו עורו שהוא אסור בהנאה, שנאמר ובעל השור נקי, מדמו וחלבו ועורו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> כאדם שאומר יצא פלוני נקי מנכסיו ואין לו בהם הנאה, כגון נקיון שינים וגו׳ וחסר לחם (עמוס ד ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> ר' יהודה בן בתירה אומר ובעל השור נקי, נקי מדיני שמים שהיה בדין הואיל ומועד בסקילה ותם בסקילה, אם למדת על מועד שאע״פ שיצאו בעליו מידי בית דין של בשר ודם, לא יצאו בעליו מידי בית דין של מעלה אף התם כן יהיה דינו בידי שמים, לכך נאמר ובעל השור נקי, נקי בידי שמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> ד״א ובעל השור נקי. נקי מחצי נזק, שלא תאמר הואיל ושור שהמית את השור בתשלומין ושור שהמית את האדם בתשלומין מה להלן מועד משלם נזק שלם ותם משלם חצי נזק, אף כאן מועד משלם נזק שלם ותם משלם חצי נזק, ת״ל ובעל השור נקי, נקי מחצי נזק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> רבן שמעון בן גמליאל אומר ובעל השור נקי. נקי מדמי העבד, שלא תאמר הואיל ומועד בסקילה ותם בסקילה, כשם שהמועד משלם דמי עבד, אף תם משלם דמי עבד, ת״ל ובעל השור נקי, מדמי עבד.
 ר' עקיבא אומר נקי מדמי וולדות, שלא תאמר כשם שאדם משלם דמי וולדות [אף שור מתכוין ליגח אדם ונגף אשה הרה ויצאו ילדיה, ישלם דמי וולדות], ת״ל ובעל השור נקי, נקי מדמי וולדות.

Verse 29

ואם שור נגח הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> בא הכתוב לחלק בין תם למועד. חמשה דברים בין תם למועד, מועד צריך עדים, תם אינו צריך עדים, מועד משלם את הכופר, ותם פטור מן הכופר, מועד משלם נזק שלם, ותם משלם חצי נזק, מועד נותן שלשים שקל, ותם אינו נותן שלשים שקל, מועד משלם מן העלייה, ותם משלם מגופו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> מפורש בבבא קמא.
 מתמול שלשום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> תמול חד, מתמול תרי, שלשום תלתא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> איזהו תם ואיזהו מועד, מועד שהעידו בו שלשה פעמים, ותם כדי שיהו התינוקות ממשמשין בו ובקרניו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> דברי ר׳ מאיר, ר׳ יהודה אומר מועד שהעידו בו שלשה ימים זה אחר זה, ומקרא מסייעו לר׳ יהודה, דכתיב מתמול שלשום.
 והועד בבעליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> מגיד שאינו חייב עד שהתרו בו.
 לא ישמרנו. להביא שומר חנם ולא ישמרנו כראוי, מיכן אמרו שמרו כראוי לו פטור, שלא כראוי חייב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> קשרה במוסרה ויצא והזיק תם פטור, ומועד חייב, שנאמר ולא ישמרנו בעליו, לא שמור הוא זה, דברי ר׳ מאיר, ר׳ יהודה אומר תם חייב ומועד פטור שנא׳ ולא ישמרנו בעליו, ושמור הוא זה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> ומשנתינו דבבא קמא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> אליבא דר׳ יהודה קתני, בלוש ותשכח.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> ר׳ אליעזר אומר אין לו שמירה אלא סכין.
 והמית איש או אשה. מופנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> להקיש ולדון ממנו גזירה שוה לכל הניזקין שבתורה, אחד האיש ואחד האשה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> ואע״פ דלא דיינינן דיני קנסות השתא דלא דנינן דיני קנסות בבבל, הכי נהיגא במתיבתא דאי תפס ניזוק לא מפקינן מיניה, ומשמתינן ליה לההוא גברא דאיקבע ליה מזיקא בביתיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> מדר׳ נתן דאמר ר׳ נתן מנין שלא יגדל אדם כלב רע בתוך ביתו, שנאמר ולא תשים דמים בביתך (דברים כב ח), והוא הדין לכל הניזקין וכדאמרינן בב״ק.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> האי מאן דבעי דמיקרי חסיד, ליזדהר במילי דנזיקין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> וחסידים הראשונים היו קוברין את קוציהן ואת זכוכותיהן שלשה טפחים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> כדי שלא תוציאם המחרישה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> ומעשה באחד שהיה מפנה אבנים משדהו וזורקן לרשות הרבים, אמר לו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> זקן אחד מפני מה אתה מפנה ממקום שאינו שלך למקום שלך, לגלג עליו אותו האיש, לימים הוצרך אותו האיש ומכר שדהו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> וניתקל באותן האבנים, מיד זכר דברי החסיד, ואמר יפה אמר לי מפני מה אתה מפנה ממקום שאינו שלך לתוך שלך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> וזש״ה וזכור את בוראיך בימי בחורותיך (קהלת יב א) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> ואומר אשרי איש ירא את ה׳ (תהלים קיב א), אשרי איש, ולא אשרי אשה, אלא אשרי איש שמתגבר ביצרו כשהוא איש, ויש בידו לעשות רע, ואינו עושה, ועושה טוב, אבל משבא לעת זקנה אין לו שבח, אם שומר ידו מעשות הרע לפי שתשש כחו.
 השור יסקל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> למה נאמר שלא תאמר הואיל ומשלם את הכופר לא יהא בסקילה, ת״ל השור יסקל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> ר׳ עקיבא אומר השור יסקל וגם בעליו יומת, הקיש מיתת השור למיתת בעלים, מה מיתת בעלים בשלשה ועשרים, דהא דיני נפשות בעשרים ושלשה, אף מיתת השור בעשרים ושלשה.
 וגם בעליו יומת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> יומת בידי שמים, שאם תאמר בידי אדם, הרי הוא אומר ולא תקחו כופר לנפש רוצח אשר הוא רשע למות כי מות יומת (במדבר לה לא), למדנו שאין נותנין פדיון למומתין בידי אדם, אבל נותנין פדיון למומתין בידי שמים, שנאמר אם כופר יושת עליו ונתן פדיון נפשו. פדיון נפשו של מומת, דברי ר׳ ישמעאל, ר״ע [אומר] פדיון נפשו של ממית, למדנו שמה שאומר הכתוב וגם בעליו יומת, פירושו וגם כדין בעליו יומת בעשרים ושלשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> היינו דתנן שור הנסקל בעשרים ושלשה, כמיתת הבעלים כך מיתת השור.

Verse 30

אם כופר יושת עליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> כדי לפוטרו מדין שמים.
 ונתן פדיון נפשו. בוא וראה רחמיו של מי שאמר והיה העולם, נותן כופר למומת בידי שמים, וכן הוא אומר כופר נפש איש עשרו (משלי יג ח).
 ככל אשר יושת עליו. בבית דין.

Verse 31

או בן יגח או בת יגח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> למדנו אפילו הקטנים, לפי שנא׳ והמית איש או אשה (לעיל פסוק כט), שלא תאמר גדולים ולא קטנים, ת״ל או בן יגח או בת יגח, ומנין לרבות אפילו טומטום ואנדרוגינוס, ת״ל או או, לרבות אפילו טומטום ואנדרוגינוס.
 כמשפט הזה יעשה לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> אפילו בנו של עצמו, ובתו של עצמו במשפט בנו ובתו של אחר, כך בנו ובתו של עצמו.

Verse 32

אם עבד יגח השור או אמה כסף שלשים שקלים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> עבד ואמה כנעני ולא עברי.
 אם עבד יגח השור או אמה. עבד ואמה היו בכלל, והמית איש או אשה, ולמה יצאו להחמיר עליהם, שאפילו אינו שוה אלא דינר אחד נותן שלשים סלע, ואפי׳ שוה מאתים מנה נותן עליו שלשים סלע, יצאו להקל ולהחמיר.
 ד״א אם עבד יגח השור או אמה. לחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו, קנס הוא שקנסה תורה לידון בשלשים סלע.
 והשור יסקל. בין על עבד ועל אמה של חבירו, ובין על עבד ואמה של עצמו.

Verse 33

וכי יפתח איש בור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> תנן התם ארבעה אבות נזיקין, השור, והבור, והמבעה, וההבער וכו׳.
 וכי יפתח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> אין לי אלא פותח, כורה מנין, ת״ל או כי יכרה איש, אם הפותה חייב, כורה לא כל שכן, למדנו שאין עונשין מן הדין. ד״א הקיש פותח לכורה, וכורה לפותח, מה פותח ברשות פטור, אף כורה ברשות פטור, ומה כורה בשיעור, אף פותח בשיעור. היינו דתנן הכשרתי במקצת נזקו חבתי בתשלומי נזקו כהכשר כל נזקו.
 ד״א וכי יפתח איש בור או כי יכרה איש, לחייב על זה בפני עצמו, ועל זה בפני עצמו. ר׳ יהודה בן בתירה אומר מה פותח וכורה שהוא חייב בשמירתן חייב בניזקין, אף כל שהוא חייב בשמירתו חייב בניזקו.
 ולא יכסנו. לא פתיחה ולא כרייה גורם, אלא כיסוי גרם.
 ולא יכסנו, כראוי לו, מיכן אמרו כסהו כראוי פטור, שלא כראוי חייב, כסהו וגלהו אחד מהם, המגלה חייב, נתגלה וידע בו אחד מהשותפין, מי שידע בו חייב.
 ונפל שמה שור או חמור. שור ולא אדם, חמור ולא כלים, למדנו שחייב על הבהמה ופטור על הכלים, אחד שור ואחד כל הבהמה, וכן חיה ועוף, אלא שדבר הכתוב בהוה.

Verse 34

בעל הבור ישלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="160"></i> מכל מקום.
 כסף ישיב לבעליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="161"></i> לרבות שוה כסף ככסף.
 והמת יהיה לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="162"></i> לניזק, מגיד הכתוב ששמין לו דמי נבלתו, ומנכה לו דמי נזקו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="163"></i> וכן מפורש בתלמוד.
 והמת יהיה לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="164"></i> מלמד שהבעלים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="165"></i> מטפלין בבהמה.

Verse 35

וכי יגף שור איש את שור רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="166"></i> פתח הכתוב בנגיחה וסיים בנגיפה, לומר לך זו היא נגיחה זו היא נגיפה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="167"></i> ואמרו רבותינו מפני מה נאמר נגיחה באדם, ונאמר כי יגוף בבהמה, לפי שהאדם יש לו מזל, שנאמר ומוראכם וחתכם יהיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="168"></i> על כל חית השדה (בראשית ט ב), והשור נוגח אותו ואינו ממיתו, אבל בהמה נאמר בה נגיפה, לפי שאין לה מזל, ואין מוראה על חבירתה.
 וכי יגף. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="169"></i> בכלל נגיפה נגיחה דחייה רביצה בעיטה [נשיכה].
 שור איש. להוציא שור של קטן.
 את שור רעהו. להביא שור של קטן, שהקטן החובל בו חייב, והוא שחבל באחרים פטור, וכן העבד והאשה.
 ד״א את שור רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="170"></i> להוציא של נכרי ושל כותי ושל גר.
 ומכרו את השור החי חצו את כספו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="171"></i> א״ר עקיבא נאמר חציה בחי, ונאמר חציה במת, למדנו בשוין הכתוב מדבר, שלא מצינו ניזוקין נוטלין יותר על ניזקן.
 וגם את המת יחצון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="172"></i> מיכן אמרו שור שהיה שוה מנה שנגח לשור שוה מאתים, ושור שוה מאתים שנגח לשור שוה מנה, נוטל חציו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="173"></i> ר׳ עקיבא אומר וגם את המת יחצון, להביא שור שוה מאתים שנגח שור שוה מאתים, והנבילה יפה מנה, מוכרין את החי ואת המת וחולקין בשוה, ובעל הנבילה מטפל בנבילתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="174"></i> ואעפ״כ יש חצי שאינו חצי ממש כמו חציו שרף במו אש על חציו (ישעיה מד טז), שאם חצי הנוגח מיטב מן השלם שנתנגח, אינו נותן לו חצי החי, שאין נותנין לניזוק יותר על המזיק.

Verse 36

או נודע כי שור נגח הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="175"></i> בא הכתוב לחלק בין שור תם למועד.
 ולא ישמרנו בעליו. להביא שומר חנם.
 שלם ישלם שור. ואין לו אלא בהמה, כסף מנין, ת״ל שלם ישלם, מכל מקום.
 והמת יהיה לו. לניזק, מיכן שהבעלים מטפלין בבהמה.

Verse 37

כי יגנוב איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="176"></i> לפי שהיו הפרשיות שלמעלה נדרשות בסמוכין, כתוב בהן ווי״ן וכי ששה, אבל משפט הגניבה אינה נסמכת לשל מעלה, אמר כי יגנוב איש שור או שה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="177"></i> הוצרכה פרשה זו ללמד על תשלומי ארבעה וחמשה, לחייב על זה בפני עצמו, ועל זה בפני עצמו.
 וטבחו או מכרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="178"></i> אם הטובח חייב מוכר לא כל שכן, ללמדך שאין עונשין מן הדין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="179"></i> ד״א וטבחו או מכרו. הקיש טובח למוכר. מה מכירה חוץ לרשותו, אף טובח חוץ לרשותו, ומה מכירה מותרת באכילה, אף טביחה מותרת באכילה, ומה טביחה שאינה יכולה לחזור, אף מכירה שאינה יכולה לחזור, ומה טביחה כולה, אף מכירה כולה, מלמד שאם מכר חציה אינו משלם ארבעה וחמשה.
 חמשה בקר ישלם תחת השור וארבע צאן תחת השה. ארבעה והוא הרי חמשה, שלשה והוא הרי ארבע.
 חמשה בקר לשון זכר, משום שנאמר למטה תחת השור, אמרו כאן בלשון זכר חמשה, כי הבקר מצינו בלשון נקבה, כמו הבקר היו חורשות (איוב א יד), אבל לפי שצריך לומר תחת השור לשון זכר, הוציאו הכתוב בלשון חמשה.
 וארבע צאן תחת השה. שה לשון נקבה, שנאמר שה פזורה ישראל (ירמיה נ יז), וצאן לשון נקבה, כענין שנאמר, וחמש צאן עשויות (ש״א כה יח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="180"></i> א״ר מאיר בוא וראה כמה חביבה מלאכה לפני מי שאמר והיה העולם, שהרי שור לפי שעושה מלאכה משלם חמשה, שה שאינו עושה מלאכה, משלם תחתיו ארבע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="181"></i> ר' יוחנן בן זכאי אומר השור הולך ברגליו ישלם חמשה, שה שטוענו הגנב משלם ארבע. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="182"></i> ר״ע אומר תחת השור תחת השה, להוציא את החיה.





Verse 1

אם במחתרת ימצא הגנב והכה ומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> במס׳ סנהדרין אמר רבא מאי טעמא דמחתרת, חזקה אין אדם מעמיד עצמו על ממונו, והאי מימר אמר אי אזילנא קאי לאפיי ולא שבק לי ואי קאי לאפיי קטילנא ליה, ורחמנא אמר אם בא להורגך השכם להורגו.
 ואע״פ שאין הורגין בלא התראה, מחתרתו זו היא התראתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מיכן אתה למד לפיקוח נפש מן התורה, ומה שפיכות דמים שמטמא את הארץ, ומסלק את השכינה, אמרה תורה והכה ומת, אע״פ שעל ספק בא, קל וחומר לפיקוח נפש שדוחה את הספק.

Verse 2

אם זרחה השמש עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> כלומר אם ברור לך הדבר כשמש שהוא בשלום עמך כשמש הזה שהוא שלום בעולם והורגו חייב.
 דמים לו שלם ישלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> חזר על הגנב שאם היה חותר כדי יין או כדי שמן, ונשברו בחתירתו חייב לשלם.
 אם אין לו ונמכר בגניבתו. יכול לעולם, ת״ל שש שנים יעבוד (שמות כא ב).
 ונמכר בגנבתו. לא פחות ולא יתר. ר׳ יהודה אומר גנב פחות ממה ששוה אינו נמכר, יותר על ששוה, רשות ביד בעל הגנבה אם רצה למכור מוכר, ואם לאו כותב לו שטר.

Verse 3

אם המצא תמצא בידו הגנבה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אין מציאה אלא בעדים.
 בידו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כל מקום רשותו, גגו, וחצירו, וקרפיפו, וכה״א ויקח את כל ארצו מידו (במדבר כא כו).
 משור עד חמור עד שה חיים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> להביא את החיה.
 חיים שנים ישלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> [ולא מתים].
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שבעה גנבים הם, הראשון שבגנבים גונב דעת בני אדם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> המסרב בחבירו לאורחו ואין בלבו לקרותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> והמרבה לו בתקרובות, ויודע בו שאינו מקבל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> והפותח חביותיו והן מכורות לחנוני, והמעוול במדות והמשקר במשקלות, והמערב את החול בפול, ואת החומץ בשמן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מפני שאמרו השמן אינו מקבל נכל, לפיכך מושחין בו מלכים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> לפי דעתו של אדם רשע למדנו שאם היה יכול לגנוב דעת העליונה היה גונבה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> למעלה מהם גונב נפש מישראל שהוא מתחייב בנפשו, המתחבר לגנב וחולק עמו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אבל ישראל שגנב דברי תורה זכה לעצמו ועליו אמר שלמה לא יבוזו לגנב כי יגנב (משלי ו ל), ונמצא ישלם שבעתים (שם שם לא), אוגיר דברי תורה ברבים, שנאמר בה מזוקק שבעתיים (תהלים יב ז), את כל הון ביתו יתן (משלי ו לא), שנאמר אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו לו (שה״ש ח ז), החמישי גנב שנמכר בגנבתו. הששי הגונב אחר הגנב, (טז) היינו דאמרי אינשי בתר גנב גנוב וטעמא טעים. השביעי הגונב על מנת להחזיר, והגונב <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> [על מנת למיקט, והגונב] את שלו, אלא שבור שיניו בדין וטול את שלך בפרהסיא.

Verse 4

כי יבער איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אינו חייב עד שיצא מרשותו והזיק.
 שדה או כרם. לחייב על זה בפני עצמו, ועל זה בפני עצמו.
 כי יבער איש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> זה המבעה שבמשנתינו, לשון אכילה, כמו מים תבעה אש (ישעיה סד א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> [שהאש היתה אוכלת את המים, שאע״פ שדרך המים מכבים את האש, בהר סיני מים תבעה אש]. אש לשון נקבה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> וזה מבעה ששולח את בעירה לבער בשדה אחר, ומבעה זה השן.
 את בעירה ובער בשדה אחר. כמו טענו את בעירכם (בראשית מה יז).
 שדה או כרם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מה כרם שיש בו פירות, אף שדה שיש בה פירות.
 ושלח את בעירה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכן אמרו מסר צאנו לבנו ולעבדו ולשלוחו פטור. לחרש שוטה וקטן חייב.
 ובער בשדה אחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> למדנו שאם הגדיש בשדה חבירו שלא ברשות חבירו ואכלתו בהמתו של חבירו פטור, דבעינן בשדה אחר וליכא.
 מיטב שדהו ומיטב כרמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שדהו וכרמו של ניזק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> נאמר שדה למטה, ונאמר שדה למעלה, מה שדה האמור למעלה, שדה של ניזק, דכתיב ובער בשדה אחר, אף שדה האמור למטה מיטב שדהו, שדהו של ניזק.
 מיטב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מלמד שהניזקין שמין להם בעדיות, שמין בית סאה באותה שדה כמה היתה יפה.

Verse 5

כי תצא אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> בא ללמדך שעשה הכתוב את שאין מתכוין כמתכוין, לעשות אונם כרצון, ואת האשה כאיש, לכל הניזקין שבתורה.
 ומצאה קוצים. למה נאמר קוצים, ליתן שיעור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> כדתנן בב״ק, עברה נהר או גדר שהוא גבוה מעשרה טפחיים.
 ונאכל גדיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> הכל כמשמעו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> וכן סואר של קורות, וכן מדבך של אבנים, ושל צרורות שהתקינן לסיד.
 או הקמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> אף האילן במשמע.
 או השדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> אפילו ליחכה את העפר.
 או הקמה או השדה. מה השדה בגלוי, [אף הקמה בגלוי], להוציא הכלים הטמונים בגדיש [והדליקן].
 שלם ישלם המבעיר את הבערה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> לרבות טומטום ואנדרוגינוס. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> ארבעה כללות היה ר׳ שמעון ב״ר אלעזר אומר משום ר' מאיר בניזקין, כל שיש לו רשות למזיק ולא לניזק פטור, לניזק ולא למזיק חייב, לניזק ולמזיק ואפילו מיוחדת, כגון חצר של שותפין והפונדקי, לא לניזק ולא למזיק, כגון רשות אחרת על השן ועל הרגל חייב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ועל השור מועד משלם נזק שלם, ותם משלם חצי נזק.

Verse 6

וכי יתן איש אל רעהו כסף או כלים לשמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> ר׳ ישמעאל אומר עד שיפקוד אצלו ויאמר לו הא לך שמור לי זה, אבל אמר לו תן עיניך בו, הרי זה פטור.
 כסף או כלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מה כסף שדרכו להימנות, אף כל שדרכן להימנות, מיכן אמרו כל טענה שאינה במדה ובמשקל ובמנין אינה טענה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> ד״א כסף או כלים. מה כלים שנים, אף כסף שנים, ומה כסף דבר חשוב, אף כלים דבר חשוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> מיכן אמרו, הטענה שתי כסף.
 לשמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> להביא כל דבר שצריך שמירה.
 וגונב מבית האיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> לפטור הגונב אחר הגנב.
 אם ימצא הגנב ישלם שנים. אימתי בזמן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> (שנמצא) [שלא נמצא] ברשותו, אבל אם (לא) נמצא ברשותו, שומעני ישבע ויהא פטור, ת״ל אם המצא תמצא בידו הגנבה, מכל מקום, לכך נאמר וגונב מבית האיש, לפטור הגונב מאחר הגנב.
 ד״א הגנב ישלם שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> אבל הגזלן אינו משלם אלא קרן, ומה ראה התורה להחמיר על הגנב יותר מהגזלן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> א״ר יוחנן בן זכאי לפי שהגזלן השוה את העבד לקונו, והגנב חלק כבוד לעבד יותר מקונו, כענין שנאמר הוי המעמיקים מה׳ לסתיר עצה וגו' (ישעיה כט טו), ואומר ויאמרו לא יראה יה וגו' (תהלים צד ז).
 ד״א כסף או כלים לשמור. אין שמירה לכסף אלא בקרקע, אבל נתנם לו ערב שבת שאין מספיק להטמינם בקרקע פטור.
 אם ימצא הגנב ישלם שנים. ובעל הבית פטור מכל דבר.
 תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> במס׳ שבועות ארבעה שומרים הן, שומר חנם, והשואל, נושא שכר, והשוכר, שומר חנם נשבע על הכל, והשואל משלם את הכל, נושא שכיר והשוכר, נשבעין על השבורה, ועל השבויה, ועל המתה, ומשלמין את הגנבה ואת האבדה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ואמרי׳ בב״מ מנא הני מילי, דתנו רבנן פרשה ראשונה נאמר בשומר חנם, שניה בשומר שכר, שלישית בשואל, דכתיב וכי ישאל וגו׳, ראשונה בשומר חנם, שהרי בשניה חייב בה גנבה ואבידה ובראשונה לא חייב.

Verse 7

אם לא ימצא הגנב ונקרב בעל הבית אל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> מאן אלהים דיינים. ונקרב בעל הבית אל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> בשבועה.
 אם לא שלח ידו בשבועה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> [שהרי נאמר כאן אם לא שלח ידו, ונאמר בשומר שכר אם לא שלח ידו. מה להלן בשבועה], אף כאן בשבועה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ומה להלן בי״ה אף כאן בי״ה, ומה כאן בבית דין, אף להלן בבית דין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ומה להלן על כל דבר פשע, אף כאן על כל דבר פשע.
 אם לא שלח ידו במלאכת רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> שבית הלל אין מחייבין אלא משעה ששלח בה יד.

Verse 8

על כל דבר פשע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> כלל, על שור על חמור על שה על שלמה, פרט, על כל אבדה חזר וכלל, אי אתה דן אלא כעין הפרט, מה הפרט מפורש בנכסים מטלטלים שאין להם אחריות, אף הכלל אין לי אלא בנכסים מטלטלים שאין להם אחריות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> לא בא הכתוב אלא לחלק בין כסף וכלים ובהמה.
 אשר יאמר כי הוא זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> שפלוני אומר כי הוא זה, ופלוני אומר אינו הוא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מיכן אמרו עד שיהא ההודאה ממין הטענה, והטענה שתי כסף, שנאמר כסף או כלים, מה כלים שנים, אף כסף שנים, ומה כסף דבר חשוב, אף כלים דבר חשוב, וההודאה שוה פרוטה.
 ונקרב בעל הבית אל האלהים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> הרי כאן אחד, עד אלהים יבא דבר שניהם, הרי כאן שנים, אשר ירשיעון אלהים, הרי כאן שלשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> מיכן אמרו דיני ממונות בשלשה, דברי ר׳ יאשיה וכו׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> בפירקא קמא דסנהדרין.
 אשר ירשיען. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> חסר ו, ללמדך אשר ירשיעון אלהים, זה דיין שלישי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> כדתנן דיני ממונות בשלשה, זה בורר לו אחד, וזה בורר לו אחד, ושנים בוררין להם עוד אחד, ומטין על פי אחד, בין לזכות בין לחובה, לכך נאמר אשר ירשיעון אלהים, זה דיין המכריע בין השנים.
 ישלם שנים לרעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> א״ר ישמעאל כאן הוא אומר ישלם שנים לרעהו, ולהלן הוא אומר ושלם אותו בראשו וחמישיתו יוסף עליו (ויקרא ה כד), הא כיצד כל המשלם את הקרן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> [חייב לשלם את החומש, כל שאינו משלם את הקרן] פטור מן החומש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> ד״א ישלם שנים לרעהו. ולא להקדש.

Verse 9

כי יתן איש אל רעהו חמור או שור או שה וכל בהמה לשמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> עד שיאמר לו הילך שמור לי זה, דברי ר' ישמעאל, אבל אם אמר לו תן עיניך בו פטור.
 חמור או שור או שה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> [לחייב על כל אחד ואחד בפני עצמו. חמור או שור או שה]. פרט, וכל בהמה, כלל, נעשה כלל מוסיף על הפרט וריבה הכל.
 ומת. שתהא מיתתו בידי שמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> ונשבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ששברתו חיה.
 או נשבה. ששבאוהו לסטין שאינו להציל, דומיא דמת, מה מת אינו יכול להציל, אף נשבר ונשבה פטור בזמן שאינו יכול להציל, הא אם יכול להציל ולא הציל חייב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> בב״מ שני זאבים אונס, זאב אחד אינו אונס, ובשעת משלחת זאבים, אף זאב אחד אונס וכו׳ הלכתא.
 אין רואה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> בעדים. אין רואה שבועת ה׳ תהיה בין שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> הא אם יש עדים, בעל הבית פטור מכל דבר.

Verse 10

שבועת ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> ביו״ד ה״א, מיכן אתה דן לכל השבועות שבתורה.
 תהיה בין שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> להוציא את היורשין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> מיכן אמרו אין אדם מוריש שבועה לבניו.
 בין שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="76"></i> להוציא את שכנגדו חשוד על השבועה.
 בין שניהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="77"></i> שלא ישביענו הדיין בעל כרחו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="78"></i> ר׳ נתן אומר בין שניהם, מגיד ששבועה חלה על ידי שניהם. בזמן שהמשביע יודע בודאי שלשקר חבירו נשבע, אין ראוי להשביעו.
 אם לא שלח ידו במלאכת רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="79"></i> מה להלן על כל דבר פשע, אף כאן על כל דבר פשע.
 ולקח בעליו ולא ישלם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="80"></i> מיכן אמרו כל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין, חוץ מן המפורשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="81"></i> במס׳ שבועות, השכיר, [והנגזל], והנחבל, ושכנגדו חשוד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="82"></i> [על השבועה, וחנוני על פנקסו, ותנן השכיר כיצד, אמר לו תן לי שכרי שיש לי בידך והוא אומר נתתי], והשכיר אומר לא נטלתי, הרי זה נשבע ונוטל, והני מילי בזמן שתבעו בזמנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="83"></i> [אבל אם עבר הזמן הראוי לו לקבל שכרו, אינו נשבע ונוטל, ואם יש עדים שתבע השכיר בזמנו], והמשכיר היה טוען לו שפרע לו קודם לכך נשבע השביר ונוטל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="84"></i> וא״ר נחמן אמר שמואל לא שנו אלא ששכרו בעדים, אבל שכרו שלא בעדים, מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם, יכול לומר לו שכרתיך ונתתי לך שכרך.

Verse 11

ואם גנוב יגנב מעמו. אין לי אלא גנבה, אבדה מנין, הרי אתה דן, הואיל וגנבה חסרון שמירה, ואבדה חסרון שמירה, אם למדת על גנבה שהוא חייב לשלם, אף אבידה הוא חייב לשלם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="85"></i> תניא אם גנוב יגנב, אין לי אלא גניבה שחייב בה שומר שכר, אבדה מנין, ת״ל ואם גנוב יגנב, מה גנבה כו׳.

Verse 12

אם טרף יטרף יביאהו עד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="86"></i> א״ר יוסי בר יאשיה אם טרף יטרף יביא עדים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="87"></i> שנטרפה באונס ויהא פטור מלשלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="88"></i> ר׳ נתן אומר יביאהו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="89"></i> עד הטריפה, יוליך את הבעלים אצל הטריפה ויהיה פטור מלשלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="90"></i> ואיזה טרפה שפטור מלשלם, טריפת הזאב והארי וכל דבר שאינו יכול להציל, אבל דבר שיכול להציל, כגון שועל וחתול ולא הציל חייב, דבעינן טריפה דומיא דמת שאינו יכול להציל.

Verse 13

וכי ישאל איש מעם רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="91"></i> נתקו הכתוב השואל מכלל שומר, ואמרו ענין בפני עצמו.
 מעם רעהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="92"></i> מגיד שאינו חייב עד שיוציאנו חוץ מרשותו.
 ונשבר או מת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="93"></i> אין לי אלא שבורה או מתה, שבויה מנין, הרי אתה דן, נאמר כאן מיתה, ונאמר להלן מיתה, מה להלן עשה שבויה ושבורה כמיתה, אף כאן נעשה שבויה ושבורה כמיתה, וכל שכן שהוא חייב על הגנבה ואבדה.
 תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="94"></i> בפרק השואל, השואל את הפרה ושאל בעליה עמה וכו׳, למדנו אפילו לא נשאל המשאיל לשואל אלא לפי השעה, או שהשקוהו מים ושאל ממנו בהמתו, או שום כלי ונאבד פטור, שנאמר בעליו אין עמו שלם ישלם, וכתיב ואם בעליו עמו לא ישלם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="95"></i> ותניא ממשמע שנאמר אם בעליו עמו לא ישלם, איני יודע שאם בעליו אין עמו שלם ישלם, אלא לומר לך היה עמו בשעת שאילה אין צריך להיות עמו בשעת שבורה ומיתה, היה עמו בשעה שבורה ומיתה, צריך להיות עמו בשעת שאילה.

Verse 14

אם שכיר הוא בא בשכרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="96"></i> אם למדת על נושא שכר שהוא נהנה, למדת שהוא נשבע על האונסין ומשלם את הגנבה ואת האבדה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="97"></i> [אף שכיר שהוא נהנה ומהנה נשבע על האונסין ומשלם את הגנבה ואת האבדה].

Verse 15

וכי יפתה איש בתולה אשר לא אורשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="98"></i> להוציא את שנתאלמנה או שנתגרשה מן (הנשואין) <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="99"></i> [האירוסין] דברי ר׳ יוסי הגלילי.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="100"></i> המפתה משלם קנס ובושת ופגם, והאונס מוסיף צער, המפתה אם רצה להוציא יוציא, והאונס אם רצה להוציא לא יוציא, אלא שותה בעציצו, ואפילו חגרת ואפילו סומא.
 אשר לא אורשה ושכב עמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="101"></i> נאמר כאן אשר לא אורשה, ונאמר להלן אשר לא אורשה (דברים כב כח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="102"></i> מה להלן נאמר כסף, אף כאן נאמר כסף.
 מהר ימהרנה לו לאשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="103"></i> מלמד שהוא עושה עליו מוהר, ואין מוהר אלא כתובה, שנאמר הרבו עלי מאד מהר ומתן (בראשית לד יב).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="104"></i> ד״א מהר ימהרנה לו לאשה. בראויה לו לאשה הכתוב מדבר, להוציא אלמנה לכהן גדול, גרושה וחלוצה לכהן הדיוט, ממזרת ונתינה לישראל, בת ישראל לממזר ולנתין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="105"></i> מהר ימהרנה לו לאשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="106"></i> שומעני בין שהאב רוצה, בין שאין האב רוצה, תלמוד לומר ואם מאן ימאן אביה לתתה לו.

Verse 16

אם מאן ימאן אביה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="107"></i> אין לי אלא בזמן שיש לה אב, אין לה אב מנין, ת״ל אם מאן ימאן מכל מקום, דברי ר׳ יוסי הגלילי.
 כסף ישקול. לא שמעינן כמה, הרי אתה דן, נאמר כאן כסף, ונאמר להלן כסף (דברים כב כט), מה להלן חמשים כסף, אף מהר הבתולות חמשים כסף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="108"></i> וכן במסכת כתובות, שיהא זה כמהר הבתולות, ומהר הבתולות כזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="109"></i> פירושו וכאן למדנו כמוהר הבתולות, שנא׳ כמהר הבתולות כסף ישקול, למדנו שהם שקלים הם סלעים, אף נאמר כסף שקלים, ומהר הבתולות כזה חמשים כסף, שהרי במהר הבתולות כתיב כסף ישקול, ולא ידענו כמה, אבל למדנו שהם חמשים שהסלע ארבעה דינרים, הרי מאתן זוזי לכתובה דאורייתא, שהזוז הוא הדינר, ויש מפרשים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="110"></i> כמהר, כמה ר׳, שהן מאתן זוזי דכסף.

Verse 17

מכשפה לא תחיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="111"></i> אחד האיש ואחד האשה, אם כן למה נאמר מכשפה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="112"></i> מפני שהנשים מצויות בכשפים יותר מן האנשים, ואין אנו יודעין מה עונש המכשף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="113"></i> אלא א״ר ישמעאל נאמר כאן לא תחיה, ונאמר להלן לא תחיה כל נשמה (דברים כ טז), מה להלן בסייף, אף כאן בסייף, ר׳ עקיבא אומר נאמר כאן לא תחיה, ונאמר להלן אם בהמה אם איש לא יחיה (שמות יט יג), מה להלן בסקילה, אף כאן בסקילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="114"></i> ר׳ אליעזר אומר נאמר מכשפה לא תחיה, וסמוך ליה כל שוכב עם בהמה מות יומת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="115"></i> מה זה בסקילה, אף זה בסקילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="116"></i> וכן הלכה שהמכשף בסקילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="117"></i> דכתיב ואיש או אשה כי יהיה בהם אוב או ידעוני מות יומתו באבן ירגמו אותם דמיהם בם (ויקרא כ כז).

Verse 18

כל שוכב עם בהמה מות יומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="118"></i> למה נאמר, לפי שהוא אומר ואיש אשר יתן שכבתו בבהמה מות יומת (שם שם טוי), ולא ידענו כמה, ת״ל ואת הבהמה תהרוגו, ונאמר להלן הריגה, דכתיב כי הרג תהרגנו ידך תהיה בו בראשונה להמיתו (דברים יג י), מה להלן בסקילה, דכתיב וסקלתו באבנים ומת (שם שם יא), אף כאן בסקילה.

Verse 19

זובח לאלהים יחרם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="119"></i> עונש שמענו, אזהרה מנין, ת״ל לא תשתחוה להם ולא תעבדם (שם ה ט), זביחה בכלל היתה, ולמה יצאת, לומר לך מה זביחה מיוחדת שכיוצא בה עובדים לשמים יהו עליהם חייבים, אף כל שהוא עבודה שכיוצא בה עובדין לשמים חייב.

Verse 20

וגר לא תונה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="120"></i> סמכו ענין גר לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="121"></i> שכל המאנה את הגר כאלו עובד עבודת כוכבים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="122"></i> ד״א וגר לא תונה. לא תוננו בדברים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="123"></i> שלא תאמר לו הפה שהיה אוכל נבלות וטרפות שקצים ורמשים, עכשיו הוגה טעמי תורה, עד עכשיו היו חזירין נושרין מבין שיניך ועובד היית לכל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="124"></i> ואתה עומד ומתריס כנגדו, לכך נאמר לא תונה.
 ולא תלחצנו. בממון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="125"></i> א״ר אליעזר לפי שסיאורו של גר רע, לפיכך התורה מזהרת, ואהבתם את הגר (דברים י יט), ואתם ידעתם את נפש הגר (שמות כג ט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="126"></i> חביבין הגרים שבכל מקום התורה מכנתם בשם ישראל, ישראל נקראו בשם עברים, שנא׳ כי לי בני ישראל עבדים עבדי הם (ויקרא כה נה), וגרים נקראו עבדים, שנאמר להיות לו לעבדים (ישעיה מ ו), ישראל נקראו משרתי אלהים, שנאמר משרתי אלהינו יאמר לכם (שם סא ו), וכן הגרים, שנאמר ובני הנכר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="127"></i> הנלוים אל ה׳ לשרתו (שם נו ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="128"></i> בישראל כתיב ושמרתם את בריתי (שמות יט א), ובגרים כתיב ומחזיקים בבריתי (ישעיה נו ו). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="129"></i> ארבע כיתות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="130"></i> מזומנות לעתיד לבא, זה יאמר לה' אני (ישעיה מד ה), שלא נתערב בו חטא, וזה יקרא בשם יעקב (שם), אלו גרי צדק, וזה יכתוב ידו לה׳ (שם), אלו בעלי תשובה, ובשם ישראל יכונה (שם), אלו יראי שמים.

Verse 21

כל אלמנה ויתום לא תענון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="131"></i> רבה הכתוב נו״ן יתירה, אפילו שאר אדם דברי ר׳ ישמעאל, ר׳ עקיבא אומר כל אלמנה ויתום שדרכן להיענות בם דבר הכתוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="132"></i> זה שאמרו רז״ל תחת ארי ולא תחת כנעני, תחת כנעני ולא תחת חבר, תחת חבר ולא תחת תלמיד חכם, תחת תלמיד חכם ולא תחת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="133"></i> יתום ואלמנה, מפני שדמעתן מצויה.

Verse 22

אם ענה תענה אותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="134"></i> אחד עינוי מרובה, ואחד עינוי מועטת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="135"></i> וכבר היה ר' שמעון ור׳ ישמעאל יוצאין ליהרג, אמר לו ר׳ שמעון, ישמעאל לבי יוצא שאין אני יודע על מה אני נהרג, אמר לו ר׳ ישמעאל מימיך לא בא אצלך אדם לדון או לשאילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="136"></i> ושהותו עד שתהא גומע כוסך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="137"></i> או נועל סנדלך, או עד שתהא עוטף טליתך, והתורה אמרה אם ענה תענה אותו, אחד עינוי מרובה, ואחד עינוי מועטת, ובדבר הזה אמר לו רבי נחמתני. וכשנהרגו ר׳ שמעון ור׳ ישמעאל, אמר להם ר׳ עקיבא לתלמידיו התקינו עצמכם לפורענות, שאילו טובה היתה עתידה לבוא בדורינו, לא היינו מקבלין אנו אותה תחלה, אלא ר׳ שמעון ור׳ ישמעאל, ועכשיו גלוי וידוע היה לפני מי שאמר והיה העולם, שפורענות גדולה עתידה לבא בדורינו, ונסתלקו אלו מבינותינו, שנאמר הצדיק אבד וגו' (ישעיה נז א), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="138"></i> וכתיב ואתם קרבו הנה בני עוננה (שם שם ג).
 כי אם צעק יצעק אלי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="139"></i> כל זמן שהוא צועק אני שומע.
 שמע אשמע צעקתו. ממהר אני להיפרע על ידי שהוא צועק, יותר ממי שאינו צועק, וקל וחומר אם כשהיחיד כך, כשהרבים צועקים לא כל שכן.

Verse 23

וחרה אפי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="140"></i> זה גלות ועצירת גשמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="141"></i> וחרה וחרה לגזירה שוה.
 והיו נשיכם אלמנות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="142"></i> ממשמע שנאמר והרגתי אתכם בחרב, למדנו שנשיכם אלמנות, ומה ת״ל נשיכם אלמנות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="143"></i> אלא כענין שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="144"></i> ותהיין צרורות עד יום מותן אלמנות חיות (ש״ב כ ג).
 ובניכם יתומים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="145"></i> יתומין ולא יתומין ממש, שאין ב״ד מניחים אותם לנכסי אביהן בחזקת שהן קיימין, גדול מדת הדין, שתחלת הפרשה הזאת התחילה בדין, ובסוף גמר בעונשה, וכן הוא אומר אמת ומשפט שלום שפטו בשעריכם (זכריה ח טז), ואומר משפט אמת שפוטו (שם ז ט), ואומר שמרו משפט ועשו צדקה (ישעיה נו א).

Verse 24

אם כסף תלוה את עמי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="146"></i> ר׳ ישמעאל אומר חובה, דכתיב והעבט תעביטנו (דברים טו ח), חובה ולא רשות.
 אם כסף תלוה. כסף בכסף אתה מלוה, ולא פירות בפירות, ולא כסף ופירות בכסף.
 את עמי. ישראל וכנעני עומדין לפניך ללות, ישראל קודם את הכנעני, עני ועשיר, עני קודם, ענייך ועניי עירך, ענייך קודמין, שנאמר עמך, עניי עירך, ועניי עיר אחרת, עניי עירך קודמין.
 לא תהיה לו כנושה. שלא תראה לו בכל זמן שלא יתבייש.
 לא תשימון עליו נשך. זו אזהרה לערב ולעדים שהן גורמין לך, אזהרה למלוה מנין, ת״ל אל תקח מאתו נשך ותרבית (ויקרא כה לו), אזהרה ללוה מנין, שנאמר את כספך לא תתן לו בנשך (שם שם לז), מיכן אמרו המלוה ברבית עובר בחמשה לאוין, משום לא תתן, לא תקח, ולא תהיה לו כנושה, ולא תשימון עליו נשך, ולפני עור לא תתן מכשול, ר' מאיר אומר המלוה ברבית ואומר לסופר בוא וכתוב, ולעדים באו וחתומו, הרי זה נותן ממונו ואומר כתבו עליו שאין לו חלק באלהי ישראל, ורבית קצוצה יוצא בדיינין, וגובה את הקרן, ואינו גובה את הרבית, ומעות של יתומים אסור להלוות ברבית, אבל קרוב לשכר ורחוק להפסד מותר, ועד היכן חומר הרבית, אפילו לא היה נהוג להקדים לו שלום, ומשלוה הימנו מקדים לו שלום, הוא רבית דברים ואסור, ואזהרתו מנשך כל דבר אשר ישך (דברי׳ כג כ), להביא רבית מוקדמת ורבית מאוחרת, מוקדמת, כגון שהיה בדעתו ללות הימנו והיה משגר לו דורונות כדי שילוונו, ומאוחרת לאחר שפרע לו ממונו היה משגר לו מנחות שעל שהיה מעות חבירו בטילות אצלו, וכללא דרביתא כל אגר נטר ליה אסור, וכולהו מתפרשי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="147"></i> בב״מ בפרק איזהו נשך.

Verse 25

אם חבל תחבול שלמת רעך עד בא השמש תשיבנו לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="148"></i> זה כסות יום, כגון מלבושו וטליתו, כסות לילה מנין, כגון השמיכות המצועות הכר והכסת, ת״ל השיב תשב לו את העבוט כבוא השמש (שם כד יג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="149"></i> מיכן אמרו מחזירין כסות יום ביום, וכסות לילה בלילה.

Verse 26

כי היא כסותה לבדה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="150"></i> זו טלית.
 היא שמלתו לעורו. זה חלוקו.
 במה ישכב. זה המצע.
 ר׳ נתן אומר הרי שהיה חייב לחבירו מנה, ועליו כסות במאתים, לא יאמר לו מכור כסותך והתכסה בשל מנה ותן לי מנה, לכך נאמר כי היא כסותה לבדה כסותה כאשר הוא שלא יחליפנו, כסותה מלא.
 והיה כי יצעק אלי ושמעתי. לאלתר.
 כי חנון אני. ברחמים בראתי את עולמי.

Verse 27

אלהים לא תקלל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="151"></i> אזהרה למברך השם, שהרי עונש שמענו, דכתיב ונוקב שם ה׳ מות יומת (ויקרא כד טז), דברי ר׳ עקיבא, ר׳ ישמעאל אומר אזהרה זו לדיינים, שנאמר עד אלהים יבא דבר שניהם (שמות כב ח), מיכן אמרו יש מדבר דבר אחד וחייב בארבעה דברים, כגון בן נשיא שקילל את אביו חייב בארבעה דברים, משום אביו, ומשום נשיא, ומשום דיין, ומשום בעמך לא תאור.

Verse 28

מלאתך ודמעך לא תאחר. מלאתך אלו הבכורים שנוטלים מן המלאה, ודמעתך זו תרומה שמדמעת את התבואה כל זמן שמעורב בה.
 לא תאחר. שלא תקדום שני לראשון, ולא ראשון לתרומה, ולא תרומה לבכורים, שהרי בכורים נקרא ארבעה שמות, ראשית, בכורים, תרומה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="152"></i> ודמעה, ותרומה נקרא שלשה שמות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="153"></i> ראשית, תרומה, ומעשר, ומעשר ראשון שתי שמות, תרומה, ומעשר, ומעשר שני לא נקרא אלא שם אחד, לכך נאמר מלאתך ודמעך לא תאחר, שלא יקדום הנקרא שלשה שמות לנקרא ארבע, והנקרא שתים לנקרא שלשה, והנקרא אחד לנקרא שנים.
 בכור בניך תתן לי. כמשמעו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="154"></i> להיות פודהו ונותן דמיו לכהן.

Verse 29

כן תעשה לשורך לצאנך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="155"></i> הקיש בכור אדם לבכור בהמה, מה בהמה הנפלים פוטרים בה את הבכורה, אף אדם הנפלים פוטרין בו את הבכורה.
 שבעת ימים יהיה עם אמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="156"></i> שלא תאמר תחת אמו ממש, ת״ל עם אמו אף להלן תחת לא תחת ממש.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="157"></i> ד״א עם אמו. שלא יינקו אלא מן החולין מיכן לכל הקדשים להיות יונקים מן החולין.
 ביום השמיני תתנו לי. להוציא מחוסר זמן.
 ביום השמיני. מיום השמיני ולהלן, שלא תאמר אם לא ניתנו בשמיני, שוב אינו נותנו אלא משמיני ואילך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="158"></i> [נותנו, אלא שמצוה בשמיני, כיוצא בו וביום השמיני ימול, מצות בשמיני ומשמיני ואילך].

Verse 30

ואנשי קודש תהיון לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="159"></i> ר׳ ישמעאל אומר כשאתם קודש תהיון לי. איסי בן יהודה אומר כשהמקום מחדש מצוה לישראל הוא מוסיף להן קדושות.
 ובשר בשדה טרפה לא תאכלו. בבית מנין, ת״ל נבלה וטרפה (ויקרא יז טו), מה נבלה בין בבית ובין בשדה, אף טרפה בין בבית ובין בשדה, אלא שדבר הכתוב בהווה, כיוצא בדבר אשר לא יהיה טהור מקרה לילה (דברים כג יא), דבר הכתוב בהווה, וה״ה למקרה יום, כיוצא בדבר לא תבשל גדי בחלב אמו (שמות מ יט), וה״ה לכל בהמה וחיה, אלא שדבר הכתוב בהווה, אף כאן דבר הכתוב בהווה, שכן דרך הבהמה לטרף בשדה. נאמר לא תאכלו כל נבלה (דברים כא ל), ונאמר טרפה לא תאכלו, מה נבלה שהיא מתה קרויה נבלה, ואף שנתנבלה בשחיטתה קרויה נבלה, אף טרפה שנטרפה בשדה קרויה טרפה, נטרפה בגופה משמונה עשר טריפות ששנינו במשנת אלו טריפות במס׳ חולין קרויה טרפה.
 לכלב תשליכון אותו. ללמדך שאין הקב״ה מקפח שכר כל בריה, לפי שכתוב ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב לשונו (שמות יא י), אמר הקב״ה תנו להם שכרם, לכלב תשליכון אותו, אם שכר החיה לא קפח, שכר אדם לא כל שכן.
 דרשה לכלב תשליכון אותו, וסמוך ליה לא תשא שמע שוא, שכל המשיא עדות שוא, ראוי להשליכו לכלבים.





Verse 1

לא תשא שמע שוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> הרי אזהרה למקבל לשון הרע.
 ד״א לא תשא שמע שוא. אזהרה לדיין שלא ישמע דברי בעל דין אחד, עד שיהא שם בעל דין חבירו, שנאמר עד אלהים יבא דבר שניהם (שם ב ח).
 (א) ד״א לא תשא שמע שוא. קרי ביה לא תשיא, אזהרה לבעל דין שלא יטעום דבריו לדיין, עד שיבא חבירו בעל דינו, שנאמר ועמדו שני האנשים אשר להם הריב (דברים יט יז).
 אבא חנן אומר מנין שראוי לענות אמן אחר שבועות הדיינין, שנאמר לא תשא שמע שוא.
 אל תשת ידך עם רשע. שאם אמר לו חבירו, פלוני חייב לי מאתים, ולי עד אחד בוא והצטרף עמו ותטול אתה מנה ואני מנה, לכך נאמר אל תשת ידך עם רשע, וכן הרב שאמר לתלמידו יודע אתה שאפילו היו נותנין לי כל ממון שבעולם איני מכזב, אלא איש פלוני חייב לי מנה, ואין לי אלא עד אחד, בוא והצטרף עמו כדי שאקח את שלי, לכך נאמר אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, ונקיי הדעת שהיו בירושלים, לא היו חותמין על השטר אלא אם כן יודעים מי חותם עמהם, וכן בדין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וכן בסעודה.

Verse 2

לא תהיה אחרי רבים לרעות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> יכול תהיה אחריהם לטובה, ת״ל לא תענה על רב לנטות, אמרה תורה הרוג על פי עדים, והרוג על פי מטין, מה עדים בשנים, אף מטין בשנים. שהרי דיני נפשות בעשרים ושלשה, אחד עשר מחייבים, ושנים עשר מזכין זכאי, אחד עשר מזכין, ושנים עשר מחייבין מוסיפים עליהם שנים עד שבעים ואחד, שלשים וחמשה מזכין, ושלשים וששה מחייבין חייב, אבל מתחלה אחד עשר מחייבין ואחד עשר מזכין ואחד אומר איני יודע, הרי זו אזהרה לדיין שלא יטה אלא ע״פ זכות, מיכן אמרו מטין על פי עד אחד לזכות, וע״פ שנים לחוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ומנין שאין מתחילין אלא מן הצד, ת״ל לא תענה על ריב על רב כתיב.

Verse 3

ודל לא תהדר בריבו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אבא חנין אומר משום ר׳ אלעזר בלקט שכחה ופאה הכתוב מדבר.

Verse 4

כי תפגע שור אויבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> יכול עד שיפגע בו, ת״ל כי תראה (להלן פסוק ה) ואיזה שיעור פגיעה שיש בה ראייה, שיערו חכמים אחד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> משבעה [ומחצה] במיל וזהו ריס.
 שור אויבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> זה ישראל חבירו שעשה עמו מריבה ואויבו לפי השעה.
 או חמורו תועה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אין תועה אלא חוץ לתחום, וכן הוא אומר והנה תועה בשדה (בראשית לז טז).
 השב תשיבנו לו. אפילו מאה פעמים, ובמשנה תורה כתוב ואם לא קרוב אחיך אליך ולא ידעתו וגו׳ (דברים כב ב) עד שתדרשנו אם רמאי הוא ואם לאו, והשבותו לו (שם), שאם היתה היציאה אוכלת יותר מדמיה ראה היאך תשיבנו לו.
 מציאת עצמו מנין, ת״ל והשבותו לו, שאם מצא את חבירו תועה חייב הוא להדריכו בדרך ישרה.

Verse 5

כי תראה חמור שונאך. השונא מלשון אויב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> אלא ששינה הכתוב בדבור, כמו משפטי ודיני (תהלים ט ה), וכמו עצמיו אפיקי נחושה גרמיו [כמטיל ברזל] (איוב מ ח).
 כי תראה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> וכתיב כי תפגע, פגיעה שיש בה ראייה שיערו חכמים ריס אחד משבעה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> [ומחצה] במיל.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> רובץ. ולא רבצן.
 תחת משאו. ולא שהטעינו יותר על משאו.
 וחדל מעזוב לו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> פעמים שאתה חדל ופעמים שאין אתה חדל, חמור של ישראל ומשאו של כנעני עזב תעזוב, חמור של כנעני ומשאו של ישראל וחדלת מעזוב לו.
 עזוב תעזוב. זו פריקה.
 הקם תקים. זו טעינה, ומה לשון עזב שיפרוק המשא ויעזבהו, ואם צריך לטעון יטעון, שנאמר הקם תקים.
 עזב תעזוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אפילו מאה פעמים.
 ד״א עזב תעזוב. השנאה.
 עמו. בזמן שהוא משתדל עמך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מיכן אמרו חכמים הלך וישב לו ואמר הואיל ועליך מצוה, אם אתה רוצה פרוק אתה יחידי, לכך נאמר עמו, שישתדל גם הוא בדבר שלו.

Verse 6

לא תטה משפט אביונך בריבו. אמרו חכמים, אעפ״י שאין מקרא יוצא מדי פשוטו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> נדרש אביון במצות שאע״פ שהוא רשע ובא לדון עם הצדיק לא תאמר הואיל ורשע הוא יטו דינו, ת״ל לא תטה משפט אביונך בריבו.

Verse 7

מדבר שקר תרחק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> זו אזהרה ללשון הרע.
 ד״א אזהרה לדיין שלא ישב אצלו דיין בור. ר' נתן אומר אזהרה לפורש מן המצות, ת״ל מדבר שקר תרחק, וכה״א ומוצא אני מר ממות (קהלת ז כו), זו מינות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ד״א מדבר שקר תרחק. מדבר על חכם שהוא יושב ושומע שחבירו אומר הלכה כראוי ואומר הרי אני פורצה וסותרה מידו וחוזר ובונה אותה בשביל שאקרא חכם, ת״ל מדבר שקר תרחק.
 ונקי וצדיק אל תהרוג. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> הרי שיצא מבית דין זכאי ונקי, ואומר אחד יש לי לומר עליו חובה, מנין שאין מחזירין אותו, ת״ל ונקי וצדיק אל תהרוג, ומנין שאם יצא מבית דין חייב, ואמר אחד יש לי ללמוד עליו זכות, שמחזירין אותו, ת״ל ונקי וצדיק אל תהרוג.
 כי לא אצדיק רשע. כי לא ארשע צדיק מיבעיא ליה, אלא חזר על ונקי אל תהרוג, שאע״פ שיצא מבית דין זכאי וחייב לפני, אני גובה דינו, שנאמר כי לא אצדיק רשע, וקל וחומר כי לא ארשע צדיק, לפי שמדה טובה מרובה ממדת פורענות.

Verse 8

ושחד לא תקח. למה נקרא שמו שחד, שהוא חד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> לפיכך הזהירה תורה אפי׳ אמר הריני נוטל ממונו ואיני מטה את דינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ת״ל ושחד לא תקח, ואפילו שוחד דברים.
 כי השוחד יעור פקחים. פקחים בתורה, וחכמים בדעת.
 ויסלף דברי צדיקים. אם את הפקחים בתורה יעור, קל וחומר להדיוטים, ואם מסלף דברי צדיקים, קל וחומר לרשעים.
 ד״א פקחים. במשמעו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> מיכן אמרו כל הנוטל ממון ומטה הדין, אינו נפטר מן העולם עד שיחסר מאור עיניו.
 ויסלף דברי צדיקים. המצודקים מהר סיני, וזה מטהר את הטמא, ומטמא הטהור.

Verse 9

וגר לא תלחץ. בממונו.
 ואתם ידעתם את נפש הגר כי גרים הייתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> היינו דאמרי אינשי מילתא [גנאה] דאית בך קדום ואימא ליה.

Verse 10

ושש שנים תזרע את ארצך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שלא תצטרך נרה שנה וזורעה שנה, אלא שש שנים תזרע.
 ואספת את תבואתה. זו רמז לברכה שמשולחת במעשה ידיהם.
 ד״א ואספת את תבואתה. להביא פירות ערב שביעית שנכנס לשביעית שהן כפירות שביעית, ומנין לפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> [שהן כפירות שביעית], ת״ל ויתרם תאכל חית השדה.

Verse 11

והשביעית תשמטנה ונטשתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> תשמטנה מעבודתה, ונטשתה באכילתה, אין לי אלא פירות, עשבים מנין, ת״ל ונטשתה מכל מקום.
 ואכלו אביוני עמך. כתוב אחד אומר ואכלו אביוני עמך, וכתוב אחד אומר והיתה שבת הארץ לכם לאכלה לך ולעבדך ולאמתך (ויקרא כה ו), הא כיצד, כשהפירות מרובין הכל אוכלין, וכשהפירות מועטין לך ולעבדך ולאמתך. ר׳ יהודה בן בתירה אומר עד שלא הגיע שעת הביעור מבערין אותו עניים ועשירים, וכשהגיע שעת הביעור מבערין אותו עניים ואין מבערים אותו עשירים.
 ויתרם תאכל חית השדה. לפוטרו מן המעשר בא הכתוב, כן תעשה לכרמך לזיתך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> הרי אתה צריך להיות דן משניהם בנין אחד, מה כרם וזית שהם גדילין על מי שביעית והם כפירות שביעית, אף כל שגדל על מי שביעית, הרי הן כפירות שביעית.

Verse 12

ששת ימים תעשה מעשיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> למה נאמר שבת בענין שביעית. שלא תסתרס שבת בראשית ממקומה, לכך נאמר וביום השביעי תשבות, אף על פי שהשביעית קרויה שבת, שבת בראשית לא נעקרה ממקומה, כיוצא בו נאמר שבת במועדים, שאע״פ שנקראו המועדים שבת, שבת בראשית לא נעקרה ממקומה.
 למען ינוח שורך וחמורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> הוסיף לו הכתוב נייח אחר להיות תולש מן הקרקע ואוכל, לפי שהוא זה נייחו ולא שיהא הפרש בבית.
 וינפש בן אמתך. זה עבד ערל.
 והגר, זה גר תושב שהוא בשבת כישראל ביום טוב, הלוקח עבדים ערלים מן העובדי כוכבים, הרי הן בשבת כישראל בחולו של מועד, ועושין יין נסך עד שתשקע עבודת כוכבים מפיהם.

Verse 13

ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו. להביא סידור השלחן והמנורה והמזבחות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> ר׳ מאיר אומר לעשות דבר תורה חובה עליך, ר׳ אליעזר אומר לעשות מצות עשה חובה כמצות לא תעשה.
 ושם אלהים אחרים לא תזכירו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שלא יאמר להכירו שמור לי בצד עבודת כוכבים פלונית, ואני אשמור לך בצד עבודת כוכבים פלונית.
 ולא ישמע על פיך. שלא יגרם לאחרים לישבע בעבודת כוכבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> מיכן אמרו חכמים אסור לאדם לעשות שותפות עם כנעני גזירה שמא יתחייב לו שבועה, ונשבע לו בעבודת כוכבים שלו, והתורה אמרה לא ישמע על פיך.

Verse 14

שלש רגלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> ולהלן הוא אומר שלש פעמים (דברים טז טז), שלא תאמר כל זמן שארצה ובלבד שיהיה שלש, ת״ל בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות (שם).
 שלש רגלים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> פרט לבעלי קבים, ולהוציא את החיגר והסומא החולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> והקטן, ושאין יכול לעלות ברגליו.
 תחג לי בשנה. לשם קודש.

Verse 15

את חג המצות תשמור. מה כתוב למעלה מן הענין ושם אלהים אחרים (פסוק יג), וכתיב את חג המצות תשמור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> [ללמדך כל המבזה את המועדים כאילו עובד עבודת כוכבים].
 שבעת ימים תאכל מצות כאשר צויתיך למועד חודש האביב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מיכן היה ר׳ יהודה בן בתירה אומר שלא תהא מביא אלא בחדש האביב, ואם לא השיגה התבואה מעברין את השנה.
 כי בו יצאת ממצרים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> להביא מה גרם.
 ולא יראו פני ריקם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> בזבחים, ושמא תאמר שלמים לא אלא בעולות, וכן הדין שלא יהא שלהן שלך מלא, ושלחן רבך ריקן.

Verse 16

וחג הקציר. זה חג השבועות.
 וחג האסיף. זה חג הסוכות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ולא נאמרו הרגלים בענין שביעית, שלא יסתרו רגלים ממקומם.

Verse 17

שלש פעמים בשנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> אין פעמים אלא רגלים, וכן הוא אומר תרמסנה רגל רגלי עני פעמי דלים (ישעיה כו ו), שלא יעלו אלא ברגליהם, ובה״א מה יפו פעמיך בנעלים בת נדיב (שה״ש ז נ).
 יראה כל זכורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> להוציא את הנשים, כל להוציא אף טומטום ואנדרוגינוס שאינן בכלל זכר.
 אל פני האדון ה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> ולהלן הוא אומר האדון ה׳ אלהי ישראל (שמות לד כג), שאע״פ שהוא אדון לכל באי העולם, על ישראל ייחד שמו ביותר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כיוצא בו כה׳ אלהינו, יותר מכל באי העולם, כיוצא בדבר אלהים אלהיך אנכי (תהלים נ ז), אלהים אני לכל באי העולם, ולא ייחדתי שמי אלא על ישראל.

Verse 18

לא תזבח על חמץ דם זבחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> לא תשחט את הפסח ועדיין חמץ קיים, דברי ר׳ ישמעאל.
 ולא ילין חלב חגי עד בקר. לימד על החלבין שהן נפסלין בלינה על גבי הרצפה.

Verse 19

ראשית בכורי אדמתך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> למה נאמר, שלא תאמר הרי כתוב ולקחת מראשית כל פרי האדמה, ואין לי אלא פירות דרך בכורים משקין מנין, ת״ל ראשית בכורי אדמתך, ומה הפרש בין אלו לאלו, אלא שעל הפירות קורין ועל המשקין אין קורין.
 לא תבשל גדי בחלב אמו. והוא הדין לכל בהמה וחיה, אלא שדבר הכתוב בהווה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> א״ר ישמעאל שלש פעמים נאמר לא תבשל גדי, כנגד שלש בריתות שכרת עם ישראל, בחורב, ובערבות מואב, ובהר גריזים והר עיבל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> ר׳ יונתן אומר אחת לבהמה, ואחת לחיה ואחת לעופות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> ר׳ שמעון בן יוחאי אומר, אחת לאיסור אכילה ואחת לאיסור הנאה, ואחת לאיסור בישול.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> ד״א שלא תאמר הואיל ונאמר לא תבשל גדי עם הבכורים לא יהא נוהג אלא בזמן שהבכורים נוהגין, לכך נאמר לא תאכל כל נבלה וגו׳ (דברים יד כא), ונאמר לא תבשל גדי (שם), מה נבלה נוהג איסורה בין בארץ בין בחוצה לארץ, אף איסור בשר בחלב נוהג בין בארץ ובין בחוצה לארץ, ואומר לא תאכל הנפש עם הבשר (שם יב כג), להביא בשר בחלב שהוא אסור באכילה, שהרי הדם נעכר ונעשה חלב.
 לא תבשל גדי בחלב אמו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> רבי אומר אין לי אלא גדי שאר בהמה מנין, נאמר כאן אמו, ונאמר להלן תחת אמו (ויקרא כב כז), מה אמו האמור להלן, בשור שה ועז הכתוב מדבר, אף כאן בשור וכשב ועז הכתוב מדבר, ואין לי אלא חולין, מוקדשין מנין, ת״ל בית ה׳ אלהיך לא תבשל גדי אפילו מוקדשין.

Verse 20

הנה אנכי שולח מלאך לפניך. לא הוא המלאך שנאמר בו ויסע מלאך האלהים ההולך לפני מחנה ישראל (שמות יד יט), אלא זה מלאך אחר שאמר לו הקב״ה למשה הנה אנכי שולח מלאך לפניך. בזכותך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> לפיכך הוציאו הכתוב בלשון יחיד.
 לשמרך בדרך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> זה המלאך מיכאל, הממונה על ישראל, הוא שבא בימי יהושע, שנאמר אני שר צבא ה׳ עתה באתי (יהושע ה יד), וכתיב כי אם מיכאל שרכם (דניאל י כא), והוא שעתיד לבא, שנאמר בעת ההיא יעמוד מיכאל השר הגדול העומד על בני עמך (שם יב א).
 לשמרך בדרך. מן הכנענים ומן המזיקין. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> ומהו שמי בקרבו (פסוק כא), שכל המלאכים נקראים בשם אל, מיכאל רפאל גבריאל.
 כי לא ישא לפשעכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> לפי שהוא שליח, וכל מה ששליח משתלח לעשות הוא עושה, אינו יכול לשאת לכם פנים, שנאמר ישא ה׳ פניו אליך (במדבר ו כו),והוא שאמר משה לפני הגבורה, אם אין פניך הולכים אל תעלנו מזה (שמות לג מו), אמר לפניו רבונו של עולם, אל תמסרנו בידי מלאך, אמר לו הקב״ה אפילו מלאך לא אשלח, אלא הצרעה בלבד, דורשי רשומות אמרו הנה אנכי שולח מלאך לפניך, הם לוחות הברית הנתונות בארון הקודש לשמרך בדרך, שנאמר וארון ברית ה׳ נוסע לפניהם דרך שלשת ימים לתור להם מנוחה (במדבר י לג), שהיה ממיך את ההרים, ומגביה את העמקים, ומשוה הדרך, והורג כל המזיקין, וכן מצינו כשנלקח ארון הברית בשדה פלשתים היתה יד ה׳ על הפלשתים.
 ולהביאך אל המקום אשר הכינותי. אע״פ שעתיד, כאלו זכינו, לפי שגזירת מלכו של עולם משאמרה כבר נעשית, וכה״א מקדש ה׳ כוננו ידיך (שמות טו יז), ועדיין לא היה, וכתבו הכתוב כאלו היה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> חכמי ישראל אמרו מיכן ראיה שמקום מקדש של מטה מכוון כנגד מקדש של מעלה, וכה״א ירושלים הבנויה כעיר שחוברה לה יחדו (תהלים קכב ג),ואומר אין זה כי אם בית אלהים וזה שער השמים (בראשית כח יז).

Verse 21

השמר מפניו. שלא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך.
 ושמע בקולו. אלו המצות שבלוחות הברית.
 אל תמר בו. אל תמירהו באדון אחר.
 אל תמר בו. אל תוסיף על דברי תורה ולא תגרע ממנו.
 כי לא ישא לפשעכם. כלומר אם תעבור על דברי תורה, לא ישא הקב״ה לפשעכם, שנאמר כי לא ינקה ה׳ את אשר ישא (שמות כ ז), וכתיב ונקה (שם לד ז), הא כיצד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> מנקה הוא לשבים, ואינו מנקה לשאינן שבין. חזר הלשון לדבר בלשון רבוי, שחטא אחד גורם לחטאות מרובות, שנאמר הוי מושכי העון בחבלי השוא (ישעיה ה יח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> החטא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> מתחלה דומה לחבל חלש, וסופו עתיד להיות כעבות העגלה.
 כי שמי בקרבו. אלו עשרת הדברות שכתוב בלוחות, שחמשה פעמים כתיב בחמשה הדברים הראשונים ה׳ אלהיך, אנכי ה׳ אלהיך (שמות כ ב), כי אנכי ה׳ אלהיך (שם שם ה), את שם ה׳ אלהיך (שם שם ו), שבת לה' אלהיך (שם שם י), אשר ה׳ אלהיך (שם שם יב), ובחמשה לא נאמר בהם ה' אלהיך, ה' מדת רחמים, אלהיך זו מדת הדין. כנגד חמשה שיש בהם קום עשה, הייחוד, ובטול עבודת כוכבים, ובשמו תשבע, זכירת שבת, כיבוד אב ואם כתיב ה׳, וכנגד חמשה לאוין, לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, לא תענה, לא תחמוד, כתיב חמש פעמים ה׳ אלהיך, לכך נאמר כי שמי בקרבו.

Verse 22

כי אם שמוע תשמע בקולו. אם תשמע דבר אחד, סופך שאתה שומע דברים הרבה.
 ועשית כל אשר אדבר. אלו עשרת הרברות. כל אשר אדבר, אלו שאר המצות שהיה עתיד ליתן לישראל באהל מועד ובערבות מואב על ירדן ירחו.
 ואיבתי את אויביך וצרתי את צורריך. אע״פ שמשמעות הכתוב עבר הוא עתיד ואיבתי ואצרר, שכל הבטחות של הקב״ה כאלו נעשו בשעת הבטחה, שנאמר ההוא אמר ולא יעשה (במדבר יג כט).
 ואיבתי. עתה.
 וצרתי. לעתיד לבא לימות המשיח, שנאמר ועת צרה היא ליעקב וממנה יושע (ירמיה ל ז).
 ד״א ואיבתי את אויביך. אלו סיחון ועוג.
 וצרתי את צורריך. אלו שלשים ואחד מלכים.

Verse 23

כי ילך מלאכי לפניך וגו׳. לרבות הגרגשי, ד״א והכחדתיו. כאיש אחד אכחידם.

Verse 24

לא תשתחוה לאלהיהם ולא תעבדם. חזר עוד להזהירם על עבודת כוכבים, כל פרשה שנאמרה ונשנית נתחדש בה דבר, וזו היא חידושה.
 כי הרס תהרסם ושבר תשבר מצבותיהם. זו ביטול עבודת כוכבים.

Verse 25

ועבדתם את ה׳ אלהיכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> זו תפלה, שנאמר עבדו את ה׳ ביראה (תהלים ב יא).
 וברך את לחמך ואת מימיך. של כל אחד ואחד, שלא יהיה נצרכים זה לזה.
 ואת מימיך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> זו היין הוציא הכתוב בלשון מים, מיכן אמרו כל בית שאין היין נשפך בתוכו במים אינו בכלל ברכה.
 והסירותי מחלה מקרבך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ארז״ל שמונים ושלשה חלאים תלויים במרה, מנין מחלה, וכולם פת שחרית וקיתון של מים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מעברתן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> מיכן אמרו השכם ליכל בקיץ שחרית מפני החמה, ובחורף מפני הצינה, ואם תאמר הא כתיב אי לך ארץ שמלכך נער ושריך בבוקר יאכלו (קהלת י טז), פסוק זה שלמה אמרו על משכימי בבקר שכר ירדופו ושותין ומשתכרין ומבטלין תורתן, אבל כדי ליישב דעתו של אדם שלא ינזק, מעט פת בקיתון של מים, לא אסרה תורה, ועליו הכתוב אומר והחכמה תחיה בעליה (שם ז יב), (סה) וכן אמרו רבותינו ז״ל שעה ששית מאכל תלמידי חכמים, והוא דטעים מידי בצפרא.

Verse 26

לא תהיה משכלה ועקרה בארצך. זו ארץ ישראל.
 את מספר ימיך אמלא. בכל מקום. את מספר ימיך אמלא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> מלמד שהקב״ה ממלא שנותיהן של צדיקים מיום ליום ומחדש לחדש.

Verse 27

את אימתי אשלח לפניך. זו פחד הלב, שנאמר תפל עליהם אימתה ופחד (שמות טו טז), לא תהא אומה ולשון שולטת בהם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> והמותי. כמו והממתי.
 את כל העם אשר תבא בהם. אלו הכנעניים וכל מלכי האמורי.
 ונתתי את כל אויביך אליך עורף. שנאמר ורדפו מכם חמשה מאה (ויקרא כו ח).

Verse 28

ושלחתי את הצרעה לפניך וגרשה וגו׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> כיצד האמוריים מתים, א״ר לוי שתי צרעיות היה מזווג הקב״ה לכל אחד ואחד ושפכות הצרעה ארס לתוך עינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ומסמתן מלמעלה, ומסרסתן מתחת, שנאמר ואנכי השמדתי את האמורי מפניהם אשר כגבה ארזים גבהו וחסון הוא כאלונים ואשמיד פריו ממעל ושרשיו מתחת (עמוס ב ט).

Verse 29

לא אגרשגו מפניך בשנה אחת. ארבעה לפניך כתיב בפרשה, מלאך לפניך (פסוק כ), מלאכי לפניך (פסוק כג), אשלח לפניך (פסוק כז), הצרעה לפניך (פסוק כח), כנגד ארבעה דגלים.
 לא אגרשנו מפניך, לא מפני שאין היכולת, אלא פן תהיה הארץ שממה, כלומר שבני אדם הם יישובו של עולם.
 ורבה עליך חית השדה. שכל זמן שבני אדם יוצאין לפעלם החיות רובצין במעונתן, שנאמר תזרח השמש יאספון ואל מעונתם ירבצון יצא אדם לפעלו (תהלים קד כב כג).

Verse 30

מעט מעט אגרשנו מפניך. אלו פרין ורבין, ואלו מתמעטין.
 עד אשר תפרה ונחלת את הארץ. שנאמר וזרע עבדיו ינחלוה ואוהבי שמו ישכנו בה (שם סט לז), וכן הוא אומר ואלה הגוים אשר הניח ה׳ לנסות בם את ישראל (שופטים ג א).

Verse 31

ושתי את גבולך מים סוף ועד ים פלשתים וממדבר עד הנהר. זה נהר פרת, וכה״א עד הנהר הגדול נהר פרת (בראשית טו יח),כל ארץ החתים עד הים הגדול מבוא השמש יהיה גבולכם (יהושע א ד), זה הפסוק עתיד להיות לימות המשיח, שנא' וירד מים עד ים ומנהר עד אפסי ארץ (תהלים עב ח), לפי שלא מצינו גבול ארץ ישראל ממדבר עד הנהר, ולא מים סוף עד ים פלשתים, אלא ודאי לעתיד לבא.
 כי אתן בידכם את כל יושבי הארץ וגרשתמו מפניך. על מנת שתגרשם מפניך.
 וגרשתמו. זה מצוה על המלך, לפי שהוא מלהחמות חובה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> זש״ה ואני אמרתי איך אשיתך בבנים ואתן לך ארץ חמדה נחלת צבי צבאות גוים (ירמיה ג ט),אשיתך, לשון יישוב, כגון ושתי את גבולך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> אשיתך לשון הבדלה, כגון וישת לו עדרים לבדו (בראשית ל מ), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> אשיתך לשון שנאה, כלומר עשיתם שאשנא אתכם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> ר׳ ברכיה אומר אשיתך לשון הפקר, כמו ואשיתהו בתה לא יזמר ולא יעדר ועלה שמיר ושית (ישעיה ה ו) כלומר גרמתם לעצמכם להיות הפקר.

Verse 32

לא תכרת להם ולאלהיהם ברית. שאם תכרות להם הרי אתה כורת גם לאלהיהם.

Verse 33

לא ישבו בארצך פן יחטיאו אותך לי, וכה״א זבולון לא הוריש את יושבי קמרון (שופטים א ל).
 כי תעבד את אלהיהם כי יהיה לך למוקש. כל מוקש מכשול, וכה״א כי כשלה ירושלים (ישעיה ג ח), ואומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> מכשול עונם היא (יחזקאל ז יט), בוא וראה חומרת עבודת כוכבים, בתחלת עשרת הדברות הזהיר עליה, שנאמר לא יהיה לך (שמות כ יג), ובאמצע הפרשה שנאמר אלהי מסכה לא תעשה לך (שם לז יז), לבסוף המשפטים, שנאמר לא תכרות להם ולאלהיהם ברית.





Verse 1

ואל משה אמר עלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה היה מעשה קודם עשרת הדברות, שנאמר ויאמר ה' אל משה לך רד ועלית אתה ואהרן עמך (שם יט כד).
 אתה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל והשתחויתם מרחוק. ואין אנו יודעין כמה מרחוק, כשהוא אומר להלן אך רחוק יהיה ביניכם וביניו כאלפים אמה (יהושע ג ד), אף כאן אלפים אמה.
 ואל משה אמר. זה דומה לויאמר למך לנשיו עדה וצלה [וגו׳] נשי למך האזנה אמרתי (בראשית ד כג), נשי למך ולא אמר נשיי.

Verse 2

ונגש משה לבדו אל ה׳. זה שנאמר למעלה ומשה נגש אל הערפל אשר שם האלהים (שמות כ כא).

Verse 3

ויבא משה ויספר לעם. שנאמר וירד משה מן ההר אל העם ויקדש את העם (שם יט יד).
 את כל דברי ה׳ ואת כל המשפטים ויען כל העם קול אחד ויאמרו. לא היה חילוק הלב בינותם.

Verse 4

ויכתב משה את כל דברי ה׳. אלו החקים והמשפטים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> את לרבות ספר בראשית ואלה שמות, עד ויקחו לי תרומה.
 וישכם בבקר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> הזריזין מקדימין למצות.
 ויבן מזבח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ביום הששי בנה מזבח <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> והעמיד שתים עשרה מצבה, לשנים עשר שבטי ישראל.

Verse 5

וישלח את נערי בני ישראל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> אלו הזקנים הנערים במצות, כגון והנער נער (ש״א א כד), ניעור ומדקדק במצות.
 ויעלו עולות ויזבחו זבחים שלמים לה׳ פרים. הכל פרים העולות והשלמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אע״פ שאין לפסוק זה הכרע, אם פרים הכל, ואם עולות כבשים, והשלמים פרים.

Verse 6

ויקח משה חצי הדם וישם באגנות. אלו המזרקים.
 וחצי הדם זרק על המזבח. לכפר על ישראל.

Verse 7

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ויקח את ספר הברית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> זהו שכתוב מתחלת בראשית עד כאן, דברי ר׳ יוסי בר יהודה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ר׳ ישמעאל אומר ברכות וקללות, שנא׳ אלה דברי הברית (דברים כח סט).
 ויאמר כל אשר דבר ה׳ נעשה ונשמע <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> [כדרך שנא׳ במלאכי השרת ברכו ה׳ מלאכיו גבורי כח עושי דברו לשמוע בקול דברו (תהלים קג כ).
 ד״א נעשה ונשמע. נעשה את כל אלה, ונשמע] העתידות להיאמר.

Verse 8

ויקח משה את הדם ויזרק על העם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> זו הזאה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> מלמד שלא קבלו אבותינו התורה אלא על ידי מילה וטבילה והזאה.
 ויאמר הנה דם הברית אשר כרת ה' עמכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אמר להם הרי אתם קשורין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וענובין, מיד קבלו עליהם בשמחה.

Verse 9

ויעל משה ואהרן וגו׳. זה בתחומו, ואלו בתחומן.

Verse 10

ויראו את אלהי ישראל. מלמד שראו שכינה.
 ותחת רגליו. זה כסא הכבוד.
 כמעשה לבנת הספיר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מלמד שהספיר לבן הוא, וכה״א כמראה אבן ספיר דמות כסא (יחזקאל א כו).

Verse 11

ואל אצילי בני ישראל. אלו הזקנים והכהנים הנגשים אל ה׳.
 לא שלח ידו. לא היה בהן היזק, כענין שנאמר פן יהרסו אל ה׳ לראות ונפל ממנו רב (שמות יט כא). ויש אומרים לא שלח ידו. לא חלה עליהם עדיין נבואה.
 ויחזו את האלהים. חזו מלאכי השרת וחיות הקודש.
 ויאכלו וישתו. אלו קרבנותן שהן מתקרבין ומתקבלין לפני המקום, ונדמה להם כאלו אכלו ושתו, כענין שנאמר אכלו רעים שתו ושכרו דודים (שה״ש ה א).

Verse 12

ויאמר ה׳ אל משה עלה אלי ההרה. לההר אשר אמרתי לך, תעבדון את האלהים על ההר הזה (שמות ג יב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> זה היה מעשה אחר עשרת הדברות, שהוא תחלה לארבעים יום.
 והיה שם ואתנה לך את לוחות האבן. כמשמעו.
 והתורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אלו חוקים ומשפטים.
 והמצוה. זו משנה.
 אשר כתבתי. אלו נביאים וכתובים.
 להורותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> זה התלמוד, מלמד שכולם ניתנו לו למשה מסיני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> שהרי כמה מצות סתומות, וכמה משפטים סתומים בתורה שגילום חכמי ישראל בקבלת דור אחר דור, רב מפי רב, ששמע מפי רבו, ורבו מרבו, הלכה למשה מסיני.

Verse 13

ויקם משה ויהושע משרתו. עדיין לא היה שמו יהושע עד שנה שניה שנשתלחו המרגלים, שנאמר ויקרא משה להושע בן נון יהושע (במדבר יג טז), אלא שכתבו על שום שנהיה, וכן ויאמר משה אל יהושע בחר לנו אנשים (שמות יז ט), נקרא על שם שעתיד להיות, ללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה, וכן כיוצא באלה תמצא, ויכו את כל שדה העמלקי (בראשית יד י), ועדיין לא נברא, אלא על שם סופו הולך הכתוב.

Verse 14

ואל הזקנים אמר שבו לנו בזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> המתינו לנו, כמו ואשב בהר (דברים ט ט), והמתין בהר.
 והנה אהרן וחור עמכם. זכותו של לוי, וזכותו של יהודה.
 מי בעל דברים. דברי ריבות.
 יגש אליהם. לדין.
 מי בעל דברים יגש אליהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מיכן אמרו המוציא מחבירו עליו הראיה, שנאמר יגש אליהם, כלומר יגיש ראיותיו אליהם.

Verse 15

ויעל משה אל ההר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אחר עשרת הדברות.
 ויכס הענן את ההר. וגם את משה רבינו כסה הענן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כדי למרק אכילה ושתיה שבמעיו, כדי להשימו כמלאכי השרת.

Verse 16

ויכסהו הענן ששת ימים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> להר וגם למשה.
 ויקרא אל משה. למה באת קריאה זו אל משה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אלא לחלוק לו למשה כבוד.
 ביום השביעי מתוך הענן. זה שאמר לו הנני אנכי בא אליך בעב הענן (שמות יט ט).

Verse 17

ומראה כבוד ה' כאש אוכלת בראש ההר. דיברה תורה בלשון שהאוזן יכולה לשמוע, כאש אוכלת, ה׳ כגבור יצא כאיש מלחמות יעיר קנאה (ישעיה מב יג), כקול מים רבים כקול שדי (יחזקאל א כד), וכאלה רבות.
 לעיני בני ישראל. כדי לקרבן לייחודו.

Verse 18

ויבא משה בתוך הענן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> מלמד שנעשה לו שביל בתוך הענן והיה הולך לאור הענן, כאדם שמהלך בצהרים.
 ויעל אל ההר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> זה תחלת ארבעים יום, וששה ימים קודם שקראהו הקב״ה מתוך הענן בכלל ארבעים יום, שאינן ארבעים ושש, אלא ארבעים יום וארבעים לילה, שנאמר ויהי משה בהר ארבעים יום וארבעים לילה, כולן רצופין בזה אחר זה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> בוא וראה שכל מעשה בראשית בששה ימים נבראו, והתורה נתנה לסוף ארבעים יום, אשרי מי שנותן מעשה ששה, ונוטל מעשה ארבעים, ז׳ כנגד אחד, חוץ מיום שעלה, וחוץ מיום שירד. ובמה היה מתעסק משה רבינו ארבעים יום וארבעים לילה, אלא ללמדך עומקי התורה והמצות למד מפי הגבורה, ואם משה רבינו ששמע מפי הגבורה, הוצרך ללמוד ארבעים יום, הדיוט מהדיוט על אחת כמה וכמה שצריך להיות עמל בתורה, ועליו הכתוב אומר נפש עמל עמלה לו כי אכף עליו פיהו (משלי טז כו), אשרי מי שעמלו בתורה ובמצות ועובד לבוראו באמת.
סליק פרשת משפטים.





Verse 1

 כתיב כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו (משלי ד כ), מאי לקח טוב, זו היא התורה, והאיך היא לקח טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> בנוהג שבעולם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> שגי תגרין מוכרין שני מיני תגרות החליפו זה לזה, מה שיש ביד זה אין ביד זה, אבל התורה אדם שונה הלכה זו, וחבירו שונה הלכה אחרת, לימדו זה את זה, נמצא ביד זה שתים וביד זה שתים לכך נקרא לקח טוב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד״א לקח טוב. שהרי כל סחורה שבעולם אדם נוטלה ויוצא לדרך, ספק שמא יטלוה הימנו לסטים, אבל התורה אינה כן, לכך נקראת לקה טוב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ד״א לקח טוב כל סחורה שבעולם בעלה מתפחד שמא תפסיד ותזיל סחורתו, אבל התורה אינה מפסדת אלא עולה בכל יום ומתגדלת, לכך נקראת לקח טוב, אמר הקב״ה לקח טוב נתתי לכם, עשרת הדברות ומשפטים ישרים וחוקים ומצות טובים, עתה בבקשה מכם תורתי אל תעזובו, הקב״ה נתן תורה לישראל ואמר תורתי אל תעזובו.
וידבר ה׳ אל משה לאמר.

Verse 2

דבר אל בני ישראל ויקחו לי תרומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אני נתתי לכם את תורתי וקחו גם אותי, ומנין לומר לי במקום אותי, שנאמר ולי אני עבדך (מ״א א כו), ועשו לי מקדש (פסוק ח), לבך נאמר דבר אל בני ישראל ויקחו לי תרומה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> תנן התם חמשה לא יתרומו, ואם הרימו אין תרומתן תרומה, החרש השוטה והקטן והתורם את שאינו שלו, ונכרי שתרם את של ישראל אפילו ברשות, אין תרומתן תרומה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> אמר ר׳ שמעון בן לקיש וכולהם מן הפסוק הזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> דבר אל בני ישראל, פרט לחרש שאינו שומע ואינו מדבר, אשר ידבנו לבו, פרט לשוטה שאין לבו נודבו, ידבנו לבו, אין הנדיב אלא בלב, שנאמר כל נדיב לב (שמות לה ה), ולא אנוס, מאת כל איש, פרט לקטן שאינו איש, ויקחו לי, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> משלהם פרט לתורם מה שאינו שלו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> והנכרי מנין, דכתיב דבר אל בני ישראל ויקחו לי, ולא הגוים יקחו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> על שם חיבה זוכר את ישראל בכל פרשה ומצוה, שנא׳ כי נער ישראל ואוהבהו (הושע יא א), ואומר ואוהב את יעקב (מלאכי א ב).
 ויקחו לי תרומה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כל מקום שנאמר לי, הוקבע לעולם הזה ולעתיד, כי לי הארץ (ויקרא כה כב), כי לי בני ישראל עבדים (שם שם נה), כי לי כל בכור (במדבר ג יג), והיו לי הלוים (שם ח יד), וכאלה רבות.
 ויקחו לי. שתהא ברכה בה, וכה״א והמלאכה היתה דים (שמות לו ז).
 דבר אל בני ישראל ויקחו לי תרומה. אמר להם הקב״ה לכם אני מטריח להביא תרומה, ולא לשאר אומות.
 תקחו את תרומתי. מאחר שהתנדב מלבו, תקחו את תרומתי בעל כרחו.

Verse 3

וזאת התרומה. שלש פעמים הזכיר תרומה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> כדרב טבאי אמר ר׳ יאשיה דאמר שלש תרומות הן, תרומת שקלים לאדנים, תרומת מזבח למזבח, תרומת בדק הבית לבדק הבית.
 אשר תקחו מאתם. לא תרומת דגן תירוש ויצהר, אלא זהב וכסף ונחשת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> אמר הקב״ה אני העמדתי לכם שלשה עשר דברים במצרים, אף אתם תתנדבו שלש עשרה, שלשה עשר שעשה במצרים הכתובים על ידי יחזקאל, ואלבישך רקמה, ואנעלך תחש, ואחבשך בשש, ואכסך משי, ואעדך עדי, ואתנה צמידים על ידיך, ורביד על גרונך, ואתן נזם על אפך, ועגילים על אזניך, ועטרת תפארת בראשך, וסלת ושמן ודבש האכלתיך (יחזקאל טז י יא יב יט) הרי שלשה עשר. אף אתם תתנדבו לי שלשה עשר דבר, זהב, וכסף, ונחשת, ותכלת, וארגמן, ותולעת שני, ושש, ועזים, ועורות אילם מאדמים, ועורות תחשים, ועצי שטים, ושמן למאור, ובשמים לשמן המשחה ולקטרת הסמים, אבני שהם, ואבני מלואים, ומה נשתנו אלו, אלא למדרש, זהב לכפר מפני מלכות בבל, דכתיב ביה ראשיה די דהב טב (דניאל ב לב), וכסף לכפר מפני מלכות פרס ומדי, דכתיב ועשרת אלפים ככר כסף (אסתר ג ט), ונחשת לכפר מלכות יון, שהיא פחותה מכולן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שהיא עתידה להשתמש במטבע חשוב כחרס <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שהדינרין שלהם נחשת, ותכלת וארגמן ותולעת שני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> תכלת אלו ישראל העטופים בציצית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> [דכתיב ביה פתיל תכלת], ארגמן זה דניאל, שראה ד׳ מלכיות האלו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> [וכתיב ביה ארגוונא ילבש] (דניאל ה ז), ותולעת שני אלו ישראל, שנא׳ בהם אל תיראי תולעת יעקב (ישעיה מא יד), ואומר כחוט השני שפתותיך (שה״ש ד ג), ושש זה הבד, כנגד המלאך לבוש הבדים אשר נשבע בחיי העולמים, ועזים זה כפרת עונות ישראל, שנאמר אם יאדימו כתולע כצמר יהיו (ישעיה א יח), ועורות אילם מאדמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> אלו מלכי אדום שמשכה מלכותן על ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ועורות תחשים שערערו חומות ירושלים והתישו כוחן של ישראל, ועצי שטים שיועצים עצות להשטות את ישראל מייחוד מלכם.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

שמן למאור. כנגד מלך המשיח שעתיד לבא להאיר עיני ישראל.
 בשמים לשמן המשחה. שעתיד למשוח כהן גדול.
 ולקטרת הסמים. כדכתיב<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> כריח. ניחוח ארצה אתכם (יחזקאל כ מא).

Verse 7

אבני שהם ואבני מלואים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> [זה אבני כדכוד], כדכתיב ושמתי כדכוד שמשותיך (ישעיה נד יב).

Verse 8

ועשו לי מקדש. בעולם הזה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ולעולם הבא.
 ושכנתי בתוכם. לעולמי עולמים. חיבה יתירה חיבב הקב״ה לישראל, לצמצם שכינתו בתוכם, אשרי העם שככה לו אשרי העם שה׳ אלהיו. זה המדרש נואי המקרא ומידי פשוטו אינו יוצא.

Verse 9

ככל אשר אני מראה אותך. מלמד שהראה לו הקב״ה למשה כל מלאכת תבנית המשכן הכל הראה לו דמות אש.
 וכן תעשו. לדורות הבאים.

Verse 10

ועשו ארון עצי שטים. התחיל בארון מפני שקדושתו יתירה, לפיכך הזכיר בראשונה.
 עצי שטים. מין ארז, שנא' אתן במדבר ארז שטה (ישעיה מא יט).
 אמתים וחצי ארכו, ואמה וחצי רחבו, ואמה וחצי קומתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> באמה של ששה טפחים, והלוחות ארכן ששה, ורחבן ששה, ועוביין ששה, מונחות כנגד ארכו של ארון, כמה לוחות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> אוגרות בארון, שנים עשר טפחים, נשתיירו שם שלשה טפחים, צא מהם טפח חציו לכותל זה וחציו לכותל זה, נשתיירו שני טפחים שבהם ספר תורה מונח, שנאמר אין בארון רק שני לוחות האבנים אשר הניח שם משה בחורב (מ״א ח ט), אין בארון רק, אין מיעוט אחר מיעוט, אלא לרבות ספר תורה שמונח בארון. פרנסת ארון לאורכו, צא ופרנס ארון לרחבו, כמה לוחות אוכלות בארון ששה טפחים, שנשתיירו שם שלשה טפחים, צא מהם טפח, חציו לכותל זה, חציו לכותל זה, נשתיירו שם שני טפחים שלא יהא ספר תורה יוצא ונכנס כשהוא דחוק, דברי ר׳ מאיר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> בבבא בתרא בפירקא קמא עמודי כסף היו עומדין ברוחב הארון לאורך הלוחות. מהדקין את הלוחות שלא יתנועעו במסעות אמתים וחצי ארכו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מיכן אמרו אין עושין ספר תורה לא ארכו יותר על היקפו ולא היקפו יתר על ארכו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שאלו את רבי שיעור ספר תורה בכמה, אמר להם בגויל ששה טפחים, בקלף איני יודע וכו׳. וכל ספר שהיקפו ששה טפחים, בידוע שעוביו מקום הנחתו שני טפחים, שכל שיש בהיקפו שלשה טפחים, יש בו רוחב טפח, למדנו שספר תורה שעשה משה רבינו כך דינו.

Verse 11

וצפית אותו זהב טהור מבית ציור הארון ומחוץ תצפנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> מיכן אמרו כל תלמיד חכם שאינו תוכו כברו אינו תלמיד חכם, וכן אמר איוב צדק לבשתי וילבשני וגו׳ (איוב כט יד).
 ועשית עליו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> עליון הוא כתר התורה על שלשה כתרים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שבכולם לא נאמר אלא ועשית לו, וכאן ועשית עליו.
 זר זהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זכה שהוא לומד ומקיים נעשית לו זר וכתר, ואם לאו זרה הוא הימנו, לכך חסר יו״ד.

Verse 12

ויצקת לו ארבע טבעות. שיהא תלמיד חכם זהיר בתורה ובתלמוד ובמצות ובמעשים טובים.
 ושתי טבעות על צלעו האחת ושתי טבעות על צלעו השנית. כלומר ושתי טבעות מן ארבע טבעות זהב יהיו על צלעו האחד וכן הצד השני.

Verse 13

ועשית בדי עצי שטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> אלו המסייעין את עוסקי התורה.
 וצפית אותם זהב. שבמקום שעתיד הקב״ה לעשות צל לעוסקי התורה עתיד לעשות למחזיקיה, שנאמר כי בצל החכמה בצל הכסף (קהלת ז יב), ואומר עץ חיים היא למחזיקים בה (משלי ג יח).

Verse 14

והבאת את הבדים בטבעות על צלעות הארון לשאת את הארון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מיכן שתלמידי חכמים שבעיר בני עירו מצווין לעשות מלאכתו.
 לשאת את הארון בהם. מאחר שעוסק בתורה מתנשא למעלה למעלה.

Verse 15

בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> מכאן שהמסיר בדי הארון עובר בלאו.

Verse 16

ונתת אל הארון. בוא וראה כמה נתינות הם, השבת מתנה, שנאמר ראו כי ה׳ נתן לכם (את) השבת (שמות טז כט), החכמה מתנה, שנא׳ כי ה׳ יתן חכמה (משלי ב ו), התורה מתנה, שנאמר כי לקח טוב נתתי לכם (שם ד ג), ואומר ויתן אל משה ככלותו (שמות לא יח), ואומר ונתת אל הארון, וארץ ישראל מתנה, שנאמר אשר נשבע ה׳ לאבותיכם לתת להם (דברים טז ח), והלוים מתנה, שנאמר לכם מתנה נתונים לה׳ (במדבר יח ו), וחלק הלוים ומנחות הכהנים מתנה, ארבעה ועשרים מתנות כהונה, וכן כיוצא בהן, וכן התורה מתחלתה ועד סופה קרויה מתנה, לפי שנתנה במדבר במקום הפקר כל הרוצה ליטול יבוא ויטול, לכך נקראת מתנה.
 את העדות. עדות התורה לעולם שהקב״ה בחר בישראל ונתן להם את תורתו.
 אשר אתן. לאחר ארבעים יום.
 אליך. על ידך עתידה להינתן.

Verse 17

ועשית כפרת זהב טהור אמתים וחצי ארכה ואמה וחצי רחבה. הכפרת מדת ארכה ורחבה נאמרה [ומדת עוביה לא נאמרה], וכשהוא אומר על פני הכפרת קדמה (ויקרא טז יד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> למדנו עוביה טפח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> כתיב הכא פני, וכתיב התם מאת פני יצחק אביו (בראשית כז ל), ואין פני אדם פחות מטפח.

Verse 18

ועשית שנים כרובים זהב, כשאמר משה רבינו לא תעשה לך פסל וכל תמונה (שמות כ ד), נאמר לו ועשית שנים כרובים זהב, (לח) וכן כיוצא באלו, כמו פרשת יבום, וערות אביך, לא תלבש שעטנז (דברים כב יא), גדילים תעשה לך (שם שם יב), מחלליה מות יומת (שמות לא יד), וביום השבת שני כבשים בני שנה (במדבר כח ט), אלה וכיוצא בהן ברצון אחד נאמרו.

Verse 19

ועשה כרוב אחד מקצה מזה. שלא להרחיק את הכרובים מן הכפורת.

Verse 20

והיו הכרובים פורשי כנפים למעלה. הכרובים האלה יהיו פורשים כנפים למעלה, ולא של בית עולמים, כי הכרובים שעשה שלמה היו פורשים כנפים מקיר הדביר לקיר הדביר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> שנאמר כנף הכרוב האחד נוגע בקיר מזה, ואלו הכרובים.
 סוככים בכנפיהם על הכפרת ופניהם איש אל אחיו. כגון כפי הכהנים בשעה שעולין לברך את ישראל.
 אל הכפרת יהיו פני הכרובים. שלא יחזירו פניהם זה מזה.
 איש אל אחיו. (לט) להראות לישראל חיבה יתירה שהקב״ה חיבבם.

Verse 21

ונתת את הכפרת על הארון מלמעלה. לפי שיש על בסמוך, ויש על לפני, לפיכך הוצרך לומר מלמעלה.
 ואל הארון תתן את העדות אשר אתן אליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> להביא שברי לוחות שהיו מונחין בארון.

Verse 22

ונועדתי לך שם. בכל מקום שיהא שם הארון.
 ודברתי אתך. שלא יהא הדבור אלא אתך, שמא תאמר מכל המשכן, ת״ל מעל הכפרת, יהא הדבור יוצא, שמא מכל הכפורת, ת״ל מבין שני הכרובים, ושמא תאמר מבין כל גופי הכרובים, ת״ל אשר על ארון העדות, להודיע גבורותיו של מלך מלכי המלכים שכתוב בו קול ה׳ שובר ארזים קול ה׳ בכח קול ה' הוצב להבות אש (תהלים כט ד ה ז) והוא מצמצם לדבר עם עבדו כאשר ידבר איש אל רעהו, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.
 את כל אשר אצוה אותך, ולא לאיש אחר, (מ) [שנאמר זכרו תורת משה עבדי (מלאכי ג כב).
 אל בני ישראל. ולא לעם אחר], וכן הוא אומר לא עשה כן לכל גוי ומשפטים בל ידעום (תהילים קמז כ).

Verse 23

ועשית שלחן. שלחן קרוי שלחן, והמזבח קרוי שלחן, אלא שהעולין על המזבח כליל לאשים, והעולים בשלחן לכהנים, אלא שממנו אזכרתה לה׳, קטורת הבזיכין.
 אמתים ארכו ואמה רחבו ואמה וחצי קומתו. תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> במס׳ מנחות בפרק שתי הלחם ר' מאיר אומר השלחן ארכו שנים עשר ורחבו ששה, שהאמה בת ששה ולחם הפנים ארכו עשרה ורחבו חמשה, נותן ארכו כנגד רחבו של שלחן וכופל טפחיים מיכן וטפחיים מיכן וטפחיים ריוח באמצע, כדי שתהא הרוח מנשבת בו, אבא שאול אומר שם היו נותנין שני בזיכי לבונה של לחם הפנים, אמרו לו והלא כבר נאמר ונתת על המערכת לבונה זכה (ויקרא כד ז) אמר להם והלא נאמר ועליו מטה מנשה (במדבר ב כ), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> ובגמרא א״ר יוחנן לדברי האומר כו׳.

Verse 24

וצפית אותו זהב טהור ועשית לו זר זהב סביב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> זה כתר שני, שזכו בו שבטו של אהרן, שהרי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זר הארון כל הרוצה ליטול יבוא ויטול, מכח משה רבינו שזכה בו תחלה, שנאמר זכרו תורת משה עבדי (מלאכי ג כב).

Verse 25

ועשית לו מסגרת טופח. מסגרתו למעלה היתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כדברי ר' יהודה.

Verse 26

ועשית לו ארבע טבעות זהב. לו לשלחן ולא למסגרת.

Verse 27

לעמת המסגרת תהיין הטבעות. בצדו של שלחן.

Verse 28

ועשית את הבדים עצי שטים וגו׳ ונשא בם את השלחן. (מה) שהיו מוציאין השלחן ברגלים ומראין אותו לעולי רגלים, ואמר להם ראו חיבתכם לפני המקום שסילוקו כסידורו, שנאמר לשום לחם חם ביום הלקחו (ש״א כא ז).

Verse 29

ועשית קערותיו וכפתיו וקשותיו ומנקיותיו. תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> במס׳ מנחות בפרק שתי הלחם ארבעה סניפין של זהב היו שם מפוצלין מראשיהן שהיו סומכין בהם, שנים לסדר זה ושנים לסדר זה, ועשרים ושמנה קנים כחצי קנה חלול, ארבעה עשר לסדר זה, וארבעה עשר לסדר זה, לא סידור הקנים ולא נטילתן דוחין את השבת, אלא נכנס מערב שבת ושומטן ונותנן לאורך השלחן, וכל הכלים שהיו במקדש אורכן לאורך הבית, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> ואמרי׳ בתלמוד ארבעה סניפין מנא הני מילי, אמר רב קטינא דאמר קרא ועשית קערותיו אלו הדפוסין, כפתיו אלו הבזיכין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> קשותיו אלו הסניפין, ומנקיותיו אלו הקנים.
 אשר יוסך בהן. שמסככין בהן את הלחם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> [וכולא שמעתתא, וכך הצעתן קערות אלו הדפוסין שבהם אופין את הלחם] ולפיכך נקרא לחם הפנים על שם שהיה להם שתי פנים, בשביל תיקון הדפוסין, וכפותיו אלו בזיכי לבונה, קשותיו אלו הסניפין כזה מנקיותיו אלו הקנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> שהיה משים הקשות בין המערכות כדי שלא יגע לחם בלחם שלא יתעפש, שנא' ושמת אותם שתים מערכות (ויקרא כד ו), זה על גב זה, והקנים מפרידין בין מערכה למערכה בגובה המערכות, כי אין אדם יכול לצייר במקומה, כי אם באורך והמבין יבין.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> תנן התם ר' מאיר אומר כל אמות היו בינונית חוץ ממזבח הזהב, והקרן, והסובב, והיסוד, ר׳ יהודה אומר אמת בנין באמת ששה, ושל כלים בחמשה, א״ר יוחנן ושניהם מקרא אחד דרשו, ואלה מדות המזבח באמות אמה אמה וטופח וחיק האמה, ואמה רוחב וגבולה אל שפתה סביב זרת האחד וזה גב המזבח (יחזקאל מג יג), חיק האמה זה היסוד האמה, רוחב זה סובב, וגבולה אל שפתה סביב אלו הקרנות, גב המזבח זה מזבח הזהב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> ר׳ מאיר סבר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> זה באמה בת חמשה הא כל אמות הכלים באמה בת ששה, ר' יהודה סבר כזה יהיה אמות הכלים, כולא שמעתא.

Verse 30

ונתת על השלחן לחם פנים לפני תמיד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> תנן התם סידר את הלחם בשבת ואת הבזיכין לאחר השבת, והקטיר הבזיכין בשבת פסולה ואין חייבין עליהם משום פיגול נותר וטמא, סידר את הלחם ואת הבזיכין לאחר השבת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> והקטיר את הבזיכין בשבת כיצד יעשה, יניחנה לשבת הבאה שאפילו הוא על השלחן ימים עשרה אין בכך כלום.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ותנן נמי ארבעה כהנים נכנסין שנים בידם שני סדרים, ושנים בידם שני בזיכין וארבעה מקדימין לפניהם, שנים ליטול שני סדרים, ושנים ליטול שתי בזיכין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> הנכנסין עומדין בצפון ופניהם לדרום, והיוצאים עומדים בדרום ופניהם לצפון, אלו מושכין ואלו מניחין, וטפחו של זה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> בתוך טפחו של זה, שנאמר לפני תמיד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ר׳ יוסי אמר אף אלו נוטלין ואלו מניחין, אף זו היתה תמיד, יצאו ונתנום על שלחן של זהב שהיה באולם והקטירו את הבזיכין והחלות מתחלקות לכהנים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> תניא ר׳ יוסי אומר אפילו סילק את הישנה שחרית וסידר את החדשה ערבית אין בכך כלום, הא מה אני מקיים לפני תמיד, שלא ילין שלחן בלא לחם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> אמר רב אמי מדבריו למדנו שאפילו לא שנה אדם אלא פרק אחד שחרית, ופרק אחד ערבית, קיים מצות לא ימוש (יהושע א ח). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> שאל בן דמא בן אחותו של ר' ישמעאל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> את רבי יהושע כגון שלמדתי כל התורה כולה, מהו שאלמוד חכמת יוונית, קרא עליו את המקרא הזה לא ימיש ספר התורה [הזה] מפיך והגית בו יומם ולילה (שם), צא ובדוק שעה שאינה מן היום ולא מן הלילה, ולמוד חכמת יוונית.

Verse 31

ועשית מנורת זהב טהור מקשה תיעשה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> תנן התם שבעה קני מנורה מעכבין זה את זה [ושבעה נרותיה מעכבין זה את זה], <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> מהו טעמא הויה כתיב בהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> תנו רבנן מנורה הייתה באה מן העשת ומן הזהב, עשאה מן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> הגרוטאות פסולה, מן שאר מיני מתכת כשרה, מאי שנא מן הגרוטאות דפסולה, מקשה בעינן, משאר מיני מתכות נמי מקשה בעינן, אמר קרא תעשה, לרבות שאר מיני מתכות.

Verse 32

וששה קנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> אמר שמואל משמיה דסבא גופה של מנורה שמונה עשרת טפחים, הרגלים והפרח שלשה טפחים, וטפחיים חלק, וטפח שבו גביע וכפתור ופרח וטפחיים חלק וטפח כפתור ושני קנים יוצאים ממנה, אחד אילך ואחד אילך, ונמשכין ועולין כנגד גבהה [של] המנורה וטפחיים חלק וטפח, כפתור ושני קנים יוצאים ממנה, אחד אילך ואחד אילך.
 ונמשכין ועולין כנגד גבהה של מנורה וטפחיים חלק, וטפח כפתור ושני קנים יוצאים ממנה, אחד אילך ואחד אילך, ונמשכין ועולין כנגד גבהה של מנורה, נשתיירו שם שלשה טפחים שבהן גביעים כפתורים ופרחים. גביעים למה הם דומים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> כמין כוסות אלכסנדריים, כפתורים למה הן דומים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> כמו תפוחי הברותין, פרחיה למה הם דומים כמין פרחי העמודים, נמצאו גביעים עשרים ושנים, כפתורים אחד עשר, פרחים תשעה, כולא שמעתא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> במנחות בפרק הקומץ.

Verse 33

שלשה גביעים משוקדים. מצויירים.

Verse 34



Verse 35

וכפתור תחת שני הקנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> כדמתרץ בגמרא.

Verse 36



Verse 37

ועשית את נרותיה שבעה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> כנגד שבעת ימי בראשית.
 והעלה. וידליק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="74"></i> כמו ותעל משאת העיר השמיטה.
 והאיר על עבר פניה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="75"></i> מלמד שכולם היו מצדדין פניהם כנגד נר מערבי כלפי שכינה.

Verse 38

ומלקחיה ומחתותיה. אלו צורכי המנורה.

Verse 39



Verse 40

וראה ועשה. שלא נמסרה לו בלא ראיה.





Verse 1

ואת המשכן תעשה עשר יריעות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כנגד עשרת הדברות.
 שש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> חוטן כפול ששה.
 מעשה חושב תעשה אותם. שיהא לו ציור אחד.

Verse 2

ארך היריעה האחת שמנה ועשרים באמה. זה יתפרש בפרשת ויקהל אחר הקמת הקרשים.

Verse 3

חמש היריעות תהיין חוברות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> במחט ולא בלולאות.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

ועשית חמשים קרסי זהב. קרסים היה להם שתי אחיזות בשתי הלולאות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> נראים היו הקרסים בלולאות ככוכבים ברקיע.

Verse 7



Verse 8



Verse 9

וחברת את חמש היריעות. בתפירה.
 וכפלת את היריעה הששית. כדי שיהא שתי אמות כפולות.
 אל מול פני האהל. מפאת קדימה שמתחלת הפתח היה משים את היריעה באמצעותה, ושתי האמות היה לפתח כמו רדיד על המצח.

Verse 10

ועשית יריעות עזים לאהל על המשכן עשתי עשרה יריעות. יתירות יריעות של עזים על יריעות של תכלת וארגמן ארבע אמות וברוחב שתי אמות.
ועשית חמשים לולאות. כדי שהקרסים העליונים של נחשת מכוונין כנגד קרסי זהב התחתונים.

Verse 11



Verse 12

וסרח העודף ביריעות האהל. זה ברוחב יריעות של עזים.
 חצי היריעה העודפת. כי חציה נכפלה אל מול פני האהל ושתי האמות הן עודפות ונסרחות על אחורי המשכן.

Verse 13

והאמה מזה והאמה מזה. לפי שהתחתונות היו שמנה ועשרים, והעליונות היו שלשים אמה, והיה אלה שתי אמות על צדי המשכן מזה ומזה לכסותו.

Verse 14

ועשית מכסה לאהל עורות אילם מאדמים ומכסה עורות תחשים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> תחש שהיה בימי משה רבינו לפי שעה נזדמנה לו, ועשה ממנו מכסה לאהל מלמעלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ומתרגמינן ססגונא, ששש בגוונים הרבה שלה.

Verse 15

ועשית את הקרשים למשכן עצי שטים. (ו) מכל מיני ארז לא נבחרו למלאכת המשכן אלא עצי שטים, לכפר על מעשה שטים.
 עומדים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שיהו מעמידין אותן דרך גדילתן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ד״א עומדים. עומדין לעולם.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ד״א עומדים, שמעמידין את ציפויין, לפי שלא היה תקרה למשכן כי אם היריעות.

Verse 16

עשר אמות ארך הקרש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> למדנו לגובהו של משכן עשר אמות.
 ואמה וחצי האמה רוחב הקרש האחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> למדנו שרוחב המשכן עשר אמות וארכו שלשים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> תנו רבנן קרשים מלמטן עוביין אמה ומלמעלה כלין והולכין עד כאצבע, שנאמר יהיו תמים על ראשו (פסוק כד) ולהלן הוא אומר תמו נכרתו (יהושע ג טז), דברי ר' יהודה, ר׳ נחמיה אומר כשם שמלמטן עוביין אמה, כך מלמעלה עוביין אמה, שנאמר יחדו (שם), ומה יהיו תמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> דלא לייתו נסרא. אורך יריעות המשכן עשרים ושמנה אמה, שדי אורכייהו לפותיא דמשכן, דל עשר אמות לאיגרא, פשו להו תשע לההיא גיסא ותשע לההיא גיסא, לר׳ נחמי׳ מגליא אמה דקרשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שהרי עוביה הקרשים נוטל אמה והקרשים חלולים אמה ונכנסים באדנים אמה, שדי פותייהו לאורכא דמשכן עשר יריעות ארבעים אמה, דל תלתין לאיגרא פשו להו עשר אמות לההיא גיסא כלפי מערב, לר׳ נחמי׳ מגליא אמה דאדנים דאחורי המשכן, עוד הבא יריעות עזים עשתי עשרה הרי ארבעים וארבע אמות ואורכן שלשים, דל עשרים לאיגרא פשו להו עשר לההיא גיסא, ועשר לההיא גיסא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> לר׳ נחמי', מיכסיא אמה דקרשים. תניא נמי הכי והאמה מזה והאמה מזה בעודף וגו' מזה ומזה לכסותו (פסוק יג), לר׳ יהודה לכסות אמה דאדנים, ולר׳ נחמי׳ לכסות אמה דקרשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ומסתברא מילתיה דר׳ נחמי׳, דכתיב על צדי המשכן (שם), שהרי הקרשים קרויין משכן ולא האדנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> שדי פותייהו לאורכא דמשכן כמה הוי ארבעים וארבע, דל תלתין לאיגרא פשו להו ארביסר, דל תרתי לכפלא, דכתיב וכפלת את היריעה הששית (פסוק ט), פשו להו תרתיסר, ומה תסרח, תסרח מחברותיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שהרי יריעות המשכן מגיעות אחר המשכן, לדברי ר' נחמי׳ עד האדנים, אבל יריעות האהל מכסות את האדנים, ואמה נמשכת על הקרקע חוץ מן האדנים, וכר׳ יהודה שאמר דהקרשים כלין מלמעלה עד כאצבע, נמשכת חצי היריעה על אחורי המשכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> וגדולה חכמה שנאמר בעליונות יותר מבתחתונות, דאלו בתחתונות כתיב וכל אשה חכמת לב בידיה טוו (שמות לה כה), ואלו בעליונות כתיב וכל הנשים אשר נשא לבן אותנה בחכמה (שם שם כו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> תנא דבי ר׳ ישמעאל למה משכן דומה, לאשה שמהלכת בשוק ושפוליה מהלכין אחריה.

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22

ולירכתי המשכן ימה תעשה ששה קרשים. הרי תשע אמות.

Verse 23

ושני קרשים תעשה למקצעות המשכן. להשלמת עשר אמות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> דאתי פותיה דהאי קרש דמקצוע וממלא סומכא דהני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> שהקרש אמה וחצי הצי האמה בצד הששה והאמה בצד סוף עשרים קרשים כנגד עובי הכותל, וכן בזה הצד, למדנו שעובי הקרשים שהוא אמה.

Verse 24



Verse 25



Verse 26

 ועשית בריחים עצי שטים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> אלו הבריחים היו באין בתוך הטבעות, שהיו הטבעות בתוך הקרשים, והבריחים עוברים בכל קרש וקרש, והבריח התיכון שהיה מבריח בתוך הקרשים מן הקצה אל הקצה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> זה היה מעשה נס.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ועשית את הקרשים למשכן. ארבעים ושמנה קרשים, וכנגדן נתן הקב״ה לישראל ארבעים ושמנה ערי מקלט; ומיני מכסאות היו שבעה, שש משזר ותכלת וארגמן ותולעת שני ומעשה עזים ועורות אילם מאדמים ועורות תחשים, וכנגדן נתן הקב״ה לישראל שבעה ענני כבוד, ארבעה בארבע דפנות, ואחד מלמעלה, ואחד מלמטה, ואחד ההולך לפניהם.

Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31

ועשית פרכת תכלת וארגמן. 

Verse 32

ונתתה אותה על ארבעה עמודי שטים מצופים זהב וויהם זהב. ווי העמודים היה כמו אגמון שראשו כפוף כדי שיכנס החבל בראשן של ווים וקשר אותו החבל שתולין בו הפרכת על ארבעה אדני כסף, היו על ארבעה אדנים.

Verse 33

ונתתה את הפרכת תחת הקרסים. מאין נדע מקום הקרסים, אלא מתוך שידענו, כי עשר יריעות היו שהם ארבעים אמה לרוחב היריעות, כשתשים רחב היה בשפת המשכן קדמה, וטול גג המשכן שלשים אמה ועשר אמות מכסין קרשי המשכן שבפאת ימה, נמצאו הקרסים של זהב בסוף עשרים אמה, בשני שלישי המשכן, עשרים אמה מן הפתח, עד הקרסים, ועשר אמות מן הקרסים עד פאת המערב, וכשתביא את הפרכת תחת הקרסים, למדנו היתה מובדלת בשני שלישי המשכן, שני חלקים אהל מועד, ושלישי היה קדש קדשים, מקום הנחת הארון, וכיוצא בו עשה שלמה המלך הבית שבנה ששים אמות ארכו (מ״א ו ב), צא מהם עשרים לדביר, נשאר ארבעים להיכל.

Verse 34



Verse 35

ושמת את השלחן מחוץ לפרכת ואת המנורה נכח השלחן. שיהו נותנין ארכן לאורך המשכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ת״ר כל הכלים שבמקדש אורכן לאורכו של בית, חוץ מארון שאורכו לרוחבו של בית.

Verse 36

ועשית מסך וגו׳ מעשה רוקם. שרוקמין במקום שחושבין, כי מעשה חושב באריגה, ומעשה רוקם במחט, והם דומין כעין של פנים.

Verse 37







Verse 1

ועשית את המזבח עצי שטים. היה מונח לפני המשכן.

Verse 2



Verse 3

ועשית סירותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אלו הפסקתרין. תנן התם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> במס' תמיד פסקתר היה כלי גדול מחזקת לתך, ושתי שרשרות היה בה, אחת שהוא מושך בה ויורד, ואחת שהוא אוחז בה מלמעלה, בשביל שלא תתגלגל, והיו מורידין בה הדשן מעל גבי המזבח.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> [ויעיו. אלו המגרפות שהיו גורפין בה את הדשן] ומקבצין אותו.
 ומזרקותיו. לנסוך היין.
 ומזלגותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אלו צינורותיו, (ד) שבהן מהפך את אברי העולה על גבי המזבח כדי שיתעכלו.
 ומחתותיו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> להקטרה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ד״א ומזרקותיו. לקבל הדם, ומחתותיו להוציא הדשן.

Verse 4

ועשית לו מכבר. פירושו מעשה רשת, שהיא עשוי ככברה.

Verse 5

ונתתה אותה תחת כרכוב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> זה הסובב של מזבח.
נבוב לחות. חלול, כענין שנאמר ואיש נבוב ילבב (איוב יא יב).

Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9

ועשית את חצר המשכן. עמודי החצר ששים, וכתיב איך החצר מאה באמה ורחב חמשים בחמשים (פסוק יח), כיצד חמשים בחמשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> המשכן בקצה החמשים מקום המשכן שלשים, ואחורי המשכן עשרים, ונמצא לפני המשכן חמשים אורך בחמשים רוחב, נמצינו למדין שהיה לפני המשכן חצר חמשים על חמשים, לפי שבשפת חמשים היה פתח המשכן, וסביבות המשכן היה עשרים אמה לשלש הפאות פאת ימה עשרים אמה חצר עד המשכן, ופאת צפון עשרים אמה חצר עד המשכן, ופאת נגבה חצר עשרים אמה עד המשכן, ולפני המשכן חמשים אמה חצר וברוחב החצר קלעים חמש עשרה אמד, מצד זה, וחמש עשרה אמה מצד זה, ושער החצר עשרים אמה, הכל חמשים אמה.

Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19

לכל כלי המשכן [וגו׳] וכל יתדות החצר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אלו הסיכין שקושרים בהן החבלים של קלעים.
2 סליק פרשת תרומה פרשת ואתה תצוה 999כתיב לריח שמניך טובים שמן תורק שמך על כן עלמות אהבוך (שה״ש א ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> אדונינו מורינו רבנא טוביהו, בנו של ר' אליעזר הרב הגדול זצוק״ל אמר משום אביו, אמרה כנסת ישראל לפני הקב״ה רבונו של עולם, בשעה שנתת תורה לעמך ישראל, יצא שמך בעולם כשמן תורק, שריחו הולך למרחוק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ואם תאמר תורק לשון נקבה, הרי שמן לשון זכר, שנאמר טוב שם משמן טוב (קהלת ז א), ואם על השם הוא עונה, הרי כתיב טוב שם, אלא השמן ששמו תורק, לפי שכשאמר הקב״ה אנכי לא יהיה לך, אמרו אומות העולם לכבודו הוא דורש, כיון ששמעו שאר הדברות, כבד, לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, הודו למאמרות הראשונות, על כן עלמות אהבוך, אפילו אומות העולם העלומים מן המצות אהבוך אומרים כי קדוש ה׳ אלהינו, ועוד חזר ודרש, לריח שמניך טובים, זה שמן המאור ושמן המשחה, שמן המאור, דכתיב ואתה תצוה את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך כתית למאור, ושמן המשחה, שבו נמשחו אהרן ובניו כל שבעת ימי המלואים ובו נמשחו כהנים גדולים ומלכים, וכולו קיים לעתיד לבא. טובים זה האור, ואין טוב אלא האור, שנאמר את האור כי טוב (בראשית א ד), על כן עלמות אהבוך, אלו תלמידי חכמים העלומים בבתיהם, ואין להם משא ומתן בשוק ורואין ספר תורה ומתנחמין ואוהבין את השם הנכבד והנורא אשר מעשיו נוראים.

Verse 20

ואתה תצוה את בני ישראל. הפקיד את משה רבינו פקיד עליהם, אתה ולא איש זולתך.
 תצוה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אין ציווי אלא מיד ולדורות.
 את בני ישראל. ולא לאומה אחרת.
 ויקחו אליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אתה גזבר על הדבר.
 שמן זית זך. מה זכה שמן זית מכל השמנים, לפי שאין שמן זית יוצא אלא על ידי כתישה, כך אין אדם נוחל חיי העולם הבא, אלא מתוך צער, ולא דברי תורה נוחל אלא מתוך חיי צער, לכך נמשלה כנסת ישראל בזית, שנאמר זית רענן יפה פרי תואר (ירמיה יא טז), מה הזית מתמתקין על ידי כתישה, כך ישראל ע״י יסורין חוזרין למוטב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> בנוהג שבעולם מי שיש לו שמן רע, דולקו בנר, ומי שיש לו שמן טוב אוכלו בתבשיל, וכאן חילוף הדברים, הזך לנרות, והשני למנחות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ולמה כן, שהזית מביא אורה לעולם, אמר דוד לפני הקב״ה רבש״ע אתה אור לנו ואתה צריך לאורה, כי אתה תאיר נרי (תהלים יח כט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> אמר רב ברכיה ברבי תולדות האש מלמעלה אין כח בעין לראותו, שנאמר ודמות החיות מראיהן כגחלי אש בוערות וגו׳ (יחזקאל א יג), והברק אין בעין כח לראותו, ואינו צריך לאורה שלכם, אלא כדי לזכות אתכם ולהאיר לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> א״ר יוחנן מה שיש בתוך עיניך אין אתה יכול לעמוד, ואתה תאיר לי, העין הזה לבנה ואמצעה שחור, מאין הוא צריך לראות לא מתוך הלבנה, ואינו כן אלא מתוך השחור הוא רואה, על אור עיניך אין אתה יכול לעמוד ואתה תעמוד על דרכיי, ושמא יטעך יצרך לומר שצריך לאורה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> אמר רב אבין הלוי ברבי מי שהוא עושה לו חלונות בבנינו עושה אותם רחבות מבפנים וצרים מבחוץ, כדי שיהא האור נכנס מבחוץ, אבל בבית המקדש אינו כן, אלא צרים מבפנים ורחבים מבחוץ, למה שממנה יוצאה אור לעולם, ואם מתוך ביתו אורה יוצא לעולם, אינו צריך לאורה שלכם, ואם תאמר למה כדי לזכות אתכם להאיר לכם.
 להעלות נר תמיד. שיהא אורך לפני תמיד, אמר דוד אור זרוע לצדיק וגו' (תהלים צז יא).
 באהל מועד מחוץ לפרכת אשר על העדות יערוך אוהו אהרן ובניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> שלא יטעך יצרך שהוא צריך לאורה, ראה מה כתיב באהל מועד מחוץ לפרכת, ולא היתה המנורה צריכה להינתן אלא לפנים מן הפרכת אצל הארון, והיא נתונה חוץ לפרכת אלא להודיעך שאינו צריך אורה משלך אלא לזכותך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> בנוהג שבעולם אדם עשה לו מטה ושלחן ונותן את המנורה משמאלו, אבל בית המקדש אינו כן המנורה מימין השלחן, שנאמר ושמת את השלחן מחוץ לפרכת ואת המנורה נוכח השלחן על ירך המשכן תימנה (שמות כו לה) אלא להודיעך שאיני צריך לאורה משלך אלא כדי לזכותך. אמר הקב״ה לעולם הבא שכולו אורה לישראל וחשיכה לאומות העולם שם אני מאיר לכם, שנאמר כי החשך יכסה ארץ וערפל לאומים ועליך יזרח ה׳ (ישעיה ס ב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> את מוצא מי שהוא נתון בחשך רואה מה שבאור, אבל מי שהוא באור אינו רואה מה שבחשך, אבל הקב״ה אינו כן, הוא אור ועמו האור חונה, שנאמר עוטה אור כשלמה (תהלים קד ב), ורואה מה שבחשך, כמו שאומר והוא גליא עמיקתא ומסתרתא, ידע מה בחשוכא ונהורא עמיה שרא (דניאל ב כב), ולמה צריך האור מכם, אלא כדי לזכות אתכם ולהאיר לכם, שנאמר קומי אורי כי בא אורך וגו׳ (ישעיה ס א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> א״ר יהודה בר' אלעאי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> השמש הזה הוא נתון בתוך התיק, שנאמר לשמש שם אהל בהם (תהלים יט ה), ובתקופת תמוז יוצא מתוך תיקו כדי לבשל הפירות, ואין בריה יכולה לעמוד בה, ומה אם שמש אחד ממשמשיי אין יכולין לעמוד כל באי עולם לפניו, למה שאורו קשה, ואני צריך מכם אורה, אלא לזכות אתכם, והיה לך ה׳ לאור עולם ואלהיך לתפארתך (ישעיה ס יט). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כיצד עושין את השמן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> שנו רבותינו זיתים היו ניכרין להן שהיו עושים פירות נאים ויפים, היו נוטלין אותן וכותשין אותן, השמן הראשון היו פורשין אותה למנורה, והשני למנחות, לקיים מה שנאמר שמן זית זך כתית למאור, אמר לו הקב״ה למשה אמור להם לבניי, בני בעוה״ז אתם זקוקין לאורו של בית המקדש, ואתם מדליקין נרות לתוכו, אבל לעתיד לבא בזכות אותו הנר שאתם מדליקין, אני אגאל אתכם על ידי מלך המשיח, שהוא משול בנר, שנאמר שם אצמיח קרן לדוד ערכתי נר למשיחי (תהלים קלב יז).
 כתית למאור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שלא כשמן הבדדים, אלא שמן כתית בידים.
 מערב עד בקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> תן לו מדה שתהא דולקת מערב עד בקר.
 חוקת עולם לדורותיכם. זה בשורה לעתיד לבא.
 מאת בני ישראל. ולא מן העובדי כוכבים.

Verse 21







Verse 1

ואתה הקרב אליך. אתה ממונה עליו לחנכו בעבודה בשבעת ימי המלואים.
 את אהרן אחיך. אהרן עיקר.
 ואת בניו אתו. בניו טפילין לו.
 מתוך בני ישראל. שנאמר ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים וגו׳ (דה״א כג יג).
 לכהנו לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> כל מקום שנאמר לי, בזה ובבא.
 אלעזר ואיתמר. עיקר בני אהרן שעמדה עליהם שלשלת הכהונה.

Verse 2

ועשית בגדי קדש לאהרן אחיך לכבוד ולתפארת. הוא כבוד לך ואתה כבוד לו.
 לכבוד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כי הא דר׳ יוחנן הוי קרי למאני מכבדותא.
 ולתפארת. בעיני כל ישראל, להודיע כי בו בחר ה׳.

Verse 3

ואתה תדבר. הדבר הזה עליך לדבר.
 אל כל חכמי לב. לרבות הנשים.
 אשר מלאתיו רוח חכמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מנהגו של עולם כלי ריקם מחזיק, כלי מלא אינו מחזיק, אבל מי שאמר והיה העולם כלי מלא מחזיק, כלי ריקם אינו מחזיק, שנאמר ואתה תדבר אל כל חכמי לב אשר מלאתיו רוח חכמה, וכן הוא אומר יהב חכמתא לחכימין ומנדעא ליודעי בינה (דניאל ב כא).

Verse 4

ואלה הבגדים אשר יעשו. הוסיף על ציווי מלאכת המשכן הזכורים למעלה, חשן ואפוד ומעיל וכתונת תשבץ, כהן גדול משמש בשמונה כלים, וההדיוט בארבעה, כתונת ומכנסים מצנפת ואבנט, מוסיף עליו כהן גדול חשן ואפד ומעיל וציץ.

Verse 5

והם יקחו את הזהב. אלו חכמי לב.

Verse 6

ועשו את האפד. (ג) זה בגד העליון, שמאפד את התחתון, והיה חוגרו, וכה״א נער חגור אפוד בד (ש״א ב יח).

Verse 7

שתי כתפות חוברות. אלו שתי אבני שהם, שהיה על כתפי אהרן, יהיו מחוברות באפוד.
 וחבר. שיהא האפוד מחובר בהם.

Verse 8

וחשב אפודתו. היא חגורה של אפוד והיה כמעשה האפוד, כדי שיהא חוגרו בו.

Verse 9



Verse 10

ששה משמותם על האבן האחת וגו׳ כתולדותם. (ג) תנו רבנן שתי אבנים היה לו לכהן גדול על כתפיו, אחת מיכן, ואחת מיכן, ושמות שנים עשר שבטים כתוב עליהם, ששה על אבן זו, וששה על אבן זו, שנאמר ששה משמותם על האבן האחת, ואת שמות הששה הנותרים על האבן השנית כתולדותם, שניה כתולדותם, ולא ראשונה כתולדותם, מפני שיהודה מוקדם לצבא וחמשים אותיות היו שם, עשרים וחמשה על אבן זו, ועשרים וחמשה על אבן זו, כזה.
 ובחשן היה שנים עשר אבנים, ועושין בהן נקבים, ומכניסים בהן שתי וערב, ומניחין בהם את האבנים, וכך היו נחקקים, על אודם היה חקוק עליו אברהם יצחק יעקב ראובן, על פטדה היה חקוק עליו שמעון, ועל ברקת היה חקוק לוי. והטור השני נפך ספיר ויהלום, על נפך היה חקוק יהודה, ועל ספיר היה חקוק עליו יששכר, ועל יהלום היה חקוק זבולון, והטור השלישי לשם שבו ואחלמה, על לשם היה חקוק דן, ועל שבו נפתלי, ועל אחלמה גד, והטור הרביעי תרשיש, שהם, וישפה, על תרשיש אשר, על שהם יוסף, על ישפה בנימין, ואחרי כן היה חקוק כל אלה שבטי ישראל, כדי שיהו בהם כל אל״ף בי״ת. א״ב ראובן. ג״ד גד. ה״ו יהודה. ז׳ זבולון. ח׳ יצחק. ט׳ שבטי. י' יהודה. כ׳ יששכר, ל׳ נפתלי. מ׳ בנימין, נ׳ נפתלי. ס׳ יוסף. ע׳ שמעון. פ׳ נפתלי. צ׳ יצחק. ק׳ יעקב. ר׳ ראובן. ש׳ יששכר. ת׳ נפתלי.

Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> אודם אחמר, פטדה עקיק, ברקת זעפרן, נפך כחבלי, ספיר זמורד, יהלום גיאאר, לשם בלטאר, שבו אספר, ואחלמה טופאג, תרשיש פרתזיג, שהם בוגיר, ישפה מאבצר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> כל אלה לשון ערבי הם.
 אלו אבנים שנים עשר לשנים עשר שבטי ישורון הקבועות בחשן המשפט, כזה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ת״ר כיצד היו שואלין באורים ותומים, השואל פניו כלפי הנשאל, והנשאל פניו כלפי השכינה, השואל אומר ארדוף אחר הגדוד הזה האשיגנו, הנשאל אומר רדוף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כה אמר ה׳ עלה והצלח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> כיצד נעשית, ר׳ יוחנן אומר בולטות האותיות <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ע׳ משמעון, ל׳ מלוי, ה׳ מיהודה, הרי עלה, וכן כל הדברים שהיה צריך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ואין שואלין להדיוט אלא למלך ולאב בית דין.
 המלבוש של אפוד והחושן היה על לב המלביש, ושתי שרשרות זהב טהור מוגבלות, זה מוגבל זה, לפי שהכתונת היה של פשתן, והיה חוטיו כפול ששה, (י) מיכן אמרו חכמים מעשה בר׳ אלעזר בר חרסום שעשתה לו אמו כתונת משתים עשרה רבוא, ולא הניחוהו כהנים ללובשו, מפני שנראה ערום, וקשיא להו והרי חוטין כפול ששה, ומתרץ מפני שנראה כמין זכוכית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> המכנסים עד הירכים היו מגיעים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> כמו פלנייא היה, ורחבין היו שיכנס בהן הרוח כדי שלא יתחמם, ושנצים היה להם כדי שלא יגע.
 האבנט ארכו שלשים ושתים אמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> והוא של כלאים, שנאמר ואת האבנט שש משזר ותכלת וארגמן (שמות לט כט), (יג) שש כיתנא, תכלת עמרא.
 חשן זרת ארכו וזרת רחבו כפול, וארבעה קצוות שלו, ועליו ארבע משבצות, וכל אחת ואחת יש בה טבעות, והיה על לבו של כהן גדול, והאפוד כזה המעשה על שתי כתפיו, ויש בו ארבע משבצות, וארבע טבעות בתוכם, ושתי שרשרות אחד מימין ואחד משמאל, ראשה אחד בטבעת החושן, וראשה אחת בטבעת האפוד, וכן בשניה, שנאמר ושתי שרשרות זהב, ושתי טבעות שהיו נושאות את החשן ואת האפוד מלמעלה, וטבעות שתים שהיה בחשן מלמטה, וכן באפוד היו אוחזין אותו בחוט של תכלת כנגד האבנט, כמה שנאמר וירכסו את החשן, כמו ויורידו, ודומה לו והרכסים לבקעה (ישעיה מ ד), כלומר המורדות יהיו לבקעה, ומעשה אורג היה, וכשאורגין את החשן ואת האפוד, זה לבדו וזה לבדו, ואורגין אותו מרחוק מיכן ומיכן טפח, ובכל אבן ואבן היו בו שבעה נקבים, והיו מכניסים שתי בתוך הנקבים, והיו מנקבין את האבנים, ומכניסין בו ערב ומניחין בו אבן טובה, וחוקקין ששה שמות של שבטים, וכן שניה, כמו שכתוב למעלה.
 כתולדותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כמו שנולדו.

Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30

ונתת אל חשן המשפט. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> למה נקרא חשן משפט, שבו היו שואלין על משפט כל דבר, שנאמר ולפני אלעזר הכהן יעמד ושאל לו במשפט האורים לפני ה׳ (במדבר כז כא).

Verse 31

ועשית את מעיל האפוד, המעיל היה דומה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כמו מנטיל הלובשים אנשי צרפת, והיה אורגין אותו קצר מלמעלה, ורחב מלמטה, והיה מלמעלה כלפי הצואר שלש אמות, ומלמטה כלפי רגלים שש אמות, ולמה נקרא מעיל האפוד, שהאפוד סמוך לו.

Verse 32

והיה פי ראשו בתוכו שפה יהיה לפיו סביב מעשה אורג. שכפול מבפנים למעלה.

Verse 33

ועשית על שוליו רמוני תכלת וארגמן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כמה הם שבעים רמונים ושבעים זגין, כנגד שבעים זקנים, ואחד גדול מלפניו, כנגד שבעים ואחד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> וחלולין היו, והיו כמו חצצין של זהב שהיה קולן נשמע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> וזה נס גדול היה, שהפעמון היה של זהב, והרמון של תכלת וארגמן ותולעת שני, והיה מקיש וקולו נשמע, כאילו היה כולו של זהב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ויש אומרים הכיסין היו של תכלת וארגמן ותולעת שני והפעמונים היו בתוכן.

Verse 34



Verse 35



Verse 36

ועשית ציץ זהב טהור ופתחת עליו פתוחי חותם קדש לה׳. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אמרו רבותינו ז״ל ציץ דומה כמין טס של זהב, ומוקף מאזן לאזן של כהן גדול, וכתב עליו קודש לה׳ בשיטה אחת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ואמרו רבותינו פתוחי חותם של אבנים היו כותבין בדיו, ומניחין השמיר עליו והיא מתבקעת, כתאנה זו שמתבקעת ואינה חסרה כלום.

Verse 37

ושמת אותו על פתיל תכלת. התכלת חשוב מכל הצבעונים, שהוא דומה לים, וים דומה לרקיע, ורקיע דומה לכסא הכבוד.

Verse 38

 על המצנפת. שמא תאמר על ממש, ת״ל אל מול פני המצנפת יהיה, הא כיצד על בסמוך, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> כיצד היה עושה, היה לובש הכובע שהוא המגבע, והמצנפת היה מחזיר על הכובע, כדרך שבני אדם מצניפים את המצנפת, ולכובע היה לו פאר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> שמתרגם שבח כובעיא, והוא כעין תפוח שעל הסובב של כובע, ואחר כך היה מניח את הציץ על מצחו, שנאמר והיה על מצח אהרן, והיה מקיף מאזן לאזן, וקושרו אחרי העורף בפתיל תכלת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> והיה שערו נראה מן המצנפת לציץ, ובו מניח תפילין של ראש.
והיה על מצחו תמיד. וכי לא היה נכנס לבית המרחץ או לבית הכסא, אלא תמיד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> שלא יסיח דעתו ממנו בשעה שהוא לובשו, ק״ו לתפילין, ומה אם ציץ שאין בו אלא קודש לה׳, אמרה תורה והיה על מצחו שלא יסיח דעתו, תפילין לא כל שכן.

Verse 39

ושבצת הכתנת שש. ששה פעמים כתובים שש, לכך אמרו חוטן כפול ששה, וכו׳ מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> במס׳ יומא.
 ואבנט תעשה מעשה רוקם. (כז) אמרו רבותינו חושב שני פרצופין, ורוקם מעשה פרצוף אחד מצד אחד, כי יש מעילים שיש להם שני פרצופים משני צדדין להם צורות, ויש מצד אחד בלבד, כעין שעושין במחטין.

Verse 40



Verse 41

והלבשת אותם את אהרן אחיך ואת בניו אתו. אהרן ואח״כ בניו.
 ומשחת אותם. בשמן המשחה ועדיין לא נאמר תיקונו.

Verse 42

ועשה להם מכנסי בד. לא בדרך שלנו, כי אלו צרין בלבישתן, וארוכים, ושל כהנים היו רחבים וקצרים, ולא היה להם אבנט למכנסים, אלא שנצים בלבד, שלא היה קושר ומתיר, אלא משמכניסן עליו מיד עומדין עליו, וכן מפורש <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> במס׳ נדה בפרק כל היד המרבה.

Verse 43

והיו על אהרן ועל בניו. זה כראוי לו, וזה כראוי להם.
 ולא ישאו עון ומתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מלמד שמחוסרי בגדים במיתה.





Verse 1

וזה הדבר אשר תעשה להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אי זה דבר שדברתי לאהרן שתהא הכהונה מבוססת בידו קיימת.
 וזה הדבר אשר תעשה להם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> להם אתה עושה, ואין אתה עושה לאחרים, לשבט זה אתה עושה, ואין אתה עושה לשבט אחר.
 לקדש אותם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> התחיל מלמדן היאך יהו אוכלין בקדשים והיאך יהו אוכלין בטהרות.
 לכהן לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בעוה״ז ולעוה״ב.
 לקח פר אחד בן בקר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> במקח ולא בגזל.
 ואילם שנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> הרי שלשה עם הפר, כנגד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> שלשת הררי עולם.

Verse 2

ולחם מצות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> בזכות לחם מצות אני מברך לכם את הלחם.
 וחלות מצות. לזכור זכות שרה אמנו, דכתיב לושי ועשי עוגות (בראשית יח ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> מ״ז״ב״ח. מחילה לישראל, זכרון טוב לישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ברכה לישראל, חיים לישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> בזכות לחם הפנים היה מברך כל מיני תבואה בשדה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> בזכות בכורים היה מברך כל מיני אילנות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> בזכות נסוך היין היה מברך כל הגפנים, משחרב בית המקדש נשתלחה מארה לעולם, שנאמר והשמותי אני את הארץ (ויקרא כו לב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> משבטל להם הפנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> אכול ולא לשבעה (חגי א ו), משבטל ניסוך היין, שתו ואין לשכרה (שם), משבטלו בגדי כהונה, לבוש ואין לחום לו (שם), משבטלו התמידין, המשתכר משתכר אל צרור נקוב (שם).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> א״ר שמעון בן גמליאל משום ר' יהושע משחרב בית המקדש אין יום שאין בו קללה, שנאמר ואל זועם בכל יום (תהלים ז יב), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> א״ר יהודה בר אלעאי חצופה היא ארץ ישראל שהיא עושה פירות לאויבים, אבל לעתיד לבוא עתידין להחזיר כבתחלה, שנאמר ואתם הרי ישראל ענפכם תתנו ופריכם תשאו לעמי ישראל כי קרבו לבוא (יחזקאל לו ח).

Verse 3

ואת אהרן ואת בניו תקריב וגו׳ ורחצת אותם במים. למדנו לקידוש בשעת לבישה.

Verse 4



Verse 5

ולקחת את הבגדים. האמורין על הסדר.
 והלבשת את אהרן את הכתנת ואת מעיל האפד ואת האפד. שעל המעיל.
 ואת החשן. המחובר להאפוד.
 ואפדת לו בחשב האפד. זה אבנט שחגור בו.

Verse 6

ושמת המצנפת על ראשו וגו׳. ומכנסים היכן הם, שלא הזכירן כאן הכתוב, אלא (יז) מלמד שלא יהיה דבר קודם למכנסים, וכה״א ומכנסי בד יהיו על בשרו (ויקרא מז ד), ולמעלה אמר ועשה להם מכנסי בד לכסות בשר ערוה (שמות כח יב), ואומר וזה הדבר אשר תעשה להם (פסוק א), ו׳ מוסיף על ענין שלמעלה.
 ונתת את נזר הקדש. זה הציץ.
 על המצנפת. על בסמוך על הפדחת.

Verse 7

ולקחת את שמן המשחה ויצקת על ראשו ומשחת אותו. תחלה יוצק לו על ראשו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ואח״כ מושחו כמין כ״י יווני, כמו שקורין היוונים כ׳ כפא, נותן לו שמן בין ריסי עיניו ומושחו באצבעו מאזן לאזן, והיא כפא יוונית.

Verse 8



Verse 9

וחגרת אותם אבנט אהרן ובניו. לפי שלמעלה לא אמר אבנט, אמר כאן אבנט, הא כיצד, היה מלביש כתנת לאהרן, וכתנת לבניו, אבנט לאהרן, ואבנטים לבניו, אלא שהיה מקדים אהרן לבניו.

Verse 10



Verse 11



Verse 12

ולקחת מדם הפר. (יח) דם מהפר יקבלנו, שאם נשפך לא יאספנו מן הרצפה.
 ונתתה על קרנות המזבח. שהוא עתיד ליעשות.

Verse 13

ואת האיל האחד תקח וסמכו אהרן ובניו את ידיהם. זהו ציווי פרשת המלואים, שהיה המעשה בסוף פרשת צו את אהרן, לפיכך לא הוצרכנו לפרש ענין המלואים בזאת הפרשה, אלא שיש כאן מה שצריך לשם, ויש לשם מה שצריך לכאן, שהרי לשם לא הוזכר מכנסים, וכאן הוזכר למעלה מן וזה הדבר, ולשם מפרש מהו חשב האפוד, שנאמר ויחגור אותו בחשב האפד (ויקרא ח ז), למדנו שהחשב כמו אזור הוא, אלא שהחשב היה מחובר באפוד, כמו בגדי חופש שיש בהם אזורים תפורין, כי הכתונת מלמטה היה לובשו במקום חלוק, והאבנט בו היה חוגר הכתונת, והמעיל על הכתונת, ועליו האפוד ומחבקו בחשב האפוד, והחשן היה מלפניו מחובר בשרשרות אלא כדי הוצאת ראשו מן האפוד, לכך היה מתפרק החשן אבל לא יזח לגמרי, והאורים והתומים הם היו שנים עשר אבנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> אורים שבהם מאירים עיני ישראל בשאלתם, תומים שמתממים את דבריהם, שאע״פ שגזירת נביא חוזרת, כגון גזירת יונה בן אמתי על נינוה, גזירת אורים ותומים אינה חוזרת, אלא שצריך לבחון כענין שבחנו בני ישראל כשעלו למלחמה על בנימין אחיהם, שאמר התתנם בידי (ש״ב ה יט), ויש אומרים אורים ותומים היו בקשת ישראל היאך היו שואלין בהם, והם כענין מאבני החשן.

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30

שבעת ימים ילבשם הכהן תחתיו מבניו. זהו ציווי לדורות, שיהיו מפרישין כהן גדול שבעת ימים קודם יום הכפורים ומחנכין אותו בעבודה, (יט) דתנן שבעת ימים קודם יום הכפורים מפרישין כהן גדול וכו'.

Verse 31



Verse 32



Verse 33

ואכלו אותם אשר כפר בהם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> הכהנים אוכלים והבעלים מתכפרין.

Verse 34



Verse 35

ועשית לאהרן ולבניו ככה. (כ) שאם חסר אחת מכל אלו לא עשה כלום.
 ככל אשר צויתי אותכה. להביא פרישת שבעה לדורות שמעכבת.
 שבעת ימים תמלא ידם. אלו שבעת ימי המלואים שמעכבת.

Verse 36

ופר חטאת תעשה ליום. בכל שבעת ימי המלואים, אין זה לדורות אלא במלואים בלבד, שנאמר וקדשת אותו.

Verse 37

כל הנוגע במזבח יקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> שומע אני בין ראוי ובין שאינו ראוי להיקרב עליו, ת״ל וזה אשר תעשה על המזבח כבשים בני שנה, מה כבשים ראוים, אף כל ראוי.
 ד"א כל הנוגע במזבח. כל כהן הבא להקריב יתקדש תחלה.

Verse 38

וזה אשר תעשה על המזבח. זה תמיד.
 שנים ליום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> נגד היום. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> דתנן תמיד של שחר היה נשחט על קרן צפונית מערבית על טבעת שניה, ושל בן הערבים היה נשחט על קרן דרומית מזרחית על טבעת שניה.

Verse 39

את הכבש האחד תעשה בבקר. ענינו בפרשת פינחס בקרבנות מפורש בספרי.

Verse 40

בשמן כתית. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מה כתית האמור במנורה זך, אף כאן זך.
 רביעית ההין. ההין שנים עשר לוגים, לוג ששה ביצים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> אמרו רבותינו ז״ל שנתות היה בהין עד כאן לפר, עד כאן לאיל, עד כאן לכבש.

Verse 41



Verse 42

אשר אועד לכם. בזכות ישראל כלו.
 לדבר אליך. לא היה הדבור אלא למשה בלבד.

Verse 43

ונועדתי שמה לבני ישראל. להודיע לכל באי העולם חיבה שחבבתי את ישראל.
 ונקדש בכבודי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> זה מעשה נדב ואביהוא, שהקב״ה מדקדק עם הצדיקים יותר מכל אדם, שנאמר בקרובי אקדש (ויקרא י ג), ואומר וסביביו נשערה מאד (תהלים נ ג) ואומר וכיראתך עברתך (שם צ יח).

Verse 44



Verse 45

ושכנתי בתוך בני ישראל והייתי להם לאלהים. מתוך ששכינתי בתוכם הכל יודעים שאני אלהיהם.

Verse 46

וידעו כי אני ה׳ אלהיהם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים. על מנת לשכני בתוכם.
 אני ה' אלהיהם, נאמן לשלם שכר, ולתת לאיש כדרכיו.





Verse 1

ועשית מזבח מקטר קטרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה מזבח הזהב, שהוא להקטרה, ולא להעלות עליו עולה ומנחה.

Verse 2



Verse 3

ועשית לו זר זהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> זה זר שלישי שזכה דוד ונוטלו, שנא' מי אנכי [וגו׳] ומי ביתי כי הביאתני עד הלום (ש״ב ז יח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לפי שאין ישיבה בעזרה, אלא למלכי בית דוד לבד.

Verse 4



Verse 5



Verse 6

ונתתה אותו לפני הפרכת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שיהא נתון לפני הפרכת מבחוץ, בין השלחן והמנורה,משוך כמעט כלפי חוץ.

Verse 7

והקטיר עליו אהרן קטרת סמים בבקר בבקר. לקדם דבר שנאמר בו בבקר בבקר, לדבר שלא נאמר בו אלא בקר אחד, לכך אמרו קטרת של שחר קודם לתמיד.
 בהיטיבו את הנרות. בעודן של הטבה תהא מוקטרת קטרת, הטבת הנרות, זה דשון המנורה.

Verse 8

ובהעלות אהרן את הנרות. זה הדליקה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> וכה״א ותעל משאת העיר השמימה (שופטים כ מ).
 בין הערבים יקטירנה. כדמפורש על סדר התמיד.

Verse 9



Verse 10

וכפר אהרן על קרנותיו אחת בשנה. זו כפרת יום הכפורים.
 מדם חטאת הכפורים. דם הפר ודם השעיר.
 אחת בשנה יכפר עליו לדורותיכם קדש קדשים הוא לה׳.
סליק פרשת תצוה.
פרשת כי תשא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כתיב טוב פת חרבה ושלוה בה מבית מלא זבחי ריב (משלי יז א). <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> בוא וראה שהזהיר הקב״ה את ישראל לשקול את שקליהם, ולתת כופר נפשם, שנאמר כי תשא את ראש בני ישראל לפקודיהם, ושמא תאמר הטריח עליהם יותר מדאי, ת״ל ונתנו איש כופר נפשו, ואומר מחצית השקל, וכל זמן שהקב״ה אוהב את ישראל, מקבל את קרבנותיהם לרצון, אחד המרבה ואחד הממעיט, (ז) שהרי נאמר בשור הגס ריח ניחוח, ונאמר בעשירית האיפה ריח ניחוח, אבל בזמן שאין עושין רצונו מה כתיב, למה לי רוב זבחיכם יאמר ה׳ (ישעיה א יא), לכך נאמר מבית מלא זבחי ריב.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> תנן התם באחד באדר משמיעין על השקלים, ועל הכלאים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ומאי משמיעין מכריזין, דכתיב ויצו משה ויעבירו קול במחנה וגו׳ (שמות לו ו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ולמה אמרו באחד באדר, כדי שיביאו ישראל שקליהם בעונתן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ועל הכלאים כדי שיהא הצמחים נכרין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ולמה אמרו בשלשה פרקים בשנה תורמין את הלשכה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> כדי לעשות פרסום לדבר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ר׳ בשם ר׳ שמעון בר נחמן אמר שלש תרומות נאמר בפרשה זו, תרומת אדנים, תרומת שקלים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ותרומת המשכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> רבי אומר עשר תרומות הן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> תרומה גדולה, ותרומת מעשר, וחלה, ובכורים, ותרומת נזיר, ותרומת תודה, ותרומת הארץ, ותרומת מדין, ותרומת שקלים, ותרומת המשכן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> שש מהם ראשונים לכהנים, תרומת שקלים לאדנים, תרומת משכן שממנו היו עושין גופו של משכן, ושמן למאור <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> ושמן המשחה וקטרת הסכים ובגדי כהנים ובגדי כהן גדול.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ומתקנין את הדרכים ואת הרחובות ואת מקוות המים ועושין כל צרכי הרבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ואלו הן צרכי הרבים, דיני ממונות ודיני נפשות ודיני מכות, ופודין את הערכין והחרמים וההקדשות, ומשקין את הסוטות, ושורפין את הפרה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ומציינין על הקברות, כדי שלא להרבות טומאה בישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> וכדי שלא לטמא את הטהרות.

Verse 11



Verse 12

כי תשא. חובה, וכן הוא אומר ושא את מספר שמותם (במדבר ג מ).
 את ראש בני ישראל. אמר לו הקב״ה למשה במה תרום קרנן של ישראל, בכי תשא, שנאמר צדקה תרומם גוי וגו׳ (משלי יד לד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> כדמפורש בבבא בתרא, ודבר זה נעלם מדוד המלך בשעה שצוה את יואב לשאת את מספר מפקד העם ולא נתנו איש כופר נפשו, ויתן ה' דבר וגו׳ (ש״ב כד טו).
 ונתנו איש כפר נפשו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> [בשעה שאמר הקב״ה למשה רבינו ונתנו איש כופר נפשו], אמר לפניו רבונו של עולם מה יתן אדם ויהיה כופר לנפשו, חזר ואמר שמא על ישראל שנקראו עבדים, שנאמר כי לי בני ישראל עבדים (ויקרא כה נה), שמא צריכין כל אחד ואחד שלשים שקל כדמי העבד, או שמא כל אחד ואחד חייב ליתן חמשת שקלים, כערך הבכור, לפי שנקרא בני בכורי ישראל (שמות ד כב), באותה שעה היה משה רבינו תמה על הדבר, עד שאמר לו הקב״ה זה יתנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> א״ר מאיר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כמין מטבע של אש הוציא הקב״ה מתחת כסא כבודו והראה אותה למשה ואמר לו כזה יתנו.

Verse 13

זה יתנו כל העובר על הפקודים מחצית השקל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> ר׳ יהודה ור׳ נחמיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> [ר׳ יהודה אומר] לפי שחטאו בחצי היום לפיכך יתנו מחצית השקל, [ור׳ נחמיה אמר לפי שחטאו בשש שעות ביום לפיכך יתנו מחצית השקל], <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ר' יוחנן בן זכאי אמר לפי שעברו על עשרת הדברות לפיכך יתנו עשר גירות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> תנן התם ואלו הם הממונים שהיו במקדש, יוחנן בן פנחס על החותמות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> שהיה נותן חותם והלך זה אצל הגזבר שהיה ממונה על הסלתות ומקבל ממנו החותם ונותן לו הסלת, ולערב באין זה אצל זה ועושין חשבון, וכולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> מפורש במס׳ יומא.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> לה׳. שיהא נותן לשם שמים.
 בפקוד אותם. זה פקודי המדבר.
 ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם. בכל עת פקודתם צריכין להיות נותנין כופר, מיכן שאסור למנות את ישראל בלא כופר, ואם תאמר היאך נעלם דבר זה מדוד בעת שמנה את ישראל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> לפי שאמר זמרות היו לי חוקיך (תהלים קיט נד), אמר לו הקב״ה דברי תורה הכתוב בהן התעיף עיניך בו ואיננו (משלי כג ה), ואתה קורא אותה זמירות, וכן נעלם ממנו פסוק זה ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו (במדבר ז ט), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> והוא הרכיב את הארון על העגלה, לפיכך פרץ ה׳ פרץ בעוזא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> היינו דכתיב כי למבראשונה לא אתם פרץ ה׳ פרץ בעוזא.
 זה יתנו. לא פחות ולא יותר.
 כל העובר על הפקודים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> שבתחלה נמנו ישראל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> כירידתן לארץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="40"></i> ובצאתם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="41"></i> ולצורך שקלי האדנים ובדגלים, ובחומש הפקודים בפרשת פינחס.
 מחצית השקל בשקל הקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="42"></i> השקל שנים זהובים והצי פחות תשעה שעורים לפי שששים שקלים היא הרטל, והיו נותנים הרטל ששים איש השקל שני אנשים, והרטל שבעים ושנים זהובים, וכשתחלק הרטל ששים זהובים לכל איש נשארו שנים עשר, וכשתחלקם לששים חלקים כל זהב תשעים שעורים לי״ב אלף ושמונים שעורים, יבא לכל איש מחצית השקל זהוב ושמנה עשרה שעורים, תשעים ושמנה עשר הם מאה ושמנה.
 עשרים גרה השקל. הגרה אחד עשר שעורים.

Verse 14

כל העובר על הפקודים וגו'. שנה עליו לדורות, שבזמן שבית המקדש קיים היה אדם שוקל שקליו ומתכפר לו שהיה שקלו מצטרף עם כל ישראל וקונין מהם תמידין ושאר קרבנות צבור, עכשו שאין בית המקדש קיים חייב ליתן מתנות לאביונים, דכתיב ומשלוח מנות איש לרעהו ומתנות לאביונים (אסתר ט כב), ואין צריך לומר בפורים, אלא אפילו בשאר ימות השנה, כשעני בא לידך מי שהוא צריך למתנות חייב אתה ליתן לו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="43"></i> כדתנן אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום וכו', ועליו הכתוב אומר מלוה ה׳ חונן דל (משלי יט יז), ואומר אשרי משכיל אל דל (תהלים מא ב), נותן לדל לא נאמר, אלא משכיל היאך ליתן לו שלא לביישו.

Verse 15

העשיר לא ירבה. בזו תרומת שקלים של אדנים, שלא יתרברב העשיר על העני, אבל בשאר מתנות וצדקות, כתיב איש כמתנת ידו (דברים טז יז), ואומר אשר ברכך ה׳ אלהיך תתן לו (שם טו יד).

Verse 16

ולקחת את כסף הכפורים. לפי שנאמר איש כופר נפשו (לעיל פסיק יב).
 ונתת אותו על עבודת אהל מועד. אלה מלאכת האדנים והווים שמפרש בפרשת אלה פקודי, כי כל מלאכת המשכן היה נדבה, שנאמר ויבאו האנשים על הנשים כל נדיב לב (שמות לה כב), אבל כסף הכפורים דבר קצוב שוה לכל.
 לכפר על נפשותיכם. להודיע כמה הזכות גורם, שכל זמן שישראל זוכין המעט שנותנין חביב לפני הקב״ה כהרבה, ומתכפרין בו, אבל אם אינן זכאין, אין חפץ במתנותיהם, וכן הוא אומר אין לי חפץ בכם אמר ה׳ צבאות ומנחה לא ארצה מידכם (מלאכי א י), והקב״ה חפץ לזכות את ישראל, לפיכך הרבה להם תורה ומצות, שנאמר ה׳ חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר (ישעיה מב כא).

Verse 17



Verse 18

ועשית כיור נחשת וכנו נחשת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="44"></i> זה בסיס שתחת הכיור.
 לרחצה. לקידוש ידים ורגלים של כהנים.

Verse 19

ורחצו אהרן ובניו ממנו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="45"></i> כמער איש לויות היה לו לכיור, כדרך שעשה שלמה בבית עולמים.

Verse 20

בבואם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו. זה מיתה בידי שמים.
 או בגשתם אל המזבח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="46"></i> לפי שיש רחיצה בלא ביאה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="47"></i> כגון שהיה עומד ומשמש כל הלילה, לאורה טעון קידוש ידים ורגלים, שכל המשנה מעבודה לעבודה טעון קידוש ידים ורגלים.

Verse 21

ורחצו ידיהם ורגליהם ולא ימותו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="48"></i> כדתנן ואלו שבמיתה, שתויי יין, ופרועי ראש, מחוסרי כפרה, ומחוסר בגדים, ושלא רחץ ידים ורגלים.
 והיתה להם חק עולם. להביא בית עולמים.

Verse 22



Verse 23

ואתה קח לך. שתהא גזבר עליה.
 בשמים ראש.שאין למעלה מהם.
 מר דרור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="49"></i> שאין בו רולס.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="50"></i> תנו רבנן שמן המשחה מר דרור חמש מאות, קדה חמש מאות, וקנמן בשם חמש מאות), וקנה בשם חמשים ומאתים, נמצאו כולם אלף שבע מאות וחמשים, תנא מנינא קמ״ל, תנא הא קשיא ליה, אימא קנה בשם כקנמון בשם, מה קנמון בשם מחציתו המשים ומאתים, אף קנה בשם מחציתו חמשים ומאתים, דהוו להון תרין אלפין, ואימא הכי נמי, א״כ נימא קרא קנמון בשם וקנה בשם מחצה ומחצה חמשים ומאתים וכו׳, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="51"></i> במסכת כריתות בפירקא קמא.

Verse 24

ושמן זית הין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="52"></i> הין שנים עשר לוגין, לוג ששה ביצים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="53"></i> תניא ר' יהודה אומר שמן המשחה שעשה משה רבינו במדבר כמה נסים נעשה בו, תחלתו לא היה אלא שנים עשר לוג, כמה יורה בולעת, כמה עיקרים בולעים, כמה האור שורף, ובו נמשח המשכן וכל כליו ואהרן ובניו כל שבעת ימי המלואים, ובו נמשחו כהנים גדולים, ומלכים באפרסמא דכיא.
 שהרי כהן גדול בן כהן גדול טעון משיחה, ואין מלך בן מלך טעון משיחה, חוץ ממקום שיש שם מחלוקת, כגון שמשחו את שלמה מפני מחלוקת אדוניה, ואת יהואש מפני עתליה, ואת יהואחז מפני יהויקים, וכולו קיים לעתיד לבא, שנא׳ שמן משחת קדש [יהיה] זה לי לדורותיכם (פסוק לא) זה בגימטריא תריסר, תריסר לוג הוון.

Verse 25

ועשית אותו שמן משחת קדש רוקח מרקחת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="54"></i> מלמד שהיו שולקין את העיקרין בשמן.

Verse 26

ואת אהרן ואת בניו תמשח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="55"></i> תני חדא בתחלה יוצק שמן על ראשו, ואחר כך נותן לו בין ריסי עיניו, ותניא איפכא, תנאי הוא, איכא מאן דאמר משיחא עדיפא, ואיכא מאן דאמר יציקה עדיפא.

Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32

על בשר אדם לא ייסך ובמתכונתו לא תעשה כמוהו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="56"></i> ת״ר המפטם את השמן ללמוד בו, או על מנת למסרו לצבור פטור, לסוך ממנו חייב, מנלן להקיש שמן המשחה לקטורת הסמים, מה קטורת למוסרה לצבור מותר, אף שמן המשחה למוסרה לצבור מותר, וקטורת גופא מנלן, דכתיב והקטורת אשר תעשה במתכונתה לא תעשו לכם, מה ת״ל לכם, לכם הוא דאסור, אבל למוסרה לצבור פטור כו׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="57"></i> מפורש במסכת כריתות. וכי תימא בשמן המשחה נמי כתיב לכם, ההוא לכם לאו בעשייה כתיב.

Verse 33

איש אשר ירקח כמוהו. בא הכתוב לעונשו בכרת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="58"></i> כדתנן שלשים ושש כריתות כו׳ עד המפטם את הקטורת.

Verse 34

ויאמר ה׳ אל משה. פטום הקטורת יש בה אמירה, לפי שהיא סמוכה לענין שמן המשחה, מה שמן המשחה במשקל, אף קטורת במשקל, מה שמן המשחה המפטמו בזרות בכרת, אף הקטורת המפטמו בזרות בכרת, לכך נאמר ויאמר קח לך סמים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="59"></i> ת״ר פטום הקטורת, הצרי, והצפורן, החלבנה, והלבונה, משקל שבעים שבעים מנה, עד שאין מכניסין מי רגלים במקדש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="60"></i> במס׳ כריתות פ״א.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="61"></i> ת״ר קטרת היתה נעשית ג׳ מאות וששים ושמנה מנה, שלש מאות וששים וחמש כנגד ימות החמה, ושלשת מנין יתירין שמהן כהן גדול מכניס מלא חפנים ביום הכפורים, והשאר נתנה לאומנים בשכרן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="62"></i> כדתניא מותר הקטורת מה היו עושין בה, מפרישין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="63"></i> ממנה שכר האומנין, ומחללין אותה על מעות האומנין ונותנין אותה לאומנין בשכרן, וחוזרים ולוקחין אותה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="64"></i> מתרומה חדשה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="65"></i> א״ר יוחנן אחד עשר סממנין נאמרו למשה מסיני, אמר רב הונא מאי קראה, ויאמר ה' אל משה קה לך סמים, הרי, נטף, ושחלת, וחלבנה הא חמשה, סמים אחרינא חמשה, וחמשה קדמאי הא עשר, ולבונה חד, הא חדיסר, ואימא סמים בתראי תרי נינהו כסמים קדמאי, א״כ נכתוב קרא סמים סמים גבי הדדי, וסוף נכתב נטף ושחלת וחלבנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="66"></i> א״ר הונא בר ביזנא א״ר שמעון חסידא כל תענית שאין בה מפושעי ישראל אינה תענית, שהרי הלבנה ריחה רע, ומנאה הכתוב בין סממני הקטורת.
 בד בבד יהיה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="67"></i> אמר רבינא שלא יניח משקל במשקל וישקול.

Verse 35

ממולח טהור קדש. והלא הקטרת לשון נקבה, אלא עונה על מעשה של לקיחות, לכך נאמר לשון זכר.
 ממולח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="68"></i> במלח סדומית.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="69"></i> ויש אומרים ממולח מעורב היטב דק דק כמלח.

Verse 36

ושחקת ממנה הדק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="70"></i> ת״ר קטרת היו מחזירין אותה למכתשת פעמים בשנה בימות החמה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="71"></i> בוזרה כדי שלא תתעפש, בימות הגשמים צוברה כדי שלא תפיג ריחה, וכשהוא שוחק אומר הדק היטב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="72"></i> דא״ר יוחנן כשם שהדבור רע ליין, כך דבור יפה לבשמים.
 קדש קדשים תהיה לכם. כל מעשיה לא יהיה אלא בקדש.

Verse 37



Verse 38

איש אשר יעשה כמוה [וגו'] ונכרת. בא הכתוב לחייבו כרת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="73"></i> היינו דתנן שלשים ושש כריתות, המפטם את הקטרת, וכל חייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתתן.





Verse 1



Verse 2

[לא] ראה קראתי בשם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> מיכן אמרו רבותינו אין ממנין פרנס על הצבור אלא אם כן הכריזו עליו מן השמים.
 בצלאל בן אורי בן חור. שבח לו, שבח לאביו, שבח לשבטו.

Verse 3

ואמלא אותו רוח אלהים בחכמה ובתבונה ובדעת. גדולה מלאכת המשכן, שהרי נאמר בה כל אלו המדות שנאמרו במעשה בראשית, ה' בחכמה יסד ארץ, כונן שמים בתבונה, בדעתו תהומות נבקעו (משלי ג יט כ).

Verse 4

לחשוב מחשבות. לתקן תקונים מלבו.

Verse 5



Verse 6

ואני הנה נתתי אתו את אהליאב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> לפי שאין עושין שררה על הצבור פחות משנים.
 למטה דן. נאה לו נאה לשבטו.
 ובלב כל חכם לב נתתי חכמה. להביא הנותרים.
 נתתי חכמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מנהגו של עולם כלי ריקם מחזיק, מלא אין מחזיק, אבל מי שאמר והיה העולם, אם האדם חכם מלמדו חכמה, ואעפ״י שהוא מלא מחזיק עוד, (ג) [שנאמר ישמע חכם ויוסף לקח וגו׳ (משלי א ה) ואומר יהב חכמתא לחכימין (דניאל ב כ״א)].
 ועשו את כל אשר צויתך. שלא להוסיף מלבם על מלאכת המשכן לעשות ארכו או רחבו יותר, או פחות או לשנות בכלים.

Verse 7

את אהל מועד ואת הארון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> שמונה עשר אתים כנגד שמונה עשר חוליות שבשדרה.

Verse 8



Verse 9



Verse 10

ואת בגדי השרד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אלו שנשארו ממלאכת המשכן, שנאמר בפרשת במדבר סיני בסוף הפרשה, ופרשו עליו בגד ארגמן בגד תכלת (במדבר ד יג).
 ד״א השרד. שבזכותם היתה פליטה ושריד לישראל בימי אלכסנדרוס מוקדן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> כדמפורש במסכת יומא.

Verse 11

בכל אשר צויתך יעשו. שנה עליו שלא לשנות.
 יעשו..בישרו שהמלאכה משתכללו על ידם.

Verse 12



Verse 13

ואתה דבר אל בני ישראל. אחר כל המשפטים, ואחר כל מלאכת המשכן, אמר לו ואתה דבר, עליך הדבר לדבר להם ולהורותם בדרך ישרה.
 אך את שבתותי תשמרו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> למה נאמר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> לפי שהוא אומר לא תעשה כל מלאכה (שמות כ י), אין לי אלא דברים שהן משום מלאכה, דברים שהן משום שבות מנין, ת״ל אך את שבתותי תשמרו, להביא דברים שהן משום שבות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ר׳ יוסי הגלילי אומר אך את שבתותי תשמרו, אך חלק, יש שבתות שאתה שובת, ויש שבתות שאי אתה שובת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> כגון שהוצרכו להביא מילדות, או להציל מן הלסטים, או מן הדליקה, או מכל דבר שיש בו פקוח נפש, למדנו לפקוח נפש שדוחה את השבת.
 כי אות היא ביני וביניכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ולא ביני ובין עובדי כוכבים, אות היא שישראל עבדים להקב״ה.
 לדעת כי אני ה׳ מקדשכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> במי שיש בו דעת, יצאו חרש שוטה וקטן שאין בהם דעת.
 מקדשכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לעתיד לבא ליום שכולו שבת.

Verse 14

ושמרתם את השבת כי קדש היא לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> א״ר שמעון בן מנסיא השבת מסורה לכם, ואין אתם מסורים לשבת.
 כי קדש היא לכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> מגיד שהשבת מוספת קדושה לישראל, מה קדושה אומר פלוני בטל ממלאכתו שהוא משמר את השבת, ומעיד שהקב״ה ברא את עולמו בששה ימים ונח בשביעי, וכה״א [<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> ואתם עדי נאם ה׳ ואני אל (ישעיה מג יב)].
 מחלליה מות יומת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מזה בא ללמדנו עונש על לילי שבת, שהרי כתיב כל העושה מלאכה ביום השבת, בלילה מנין, ת״ל מחלליה מות יומת.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ד״א מחלליה. שאם חילל חצי שבת מחמת אונס יכול יחלל שאר היום, תלמוד לומר מחלליה מות יומת.
 כי כל העושה בה מלאכה ונכרתה הנפש ההוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> עד שיעשה מלאכה גמורה.
 ונכרתה הנפש ההוא. למה נאמר, לפי שלמדנו עונש מזיד <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> בהתראת בית דין שהוא במיתה, בינו לבין עצמו מנין שהוא בכרת, ת״ל ונכרתה הנפש ההוא.
 מקרב עמה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ועמה בשלום.

Verse 15

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> ששת ימים תעשה מלאכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> בזמן שישראל עושין רצונו של מקום, מלאכתן נעשית על ידי אחרים, ואם לאו ששת ימים תעבוד [וגו׳] (שמות כ ט) שאפילו מלאכת אחרים נעשית על ידן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> ויום השביעי שבת לה׳ אלהיך (שם י), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> מלמד שאין השבת צריכה קידוש בית דין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> לפי שהשבת מקודשת היא, ואינה מסורה לבית דין.

Verse 16

ושמרו בני ישראל את השבת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> ר׳ נתן אומר חלל עליו שבת אחת, כדי שישמור שבתות הרבה.
 לעשות את השבת. כי מי שמשמר את השבת כאילו הוא עשאה.

Verse 17

ביני ובין בני ישראל. ולא לבין העובדי כוכבים.
 אות הוא לעולם. מגיד שאין השבת בטלה לעולם.
 כי ששת ימים עשה ה׳ וגו' וביום השביעי שבת וינפש. וטרם יום השבת שבת ממלאכה, וינפש ממחשבה.

Verse 18

ויתן אל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> במתנה נתנה לו. החכמה מתנה, שנאמר כי ה׳ יתן חכמה 999(משלי ב ו), והתורה מתנה, שנאמר ויתן אל משה, והשבת מתנה, שנאמר ראו כי ה׳ נתן לכם (את) השבת (שמות טז כט).
 ככלתו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מלמד שכיללה לו ככלה נאה.
 לדבר אתו בהר סיני, ההר חמד אלהים.
 שני לוחת העדות. עדות הם לישראל שבחר בהם מכל אומה ולשון, שנאמר אנכי ה' אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים (שם כ ב).
 לוחת אבן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ארז״ל מכסא כבוד נחתכו והם ספיר, וכה״א ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר (שם כד י), ואומר כמראה אבן ספיר דמות כסא (יחזקאל א כו).





Verse 1

[לב] <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> וירא העם כי בשש משה. (א) אמרו רז״ל בשש שעות ביום חטאו ישראל, לפיכך הקדים להם מחצית השקל לכפר על מעשה חצי היום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ואעפ״כ בשש לשון איחור, כגון מדוע בשש רכבו לבוא (שופטים ה כח).
 ויקהל העם על אהרן ויאמרו אליו קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מלמד שאוו לאלהות הרבה.
 כי זה משה האיש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> מלמד שהיה השטן מטען ומראה להם דמות משה בענן, והם אומרים כי זה משה האיש.

Verse 2

ויאמר אלהם אהרן. אפשר לא מיחה בהם אהרן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אלא מלמד שהלכו אצל חור ולא שמע אליהם והרגוהו, וסידרו משה רבינו בקיצור.
 פרקו נזמי הזהב אשר באזני נשיכם. (ה) אמר שמא הנשים יהיו חסות על תכשיטיהן ותכשיטי בניהם ובנותיהם ויתבטל עד שיבא משה אבל לא הועיל כלום, שנאמר ויתפרקו.

Verse 3

ויתפרקו כל העם. אין למדין מן הכללות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שהרי שבט לוי לא עבד ע״ז אלא כל העם רוב העם.

Verse 4

ויצר אותו בחרט. התיך הזהב בכור ועשאו דמות שור, למה שהיו ישראל אומרים כדמות שראינו ביום מתן תורה, וכבר כתוב ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר (שמות כד י) מלמד שראו מלאכי השרת, וכף רגליהם ככף רגל עגל (יחזקאל א יז), לפיכך שאלו דמות עגל, וכן עשה יצקו במעבה האדמה כדמות שור, וכתיב וימירו את כבודם בתבנית שור אובל עשב (תהלים קו כ), מלמד שהיה דומה כדמות שור בשעה שאוכל עשב, שהוא מאוס בשעה שהוא אוכל העשב, ואעפ״כ וימירו את כבודם בו.
 אשר העלוך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מלמד שאוו לאלהות הרבה. ואמרי לה לטובה, שלא כפרו בעיקר, אלא שחיבבו עבודת כוכבים לכבוד.

Verse 5

וירא אהרן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מלמד שראה אהרן חור זבוח לפניו.
 ויקרא אהרן ויאמר חג לה׳ מחר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> כדי להעביר הדבר עד שיבא משה.
 ד״א חג לה׳ טביחה לה׳ בעובדי הבעל, שנאמר וליום חג ה׳ (הושע ט ה).

Verse 6

וישכימו ממחרת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> היינו דאמר ריש לקיש אם ללצים הוא יליץ (משלי ג לד), בא לטמא פותחין לו.
 וישב העם לאכול ושתו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> כל מקום שנאמר ישיבה שם תקלה.

Verse 7

וידבר ה׳ אל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> לשון קשה, כענין שנאמר דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות (בראשית מב ל).
 כי שחת עמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> באותה שעה תשש כחו של משה רבינו.

Verse 8

סרו מהר. עלובה כלה שמזנה בתוך חופתה.
 עשו להם עגל מסכה. אמר לפניו רבונו של עולם שמא לא השתחוו לו, אמר וישתחוו לו, שמא לא זיבחו לו, אמר ויזבחו לו.

Verse 9



Verse 10

ועתה הניחה לי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> באותה שעה הרמיזו הקב״ה למשה שיעמוד בתפלה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> משל לאדם שכעס על בנו, והיה אוהבו יושב לפניו, אמר אם לא בשביל פלוני אוהבי הריני הורגך מיד עמד להציל את בנו מיד אביו.

Verse 11

ויחל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מלמד שאוחזתו חלחלה.
 את פני ה׳ אלהיו. שעמד לפניו ארבעים יום וארבעים לילה.
 ויאמר למה ה׳ יחרה אפך בעמך אשר הוצאת מארץ מצרים. לפי שאמר לו ויחר אפי בהם (פסוק י), אמר לפניו למה ה׳ יחרה אפך בעמך אשר הוצאת מארץ מצרים, אמר לפניו רבונו של עולם למצרים הארכת אפך ולא כליתם במכה אחת, כל שכן לעמך אשר פדית מתוכם.

Verse 12

למה יאמרו מצרים לאמר. אלו שנשארו במצרים.

Verse 13

זכור לאברהם ליצחק ולישראל עבדיך אשר נשבעת להם בך. כשם ששמך קיים לדור דורים, כך שבועתך קיימת לדור דורים.
 ותדבר אלהם ארבה את זרעכם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ומה אם כסא של שלש רגלים לא עמד בשעת כעסך, כסא של רגל אחד על אחת כמה וכמה.
 וכל הארץ הזאת אשר אמרתי. חזר על ותדבר אליהם, כלומר דברת אליהם אתן לזרעך ונחלו לעולם, ואמרתך לא תשוב ריקם, שנאמר ההוא אמר ולא יעשה ודבר ולא יקימנה (במדבר כג יט).

Verse 14

וינחם ה׳. דברה תורה כלשון בני אדם, לפי שלא חרה אף ה׳ בעמו, כתב הכתוב וינחם ה׳.

Verse 15

ויפן וירד משה. פנה מן חלחלה שהיתה בו ונתחזק.
 ושני לוחת העדות בידו. עמו, כמו וכל טוב אדוניו בידו (בראשית כד י).
 לחת כתובים משני עבריהם. לפי שהיו חרותים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> כדאמרי רבנן מ״ם וסמ״ך שבלוחות בנס היו עומדים, שכל האותיות אע״פ שחרותות יש להם תפיסה בקצוות, אבל מ״ם וסמ״ך חרותות מארבע רבעיהן, ואעפ״כ לא נופלות.
 מזה ומזה הם כתובים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> כגון נבוב בובן בהר רהב.

Verse 16

והלחות מעשה אלהים המה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מששת ימי בראשית נהיה אותיות של אש על גבי סנפירינן.
 חרת. כמשמעו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> ד״א אין לך בן חורין אלא כל מי שהוא עוסק בתורה.

Verse 17

וישמע יהושע את קול העם ברעה. כמשמעו בהריעם במחולות.
 ד״א ברעה. למפרע הערב, לפי שתחלת קלקולם לעשות העגל ערב רב שעלו עמהם גרמו.

Verse 18

אין קול ענות גבורה. שכן דרך החיילות כשמתגברין מרימין קולם.
 ואין קול ענות חלושה. להיות צורחים ובוכים כשמתחלשים במלחמה.
 קול ענות. כלשון ותען להם מרים (שמות טו כא), כדרך המחולות אחת מתחלת וכולן עונין.

Verse 19

ויהי כאשר קרב אל המחנה וירא את העגל ומחולות. אמר למי אני מוליך אלו הלוחות שכתוב בהן אנכי ה׳ אלהיך, לא יהיה לך, מיד וישלך מידו. (כא) מידיו קרי,שברם בכח גדול. למדנו שיהושע היה ממתינו תחת ההר כל ארבעים יום.

Verse 20

ויקח את העגל אשר עשו וישרוף כאש ויטחן עד אשר דק. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> לא נתכוין משה רבינו אלא לבודקן כסוטות.
 ויזר על פני המים. פיזר את אפרו על פני המים, כענין שנאמר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> ואזרם במזרה לכל רוח (ירמיה טו ז), כי היו״ד אינו עיקר מן המלה.

Verse 21



Verse 22

ויאמר אהרן אל יחר אף אדוני. אע״פ שהיה גדול ממנו בשנים קראו אדוני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מיכן אמרו חכמים יהי כבוד חברך כמורא רבך.
 כי ברע הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> כי ערב רב הוא גרם להם.

Verse 23

ואשלכהו באש ויצא העגל הזה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> מיכן אמרו לעולם יהא אדם זהיר בתשובותיו, שמתוך תשובה שהשיב אהרן למשה ואמר ואשליכהו באש ויצא העגל הזה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> כפרו המינין לומד מעצמו יצא, וכבר כתוב ויעשהו עגל מסכה, כלומר הוא עשאו כמין עגל, כאשר בקשו ממנו.

Verse 24



Verse 25

וירא משה את העם כי פרוע הוא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> מגולה הוא, כמו וראשו יהיה פרוע (ויקרא יג מה), שסרה שכינה מעליהם ונהי פרועים.
 לשמצה בקמיהם. לדורות הבאים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> שיהיו אומות העולם מחרפין את ישראל במעשה העגל.

Verse 26



Verse 27

<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> ויאמר אלהם כה אמר ה׳. לפי השעה נאמר לו, כענין כה אמר ה׳ כחצות הלילה (שמות יא ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> והיכן אמר אלא לפי השעה אמר לו.

Verse 28

ויעשו בני לוי בדבר משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> מלמד ששבטו של לוי לא עבדו עבודת כוכבים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> ואם תאמר האומר לאביו ולאמו לא ראיתיו (דברים לג ט), אביו אבי אמו מישראל, אמו אם אמו מישראל, אבל יחוס לוי לא חטאו.

Verse 29

ויאמר משה מלאו ידכם היום. להקריב קרבניהם צוום, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> לפי ששלשה מדות היו בעובדי העגל, מהם בעבודה, מהם בנשיקה, ומהם שמחו בלב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> אותם שעבדו נפלו בחרב, ושנשקו לו מתו בהדרוקן, וששמחו מתו במגפה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> ד״א מלאו ידכם. צאו ידי חובתכם לעשות נקמה בחוטאים.

Verse 30



Verse 31

וישב משה אל ה׳ וגו׳ ויעשו להם אלהי זהב. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="37"></i> אמר לפניו רבונו של עולם השפעת להם כסף וזהב עד שעשו להם אלהי זהב, וכה״א וכסף הרביתי לה וזהב עשו לבעל (הושע ב י).
 ד״א אלהי זהב. שמא תאמר יש בו שום התשה, וכלום דבר מעשה, אלהי זהב הוא לא מעלה ולא מוריד.

Verse 32

ועתה אם תשא חטאתם ואם אין מחני נא. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="38"></i> מלמד שנתן נפשו על ישראל, לפיכך נקראו על שמו, ויזכור ימי עולם משה עמו איה המעלם מים (ישעי׳ סג יא).

Verse 33

ועתה לך נחה את העם וגו' וביום פקדי ופקדתי עליהם חטאתם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="39"></i> אין לך. כל דור שאין בו אחד מששים ברטל ממעשה העגל.

Verse 34



Verse 35







Verse 1



Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6

ויתנצלו בני ישראל את עדים מהר חורב. בחורב טענו ובחורב פרקו.

Verse 7

ומשה יקח את האהל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה אהל שלו שעשאו כמנודין לשמים.

Verse 8

והביטו אחרי משה עד באו האהלה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> מיכן אמרו חכמים אסור לאדם לישב כשרבו מובהק עומד, או מהלך כמלא עיניו.

Verse 9



Verse 10



Verse 11

ודבר ה׳ אל משה פנים אל פנים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מתוך הענן היה מדבר עמו פה אל פה.
 ושב אל המחנה, להזהיר את ישראל.
 ומשרתו יהושע בן נון. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ארז״ל גדולה שמושה יותר מלמודה, שהרי כל ישראל למדו ממשה, ולא בחר הקב״ה אלא משרתו יהושע בן נון, שהיה עתיד להקרא יהושע בשעת שילוח המרגלים, כי הושע היה שמו.
 נער. זריז ומזורז, כענין שנאמר והנער נער (ש״א א כד).
 לא ימיש מתוך האהל. שהרי משה רבינו היה הולך ושב אל המחנה, אבל יהושע היה יושב, ולא ימיש מתוך האהל.

Verse 12

ראה אתה אומר אלי. אמר לפניו רבונו של עולם ראה עלבון יצירך, שהרי על כרחו הוא נולד, ועל כרחו הוא חי, ועל כרחו הוא מת, והעלמת העולם נתון בלבו, ואתה אומר אלי, העל את העם הזה, שנאמר וידבר ה׳ אל משה לך עלה מזה אתה והעם (פסוק א).
 ואתה לא הודעתני את אשר תשלח עמי. כי אם אמרת ושלחתי לפניך מלאך (פסוק ב).
 ואתה אמרת ידעתיך בשם. כלומר ידעתיך בשם הנכבד והנורא, כענין שנא' ושמי ה׳ לא נודעתי להם (שמות ו ג), כי אם לך.
 וגם מצאת חן בעיני כך אמרת לי מי אשר חטא לי אמחנו מספרי, אבל אתה מצאת חן בעיני.

Verse 13

ועתה אם נא מצאתי חן בעיניך הודעני נא את דרכך. הוא שאמר דוד הורני ה׳ דרך חקיך (תהלים קיט לג), כלומר למדני כיצד ובמה אקדם פניך תענני.
 ואדעך למען אמצא חן בעיניך. בכל קראי אליך תענני.
 וראה כי עמך הגוי הזה. ואל תבטיחהו אל מלאך אלא לישעך.

Verse 14

ויאמר פני ילכו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אמר לו הקב״ה המתן עד שתעבור פנים של זעם.

Verse 15



Verse 16

ובמה יודע אפוא. לאומות העולם.
 כי מצאתי חן בעיניך אני ועמך הלוא בלכתך עמנו. ולא תמסרנו ביד מלאך.
 ונפלינו אני ועמך. שכל האומות נמסרים ביד המלאכים, אבל ישראל לא כן, שנאמר כי חלק ה׳ עמו יעקב חבל נחלתו (דברים לב ט), ואומר חבלים נפלו לי בנעימים אף נחלת שפרה עלי (תהלים טז ו) לכך נאמר ונפלינו אני ועמך מכל העם אשר על פני האדמה.

Verse 17

ויאמר ה׳ אל משה גם את הדבר הזה. מהו גם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לפי ששני דברים שאל משה, להודיעו דרך בקשת רחמים, ולראות את הכבוד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> לכך נאמר גם את הדבר הזה.

Verse 18



Verse 19

ויאמר אני אעביר כל טובי על פניך. אלו טכסיסי מלאכי השרת.
 וקראתי בשם ה׳ לפניך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> מלמד שהראה לו הקב״ה כדרך ששליח צבור יורד לפני התבה, אמר לו כל זמן שישראל חוטאין והן עושין כסדר הזה מיד הן נענין.
 וחנותי את אשר אחון ורחמתי את אשר ארחם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> אע״פ שאינו הגון, ואי אתה רשאי להרהר אחר מדותי, ולומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> מפני מה יש צדיק וטוב לו, ויש צדיק ורע לו, יש רשע וטוב לו, ויש רשע ורע לו, כי עת לכל חפץ ועל כל המעשה שם (קהלת ג יז), ללמד לכל באי העולם כי יש דין וחשבון, ולא יתייאש אדם מיום הדין.

Verse 20

ויאמר לא תוכל לראות את פני. לפי ששאל הראני נא את כבודך, לפיכך אמר לו לא תוכל לראות את פני, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> מלמד שבקש משה לראות מתן שכר הצדיקים ושילום הרשעים, ואמר לו לא תוכל לראות את פני, לא תוכל לעמוד על סוף מדת הדין.
 ד״א לראות פני. בקש לראות פני השכינה להסתכל בכבוד, ולא ניתן לו רשות, שכן כתוב כי לא יראני האדם וחי, כלומר ויחיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> הא בשעת מיתה של אדם רואים השכינה, שנאמר כי לי תכרע כל ברך (ישעיה מה כג).

Verse 21

ויאמר ה׳ הנה מקום אתי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> זו מערה שעמד בה אליהו.

Verse 22

והיה בעבור כבודי. אלו טכסיסי המלאכים, שנאמר באליהו לא ברוח ה׳ ולא ברעש ה' ולא באש ה׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> ואחריו קול דממה דקה (מ״א יט יא יב), לכך נאמר בעבור כבודי, המלאכים וחשמלים ואראלים.
 ושכותי כפי. אלו ענני כבוד, שנאמר על כפים כסה אור (איוב לו לב).

Verse 23

והסירתי את כפי. אחרי העננים תראה מקצת מן הכבוד.
 ופני לא יראו. עיקר הכבוד לא תוכל לראות.





Verse 1

ויאמר ה׳ אל משה פסל לך שני לוחות אבנים כראשונים. כיון שאמר משה רבינו ואתה לא הודעתני את אשר תשלח עמי (שמות לג יב), וכבר נשתברו הלוחות הראשונים, לכך היה אומר משה לא הודעתני את אשר תשלח עמי, שהרי בימי יהושע כתיב הנה ארון הברית אדון כל הארץ עובר לפניכם בירדן (יהושע ג יא), לכך נאמר פסל לך שני לוחות אבנים כראשונים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> זה היה מעשה בראש חודש אלול, כי בשבעה עשר בתמוז נשתברו הלוחות, וארבעים יום התנפל משה רבינו בתפלה על מחילת מעשה העגל, וארבעים יום עשה בקבלת לוחות האחרונות, מצינו שביום הכפורים ניתנו לוחות האחרונות, וקבעו הקדוש ב״ה יום מחילה וסליחה בכל שנה ושנה, לפיכך נהגו לתקוע שופר בר״ח אלול, על שם התחלת לוחות האחרונות, שהכריז משה רבינו, כי הוא עלה על הר סיני שלא יחזרו ישראל לסיאורן כבתחלה.
 וכתבת על הלוחות את הדברים אשר היו. את לרבות למען ייטב לך, לפי שבלוחות הראשונות לא היה כתוב בהן ט׳, עד שנכתב בלוחות האחרונות, לכן נאמר את הדברים.
 אשר שברת. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> אמר לו הקב״ה יישר כחך ששברת, שאלמלא לא נשתברו נתחייבו ישראל כלייה ח״ו, לכך נאמר אשר שברת.

Verse 2

והיה נכון לבקר. כשם שעלה בלוחות הראשונות בהשכמה כך עלה בשניות בהשכמה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> לפי שהזריזין מקדימין למצות.

Verse 3

ואיש לא יעלה עמך. כשם שהגביל את ישראל בראשונה, שנאמר והגבלת את העם סביב לאמר השמרו לכם עלות בהר (שמות יט יב).

Verse 4



Verse 5

וירד ה׳ בענן ויתיצב עמו שם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> מלמד שהראה לו כיצד ישראל עומדין לפניו, ושליח ציבור של ישראל יהא קורא לפניהם ה׳ ה׳.
 ויקרא בשם ה׳. הקב״ה קרא ללמד למשה דרך תחינה ובקשה היאך יתפלל אל ה׳.

Verse 6

ה׳ ה׳ אל רחום וחנון ארך אפים ורב חסד ואמת.

Verse 7

נוצר חסד לאלפים נושא עון ופשע וחטאה ונקה. נושע פשע נושא חטאה עד ונקה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> הם שלש עשרה מדות, שבשעה שישראל מזכירין אותן אין חוזרים ריקם.
 לא ינקה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> לשאינן שבים.
 פוקד עון אבות על בנים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כשאוחזין מעשה אבותיהם בידיהם.

Verse 8

וימהר משה ויקד ארצה וישתחו.

Verse 9

ויאמר אם נא מצאתי חן בעיניך. כיון שהודיעו דרך התפלה מיד בקש משה שישכון כבוד ה׳ בישראל.
 וסלחת לעוננו. שאם שכינתך בינינו תסלח לעונותינו.
 ונחלתנו. תנחילנו את הארץ אשר נשבעת לאבותינו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שלשה דברים בקש משה רבינו, שיודיעהו דרכיו, ושתשרה שכינה בישראל, ושלא תשרה על רשעי אומות העולם, שנא׳ ונפלינו אני ועמך (שמות לג טז).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ד״א ונחלתנו. תקחנו לנחלה לך, שנאמר כי חלק ה׳ עמו יעקב חבל נחלתו (דברים לב ט).

Verse 10

ויאמר הנה אנכי כורת ברית וגו׳ אשר לא נבראו בכל הארץ ובכל הגוים. זו פתיחת פי הארץ, שנאמר ואם בריאה יברא ה׳ (במדבר טז ל).
 ויש אומרים זו הקרנת פנים, שנאמר אשר אני עושה עמך.

Verse 11

שמר לך. חידש עליו מצות עבודת כוכבים, לפי שחטאו בעגל. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ואמר כאן ששה עממין, והגרגשי הנה בכלל הנני גורש מפניך.

Verse 12



Verse 13



Verse 14

כי ה׳ קנא שמו. זהו לשון בני אדם המתקנאים (י) עשיר בעשיר גבור בגבור, אבל הקב״ה אינו כן, אלא אל קנא הוא להשיב פורענות לעוברי רצונו, כי כל לשון בני אדם תמצאם על הבורא, אבל לא הם כדרך בבני אדם, אלא הוא משל לאדם שהיה לו בן והלך הבן וגידל כלב בביתו והעלה לו לכלב כשם אביו, לא על הבן הוא כועס, כן ה׳ קנא הוא, לנקום מן המכנים לעץ ולאבן ולמעשה ידי אדם שם אלוהות.

Verse 15

פן תכרות ברית ליושב הארץ וזנו אחרי אלהיהם. ללמדך מה גרם שאם כרת ברית עמהם סופו שהוא מתחתן בם, נתחתן בם סופו שעובד לאלהיהן.
 וקרא לך ואכלת מזבחו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> תניא ר׳ שמעון בן אלעזר אומר ישראל שבחוצה לארץ עובדין עבודת כוכבים בטהרה הן, כיצד עובד כוכבים שעשה משתה לבנו, וזימן כל היהודים שבעיר, אע״פ שאוכלין ושותין משלהן, ושמש שלהן עומד ומשקה עליהם, מעלה עליהם הכתוב כאלו אכלו מזבחי מתים, שנאמר וקרא לך ואכלת מזבחו, שלא נאמר ואכלת מזבחו אלא וקרא לך, משעת קריאה.

Verse 16



Verse 17

אלהי מסכה לא תעשה לך. וסמוך ליה את חג המצות תשמור. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> מלמד שכל המבזה את המועדות כאלו עובד ע״ז.

Verse 18



Verse 19

כל פטר רחם לי. הזכיר פטר רחם סמוך לפרשת הפסח, לפי שבפרשת קדש לי כל בכור על יציאת מצרים נאמרה, ואף פטר רחם <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> פרט ליוצא דופן, ופרט לבן פקועה.
 וכל מקנך תזכר. תביא זכר ולא נקבה, אע״פ שהיה פטר רחם לא נתקדש בבכורה.
 פטר שור ושה. בהמה גסה ובהמה דקה.

Verse 20

ופטר חמור תפדה בשה. ולא שאר בהמה טמאה, שאין צריך פדיון בכורה, אלא פטר חמור, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> כדמפורש במס׳ בכורות, אבל אם הקדיש שאר בהמה טמאה, הקדישן לבדק הבית, צריכה פדיון, שנאמר ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך (ויקרא כז כז).
 ואם לא תפדה וערפתו. אין עריפה אלא הריגה, שנאמר וערפו שם את העגלה בנחל (דברים כא ד), ויצא מלשון וחרבתו, חי״ת תחת עי״ן, עשקה חשקה, פ׳ תחת ב׳, פיזר ביזר, ולמה עורפו שלא יהא חוטא נשכר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> שאם תאמר יסמנו ויניחנו, א״כ מה הנאה יש בעריפת העגלה לסמנה ולהניחה, ובמה יודע הרוצח, וכן פטר חמור אם לא יערפנו יבא לידי תקלה שהמוציאו לאחר זמן ישתמש בה, אלא ודאי הריגה הוא, וראיה לדברי רבותינו הוא יערוף מזבחותם ישודד מצבותם (הושע י ב) לשון הריסה.
 כל בכור בניך תפדה. בחמשת שקלים, כענין שנצטוו ישראל בפדויי השלשה והשבעים והמאתים שנתנו חמשת שקלים לגלגולת, והשקל כמו שכתבנו למעלה, ודבר זה נוהג אפילו בחוצה לארץ, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> שצריך אדם לפדות את בנו הבכור שהוא פטר רחם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ואפי׳ היה לו כמה נשים וילדו לו זכרים, צריך לפדות כל אחד ואחד. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ואם הכהן מקבל אפילו סודר אחד, או טלית, או כל דבר בדמי חמשת שקלים יצא, ומברך בא״י אמ״ה אקב״ו על פדיון? הבן.
 ולא יראו פני ריקם. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> לימד שישראל חייבין להביא בכורות צאנם ובקרם. ופדיון פטר חמורים, ופדיון בכור אדם בחג המצות, שנאמר ולא יראו פני ריקם (שמות כג טו), ולמעלה אמר את חג המצות תשמור (שם),לא הביאם בחג המצות, יביא בחג השבועות, לא הביא בחג השבועות, יביא בחג האסיף, מיכן ואילך עובר בבל תאחר בכל יום.

Verse 21

ששת ימים תעבוד. זו מצות שבת.
 וביום השביעי תשבות. הטיל את השבת בין חג המצות לחג השבועות, מלמד שהן נקראים שבת, שנאמר ממחרת השבת השביעית (ויקרא כג טז).
 בחריש ובקציר תשבות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> מה חריש רשות, אף קציר רשות, שחרישת מצוה לא תמצא בכל התורה, ובא ללמדנו בחריש ובקציר תשבות, בקציר דומיא דחריש, שאינו מצוה כגון כל אדם לעצמו, יצא קציר העומר שהוא מצוה, שאתה קוצר בשבת שחל להיות בששה עשר בניסן והיה קוצר על פי בית דין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מפורש במסכת מנחות, אמר להם מגל זה מגל זה מגל זה, אקצור אקצור אקצור, והם אומרין לו קצור הן הן הן על כל דבר ודבר.

Verse 22

 וחג שבועות תעשה לך. לחשבון שהוא לישראל, ולא בחשבון הנוהג בעולם משבת לשבת שבעה ימים אלא כאשר יבוא לך הפסח כן תעשה לך ספירת חמשים יום ותקדש יום חמשים.
 בכורי קציר חטים. לפי שהעומר מתיר בחדש (כא) ובקציר חטים מתיר במקדש שלא היו ישראל מביאים מנחות מתבואה חדשה עד חג השבועות, שהיו מקריבים שתי הלחם בעצרת.
 וחג האסיף. זהו חג הסכות, שהוא זמן אסיפת כל תבואת השדה.
 תקופת השנה. ולהלן הוא אומר וחג האסיף בצאת השנה (שמות כג טז), למדנו לתקופה שהיא סוף, שנאמר ויהי לתקופת הימים ותהר חנה (ש״א א כ).

Verse 23

שלש פעמים בשנה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> פרט לבעלי קבים שצריכין לעלות בפעמי רגלים, וכן הוא אומר תרמסנה רגל רגלי עני פעמי דלים (ישעיה כו ו).
 יראה כל זכורך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> להוציא את הנשים שאינן חייבות, אבל הם עולות עם בעליהן, מפני שמחת יום טוב.
 את פני האדון ה׳ אלהי ישראל. שלשה שמות על שם שלש רגלים.

Verse 24

כי אוריש גוים מפניך. זו הבטחה שבודאי אוריש גוים, כמו כי את כל הארץ אשר אתה רואה לך אתננה (בראשית יג טו).
 ולא יחמוד איש את ארצך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> מלמד שתהיה פרתך רועה באפר ואין חיה מזיקתה, תרנגולתך מנקר באשפה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> ואין חיה רוצצתה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> ומה דבר שדרכו לינזק אמרה תורה לא תינזק, כ״ש דברים שאין דרכן לינזק, להודיעך שבחן של ישראל.

Verse 25

לא תשחט על חמץ דם זבחי. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> לא תשחט את הפסח ועדיין חמץ קיים.
 ולא ילין לבקר זבח חג הפסח. (כז) מלמד שהמותיר בפסח עובר ולוקה על לא ילין.

Verse 26

ראשית בכורי אדמתך וגו׳ לא תבשל גדי. מקרא זה שנה עליו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> חד לבישול, וחד לאכילה, וחד לאיסור הנאה, כדמפורש לעיל.

Verse 27

ויאמר ה׳ אל משה כתב לך. אלו עשרת הדברות.
 את. להביא שאר המצות.
 הדברים האלה. זה ספר התורה כולה.
 כי על פי הדברים האלה. אלו הוריות של תלמוד, (כח) מלמד שעיקר הברית נכרת על פירושי התורה, שנאמר ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם (דברים לא יט), שכל הדורש הפסוק בצורתו בלא מדרש, ובלא שלש עשרה מדות שהתורה נדרשת בהן, עליו הכתוב אומר והכסיל בחשך הולך (קהלת כ יד).

Verse 28

ויהי שם עם ה׳. נתקדש כמלאכי השרת.
 ארבעים יום וארבעים לילה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> מראש חודש אלול עד יום הכפורים.
 לחם לא אכל ומים לא שתה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> היינו דאמרי אינשי עלת בקרתא הלך בנימוסה.
 ויכתוב על הלוחות את דברי הברית. שנכרת עליהם ברית לישראל.

Verse 29

ויהי ברדת משה מהר סיני, ומשה לא ידע כי קרן עור פניו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="31"></i> מיכן אמרו חכמים הנותן מתנה לחבירו והוא דבר שעתיד לגלות, אינו צריך להודיעו, שהרי היום ולמחר יודע לו, שנאמר ומשה לא ידע, היה עתיד לידע, ומפני מה בלוחות הראשונות לא קרן עור פניו, לפי שהראשונים נכתבו מעשה אלהים, שנאמר כתובים באצבע אלהים (שמות לא יח), ולהלן הוא אומר כי אראה שמיך מעשה אצבעותיך (תהלים ח ד), ואומר ומעשה ידיך שמים (שם קב כו), והוא דבר ה׳, שנאמר בדבר ה׳ שמים נעשו (שם לג ו), אבל השניים כתב משה מפי הגבורה, ובכותבו הוקרנו, פניו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="32"></i> ועליו הכתוב אומר חכמת אדם תאיר פניו (קהלת ח א).

Verse 30

וירא אהרן וכל בני ישראל. הוא שכתוב למעלה, נגד כל עמך אעשה נפלאות (פסוק י).

Verse 31

ויקרא אלהם משה וישובו אליו אהרן וכל הנשאים בעדה וידבר משה אליהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="33"></i> זה שאמרו רז״ל כיצד סדר משנה משה למד מפי הגבורה, נכנס אהרן ושנה לו משה פרקו, נסתלק אהרן וישב לשמאלו של משה, נכנסו בניו ושנה להם משה פרקן, נסתלקו בניו, אלעזר ישב לימין משה, ואיתמר לימין אהרן, ר׳ יהודה אומר לעולם אהרן מימין משה הוא חוזר, נכנסו זקנים ושנה להם משה פרקן, נמצא ביד אהרן ארבעה, וביד בניו שלשה, וביד זקנים שנים, וביד כל העם אחד, נסתלק משה שנה להם אהרן פרקן, נסתלק אהרן שנה להם בניו פרקן, נסתלקו בניו שנה להם זקנים פרקן, נמצא ביד כל אחד ואחד ארבעה פעמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="34"></i> מיכן אמר ר׳ אלעזר בן עזריה חייב אדם לשנות לתלמידו ד' פעמים, ומה אהרן שלמד מפי משה, שלמד מפי הגבורה כך, הדיוט מפי הדיוט על אחת כמה וכמה וכו׳ <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="35"></i> מפורש במס' עירובין.

Verse 32

ואחרי כן נגשו כל בני ישראל ויצום את כל אשר דבר [ה׳] אתו בהר סיני. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="36"></i> היינו דתנן משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים.

Verse 33

ויכל [משה] מדבר אתם ויתן על פניו מסוה. כמו צניף מפני האורה.

Verse 34

ויצא וידבר אל בני ישראל, לא היה נפנה אל עסק אחר, אלא מיד היד שב ומדבר אל בני ישראל.
סליק פרשת תשא.

Verse 35







Verse 1

פרשת ויקהל כתיב הטיבה ה׳ לטובים ולישרים בלבותם והמטים עקלקלותם יוליכם ה' את פועלי האון שלום על ישראל (תהלים קכה ד ה), ישתבח שמו של מלך מלכי המלכים הקב״ה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שנקרא טוב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> ומטיב לעבדיו הטובים והישרים, שהרי ישראל חטאו במדבר על עסק ערב רב שעלה עמהם ממצרים, שנאמר ויאמר אהרן אל יחר אף אדוני אתה ידעת את העם כי ברע הוא (שמות לב כב) מהו ברע, אמר לו יודע אתה כי ערב רב שעלו עם ישראל הדיחום וגרמו להם לעשות אלהי זהב, אבל ישראל היו ישרים בלבותם, והטיב להם הקב״ה והקדים צרי למכתם, וצוה את משה להזהירם על עשיית המשכן וכל כליו, לכפר על מעשה העגל, תבוא ועשו לי מקדש (שם כה ח), ויכפר על קום עשה לנו אלהים (שם לב א), תבוא קהלת משה רבינו, דכתיב ויקהל משה את כל עדת בני ישראל, ויכפר על קהלת אהרן, שנאמר ויקהל העם על אהרן (שם), תבוא אמירת משה רבינו, שנאמר ויאמר אליהם משה, ויכפר על אמירת אהרן, דכתיב ויאמרו אליו קום עשה לנו אלהים (שם), תבוא אלה הדברים, ויכפר על אלה אלהיך ישראל (שם שם ד), תבוא נתינת זהב התנופה, ותהיה כפרה על נתינת זהב העגל, לכך נאמר הטיבה ה׳ לטובים ולישרים בלבותם, אלו נדיבי לב, שנאמר כל נדיב לב הביאו חח ונזם (שמות לה כב). והמטים עקלקלותם, אלו שהטו עקלקלות לעשות אלהי זהב, יוליכם ה׳ את פועלי האון שלום על ישראל, זו ברכה, שנאמר מלאו ידכם היום לה׳ כי איש בבנו ובאחיו ולתת עליכם היום ברכה (שם לב כט).
<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ד״א ויקהל משה את כל עדת בני ישראל, הוצרכה פרשה זו להיות בקהלה להקהילם ולהזהירם על השבת ולצוותם על הכנת המשכן, לפי שהנדבה הזו היתה לאנשים ולנשים, שנאמר ויבואו האנשים על הנשים (שם לה כב), לכך נאמר ויקהל משה, אימתי נהיה קיהול זה, אחר יום הכפורים, שהרי אמרו רבותינו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> בסדר עולם, עלה בכ״ט באב ונשנית לו תורה פעם שניה, ירד בעשרה בתשרי, לפיכך הוא יום סליחה וכפרה לישראל, שנאמר והיתה זאת לכם לחקת עולם (ויקרא טז לד), אחר יום הכפורים הקהילם ומזהירם על מלאכת המשכן, למדנו ששה חדשים נתעסקו ישראל על מלאכת המשכן פחות עשרה ימים.
ויקהל משה וגו׳ אלה הדברים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אלה שלשים ושש, דברים תרי, הדברים הוסיף אחד, אלו אבות מלאכות ארבעים חסר אחת <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ששנו רבותינו במשנתן הזורע והחורש והקוצר כו׳.
 ויקהל משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> תנו רבנן למה נאמרה פרשה זו, לפי שהוא אמר ועשו לי מקדש (שמות כה א), שומעני אפילו בשבת, תלמוד לומר ששת ימים תעשה מלאכה וביום השביעי יהיה לכם קדש שבת שבתון לה'.

Verse 2

ששת ימים תעשה מלאכה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> בזמן שישראל עושין רצונו של מקום, מלאכתם נעשית על ידי אחרים.
 וביום השביעי יהיה לכם קדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שלא יהיו ישראל אומרים הואיל ומותרין אנו בעשיית מלאכה במקדש, מותרין אף בגבולין, ת״ל יהיה לכם קדש, לכם הוא קדש, אבל למקום, חול הוא לענין קרבנות.

Verse 3

לא תבערו אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> למה נאמר, לפי שהוא אומר אלה הדברים, שומעני לא יהא חייב עד שיעבור על שלשים ותשע אבות מלאכות, ת״ל לא תבערו אש, הבערה בכלל היתה, ולמה יצאת לחלק, ללמד מה הבערה מיוחדת שהיא אחת משלשים ותשע אבות מלאכות, וחייב עליה בפני עצמה, אף שאר שלשים ותשע אבות מלאכות לחייב על כל אחת ואחת בפני עצמה.
 ד״א לא תבערו אש. בא ללמד שאינו חייב מיתה על הבערה אלא מלקות, ולא על שום לאו, שכל לאוין שבתורה חייבי מלקות.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> ד״א לא תבערו אש. למה נאמר לפי שהוא אומר אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה (ויקרא ו ו), תאמר אפילו בגבולין, ת״ל בכל מושבותיכם, במושבותיכם אי אתה מבעיר, אבל אתה מבעיר במקדש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> משום ר׳ ישמעאל אומר תלמיד אחד, לא תבערו אש בכל מושבותיכם, מושבות דכתב רחמנא גבי שבת למה לי, מכדי שבת חובת הגוף הוא, וחובת הגוף נוהגת בין בארץ ובין בחוצה לארץ, ולמה נאמר מושבות גבי הבערה, לפי שנאמר והיה אלה לכם לחקת משפט לדורותיכם בכל מושבותיכם (במדבר לה כט), יכול שאם חייב שריפה לבית דין ישרף בשבת, ת״ל לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת, אין הבערה אלא בידים, וכה״א ובער עליה הכהן עצים (ויקרא ו ה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> ואם תאמר והרי נאמר מי עשה זאת ויאמרו שמשון חתן התמני (שופטים טו ו), פירושו כל שמכח הגרמה אינו אסור בשבת, שהרי אדם זורע חטים בקרקע ביום ששי והם נשרשין בשבת, אדם משים עורות בארץ בעפץ בערב שבת ומתעבדין בשבת, וכן הרבה עבודות נשלמות בשבת, ולא אסרה תורה אלא מלאכת מחשבת, למדנו שאם מבעיר האש מערב שבת והוא דולק בשבת אין זה מבעיר בשבת, שהבערתו מאתמול, והוא דומה למי שמשקה את השדה ופתח את הנהר מערב שבת, והזרעים שותין כל יום השבת, ובוא וראה שהרי לא נאמר ולא יראה לך אש, ולא ימצא לך אש, כדרך שכתוב בחמץ, ועוד שהרי נאמר ביום השבת, וכל מקום שנאמר ביום אינו אלא בו ביום, כגון ביום השבת ביום השבת יערכנו (ויקרא כד ח), ואומר ביום החדש הראשון באחד לחדש תקים את משכן (שמות מ ב), וכן כיוצא בהן, ללמדך שלא נאסרה הבערה אלא לבו ביום, אבל אם הובערה מאתמול אינה אסורה, וכל חכמי הדורות לא נחלקו כלל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> [אלא במה מדליקין ובמה אין מדליקין, אבל בהבערה עצמה שראוי להדליק לא נחלקו כלל], ללמדך שקבלה היתה לישראל מימי משה רבינו להדליק הנר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> וחכמים אומרים מצוה להדליק <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> מפני שלום ביתו, ושלא יבא אדם לידי חילול שבת, ולידי חילול מזיד, כגון שהוצרכה לו נר לחולה ולחיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ועוד משום שלא יאכל בחשך, ואפילו שרץ בקערה אינו רואה, ואם נאמר יאכל מבעוד יום, אין זה כבוד שבת, שהרי לא נתקדש היום, ונכרי שהודלק הנר לצרכו מותר לישראל להשתמש לאורו.
 ויקהל משה. משעה שאמר לו הקב״ה למשה רבינו ועשו לי מקדש, עד השלמת מלאכת כל המשכן, הזהיר על השבת, שנאמר אך את שבתותי תשמורו (שמות לא ב), וכיון שבא משה לומר לישראל על מלאכת המשכן, התחיל בשבת במה שפסק למעלה, ואח״כ התחיל במלאכת המשכן, לפיכך דברו רבותינו במשנתן במה שפוסקין מתחילין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> במה מדליקין ובמה אין מדליקין, אין מדליקין לא בלכש כו׳.

Verse 4

ויאמר משה זה הדבר אשר צוה ה׳ לאמר. לאמר לכם ולא מדעתי.

Verse 5

קחו. קיחה לשון נתינה, קיחה לשון מחלוקת, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> קיחה לשון נטיעה, קיחה לשון גדולה, וכאן קיחה לשון נתינה, ולמה הוציאו בלשון קיחה, לפי שנאמר ויקחו לי תרומה, אמר משה קחו מאתכם תרומה, ומדרשו קחו זכות לעצמכם, קחו ברכה לעצמכם, קחו כפרה לעצמכם, וכן בדוד אומר כי ממך הכל ומידך נתנו לך (דה״א כט יד).
 מאתכם. מדעתכם מרצונכם.
 תרומה. בזכותה תהיו רמים ועליונים על כל גויי הארץ.
 לה׳. לשם שמים.
 לה׳. ולא לבשר ודם תהא תרומתכם, שאינו יודע מחשבותיכם אלא לה׳, היודע מחשבות סרעפי לבב.
 כל נדיב לבו. הכל הולך אחר הלב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> לפיכך הכליל ר' אלעזר בן ערך כל המדות בלב טוב.
 יביאה את תרומת ה׳, מיכן שמשעה שנדר שוב אינו רשאי לשהותה, אלא יביאה אצל הגזבר.

Verse 6

וכל חכם לב בכם יבואו ויעשו את כל אשר צוה ה׳.

Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11

את המשכן את אהלו ואת מכסהו, את המשכן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> אלו יריעות התחתונות.
 את אהלו. אלו יריעות העליונות.
 ואת מכסהו. אלו מכסה עורות אילים מאדמים ועורות התחשים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="22"></i> מרנא ורבנא טוביהו בר׳ אליעזר ז״ל אמר הקדים הקב״ה ארבעים ושנים מלאכות הללו, לבטל ארבעים ושנים קרבנות שהקריב בלק בן צפור לקלל את ישראל, שהרי העלה פר ואיל במזבח שבעה פרים ושבעה אילים שלש פעמים הרי ארבעים ושנים, נתבטלו ע״י אהל מועד, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="23"></i> שנאמר בו ארבעים ושנים אתים, והוא שאמר בלעם מה טבו אהליך יעקב משכנותיך ישראל (במדבר כד ה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="24"></i> וכנגד ארבעים ושנים מסעות שנסעו ישראל ממצרים עד הירדן.

Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

ויצאו כל עדת בני ישראל. יצאו להביא תרומת הנדבות ולא עיכבו.

Verse 21



Verse 22

ויבאו האנשים על הנשים. מה בא ללמדנו, לפי שנאמר פרקו נזמי הזהב אשר באזני נשיכם בניכם ובנותיכם והביאו אלי (שמות לב ב) אמרו ישראל במה יתכפר עון פריקת נזמי הזהב מנשותינו בנינו ובנותינו אשר הערמנום מתכשיטיהן לעשות אלהי זהב, אלא כיון שהקהילן משה להביא כסף וזהב למלאכת המשכן, הביאו כל אחד ואחד מביתו ומכיסו, שנאמר ויבואו כל איש אשר נשאו לבו וכל אשר נדבה רוחו אתו הביאו את תרומת ה׳ (פסוק כא), ואחרי כן חזרו גם על תכשיטיהן נשיהם בניהם ובנותיהם ליטול בהם בזרוע, שנאמר ויבאו האנשים על הנשים.
 הביאו חח ונזם וטבעת וכומז כל כלי זהב וכל איש אשר הניף תנופת זהב לה׳. כדי שתבוא פריקה זו ותכפר על פרקו נזמי הזהב של עגל, לכך נאמר ויבאו האנשים על הנשים.
 חח. הוא עגיל ואין בו ציור כמו הנזמים, וכה״א ונתתי חחים בלחייך (יחזקאל לח ד).
 נזם. אלו נזמי האף, שנאמר הטבעות ונזמי האף (ישעיה ג כא).
 טבעת. כמשמעו.
 כומז. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="25"></i> פירשו רבותינו כאן מקום זימה, מנה הכתוב תכשיטין מבפנים עם תכשיטין שבחוץ, ללמדך שכל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורף, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="26"></i> היינו דמתרגם מחוך, דבר המביא לידי גיחןך.

Verse 23

וכל איש אשר נמצא אתו תכלת וארגמן. מלמד שהיו להם ממצרים כל מיני צבעונין הללו.

Verse 24



Verse 25

וכל אשה חכמת לב בידיה טוו. (כו) למדנו שאין חכמה לאשה אלא בפלך.

Verse 26

וכל הנשים אשר נשא לבן אתנה בחכמה טוו את העזים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="27"></i> שטוף בעזים וטווין מן העזים, עוד שהן חיין.

Verse 27

והנשאם הביאו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="28"></i> יש אומרים נשיאי ישראל, ויש אומרים ענני כבוד הביאום, כענין שנאמר נשיאים ורוח (משלי כה יד).

Verse 28



Verse 29



Verse 30

ויאמר משה אל בני ישראל ראו קרא ה׳ בשם בצלאל. אמר להם, הקב״ה קראו ולא מדעתי מניתיו.

Verse 31

וימלא אותו רוח אלהים בחכמה ובתבונה ובדעת. גדולה חכמה שבחר בה הקב״ה, החכמה מלימוד, התבונה מעצמו, הדעת הלומד דבר מדבר.
 גדולה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="29"></i> דעה שהיא נתונה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="30"></i> בין שני שמות, כי אל דעות ה׳ (ש״א ב ג).

Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35

מלא אותם חכמת לב לעשות כל מלאכת חרש וחושב ורוקם בתכלת ובארגמן. חושב שני פרצופין מיכן ומיכן, רוקם פרצוף אחד.





Verse 1

ועשה בצלאל. ויעשה שהרי עדיין לא עשה.

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

והמלאכה היתה דים לכל המלאכה. שהביאו ישראל כגון מטוה העזים והתכלת והארגמן היתה דים ליריעות האהל והמשכן.
 והותר. מלמד שבכל מקום שיש בו ברכה יש בו הותרה, וכן הוא אומר אכול ושבוע והותר (דה״ב לא י).

Verse 8

ויעשו כל חכם לב בעושי המלאכה את המשכן עשר יריעות. ולהלן התחיל בארון, אמר בצלאל בתחלה אדם בונה בית ואח״כ מתקן כלים ומכניסן לתוך הבית, לפיכך נקרא בצלאל על שמו, כלומר בצל חכמת אל היה עומד בשעה שנצטוה משה על מלאכת המשכן, לפיכך נקרא על שמו, שנאמר ויעש בצלאל את הארון (שמות לז א), נקרא שמו על עשיית הארון, על שהיה הארון לפנים קדש קדשים, נקרא שם בצלאל עליו.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> המשכן ארכו שלשים, ורחבו עשר, וגובהו עשר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> היה נותן עשרים קרש בצפון, ועשרים בדרום, ושמנה קרשים במערב, ובמזרח לא היה שם קרש, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> אלא חמשה עמודי שטים, שעליהן היה נתון את המסך היה עושה את האדנים חלולין, והיה חורץ את הקרש מלמטה רביעי מיכן, ורביעי מיכן, וחורץ חציו באמצע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ועושה לו שתי ידות ומכניסן לתוך שני אדנים, שנאמר שני אדנים תחת הקרש האחד לשתי ידותיו (שמות כו יט), והיה חורץ את הקרש מלמעלה אצבע מיכן ואצבע מיכן, ונותנן לתוך טבעת אחת של זהב כדי שלא יהא נפררדין זה מזה, שנאמר ויהיו תואמים מלמטה ויחדו יהיו תמים על ראשו אל הטבעת האחת (שם שם כד).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> כיצד היה מעמיד המשכן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> היה נותן ארבעים אדנים של כסף בדרום, ומעמיד עשרים קרשים עליהם, ומביא את הבריחים שאורכן שלשים אמה כנגד המשכן, ובריחי המערבי היה ארכו שתים עשרה אמה כנגד רוחב המשכן עשרה, ושתי אמות לעובי הכתלים שבצפון ובדרום, והבריח התיכון היה בנס, שמשקיעו באמצע הקרשים למזרח ולמערב, שנאמר והבריח התיכון בתוך הקרשים מבריח מן הקצה אל הקצה (שם שם כח), וכשם שהיה עושה לקרשים שבצפון, כך היה עושה לקרשים שבדרום, מקום עובי הקרשים מצופים זהב.

Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34

ואת הקרשים צפה זהב ואת טבעותם עשה זהב בתים לבריחים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> מהו בתים לבריחים, מקום שהיה הבריח נכנס, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> כיצד היה עושה, מביא <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> שפופרת של זהב, ואורך השפופרת אמה ומחצה, ונותן בחללו של קרש, מקום שנותנין את הבריח וכן בכל אחד ואחד.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> יריעות המשכן חוטן כפול שלשים ושנים, דברי ר׳ נחמיא, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> שהיה ר׳ נחמיא אומר, חוט, אחד כפול לשנים, שזור, לארבעה, משזר לשמנה, והיה מחבר חמש יריעות לבד, וחמש יריעות לבד, ומחברן אחרי כן בקרסי הזהב, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> והיו נראין הקרסים ככוכבים ברקיע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> לפי שהלולאות היו תכלת והקרסים זהב, והרקיע דומה לתכלת.
 אורך היריעות התחתונות כ״ח אמה, צא מהם עשר אמה לרוחב המשכן נשתיירו שמונה עשרה, תשע אמות מצד זה, ותשע אמות מצד זה, שהן יורדות ומכסות את הקרשים, עד שמגיעות לאדנים, למדנו שהאדנים גובהן אמה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> רוחב של יריעות ארבעים אמה, צא מהן מן המזרח למערב שלשים אמות לגגו של משכן, ועשר אמות למערב על קרשי המשכן עד הקרקע, והאדנים של מערב היו מתכסין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ואחרי כן היו מביאין <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> י״א יריעות עזים עשויות מן הנוצה של עזים, ומחברן כדרך הראשונות, נמצא רחבן ארבעים וארבע אמה, צא מהן שלשים לאורך המשכן, ועשר לאחורי המשכן, נשתיירה יריעה אחת שכופלה אל מול פני האהל, וחציה היה סרוח על אחורי המשכן, ואורך היריעות שלשים, צא מהם עשר אמות לרוחב המשכן, ועשר אמות מזה ומזה מכסין את המשכן עד הקרקע, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> ואחר כך היה נותן עליה מכסה עורות אילם מאדמים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> ומכסה אחרת של תחשים מלמעלה, שנאמר מכסהו ומכסה התחש אשר עליו מלמעלה (במדבר ד כה), הרי זה הקמת המשכן.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> הפרוכת היה עשר אמות אורך, ועשר אמות רוחב כגובה ורוחב המשכן, ועל ארבעה עמודין היו תולין אותה באונקליות, שהן ווי העמודים, ונותן את הפרוכת תחת הקרסים התחתונים, שהיו של זהב, והיו בשני שלישי משכן עשרים אמה אהל, ועשר אמות לפני ולפנים, והבדילה בין הקדש ובין קדשי הקדשים, ושם היה נותן הארון וצנצנת המן, וצליחות של שמן המשחה, ומקלו של אהרן עם שקדיה ופרחיה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ובגדי כהן גדול. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> מחוץ לפרוכת היה שלחן ומנורה מונחים, שלחן בצפון, ומנורה בדרום.

Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38







Verse 1

ויעש בצלאל את הארון. למעלה כתבנו כי ספר תורה היה מונח בארון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> לומר שני טפחים רוחב הספר שיהא היקפו שלשה טפחים, וגבהו ששה, שיהא ארכו כהקיפו. ואם תאמר הא כתיב לקוח את ספר התורה הזה ושמתם אותו מצד ארון (דברים לא כו), הא למדנו שמחוץ לארון היה, תשובתו כי שני ספרים היו, אחד מונח מחוץ לארון, ואחד בתוכו, ואותו שהיה מצד הארון כהן גדול והמלך קורין בו ביום הכפורים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> וכן היה ר׳ יהודה אומר בארון, דתניא ר׳ יהודה בן לקיש אומר שני ארונות היו אחד שהיה עמהם במחנה, ואחד שהיה יוצא עמהם למלחמה, זה שהיה יוצא עמהם במלחמה היה בו שברי לוחות, וזה שהיה עמהם במחנה היה בו ספר תורה, שנאמר וארון ברית ה׳ ומשה לא משו מקרב המחנה (במדבר יד מד), ואומר וארון ברית ה׳ נוסע לפניהם דרך שלשת ימים לתור להם מנוחה (שם י לג), ואומר והעם לא ידע כי הלך יונתן (ש״א יד ג), וכתיב אחריו ויאמר שאול לאחיה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> הגישה האפוד, כי היה ארון האלהים ביום ההוא<i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ובני ישראל במלחמה (שם שם יח), ואומר באוריה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> הארון וכל ישראל יושבים בסכות ואדוני יואב וכל עבדי אדוני על פני השדה חונים (ש״ב יא יא), אבל ארון הברית לא יצא במלחמה, אלא בימי חפני ופנחס, שנאמר וישלח העם שילה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> ויקחו משם את ארון ברית ה׳ (ש״א ד ד), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> ויש אומרים לא היה בארון אלא שני לוחות הברית, וספר התורה מצדו היה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שנאמר אין בארון רק שני לוחות הברית (מ״א ח ט).
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ארון שעשה בצלאל כמו שלשה תיבות, שתים של זהב ואמצעי של עץ, נתן של עץ בתוך של זהב, ושל זהב בתוך של עץ, וחיפה שפתו זהב, וכפרת של זהב היתה נתונה עליו מלמעלה, ושתי טבעות בצפון ושתים בדרומו, שהיו נותנין בהן את הבדים, ולא היו זזין משם לעולם, שנאמר לא יסורו ממנו (שמות כה טו), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ושלמה המלך עשה כתבנית כל הכלים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אבל הארון לא שינה, אלא הוא הארון שעשה משה, היה לישראל כל הימים.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> ארון שעשה בצלאל היו הכרובים פורשים כנפים למעלה, ופניהם איש אל אחיו כשני אנשים עומדין, וביניהן הארון, וגופי הכרובים כלפי חוץ, ופניהם מצדדים איש אל אחיו כלפי הארון, אבל הכרובים שעשה שלמה פורשים כנפים האחד מן כותל צפוני עד כנף חבירו, וכן השני מכותל דרומי עד כנף חבירו, והפנים כלפי חוץ כלפי הטרקסין, כי במשכן היתה הפרוכת מבדלת בין הקדש ובין קדשי הקדשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> אבל שלמה עשה בנין מבדיל בין הדביר להיכל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> שנאמר ויעש דלתות להיכל ולקודש, ובבנין בית שני של עזרא היו שתי פרכות במקום אמה טרקסין, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> ולמה נקרא בנין שלמה אמה טרקסין, כי רוחב הכותל המבדיל בין הדביר ולהיכל רחבו אמה טרקסין קראו אותו חכמים <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> לפי שטרק לשון סגירה, כמו טרוקי גלי, והיה הכותל סגור לפני הארון שבו הלוחות שניתנו מסיני, ובבית שני לא היו יכולין להבחין מקום אותו הכותל אם מן ארבעים אמות של היכל היתה, ואם מן עשרים אמות של דביר היה, ועשו שתי פרכות והיה אחת פרוסה כלפי צפון, והאחת פרוסה כלפי דרום, והיה הכהן נכנס בין הפרכת, עד שמגיע לשני בדי הארון, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> כמפורש במסכת יומא.

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10

ויעש את השלחן. כבר מפורש בפרשת ויקחו לי תרומה, תיקון השלחן ולחם הפנים.

Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

ויעש את המנורה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> גוף המנורה שמונה עשר טפחים, הרגלים והפרח שלשה טפחים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> הציור מרובה וחכמתה מרובה, אבל המבין יבין מתוך ההלכה המסורה <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> במנחות.

Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29







Verse 1

ויעש את מזבח העולה עצי שטים.

Verse 2



Verse 3



Verse 4

ויעש למזבח מכבר. כדי לחבק את המזבח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> שהרי הכרכב היה בחצי המזבח, להפריש בין דמים העליונים לדמים התחתונים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> עד חצי המזבח היה מגיע עד הכרכב כמין כברה, מלבוש בה המזבח מלמטה שלא יפרק המזבח, והטבעות היו במכבר לשאת את המזבח, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> פי׳ כרכב הוא הסובב, כדי להבדיל בין דמים העליונים לדמים התחתונים, וכדי לקבל האברים והפדרים שנופלין מן המערכה שלא יפלו לארץ וחוזר ומעלן למערכה.

Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8

ויעש את הכיור נחשת וגו׳ במראות הצובאות. שהיו נבדקות במי הכיור.

Verse 9

ויעש את החצר. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כיצד היה מעמיד את החצר, היה נותן עשרים אדנים של נחשת בצפון, ועשרים אדנים בדרום, ועמוד בכל אחד ואחד בתוך, וטבעת קבועה באמצעותן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> והיה נותן את הקלעים במיתרים ובעמודים, ותולה הטבעת באונקלי, וכורך בה את הקלע, ובין עמוד לעמוד חמש אמות, ופתח החצר עשרים אמה, ומסך שער החצר הוא פרכת החצר, וקומה ברוחב חמש אמה שהרי קלעי החצר רוחב חמש אמות הוא היה קומת גובהה של חצר.
סליק פרשת ויקהל.
פרשת פקודי כתיב מה טובו אהליך יעקב משכנותיך ישראל (במדבר כד ה), אלו אהלים של תורה שישראל מתיבין בהן, ומשרים שכינה ביניהם.
 ד״א מה טובו אהליך יעקב. אהלי המדבר, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> שהיה פתח זה שלא כנגד פתח אחר, לפי שאסור לפתוח פתח כנגד פתח שלא להסתכל בבית חבירו, (ו) שהרי אמרו היזק ראיה שמיה היזק, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> וכן אמרו חכמים שאסור לאדם שיעמוד על שדה חבירו בשעה שעומדת בקומתה.
 ד״א מה טובו אהליך. זה אהל מועד, שנקרא אהל מועד אהל העדות.
 ד״א אהליך. אהל שכינה ואהל משה.
 משכנותיך ישראל. (ז) משכן המדבר, ומשכן שילה, ונוב, וגבעון.
 ד״א מה טובו אהליך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> שהרי כנגד כל מעשה בראשית היתה מלאכת המשכן אהל מועד, במעשה בראשית כתוב בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ, וכתיב נוטה שמים כיריעה (תהלים קד ב), וכאן נטיית היריעות לאהל על המשכן, במעשה בראשית הבדיל בין מים העליונים למים התחתונים, וכאן והבדילה הפרכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים (שמות כו לג), במעשה בראשית תדשא הארץ דשא (בראשית א יא), וכאן קח לך סמים (שמות ל לד), במעשה בראשית יהי מאורות (בראשית א יד), וכאן ושמן למאור (שמות כה ו), ומנורת המאור, תחת הכוכבים הקרסים בלולאות נראים בכוכבים ברקיע, במעשה בראשית ועוף יעופף (בראשית א כ), וכאן והיו הכרובים פורשי כנפים למעלה (שמות כה כ), במעשה בראשית נפש חיה למינה (בראשית א כד), וכאן קרבנות מן הבהמה, במעשה בראשית יצירת האדם, ובאן כהנים לשרת, במעשה בראשית ויכלו השמים והארץ וכל צבאם (בראשית ב א), וכאן <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> ותכל כל עבודת המשכן אהל מועד (שמות לט לב), במעשה בראשית ויברך אלהים את יום השביעי ויקדש אותו (בראשית ב ג), וכאן וימשחם ויקדש אותם (במדבר ז א), לכך נאמר מה טובו אהליך יעקב משכנותיך ישראל.
 וכיון שנשלמה מלאכת המשכן עשה משה רבינו חשבונות עם ישראל כך וכך נתתם לי, כך וכך הוצאתי, שנאמר אלה פקודי.

Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

אלה פקודי המשכן. וכן הוא אומר ויתן יואב את מספר מפקד העם (ש״ב כד ט), ואע״פ שמשה רבינו נאמן היה לכל ישראל עשה חשבון ליציאת המשכן, שנאמר אלה פקודי המשכן.
 משכן העדות. מהו משכן העדות, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> אמר משה רבינו לפני הקב״ה רבש״ע עשינו משכן והותרנו, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> אמר לו הקב״ה עשה משכן לדברות, לכך נאמר משכן משכן שני פעמים.
 ד״א משכן משכן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> שנתמשכן על ידיהם, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> הוא שאמרו אנשי כנסת הגדולה חבול חבלנו לך (נחמיה א ז).
 העדות. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> עדות הוא לכל באי העולם, שאין סליחה אלא לישראל שנתרצה הקב״ה בו לישראל, שנאמר ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם (שמות כה ח), שכיון שעשו ישראל את העגל היו אומות העולם סבורים שאין הקב״ה מתרצה עוד לישראל, וכיון שעשו את המשכן והשרה שכינתו בישראל נהיה להם לעדות שנתרצה להם הקב״ה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="15"></i> משל למטרונית שנשאת למלך כעס עליה ופירש הימנה, אמרו שכנותיה שוב אינו מתרצה לה, לאיזה ימים נתרצה לה ובא לפלטין שלה, היה אוכל ושותה עמה ולא היו השכנות מאמינות עד שהיו מריחים ריח בשמים שעולה.
 אשר פקד על פי משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="16"></i> כיון שנגמרת מלאכת המשכן אמר להם משה בואו ונעשה חשבון ביחד, מיד נתקבצו כל ישראל אצלו, אמר להם אלה פקודי המשכן, חישב מה שהוציא בכל דבר ודבר, ושכח מה שהוציא בעשיית הווים, והיה תמיה, והכל תמיהין עמו עד שתלה עיניו וראה את הווים בעמודים, ונזכר מה שהוציא בעשייתן, שנאמר ואת האלף ושבע המאות וחמשה ושבעים עשה ווים לעמודים (פסוק כח).
 עבודת הלוים ביד איתמר בן אהרן הכהן. זו עבודת משא הלוים, אלו בני גרשון שהיו נושאין את יריעות המשכן, ואת אהל מועד, מכסהו ומכסה התחש אשר עליו ואת קלעי החצר, וכתיב בפרשת נשא את ראש בני גרשון, זאת עבודת משפחות בני הגרשוני באהל מועד ושמרתם ביד איתמר בן אהרן הכהן (במדבר ד כח), לכך נאמר אשר פקד על פי משה עבודת הלוים ביד איתמר בן אהרן הכהן.

Verse 22

ובצלאל בן אורי בן חור. נאה להזכירו על מלאכת המשכן.

Verse 23

ואתו אהליאב בן אחיסמך. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="17"></i> מיכן שאין ממנין שררה על הצבור פחות משנים.

Verse 24

כל הזהב העשוי למלאכה בכל מלאכת הקדש ויהי זהב התנופה. בא ליתן סכום לזהב ולכסף.
 זהב התנופה. זו נדבה.

Verse 25

וכסף פקודי העדה. אלו השקלים הכתובים בכי תשא, שנאמר לפקודיהם (שמות ל יב), וכאן כתיב וכסף פקודי העדה מאת ככר ואלף ושבע מאות וחמשה ושבעים. ושמא תאמר הוסיפו משלהם, ת״ל בקע לגלגולת מחצית השקל, הבקע הוא מחצית השקל מטבע עצמו שהם שנים לשקל לשש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים, וא״ת והלא ישראל בצאתם ממצרים לא היו אלא שש מאות אלף, שנאמר כשש מאות אלף רגלי (שמות יב לז), וכסף הפקודים מחשב לשש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים, תשובתו כי שש מאות היה בשנה ראשונה, וכשעשו העגל נפלו מהם שלשת אלפי איש, אבל מצות תשא היה אחר מעשה העגל, משל לרועה שהיה רועה את עדרו ונכנס ארי ביניהם, וטרף מהם, צוה בעל הצאן למנות עדרו, כך אחר מעשה העגל מנה משה את ישראל לתת כסף הכפורים, ונמצא שש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="18"></i> וזו שאילה שאל קנטריקוס הגמון את רבן יוחנן בן זכאי, בגבוי הכסף את מוצא מאתים ואחד ככר ואחד עשר מנה, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="19"></i> [דכתיב בקע לגלגולת וגו׳ לשש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים, היאך הם מאתים ואחד ככר ואחד עשר מנה], לפי ששני בני אדם היו מביאים שקל המאה מביאים חמשים שקלים, שהם שני מנים שכ״ה שקלים הם מאה דינרים, שהסלע ארבעה דינרין, נמצאו כ״ה סלעים מנה, וכה״א ביחזקאל עשרים שקלים וגו׳ המנה יהיה לכם (יחזקאל מה יב), המנה ה׳ חמשה מ׳ ארבעים נ׳ חמשים ה׳ חמשה, הרי מאה דינרין שהן כ״ה סלעים, ואם מאה איש נותנין שני מנים, האלף נותנים עשרים מנים, שלשת אלפים מביאים ששים מנים בזה החשבון, והששים מנים הם ככר שלם, שנאמר והשקל עשרים גרה עשרים שקלים חמשה ועשרים שקלים עשרה וחמשה שקלים המנה יהיה לכם (שם), הם הכל ששים. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="20"></i> ולמה נחלקו בפסוק לארבעה חלקים, שנאמר עשרים שקלים חמשה ועשרים שקלים כנגד ארבעה חלוקי עירוכין שבתורה, אם מבן חדש עד בן חמש שנים, ואם מבן חמש עד בן עשרים שנה, ואם מבן עשרים עד בן ששים שנה, ואם מבן ששים שנה ומעלה, ללמדך ששנתות היו השקלים לצורך הערכים, עד כאן למבן חדש, עד כאן למבן ששים, כדרך שהיה במדות ההין, בהין היה שנתות עד כאן לאיל, עד כאן לכבש, עד כאן לפר, ואתה מוצא צירוף שקלי ערוכין בפסוק הזה, והשקל עשרים גרה וגו׳, וחוץ משלשה שקלים שבקטנה לפי שבא ללמדנו שששים מנה הוא הככר, וכ״ה סלע היא המנה, הנה למדנו לשלשת אלפים איש שהן מביאין ככר לשלש מאות אלף מאת ככר, הרי לשש מאות אלף מאתים ככר לשלשת אלפים, ועוד ככר לחמש מאות וחמשים כל מאה איש נותנים שני מנים והחמשים המנה הרי אחד עשר מנים, לפיכך שאל אותו הגמון לרבן יוחנן בן זכאי את מוצא כאן כ״א ככר וי״א מנה והיאך אתה מוצא בנתינת הכסף מאת ככר ואלף ושבע מאות וחמשה ושבעים שקל נטל מחצה ונתן מחצה, וזה לשון חז״ל <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="21"></i> בבכורות בפרק קמא, והשיב לו מנה של קודש כפול היה, שנאמר ונחשת התנופה שבעים ככר ואלפים וארבע מאות שקל שהם תשעים ושלשה מנים, ולא מנאן הכתוב אלא בפרוטרוט השקלים מנאן באלפים וארבע מאות שהרי יש בהן ככר ושלשים ושש מנין, ולמה לא מנאן בככר וחצי וששה מנים, משום דכפול היה ובכולהו ליכא ככר שלם של קודש, ולפיכך לא מנאן הכתוב בפרוטרוט, ללמדנו שככר של הקדש כפול היה.

Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31







Verse 1

ומן התכלת והארגמן ותולעת השני עשו בגדי שרד. אלו מכסאות של ארון ושל שלחן ושל מנורה.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> ד״א שאלמלא הן לא נשתייר ח״ו מישראל שריד ופליט, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> כדמפורש במס׳ יומא, על מעשה הכותיים שעשו בימי אלכסנדר מוקדן, שנתעטף שמעון הצדיק כהן גדול בבגדי כהונה, ויצא לקראתו, כיון שראהו המלך ירד מעל מרכבתו והשתחוה לו, אמרו לו עבדיו מלך גדול כמותך ישתחוה ליהודי זה, אמר להם דמותו מנצח בבית מלחמתי, והוא המלאך שהיה מתדמה כדמות הכהן גדול.

Verse 2



Verse 3

ויעש את האפוד זהב וגו׳ וירקעו את פחי הזהב וקצץ פתילים. וקצץ הזהב ועשאו פתילים.

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

וירכסו את החשן, מואחז היה החשן באפוד בשרשרות גבלות, אבל הדוקיו לא היה אלא בפתיל תכלת שהיה מהדקת על גבי הכהן שהיה מושך חוט של תכלת ומתקבץ עם האפוד, וכשהיה מרפהו היה מתמשך החשן מן האפוד, ונאחז בשרשרות שבתוך הטבעות שבאפוד ושבחשן, שנאמר ולא יזח החשן מעל האפוד.
 כאשר צוה ה׳. לא הוסיף ולא פיחת.

Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28

פארי המגבעות. ראש הכובע.

Verse 29

ואת האבנט שש משזר ותכלת וארגמן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> מדשש כיתנא, תכלת עמרא, הא למדנו לאבנט. שהוא כלאים.

Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33

ויביאו את המשכן. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> כיון שעשו ישראל את המשכן לא היו יודעין להקימו, כל אחד ואחד הביא מלאכתו, זה אומר הרי קרסיי, וזה אומר הרי קרשיי, זה אומר הרי בריחיי, ושרת רוח הקודש על משה רבינו והקימו.

Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42



Verse 43

ויברך אותם משה. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> אמר להם יהי רצון שתשכון שכינה במעשה ידיכם.
 ד״א ויברך אותם משה, אמר להם יהי רצון שלא ישלוט אויב במעשה ידיכם, שהרי המשכן נגנז במחילות המקדש.





Verse 1



Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

ויהי בחדש הראשון. זה ניסן, שנאמר ראשון הוא לכם (שמות יב ב), חדש שבו נתבשר אברהם אבינו ביצחק, וחדש שבו נגאלו ישראל ממצרים, חדש שבו עתידין ליגאל, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="1"></i> אמרו רבותינו ז״ל שבעת ימי המלואים היה קודם ראש חדש ניסן, שבעשרים ושנים באדר התחילו להקים המשכן, והיה משה רבינו מעמידו בכל יום ואוכלים שם קדשים, וחוזר ומפרקו כל שבעה, ביום השמיני שהוא ראש חדש ניסן העמידו ולא פרקו. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="2"></i> תנא אותו היום נטל עשר עטרות, ראשון למעשה בראשית, ראשון לחדשים, ראשון לכהונה, ראשון לעבודה, ראשון לירידת אש מן השמים, ראשון לשכון שכינה בישראל, ראשון לברך את ישראל, ראשון לאכילת קדשים, ראשון לנשיאים, ראשון לאיסור הבמות, כדברי האומרים ביום השמיני קרא משה זה ראש חדש ניסן, <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="3"></i> ואותו היום היתה שמחה לפני הקב״ה כיום שנבראו שמים וארץ, כתיב הכא ביום החדש הראשון, וכתיב התם ויהי ערב ויהי בקר יום אחד (בראשית א ה).

Verse 18

ויקם משה את המשכן. בוא וראה כמה גבורתו של משה רבינו שהקים לבדו את המשכן, (ג) מיכן אמרו אין הקב״ה משרה שכינתו אלא על גבור וחכם.

Verse 19

ויפרוש את האהל על המשכן. מיכן אמרו <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="4"></i> ארכו של משה עשר אמות.

Verse 20

ויקח ויתן את העדות. הזכיר בלוחות קיחה ונתינה, כענין שנאמר כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו (משלי ד ב).

Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30

וישם את הכיור בין אהל מועד ובין המזבח. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="5"></i> מיכן אמרו תיכף לנטילת ידים ברכה.

Verse 31



Verse 32

בבאם אל אהל מועד ובקרבתם אל המזבח ירחצו. (ה) שאילו היה עומד ומקריב כל הלילה, לבקר צריך קידוש, שכל המשנה מעבודה לעבודה צריך קידוש.

Verse 33

ויכל משה את המלאכה. ללמד שכל הגומר את המלאכה נקראת על שמו.

Verse 34

ויכס הענן את אהל מועד.

Verse 35

ולא יכול משה לבוא אל אהל מועד. וכתיב ויבא משה בתוך הענן (שמות כד יח), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="6"></i> מלמד שנעשה לו שביל ונכנס לתוך הענן, אכל כאן לא יכול לבוא עד שקראו אותו, שנאמר ויקרא אל משה.

Verse 36

ובהעלות הענן. זה סיפור המסעות, על פי ה׳ יחנו ועל פי ה׳ יסעו.

Verse 37



Verse 38

כי ענן ה׳ על המשכן יומם ואש תהיה לילה בו. (ו) מלמד שעמוד האש משלים לעמוד הענן, ועמוד ענן משלים לעמוד של אש. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="7"></i> כל אותן ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר לא היו צריכין לאור החמה ולאור הלבנה, אלא כל זמן שהיו רואין את הענן מאדים, יודעין שהחמה שוקעת, מלבין יודעין שהחמה מזרחת, וכן לעתיד לבא, שנאמר וחפרה הלבנה ובושה החמה וגו' (ישעיה כד כג), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="8"></i> ואומר לא יהיה לך השמש לאור יומם ולנוגה הירח לא יאיר לך <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="9"></i> והיה לך ה׳ אלהיך לאור עולם ואלהיך לתפארתך (ישעיה ס יט), ואומר <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="10"></i> ואני אהיה להם נאם ה' חומת אש סביב וגו׳ (זכריה ב ט), ישתבח שם אלהינו שהוא אש אוכלה, ותורתו אש, ובעמוד אש היה מנהיג את עמו ישראל, ובחומת אש עתיד לסבבם, ועל אותו הדור הוא אומר עוז והדר לבושה ותשחק ליום אחרון (משלי לא כה), <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="11"></i> [אמרו רבותינו ז״ל כל מתן שכרם של צדיקים מתוקן הוא לעתיד לבוא, לפיכך ותשחק ליום אחרון]. <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="12"></i> אמר רב מעשה בתלמיד אחד מתלמידי ר׳ שמעון בן יוחאי שיצא לחוץ לארץ ובא עשיר גדול, וכשראוהו התלמידים שהעשיר, בקשו גם הם לצאת לחוצה לארץ, בא ר׳ שמעון בן יוחאי <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="13"></i> והוציאן לבקעה חוץ למדינה, והתפלל לפני הקב״ה ונתמלאה הבקעה דינרי זהב, אמר להם, כל מי שרוצה ליטול יטול, אבל הוו יודעין שכל מי שהוא נוטל משלו הוא נוטל, מחלקו הוא נוטל, ממה שיש לו לעולם הבא, שאין מתן שכרה של תורה אלא לעתיד לבא, הוי ותשחק ליום אחרון.
 <i data-commentator="Notes and Corrections" data-order="14"></i> צאינה וראינה בנות ציון במלך שלמה (שה״ש ג יא) מלך שהשלום שלו, בעטרה שעטרה לו אמו ביום חתונתו (שם) ביום מתן תורה, שאמרו נעשה ונשמע והקדימו נעשה לנשמע כסוד מלאכי השרת, שנאמר ברכו ה׳ מלאכיו גבורי כח עושי דברו לשמוע בקול דברו (תהלים קג כ), וביום שמחת לבו (שה״ש שם), זה שיכלול המשכן ביום שהוקם על מתכונתו, שהיה שמחה לפני מי שאמר והיה העולם, שהרי צמצם שכינתו לשכון בישראל, אשר השמים ושמי השמים לא יכלכלוהו, ושכן בתוך המשכן, שנאמר וכבוד ה׳ מלא את המשכן (פסוק לד), כי ענן ה׳ על המשכן יומם ואש תהיה לילה בו, לעיני כל בית ישראל בכל מסעיהם, אשרי העם שככה לו, אשרי העם שה' אלהיו, ברוך ה׳ לעולם אמן ואמן.
סליק פרשת פקודי נשלם ספר שמות, רוממות ותעצומות, לצר עולמות.

ויקרא







Verse 1

טוב פריי מחרוץ ומפז, תבואתי מכסף נבחר (משלי ח) אמרה תורה לפני הקדוש ברוך הוא רבונו של עולמים טוב פריי מחרוץ ומפז שהרי הוצאת את עמך ממצרים ואמרת להם (שמות כה) ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם. ומהו תיקונו ויקחו לי תרומה זהב וכסף ונחושת. כתיב (שם כו) ואת הקרשים תצפה זהב ועשו ארון עצי שטים והשלחן והמנורה והמזבחות וכלי הקדש אשר ישרתו בהם אשר זהב זהב ואשר כסף כסף. ועשו את האפוד (שם כח) ולא יזח החושן מעל האפוד אבני שהם ואבני מלואים וכולם היו כפרה לישראל עדות לכל באי העולם ששכינה ביניהם וכן בגדי כהונה היו לישראל לכפרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> כתונת מכפרת על שפיכות דמים וכן הוא אומר (בראשית לז) וישחטו שעיר עזים ויטבלו את הכתונת בדם. מכנסים מכפרים על העריות וכן הוא אומר (שמות כח) ועשה להם מכנסי בד לכסות בשר ערוה. מצנפת מכפרת על גסי הרוח יבוא דבר שבגבוה ויכפר על גסי הרוח. אבנט מכפר על הרהור הלב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> על מקום שהוא מהרהר. חשן מכפר על הדינין וכן הוא אומר (שם) ועשית חשן משפט. מעיל מכפר על לשון הרע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> יבוא דבר שבקול ויכפר על קול. ציץ מכפר על עזי מצח. וכן הוא אומר (שם) והיה על מצח אהרן. ללמדך שחפץ הקב"ה לזכות את ישראל לפיכך הרבה להם תורה ומצות שנאמר (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר. מזבח מזיז עונות ומחבב את ישראל לאביהן שבשמים. ועל כל זאת חטאו ישראל ואבדו את כל הסניגורים הללו במה הן קיימין ובמה הן מתכפרין ובמה מתרצין לפני אביהן שבשמים. אין לנו אלא דברי תורה. לכך נאמר טוב פריי מחרוץ ומפז. חרוץ. אלו אבנים טובות ומרגליות. ופז. (מ"א י) זהב מופז. ותבואתי. ומה תאמר מה חרוץ ופז אינן עושין פירות אף כך דברי תורה תלמוד לומר ותבואתי. אמר פרי ואמר תבואה. שהפירות אינן מוציאין פירות כגון תפוחים ושאר פירות לכך נאמר ותבואתי שכשם שהתבואה פרה ורבה ובה ניזונין כל באי העולם כך התורה פרה ורבה ובה מתפרנסין וניזונין בעליה בעולם הזה ובעולם הבא. פרה ורבה. דכתיב (תהלים צב) צדיק כתמר יפרח כארז בלבנון ישגה. ובה ניזונין שנאמר (משלי ג) וימלאו אסמיך שבע. ואומר (תהלים קמד) מזוינו מלאים מפיקים מזן אל זן. ומתפרנסין בה שנאמר (משלי לא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> עוז והדר לבושה ותשחק ליום אחרון. נאמר טוב פריי מחרוץ ומפז שכל עושר וכבוד שיש לו לאדם בעולם הזה בשעה קלה מאבדן. וכן הוא אומר (איוב כז) עשיר ישכב ולא יאסף עיניו פקח ואיננו. אבל התורה עומדת לו לעולם שנאמר (דברים כט) ושמרתם את דברי הברית הזאת ועשיתם אותם. ואמר רבי (ד) (שמעון) בן לוי דבר זה כתוב בתורה. ושנוי בנביאים. משולש בכתובים. כל העוסק בתורה נכסיו מצליחין לו. כתוב בתורה הא דאמרן ושמרתם את דברי הברית הזאת ועשיתם אותם למען תשכילו את כל אשר תעשון. שנוי בנביאים (יהושע א) רק חזק ואמץ [מאוד] לשמור לעשות וגו'. משולש בכתובים דכתיב (תהלים א) וכל אשר יעשה יצליח. טוב פריי מחרוץ שהתורה עומדת לו לזקנותו שנאמר (שם צב) עוד ינובון בשיבה וגו'. טוב פריי שהתורה עומדת לו לעולם הבא שנאמר (משלי ו) בהתהלכך תנחה אותך וגו'. טוב פריי מחרוץ ומפז שכל כסף וזהב שהיה לו למשה רבינו לא נשתבח בו אלא בתורה שנאמר (מלאכי ג) זכרו תורת משה עבדי אשר צויתי אותו. התורה ניתנת בחורב ונישנת באוהל מועד ונשתלשה בערבות מואב. בחורב כתיב (במדבר כח) עולת תמיד העשויה בהר סיני וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> דכתיב (ויקרא א) אדם כי יקריב מכם קרבן לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> בערבות מואב כתיב (במדבר טו) לפלא נדר או בנדבה. וכיון שהקים משה את המשכן מיד נתמלא כבוד שנאמר (שמות מ) וכבוד ה' מלא את המשכן. וכתיב (שם) ולא יכול משה לבוא אל אוהל מועד כי שכן עליו הענן. מיד ויקרא אל משה וידבר ה' אליו. בוא וראה כמה גדול כחו של משה שדבר שלא יכלו ששים רבוא מישראל לסבול שנאמר (דברים ה) אם יוספים אנחנו לשמוע את קול ה' אלהינו עוד ומתנו. היה הוא סובל שנא' ויקרא אל משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> לפיכך נקראו נביאים מלאכים. משה נקרא מלאך שנאמר (במדבר כ) וישלח מלאך ויוציאנו ממצרים. פינחס נקרא מלאך שנאמר (שופטים ב) ויעל מלאך ה' וגו'. חגי נקרא מלאך דכתיב (חגי א) ויאמר חגי מלאך ה' וגו'. ויקרא אל משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ששה שמות נקרא. ירד. אבי גדור. חבר. אבי סוכו. יקותיאל. אבי זנוח. רבי יהודה ברבי אלעאי אומר אף טוביה שמו שנאמר (שמות ב) ותרא אותו כי טוב הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> רבי שמואל בר אמי אמר אף שמעיה שמו שנאמר (ד"ה א' כד) ויכתבם שמעיה בן נתנאל ששמע תפלתו. בן נתנאל שנתן אל תורה לישראל על ידו. הסופר שהיה סופרן של ישראל. מן הלוי משבטו של לוי. לפני המלך והשרים. לפני מלך מלכי המלכים ובית דינו. וצדוק הכהן. זה אהרן הכהן. ואחימלך שהיה אחיו של מלך. בן אביתר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שביתר את העגל ומכולם לא קראו הקב"ה אלא משה. על שם שמשה את ישראל ממצרים. וכן הוא אומר (ישעיה סג) ויזכור ימי עולם משה (עבדו) [עמו] וגו': ויקרא אל משה משל למלך שבנה לו שר צבאו היכל ועל כל פינה ופינה הוא כותב שמו של מלך כיון שנכנס המלך ראה שמו כתוב על כל עמוד ועל כל פינה נאה. אמר מי שסידר את כל זה הענין קראו לו ויבוא. כך כיון שעשה משה את המשכן על כל מעשה ומעשה אמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> כאשר צוה ה' את משה. שמונה עשר פעמים כנגד י"ח חוליות שבאדם אמר ולמה יעמוד בחוץ קראו לו ויכנס לכך נאמר ויקרא אל משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> שמא תאמר כנגד שנאמר באברהם אבינו (בראשית כב) ויקרא אליו מלאך ה' מן השמים תלמוד לומר ויקרא וידבר ויקרא אל משה. נאמר כאן קריאה ונאמר באור קריאה (שם א) ויקרא אלהים לאור יום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ואין אור אלא תורה שנאמר (משלי ו) כי נר מצוה ותורה אור. ומשה שבה את התורה שנא' (תהלים סח) עלית למרום שבית שבי וגו' לכך נאמר ויקרא אל משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> לא היה שם גדול ממשה. ויקרא וידבר הקדים קריאה לדבור לימדה תורה דרך אריץ שלא ידבר אדם לחבירו אא"כ קראו תחלה. ויקרא אל משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> מיכן לא יכנס אדם לבית חבירו אא"כ יאמר לו הכנס. קל וחומר ממשה (שמות מ) ולא יכול משה לבוא אל אהל מועד וגו' וכתיב ויקרא אל משה. ויקרא וידבר למדנו לכל הדברות שבתורה תחלה היה קוראו ואחר כך וידבר. (טו) וזו אחת משלש עשרה מדות שאמר רבי ישמעאל בתורת כהנים שהתורה נדרשת בהם מקל וחומר מגזרה שוה. וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> קל וחומר לשכינה י"ד אלא דיו לבא מן הדין להיות כנדון ודבר זה נאמר בתורה שנוי בנביאים משולש בכתובים. בתורה (במדבר יב) ואביה ירוק ירק בפניה. קל וחומר לשכינה י"ד אלא דיו לבא מן הדין להיות כנדון. תסגר שבעת ימים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> נידון נקרא דבר שבא לידון הימנו. ק"ו מן הנביאים (שמואל א' כג) הנה אנחנו פה ביהודה יראים ואף כי נלך קעילה. מן הכתובים (אסתר ט) בשושן הבירה הרגו היהודים ואבד חמש מאות איש ובשאר מדינות המלך מה עשו. וכאלה הרבה במקרא. גזרה שוה מנין תלמוד לומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> נאמר בשומר שכר (שמות כב) אם לא שלח ידו ללמדנו שהיורשים פטורים בשומר שכר בשומר חנם. ובשומר (חנם) גופיה מנא לן דפטר את היורשים שנאמר (שם) שבועת ה' תהיה בין שניהם להוציא את היורשים שאין אדם מוריש שבועה לבניו שהרי פרשה הראשונה נאמר בשומר חנם וילמד העליון מן התחתון. מבנין אב לא המשכב כהרי המושב ולא המושב כהרי המשכב. הצד השוה שבהם שהן עשוין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> לנוחת אדם לבדו הזב מטמא אותו ברובו לטמא אדם במגע ומשא ולטמא בגדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> (כל שהוא) עשוי לנוחת אדם לבדו הזב מטמא אותו ברובו לטמא אדם במגע ובמשא ולטמא בגדים יצא המרכב שהוא עשוי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> לסבלון אחר. משני כתובים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> כגון פרשת (נדות) [נרות] ופרשת שלוח טמאים הצד השוה שביניהן שהן (בנו) [בצו] מיד ולדורות אף כל שהוא (בנו) [בצו] מיד ולדורות. מכלל ופרט כיצד מן הבהמה כלל מן הבקר ומן הצאן פרט אין בכלל אלא מה שבפרט בקר וצאן אין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> מידי אחרינא לא. מפרט וכלל כיצד (שם) כי יתן איש אל רעהו חמור או שור או שה פרט וכל בהמה כלל נעשה כלל מוסיף על הפרט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> לרבות (כל הבהמה). מכלל ופרט וכלל. דכתיב (דברים יד) ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך. כלל. בבקר ובצאן וביין ובשכר. פרט. ובכל אשר תשאלך נפשך. חזר וכלל. אי אתה דן אלא כעין הפרט לרבות הדומין לפרט וולד וולדות בארץ אף כל שהוא וולד וולדות בארץ יצאו דגים וכיוצא בהם שאינן מן הארץ אלא מן המים. גמרינן במסכת נזיר (דף לה) בפרק שלשת מינין (וג') מכדי כלל ופרט וכלל כעין פרטא דיינין. כללא בתראה מאי אהני. אהני לאוסופי כל דדמי ליה. ותו פרט וכלל ופרט כעין הפרט דיינינן פרטא בתראה מאי אהני. אהני דאי לאו פרטא בתראה הוה אמינא נעשה כלל מוסיף על הפרט. מכדי תרי כללי ופרטא. וכללא כעין פרטא דיינינן מאי איכא ביני ביני איכא דאילו תרין כללא ופרטא אי איכא דדמי ליה אפילו בחד צד מרבינן. תרי פרטי וכללא אי איכא דדמי בשני צדדין מרבינן. כחד צד לא מרבינן. מכדי פרט וכלל נעשה כלל מוסיף על הפרט ואתרבי כל מילי ומיעט וריבה נמי ריבה הכל מאי איכא בין מיעט וריבה לפרט וכלל. איכא. דאילו פרט וכלל מרכין אפילו עלין לענין נזיר מיעט וריבה (לפרט) לולבין אין עלין לא. וכן מצאתי במסכת זבחים בפרק ראשון (ד' ע"ב) יעשה זבח שלמים הוה ליה כלל שאינו מלא וכל כלל שאינו מלא אין דנין אותו בכלל ופרט. וכן כלל ופרט המרוחקין דתניא (סנהדרין מ"ה ע"ב) כל הנסקלין נתלין דברי ר' אליעזר וחכמים אומרים אין נתלה אלא המגדף והעובד עבודת כוכבים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> במאי קא מיפלגי בהאי קרא (דברים כא) והומת ותלית כלל. כי קללת אלהים פרט. מגדף אין מידי אחרינא לא. כלל שהוא צריך לפרט ופרט שהוא צריך לכלל כיצד (שמות יג) קדש לי כל בכור יכול אף הנקבה במשמע תלמוד לומר זכר אי זכר יכול אפילו יצאת נקבה לפניו תלמוד לומר פטר כל רחם אי פטר רחם יכול אפילו נולד לאחר יוצא דופן תלמוד לומר בכור. זה כלל שהוא צריך לפרט ופרט שהוא צריך לכלל. כל דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל ללמד לא ללמד על עצמו יצא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> כדמפרש דבי רב. ויקרא אל משה. נאמר כאן קריאה ונאמר בסנה קריאה מה להלן משה משה אף על כל קריאה כך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ומה להלן היה עונה הנני (הנני) אף על כל קריאה היה עונה הנני. אל משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> הוא משה עד שלא נדבר עמו. הוא משה לאחר שנדבר עמו. ד"א ויקרא אל משה מלמד שכיון שהוקם המשכן נתייאש משה אמר מעתה אין לי עבודה אמר לו הקב"ה עמוד ללמד לישראל סדר קרבנות. ללמדך שכל הבורח מן השררה שררה רודפת אחריו לכך נאמר ויקרא אל משה וידבר לאלתר. דבר אחר וידבר כאשר ידבר איש אל רעהו שנאמר (שם לג) ודבר ה' אל משה פנים אל פנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> כל הנביאים היו רואין מתשע אספקלריות ומשה מתוך אחת. של <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> כל הנביאים [לא] היו צלולות ושל משה היתה צלולה. ה'. זה השם הנכבד שאינו נקרא ככתבו נכתב ביו"ד ה"א וא"ו ה"א ונקרא באל"ף דל"ת. אליו. למעט את אהרן. מאהל מועד. יכול מכל הבית תלמוד לומר (שם כה) ודברתי אתך מעל הכפרת. יכול מכל הכפרת תלמוד לומר מבין שני הברוכים דברי רבי עקיבא. מאהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> רבי אליעזר אומר הרי הוא אומר (שם כט) ונועדתי שמה לבני ישראל זה יום שמיני שנא' (ויקרא ט) וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם. מאהל מועד. מלמד שהיה הקול נפסק ולא היה יוצא לחוץ יכול מפני שהקול נמוך תלמוד לומר (במדבר ז) וישמע את הקול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> קול שמפורש בכתובים שנאמר (תהלים כט) קול ה' בכח קול ה' בהדר. לאמר. לך אמור לישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שלא היה מדבר עמו אלא בשביל ישראל. ד"א לאמר מיכן אמרו חכמים מנין שהאומר דבר לחבירו שהוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור שנאמר לאמר. ד"א מאהל מועד לאמר אמר רבי אלעזר אפילו שניתנה התורה מהר סיני לא נענשו ישראל עליה עד שנתפרש להם באהל מועד. וכן אמר שלמה (שיר ג) אחזתיו ולא ארפנו עד שהבאתיו אל בית אמי ואל חדר הורתי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> עד שלא ניתנה התורה לישראל היתה נבואה מצויה באומות העולם כיון שניתנה פסקה מאומות העולם וניתנה לישראל שנאמר אחזתיו ולא ארפנו. ואם תאמר הרי בלעם. תשובתך לטובתן של ישראל נתנבא שנאמר (במדבר כד) וירד מיעקב. לא הביט און ביעקב. מה טובו אהלין יעקב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> עד שהבאתיו אל בית אמי. זה סיני. שנאמר (שמות יט) כה תאמר לבית יעקב. ואל חדר הורתי. זה אהל מועד חדר שממנו יצאת הוראה לישראל:

Verse 2

פס'. דבר אל בני ישראל. על כל מצוה ומצוה מזכיר את בני ישראל לפי שהם יקרים לפני הקב"ה. כענין שנאמר (ירמיה לא) הבן יקיר לי אפרים אם ילד שעשועים כי מדי דברי בו זכור אזכרנו עוד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> עשרה נקראו יקרים. התורה. והנבואה. והתבונה. והדעת. והסכלות. והצדיקים. ומיתתן של צדיקים. והעושר. והחסד. וישראל. תורה. דכתיב (משלי ג) יקרה היא מפנינים וכל חפציך לא ישוו בה. נבואה. דכתיב (ש"א ג) ודבר ה' היה יקר בימים ההם. הבינה. דכתיב (משלי יז) יקר רוח איש תבונה. דעת. דכתיב (שם כ) וכלי יקר שפתי דעת. סכלות. [דכתיב] (קהלת י) יקר מחכמה מכבוד סכלות מעט. עושר. דכתיב (משלי יב) הון אדם יקר חרוץ. חסד. דכתיב (תהלים לו) מה יקר חסדך אלהים. הצדיקים נקראו יקרים. דכתיב (שם קלט) ולי מה יקרו רעיך אל. ומיתתן של צדיקים. דכתיב (שם קטו) יקר בעיני ה' המותה לחסידיו. ישראל דכתיב (ירמיה לא) הבן יקיר לי אפרים. אמר משה לפני הקב"ה רבש"ע מכל האומות אין אתה מצוינו אלא על ישראל בלבד אמר לו לפי שהן המליכוני עליהם על הים שנאמר (שמות טו) ה' ימלוך לעולם ועד. משל לאדם שהיה מזהיר עבדו על חלוקו יותר מכל בגדיו. אמר לו אדוני למה תזהירני על חלוקך יותר מבגדיך אמר לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> לפי שהוא קרוב לבשרי לכך מצוה הקב"ה למשה על ישראל בלבד. ד"א דבר אל בני ישראל. בני ישראל סומכין ואין בנות ישראל סומכות. ואמרת אליהם. לרבות כל האמור בענין כשם שאין סומכות על העולות כך אין סומכות על השלמים:
פס'. אדם. אמר להם כשם שאדם הראשון לא הקריב מן הגזל ומן החמס לפי שהיה יחיד כעולם כך אתם לא תקריבו מן הגזל ומן החמס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> לפי שאני שונא גזל בעולה. דבר אחר אדם כי יקריב מכם קרבן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ולהלן הוא אומר (ויקרא יג) אדם כי יהיה בעור בשרו ולא אמר מכם. מיכן שהכתוב חלק כבוד לישראל. דבר אחר אדם כי יקריב רשות. קרבן לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> שיקדים הקדישו להקרבתו דברי רבי יהודה ר' שמעון אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מיכן שלא להזכיר שם שמים לבטלה. ומה אם על הקדש אמר הכתוב קרבן לה' לדבר הרשות על אחת כמה וכמה. רבי יוסי אומר כל מקום שנאמר קרבן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> אמור ביו"ד שלא ליתן מקום למינים לרדות. מן הבהמה. להוציא את הרובע ואת הנרבע. מן הבקר. להוציא את הנוגח. תקריבו את קרבנכם. מלמד שהיא באה נדבת שנים, דבר אחר את קרבנכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ממקום שהיחיד מביא משם הצבור מביא. (מג) ואם תאמר מאחר שאמר מן הבהמה למה לי מן הבקר ומן הצאן אלא לפי שהחיה קרויה בהמה שנאמר (ויקרא יא) זאת החיה אשר תאכלו מבל הבהמה אשר על הארץ. שור שה כשבים. חזר ושנה עליו תקריבו את קרבנכם לעכב שלא יביא אלא בקר וצאן למה זה דומה למי שאמר לו רבו אל תביא אלא מן חטים (הלך והביא גם שעורים הרי זה מוסיף על דבריו):

Verse 3

פס'. אם עולה קרבנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> להביא עולת חובה שתהא כדין עולת נדבה. זכר. להוציא טומטום ואנדרוגינוס. תמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> כשם שהקרבן שאם אינו תמים אינו לרצון כך האיש אם אינו כענין הזה אינו לרצון. תמים יקריבנו. תמים יקדישנו, רבי יוסי אומר תמים יקריבנו יבקרנו ויקריבנו. א"ר יוסי שמעתי בשוחט תמיד בשבת שאינו מבוקר חייב חטאת. ויביא תמיד אחר. ותנן נמי במסכת תמיד (פרק ג) נכנסו ללשכת הכלים הוציאו משם תשעים (ותשעה) [ושלשה] כלים כלי כסף וכלי זהב והשקו את התמיד בכוס של זהב אע"פ שהיה מבוקר מבערב היו בודקין אותו לאור האבוקות. אל פתח אהל מועד. מטפל בו ומביאו אל אהל מועד. יקריב אותו. שאם נתערבה עולה בעולה עולה בתמורה עולה בחולין. יקריב אותו. יכול אפילו נתערבה בפסולין תלמוד לומר יקריבנו. אוציא את שנתערב בפסולין שאינן כשרין ליקרב. ד"א יקריב אותו. מלמד שכופין אותו עד שיאמר רוצה אני שנאמר לרצונו לפני ה'. וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. לפני ה'. אע"פ שסמך מבחוץ יחזור ויסמוך מבפנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> ותנן גבי תמיד כך היתה עקידתו ראשו לדרום ופניו למערב השוחט עומד במזרח ופניו למערב:

Verse 4

פס'. וסמך ידו. ולא יד בנו ולא יד עבדו ולא יד שלוחו. על ראש העולה. ולא על הצואר ולא על הגב. עולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> אחד עולת נדבה ואחד עולת חובה. ד"א העולה פרט לעולת העוף (שהרי בבקר וצאן שוה לבקר לשחיטה ולקבלה ולזריקה ולחלבים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> ונרצה לו. מלמד שהקב"ה רוצה לו שמכפרת העולה על עשה ועל לא תעשה שיש בו קום עשה. ד"א ונרצה לו לכפר. אי זהו מכפר זה הדם. אין לי אלא טהור. טמא מנין ת"ל (שמות כט) ונשא אהרן את עון הקדשים. אי זה הוא עון הוא נושא עון טומאה שהותר מכללה בצבור (שנאמר (במדבר ט) איש איש כי יהיה טמא לנפש או בדרך רחוקה לכם או לדורותיכם ועשה פסח לה'. איש נדחה לפסח שני ואין צבור נדחין). (שם) לכל מתנות קדשיהם. לרבות הקומץ והלבונה ומנחת כהנים ומנחת כהן משוה ומנחת נסכים שהציץ מרצה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> דבר אחר ונרצה לו לכפר. לימד שאם עשה לסמיכה שירי מצוה מעלה עליו הכתוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> כאלו לא כיפר וכיפר כיפר גברא ולא כיפר קמי שמיא. והכי מפורש במסכת זבחים בפרקא קמא. לכפר עליו. ר' שמעון אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> את שעליו כמשא חייב באחריותו. כגון נדר. דאמר הרי עלי נדר. ואת שאינו עליו משא אינו חייב באחריותו. כגון דאמר הרי זו דהיינו נדבה:

Verse 5

פס'. ושחט את בן הבקר. כתיב וסמך וכתיב בתריה ושחט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מכאן אמרו תכף לסמיכה שחיטה. וכן תכף לנטילת ידים ברכה שנאמר (תהלים קלד) שאו ידיכם קדש וברכו את ה'. ותכף לגאולה תפלה (שם יט) ה' צורי וגואלי וסמיך ליה (שם כ) יענך ה' ביום צרה. ושחט. לימד ששחיטה בכל כשרה בזרים בנשים ובעבדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> ואפילו קדשים. את בן הבקר. בן הבקר לפני ה' ואין השוחט לפני ה'. והקריבו. זו קבלת הדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> לימד שתהא כשרה אלא בכהן כשר. ובכלי שרת שנאמר בני אהרן הכהנים. מה אהרן כשר אף בניו כשרים יצאו חללים ובעלי מומין. את הדם וזרקו את הדם מה תלמוד לומר הדם הדם שני פעמים להביא דם עולה שנתערב בשאר דמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> כגון דם בכור ומעשר ופסח. וזרק, יכול זריקה אחת ת"ל סביב. אי סביב יכול יקיפנו ת"ל וזרקו הא כיצד הפסק ד' מתנות. ד"א והקריבו בני אהרן את הדם שני פעמים שאם נשפך מן הכלי על הרצפה כשר אבל מן הצואר על הרצפה פסול. שנאמר ושחט. והקריבו זו קבלה שאם נתקבל ונשפך כשר. על המזבח סביב בזמן שהמזבח שלם שאם נפגמה קרנו של מזבח עבודתו פסולה. אשר פתח אהל מועד, מלמד שהמזבח לפני אהל מועד ומה אני מקיים ונתת את הכיור בין אהל מועד ובין המזבח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> בבנין המזבח משוך כלפי דרום:

Verse 6

פס'. והפשיט את העולה. יכול יהא מפשיט אבר אבר ומנתח ת"ל את העולה כולה מפשיטה ואחר כך מנתחה. ונתח. יכול יהא מנתח נתחיה לנתחים ת"ל אותה לנתחיה ואין נתחיה לנתחים כדמפורש במסכת תמיד(פ"ד מ"ב) חתך את הראש ונתנו למי שזכה בו ובית שחיטתו מלמעלה וכו'. (נז) אותה לנתחיה הכשרה ולא הפסולה:

Verse 7

פס'. ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> אמר רבי יודן מנין להצאת האליתא שלא תהא אלא בכהן כשר ובכלי שרת ת"ל ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח. ד"א על המזבח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> אמר רבי ישמעאל לימד על הצתת האש שלא תהא אלא בראשו של מזבח. הכהן בכיהונו לימד על כהן גדול שעבד בבגדי כהן הדיוט עבודתו פסולה. ד"א ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח אע"פ שהאש יורדת מן השמים מצוה להביא אש מן ההדיוט. אש שירדה בימי משה לא נסתלקה ממזבח הנחשת עד שבאו לבית עולמים. אש שירדה בימי שלמה לא נסתלקה ממזבח הנחשת עד ימי מנשה בן חזקיהו. וערכו עצים על האש. לא האש על גבי עצים. אמר ר' שמעון מנין לרבות שני גזרי עצים (נט) למערכה ת"ל וערבו עצים על האש:

Verse 8

פס'. וערכו בני אהרן הבהנים את הנתחים.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> וערכו הכהנים בני אהרן שנים הכהנים שנים מלמד שהטלה היה קרב בששה כהנים. ה"א של הכהנים לרבות את הקרביים. את הנתחים מה תלמוד לומר את הראש ואת הפדר. פדר זה חלב שעל הקרב מלמד שהיה פורס את הפדר על בית שחיטת הראש מלמעלה וזהו כבודו כמפורש במסכת תמיד נטל את החלב ונתנו על בית שחיטת הראש מלמעלה. רבי חייא אומר מנין לשחיטה שהיא מן הצואר שנאמר וערכו בני אהרן הכהנים את הנתחים מה ת"ל את הראש אלא (ס) ללמד שכבר הותז. על העצים אשר על האש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> עצים הנתונים להיות אש. תנן התם (תמיד פ"ב) כל העצים כשרים למערכה חוץ משל זית ושל גפן מפני שהיין והשמן קרבין על גבי המזבח. הצילו הפירות את האילנות מיכן שהבן הטוב מציל את אביו מדינה של גיהנם. וכן מצאנו באברהם אבינו שהציל את תרח שנאמר (בראשית טו) ואתה תבוא אל אבתיך בשלום. מלמד שבישרו שיש לאביו חלק לעולם הבא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> ויש אומרים מפני ישוב ארץ ישראל לא היו מביאין עץ פרי. וכן היה רבי אלעזר מוסיף אף של חרוב ושל דקל. אבל באילו היו רגילין מורביות של תאנה ושל אגוז ושל עין שמן. ד"א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> על העצים לימד (בה) [מה] מזבח משל צבור אף עצים ואש משל צבור שלא יהא נודר עולה ומביא אש ועצים עמה. ד"א על העצים אשר על האש שלא יהו גזרין יוצאין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> חוץ למערכה:

Verse 9

פס'. וקרבו וכרעיו. אלו הדקין. ירחץ במים. כל שהן. שאין צריכין מ' סאה. במים. להכשיר כל מים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> והקטיר יכול אע"פ פסול אע"פ פגול אע"פ נותר אע"פ יוצא. ת"ל המזבחה לא אמרתי שהציץ מרצה אלא כשהן בראש המזבח אבל כשהן למטה לא. את הכל לרבות את העצמות ואת הגידים והקרנים והטלפים והצמר שבראשי כבשים והשער שבזקן תישים ובלבד שלא פירשו אבל אם פירשו אע"פ שהן בראש המזבח ירדו. עולה לשם עולה. אשה לשם אשים. ניחוח לשם נחת רוח. לה' לשם מי שאמר והיה העולם:

Verse 10

פס'. ואם מן הצאן. וא"ו מוסיף על ענין ראשון ולמה הופסק ליתן רוח למשה להתבונן בין פרשה לפרשה ובין ענין לענין. הדיוט מהדיוט על אחת כמה וכמה. מן הצאן קרבנו מן הכשבים או מן העזים פרט לזקן ולחולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> ולמזוהם. קרבנו להוציא את הגזל. כשבים ועזים להוציא את הכלאים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> לעולה לרבות תמורתה. זכר להוציא טומטום ואנדרוגינוס. תמים יקריבנו. תמים יקדישנו:

Verse 11

פס'. ושחט אותו על ירך המזבח צפונה. אותו בצפון ואין העוף בצפון. ר' אליעזר בן יעקב אומר אותו בצפון ואין הפסח בצפון. על ירך המזבח צפונה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> הירך בצפון והפנים לדרום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> לימד (שכשבים) [שהכבש] בדרום שנא' (יחזקאל מג) ומעלותהו פנות קדים שיהא פונה למזרח לימד (שהכשבים) [שהכבש] בדרום. המזבח צפונה לימד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> שהמזבח ראוי להיות בצפון. דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר מחצי מזבח ולצפון בצפון מחצי מזבח ולדרום בדרום:

Verse 12

פס'. ונתח אותו לנתחיו. ולא נתחיה לנתחים. את ראשו ואת פדרו מלמד שהראש והפדר קודמין לכל האברים. וערך הכהן אותם כסדרן. על העצים אשר על האש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> שלא [ישנה] בהם מקום מערכה:

Verse 13

פס'. והקרב והכרעים ירחץ במים. בכל שהן. והקריב הכהן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> את הכל לכבש. עולה הוא אע"פ שלא הפשיט ושלא נתח. לה' לשם מי שאמר והיה העולם:

Verse 14

פס'. ואם מן העוף. עולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אין זבחי שלמים. מן העוף ולא כל העוף אע"פ (שיש) [שאין] תמות וזכרות בעוף אבל נסמית עינה נקטעה רגלה יבש גפה פסולה שנאמר מן העוף ולא כל העוף. עולה קרבנו היחיד מביא עוף ואין צבור מביא עוף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> יכול כל עוף כולו יהא בשר ת"ל והקריב מן התורים או מן בני היונה ולא כל בני היונה פרט לתחלת הצהוב שבזה ושבזה. מאימתי תורין כשרין משיזהיבו. ומאימתי בני יונה פסולין משיצהיבו. מפני מה תורין גדולין כשרין שכיון שאבד זוגו שוב אינו מזדווג לזוג אחר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אבל היונה היא פותה אין לה לב לפיכך קטנים כשרים קודם שיזדווגו:

Verse 15

פס'. והקריבו הכהן. אפי' פרידה אחת. ומלק את ראשו. מלמד שלא תהא מליקה אלא בכהן. אמר ר' עקיבא אומר אני וכי עלה על דעתך שזר מקריב על גבי המזבח אם כן למה נאמר והקריבו הכהן אל המזבח ומלק שלא תהא מליקה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> אלא בעצמו של כהן. ומלק את ראשו ממול העורף והקטיר המזבחה מה מצאנו בהקטרה הראש לעצמו והגוף לעצמו אף מליקה הראש לעצמו והגוף לעצמו. ונמצה דמו כולו אוחז בגוף ובראש וממצה משניהם על קיר המזבח. כיצד (עולה) [עושה] עולה לכבש ופונה לסובב בא לו לקרן דרומית מזרחית היה מולק את ראשה ממול ערפה ומבדיל ומוצה דמה על קיר המזבח ואם עשאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> למטה מרגליו (עז) אפי' אמה אחת פסולה:

Verse 16

פס'. והסיר את מראתו זה זפק. בנוצתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> יטלנה עם הנוצה. אבא יוסי בן חנן אומר נוטל את <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> הקרקבן עמה. ר' תנחום בן חנילאי אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> משום שנאמר (ישעיה סא) שונא גזל בעולה לפיכך והסיר את מוראתו בנוצתה והשליך אותה כשרה לא פסולה. אצל המזבה. סמוך למזבח. קדמה. במזרחו של כבש. אל מקום הדשן ששם היו נותנין הדשן. דישון מזבח הפנימי והמנורה נבלעין היו במקומן:

Verse 17

פס'. ושסע אותו בכנפיו. אותו בשסוע ואין עולת בהמה בשיסוע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> בכנפיו.להכשיר את העור. ולא יבדיל יכול אם הבדיל יהא אסור ת"ל והקטיר. עולה לשם עולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> נאמר בשור הגס ריח ניחוח ונאמר בעולת העוף ריח ניחוח במנחה ריח ניחוח. מלמד שאחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכוין אדם את לבו לשמים:





Verse 1

פס'. ונפש כי תקריב קרבן מנחה לה' סלת יהיה קרבנו. טוביהו ברבי אליעזר זצ"ל אמר ארבעה לשונות דברה תורה. איש אדם נפש בשר. אדם. "אפר "דם "מרה. בשר. "בושה "סרוחה "רמה. ואיכא דאמרי "בושה "שאול "רמה. דכתיב בשי"ן. נפש "נקיה "פרושה "שלמה. בקרבנות אמרה תורה אדם כי יקריב מכם קרבן לה' מן הבהמה מן הבקר ומן הצאן ואם מן העוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> כולם יש בהן צד השוה לאדם. "אפר "דם "מרה יביא האדם את אלה לפני ה' ויתכפר לו יבוא דם אדום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> ויכפר על חטאות אדומים. בשחין נאמר בו בשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> שהרי אדם לא נאמר בו ונרפא. בשר נאמר בו ונרפא. במנחות נאמר נפש כי תקריב, מה נפש נקיה אף מנחת הסולת נקיה. ויצק עליה שמן אלו מעשים טובים שנאמר (קהלת ט) ושמן על ראשך אל יחסר, ואומר (קהלת ז) טוב שם משמן טוב. ונתן עליה לבונה שריחו נודף דהוא רצוי בעיני אלהים ואדם. ד"א ונפש כי תקריב מלמד שהנפש הנדיבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> אפילו כל שהוא מביאה מתקבל לפני בוראה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> דוגמא לדבר אגריפס המלך ביקש להקריב אלף עולות ביום אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> והקדימו העני בשתי תורים וכן בעל השור הקדימו עני באגודת ירק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> כדרך (שדרך) רבי תנחום ברבי חנילאי. איש. נאמר על שם המצות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> מפני ששמו של הקב"ה משותף באיש ובאשה אם מקיימין מצותיו שכינה ביניהם ואם לאו שכינה מסתלקת מהן ואש אוכלתן. תנו רבנן ונפש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> להרבות כהן משוח שיביא מנחת נדבה. ד"א ונפש יכול גזרה. ת"ל כי תקריב אינה אלא רשות. קרבן מנחה מלמד שהיחיד מתנדב לבונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> מנחה ליתן את האמור כאן בכל המנחות סלת מה סלת האמור להלן מן החטין אף סלת כולו מן החטין. סלת יהיה קרבנו שלא יתנדב אלא מן החמין. ויצק עליה שמן ונתן עליה לבונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> ויצק עליה שמן על כולה מפני שהוא נבלל עמה (ולא) נקמצת עמה. ויצק עליה שמן ונתן עליה לבונה. ואיני יודע כמה אלא מה קמיצה מלוא קומץ אף לבונה מלוא קומץ. רבי יהודה אומר מיעט לבונתה כשרה [והביאה] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> מלמד שיציקה ובלילה כשירין בכל אדם:

Verse 2

פס'. והביאה שלא יביאנה חציין שאם אמר הרי עלי מנחה של שני עשרונים לא יביאנה בשני כלים אלא בכלי אחד. אל בני אהרן הכהנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> אפי' הן רבואות וכן הוא אומר (משלי יד) ברב עם הדרת מלך. הכהנים וקמץ. מצות קמיצה בכהנים. וקמץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> קומץ אחד לעשרון. קומץ אחד לששים עשרונים. והיכן אתה מוצא מנחה של ששים עשרונים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> כגון יו"ט הראשון של חג הסוכות שחל להיות בשבת י"ג פרים י"ד כבשים שעיר עזים שני כבשים של שבת אילים שנים כל הראוי לבילה כגון ששים עשרון שראוין ליבלל אע"פ שלא בלל כשר. שאין בלילה מעכבת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> היינו דאמר רבי זירא (ליבלל בכלי) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> אבל (אמר) עשרון שאין ראוין לבילה בכלי אחד בלילה מעכבת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> מנא לן משמן מה שמן לוג אחד לעשרון אחד. לוג אחד לששים עשרונים שנאמר (ויקרא יד) למנחה ולוג שמן. וקמץ משם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> ממקום שרגלי הזר עומדת. (שם ו) מלוא קומצו. יכול מבורץ ת"ל בקמצו. יכול יקמוץ בראשי אצבעותיו ת"ל מלוא קומצו. כיצד עושה חופה אצבעותיו על פס ידו. במחבת או במרחשת (וקובץ) ומוחק באגודלו מלמעלה ובאצבע קטנה מלמטה וזו היא אחת מעבודות קשות שבמקדש. מסלתה ומשמנה. שתהא הסלת בלולה בשמן. ד"א מסלתה ומשמנת שאם חיסר סלתה או שמנה כפולה. ד"א מסלתה ולא מסולת חברתה. משמנת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> ולא משמן חברתה מיכן אמרו שתי מנחות שנתערבו אם יכול לקמוץ מזו בפני עצמה ומזו בפני עצמה כשרות. ד"א מסלתה ומשמנה שאם קמץ ועלה בידו צרור או גרגר מלח או קורט של לבונה פסול. על כל לבונתה. שתהא שם לבונה בשעת קמיצה. אזכרתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> נזכרים בה. לה' לשם:

Verse 3

פס'. והנותרת מן המנחה. פרט לשחסרה. היא. פרט לשחסר קומצה. לאהרן. תחלה ואחר כך לבניו. לאהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> שלא במחלוקת ולבניו במחלוקת. ד"א לאהרן ולבניו קדש קדשים מאשי ה'. אין להם אלא לאחר מתנות האשים. צא ולמד ומה אם הכהנים שלא היה להם טורח משא אלא מן העזרה למזבח היו נוטלין המתנות בעולם הזה ישראל שמביאין נדריהן ונדבותיהם עולותיהם וזבחיהם לפני קונם על אחת כמה וכמה. ועליהם הכתוב אומר (תהלים לא) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך וגו' ואומר (שם סח) ברוך ה' יום יום יעמס לנו האל ישועתנו סלה:

Verse 4

פס'. וכי תקריב. רשות כשתקריב. קרבן מנחה קרבן אחד הוא מביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> ואינו מביא חלות (לרקיקין) [ורקיקין]. מאפה תנור. ולא מאפה קופח ולא מאפה רעפים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> ולא מאפה יורות. סלת. להביא מן החטין. חלות מצות בלולות בשמן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> (אין) [ואין] הרקיקין בלולות. ורקיקי מצות משוחים בשמן מה ת"ל בשמן בשמן שתי פעמים להכשיר בשמן השני ובשמן השלישי כדתנן במסכת מנחות בפרק כל קרבנות הצבור (דף פו) שלשה זיתים ובהם שלשה שמנים הזית הראשון מגרגרו בראש הזית וכותש ונותן לתוך הסל. ר' יהודה אומר סביבות הסל זה ראשון. (טען) [חזר וטען] בקורה ר' יהודה אומר באבנים זה שני. חזר וטחן וטען זה שלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות. הזית השני מגרגרו בראש הגג וכותש ונותן לתוך הסל. ר' יהודה אומר סביבות הסל זה ראשון. (טען) [חזר וטען] בקורה. רבי יהודה אומר באבנים (וזה) [זה] שני. חזר וטען וטחן זה שלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> הזית השלישי (עונונו) [עוטנו] בבית [הבד] עד שילקה ומעלהו ומנגבו בראש הגג <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> וכותש. (הזית השלישי) ונותן לתוך הסל. רבי יהודה אומר סביבות הסל. זה ראשון. טען בקורה. ר' יהודה אומר באבנים זה שני. חזר וטחן וטען זה שלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות. הראשון שבראשון אין למעלה הימנו. השני שבראשון והראשון שבשני שוין. השלישי שבראשון והשני שבשני והראשון שבשלישי שוין. השלישי שבשני והשני שבשלישי שוין. השלישי שבשלישי אין למטה ממנו. אף המנחות היה בדין שיטענו שמן זית זך ומה אם מנורה שאינו לאכילה וכו' ת"ל שמן זית זך כתית למאור ולא [זך] כתית למנחות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> כל זה הענין נדרש בערך זכר שחל בואתה תצוה. תקועה אלפא לשמן לפיכך היו אנשיה חכמים מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> שהשמן מצהיר את התבונה פירוש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> אלפא ראשונה דא היתה עושה פרי משובח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> מצות בלולות בשמן ורקיקי מצות משוחים בשמן. למצות שוי הרקיקים ולא לבלולה כיוצא בו (שמות ל) ועשית כיור נחשת וכנו נחשת לנחשת שוה הכן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> ולא לרחצה. כיוצא בו (שם כח) ועשית חשן משפט מעשה חושב כמעשה אפוד תעשה זהב. לזהב שוה חשן לאפוד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> ולא לכפול:

Verse 5

פס'. ואם מנחה על המחבת קרבנך נאמר כאן קרבנך ונאמר במרחשת קרבנך מה כאן טעונה יציקה ובלילה דכתיב בלולה בשמן מצה תהיה. יציקה דכתיב ויצקת עליה שמן ושמת עליה אף קרבנך האמור במרחשת טעונה יציקה ובלילה. סלת בלולה בשמן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> מלמד שהיא בלולה סלת. מצה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> יכול (מצות) ת"ל תהיה קבעה:

Verse 6

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> פתות אותה פתים. יכול שתים ת"ל פתים. אי פתים. יכול יעשנה פירורים ת"ל אותה לפתים ואין פתיתה לפתים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> מיכן אמרו מנחת ישראל כופל אותה לשנים ושנים לארבעה (ואינו) מבדיל. מנחת כהן משיח מכפלה. רבי שמעון אומר מנחת כהן ומנחת משיח אין בהם פתיתה מפני שאין בה קמיצה. וכל שאין בה קמיצה אין בה פתיתה. ד"א פתות אותה פתים לרבות כל המנחות ולהוציא שתי הלחם ולחם הפנים שאין מהם לאשים. ויצקת עליה שמן לרבות כל המנחות ליציקה שנאמר מנחה היא הוא כתיב הוא הדין לכל המנחות אבל היא קרי כלומר היא ולא מנחת מאפה בין חלות בין רקיקים ללמדך דקדוקי סופרים שהן תורה שלמה לכך כתיב הוא ולא היא:

Verse 7

פס'. ואם מנחת מרחשת קרבנך. מה בין מחבת למרחשת אלא שהמרחשת יש לה כיסוי והמחבת אין לה כיסוי דברי רבי יוסי הגלילי רבי חנניה בן גמליאל אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> מרחשת עמוקה ומעשיה רוחשים ומחבת צפה ומעשיה קשים. סלת בשמן תעשה. מלמד שהוא טעונה מתן שמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> בכלי (קדש) [קודם] לעשייתה:

Verse 8

פס'. והבאת את המנחה. מלמד שטעונה הגשה. יכול אף שתי הלחם ולחם הפנים תלמוד לומר אשר יעשה מאלה לה' דומיא דאלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> מה אלה (מין אחד אף) שיש מהם לאשים אף כל שמהם לאשים יצאו שתי הלחם ולחם הפנים שאין מהם לאשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> והקריבה אל הכהן והגישה אל המזבח. להוציא מנחת נסכים שאין באה בגלל עצמה יצאו מנחת כהנים ומנחת כהן משיח שאין מהם לכהנים:

Verse 9

פס'. והרים הכהן. יכול בכלי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> ת"ל להלן בקמצו מה להלן הרמה בקמצו אף כאן הרמה בקומץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> והקטיר המזבח. היה קומץ אע"פ שאין שיריים:

Verse 10

פס'. והנותרת מן המנחה אע"פ שלא הומלחה וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> כדמפורש (לעיל):

Verse 11

פס'. כל המנחה אשר תקריבו לה'. לימד על (המנחות) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> שלא תאפה חמץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> ומנין לרבות אפילו להם הפנים ת"ל כל המנחה אשר תקריבו לה'. לא תעשה חמץ. לרבות כל עשיותיה לישתה ועריכתה וכל מעשה ומעשה שיש בה חייב עליה בפני עצמה. כי כל שאור. אחד מרובה ואחד ממועט ואחד עירוביו. וכל דבש. אחד מרובה ואחד ממועט ואחד עירוביו. לא תקטירו ממנו אשה לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> כל שהוא אשים הרי הוא אסור בכל שאור וכל דבש לפי שהשאור מתנשא בעריבה. הדבש מתנשא בבישולו לפיכך כל שאור וכל דבש הרי הוא בבל תקטירו:

Verse 12

פס'. קרבן ראשית תקריבו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> שיהא ראשית לכל המנחות. וכן הוא אומר (ויקרא כג) והקרבתם מנחה חדשה לה' שתהא חדשה מכל המנחות לפי ששתי הלחם מתירין במקדש שלא להביא מנחה חדשה עד שיובאו שתי הלחם בעצרת. תקריבו אותם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> יכול אם קדמן דבר אחר לא יקריבנו. ת"ל תקריבו אותו לה'. ואל המזבח לא יעלו לריח ניחוח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> לרבות הכבש. לריח ניחוח לא אמרתי אלא לעבודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> אבל שלא לעבודה עולין:

Verse 13

פס'. וכל קרבן מנחתך במלח תמלח. קרבן שאחרים באין (לידן חובה) [חובה לו] יצאו העצים והדם שאין אחרים באין חובה להן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> יכול תהא מנחה כולה טעונה מלח ת"ל קרבן. הקומץ טעון מלח ואין מנחה כולה טעונה מלח. ד"א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> וכל קרבן לרבות הלבונה הבאה עם לחם הפנים ואימורי חטאת ואימורי אשם ואימורי קדשי קדשים ואימורי קדשים קלים. במלח. יכול <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> תכנהו ת"ל תמלח. אי תמלח יכול במי מלח ת"ל במלח. ולא תשבית מה מלח ברית האמורה מלח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> שאינה שובתת ואיזו זו מלח סדומית. ברית. נאמר ברית במלח ונאמר ברית ביסורין מה ברית האמורה במלח מלח תמתיק את הקרבן אף ברית האמורה ביסורין יסורין ממתיקין את הגוף. על כל קרבנך תקריב מלח. ריבה אפילו מלח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> סדקנית. תקריב מלח. כל שהוא:

Verse 14

פס'. ואם תקריב מנחת בכורים לה'. זו מנחת העומר דכתיב (ויקרא כג) והבאתם את עמר ראשית קצירכם אל הכהן. ולמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="140"></i> הוציאו הכתוב בלשון (נקבה) [נדבה] דכתיב ואם תקריב ללמד שאם מביאין אותו לרצון מעלה עליהם הכתוב כאלו נדבה הביאו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="141"></i> ואם לאו לצורך עצמם הביאוהו שנא' (שם) ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו וגו'. אביב. מלמד שבאה שעורים נאמר כאן אביב ונאמר להלן אביב (שמות ט) כי השעורה אביב מה להלן שעורים אף כאן שעורים. קלוי באש. מלמד שמהבהבין אותו באש כדי לקיים בו מצות קלוי דברי רבי מאיר וחכמים אומרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="142"></i> אביב של קלאים היה מנוקב כמין נפה כדי שיהא האור שולט בכולו. אביב קלוי באש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="143"></i> ולא גרש קלוי באש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="144"></i> כרמל. רך מל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="145"></i> וכן הוא אומר(מ"ב ד) ואיש בא מבעל שלשה ויבא לאיש האלהים לחם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="146"></i> תקריב את מנחת בכוריך. מכל מקום. לפי שמצוה להביא רך מל. לא מצא רך מל יביא יבש. מצוה לקצור ולהביא. לא מצא יביא מן הקצור שנאמר תקריב את מנחת בכוריך מכל מקום:

Verse 15

פס'. ונתת עליה שמן. עליה שמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="147"></i> ולא על לחם הפנים שמן. ושמת עליה לבונה. עליה לבונה ולא על מנחת נסכים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="148"></i> מנחה היא. לרבות כל המנחות ליציקה דכתיב הוא ולהוציא מנחת מאפה:

Verse 16

פס'. והקטיר הכהן את אזכרתה. שהם נזכרים בה. על כל לבונתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="149"></i> שילקט כל הלבונה ויעלה לאשים:





Verse 1

פס'. ואם זבח שלמים קרבנו. רבי יהודה אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="150"></i> כל המביא שלמים מביא שלום בעולם. ד"א שלמים שהכל שלם בהם הדם והאימורין למזבח החזה והשוק לכהנים. העור והבשר לבעלים. ד"א ואם זבח שלמים קרבנו לימד על כל אדם שהוא לשלום מביא זבח ומביא קרבן. הא אם הוא אונן אינו מביא לא זבח ולא קרבן. דכתיב שלמים. אם מן הבקר. לרבות אחד עשר שיצא מן הפתח וקראו עשירי. מן הבקר. להוציא את התשיעי לפי שאחד עשר הוא אחר הקדושה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="151"></i> והתשיעי הוא לפני הקדושה. הוא מקריב. היחיד מביא שלמים נדבה ואין הצבור מביא שלמים נדבה. אם זכר. לרבות את הולד. אם נקבה. לרבות התמורה.ואם זכר לרבות ולד בעלי מומין. אם נקבה. לרבות תמורות בעלי מומין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="152"></i> וכיוצא בו. (ש"א יז) גם את הארי גם (את) הדוב הכה עבדך לרבות את הדוב עם הארי ואת הארי עם הדוב. ע"א גם את הארי ואת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="153"></i> שני רבויין לרבות ארי ושני גוריו ודוב ושני גוריו:

Verse 2

פס'. וסמך ידו. ולא יד בנו ולא יד שלוחו ולא יד עבדו. על ראש קרבנו. לא על הצואר ולא על גביים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="154"></i> קרבנו. לרבות כל בעלי קרבן, קרבנו ולא קרבן אביו. ד"א קרבנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="155"></i> ולא קרבן הגר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="156"></i> שרבי יהודה אומר אין היורש סומך. ושחטו פתח אהל מועד. פרט לחולין שנשחטו בעזרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="157"></i> וכן הוא אומר (דברים יב) כי ירחק ממך המקום אשר. בריחוק מקום אתה זובח ואין אתה זובח בקירוב מקום. יכול אם שחט בעזרה ישליכנו לכלב. ת"ל (שמות כב) לכלב תשליכון אותו (לכלב) אותו אתה משליך [לכלב] ואין אתה משליך לכלב חולין שנשחטו בעזרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="158"></i> פתח אהל מועד. לפני אהל מועד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="159"></i> להכשיר את כל הרוחות אחד צפון ואחד שאר רוחות:

Verse 3

פס'. והקריב מזבח השלמים. אע"פ שלא נשחטו לשמן. שלמים אע"פ לא סמך ידו עליהן. אשה לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="160"></i> אשים לה' לשם הקב"ה. מיכן אמרו לשם ששה דברים הזבח נזבח. לשם זבח. לשם זובח. לשם ה'. לשם אשים. לשם ריח. לשם ניחוח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="161"></i> ולטאת ואשם לשם חטא. אמר רבי יוסי אף מי שלא היה בלבו אחד מכל אלו כשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="162"></i> מפני שהוא (פנאי) [תנאי] בית דין שאין המחשבה הולכת אלא לאחר העובד. את החלב המכסה את הקרב. לפי שנאמר (ויקרא ב) כל חלב לה'. יכול אף חלב דפנות בכלל. ת"ל ואת החלב המכסה את הקרב. ואת כל החלב אשר על הקרב. רבי ישמעאל אומר להביא חלב שעל הקיבה. ר' עקיבא אומר להביא חלב שעל הדקין:

Verse 4

פס'. ואת שתי הכליות.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="163"></i> לא בעל כוליא אחת ולא בעל שלש. ואת החלב אשר עליהן. ולא הבשר שעליהן. אשר על הכסלים. זו חלב שבין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="164"></i> הפקוקלות. דברי רבי עקיבא. רבי יוסי הגלילי אומר להביא חלב שעל העוקץ. ר' ישמעאל אומר (מהחלב) [מה חלב] המכסה את הקרב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="165"></i> תותב קרום ונקלף אף כל תותב קרום ונקלף. ואת היותרת על הכבד. זה חצר הכבד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="166"></i> שיטול מן הכבד היותרת. על הכליות יסירנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="167"></i> אפילו כוליא אחת:

Verse 5

פס'. והקטירו אותו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="168"></i> הכשר ולא הפסול. דבר אחר והקטירו אותו שלא יערב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="169"></i> חלבים בחלבים. אשה ריח ניחוח לה'. לגזירה שוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="170"></i> נאמר כאן אשה ולא נאמר לחם ונאמר למטן לחם ולא נאמר לה' וכדי ליתן את האמור בכולן בכל אחת ואחת לכך נאמר אשה אשה לגזירה שוה:

Verse 6

פס'. ואם מן הצאן קרבנו. למה נאמר שלמים בבקר שלמים בצאן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="171"></i> לפי שהבקר נתרבה (בנכסים) [בנסכים] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="172"></i> והצאן נתמעט (בנכסים) [בנסכים] לפיכך הוצרך לומר שלמים בבקר שלמים בצאן. זכר או נקבה. זכר ודאי או נקבה ודאית פרט לטומטום ואנדרוגינוס:

Verse 7

פס'. אם כשב הוא מקריב. למה נאמר כשב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="173"></i> לרבות את הפסח לאליה כשהוא אומר אם כבש לרבות פסח שעבר זמנו ושלמים הבאים מחמת הפסח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="174"></i> כגון שגבו מעות לפסח וקנו פסח והותירו לוקחין בהם שלמים וטעונים סמיכה (ונכסים) [ונסכים] ותנופת חזה ושוק:

Verse 8

פס'. וסמך ידו. כדכתבינן לעיל. והקריב מזבח השלמים. אע"פ ששחט שלא לשמו. שלמים אע"פ שלא סמך עליהם. חלבו האליה. להביא את החלב הסמוך לאליה זה חלב שבין פקוקלות. דברי רבי עקיבא. ר' יהודה אומר חלבו האליה הקיש חלב לאליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="175"></i> מה החלב בשני לאוין אף אליה בשני לאוין. אליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="176"></i> יכול יקיים בה מצות אליה ת"ל תמימה. יכול יטלנה עם (השזרה) [השדרה] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="177"></i> ת"ל לעומת העצה. יכול לא יכנס לפנים מן העצה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="178"></i> ת"ל יסירנה. יכנס לפנים מן העצה. את החלב המכסה את הקרב. מיעט חלב דפנות:

Verse 9



Verse 10

פס'. ואת שתי הכליות.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="179"></i> אין לך אלא מה שאמרו בענין. משום רבי ישמעאל אמרו לפי שיצא הכבש לידון בדבר חדש באליה. אי אתה יכול להחזירו לכללו עד שיחזירנו הכתוב לכללו בפירוש. ואת שתי הכליות כדלעיל. והקטירו הכהן כדי שלא יערב חלבו בחלבין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="180"></i> היינו דאמרי במסכת פסחים על אגריפס המלך שנתן עיניו לידע כמה אוכלוסי ישראל וקבצו כל הכליות של פסחים תשובתו בצדו וכי תימא דמקטר להו. והקטירו. שלא יערב חלבין בחלבין זה בזה אלא תפיסה בעלמא כלומר תופסין חשבון הפסחין ומן הפסחין ידע רוב ישראל. לחם אשה לה'. לימד על החלבים שהן קרוין לחם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="181"></i> ואע"ג דאליה קרויה חלב לגבי הקטרה ואינה קרויה חלב לגבי אכילה שהרי אמרה תורה (ויקרא ז) כל חלב שור וכשב ועז לא תאכלו. חלב השוה בשור וכשב ועז לא תאכלו. יצאת האליה שאינה בשור ועז ולא נקראת חלב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="182"></i> אלא על שם עילוי נקרא חלבו ואין איסורו משום אכילת חלב. ואי בעית אימא סברא האי מאן דזבין כל תרבא דאימרא מחבריה מי קא יהיב ליה אליתא שמע מיניה (לאשמה) [לא שמה] תרבא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="183"></i> ואם משום שנקרבת על גבי המזבח באימורי הקרבנות בכלל שתי כליות ויותרת הכבד. בוא וראה במשנה תורה מה כתיב (דברים יד) כי ירחק ממך המקום וכתיב (שם יב) אך כאשר יאכל את הצבי ואת האיל כן תאכלנו. מה בא ללמדנו שהאימורין נאכלין בגבולין. הטמא והטהור יחדו יאכלנו. להתיר בשר באכילה לזבין ולזבות. ואם תאמר אפי' חלבים נמי. כבר הזהירך הכתוב חקת עולם לדורותיכם בכל מושבותיכם. כל חלב וכל דם לא תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="184"></i> לרבות הגבולין. כל חלב וכל דם לא תאכלו. מה דם השוה בכל אף חלב השוה בכל. יצאו כליות ויותרת ואליה שאינן קרוין חלב אלא להקטרה בלבד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="185"></i> ולא עוד אלא שהרי לעומת העצה הוא פירושו להסירה ושלמה ממעל לכסלים מקום הכליות שבפנים וכן פירשו רבותינו ז"ל ממקום שהכליות יועצות והוא כמו זרת למעלה ממקום שהאליה תלויה ללמדך שאין האליה קרויה חלב אלא לענין הקטרה בלבד:

Verse 11



Verse 12

פס'. ואם עז קרבנו. הפסיק הענין שלא תהא העז טעונה אליה. וסמך ידו כדלעיל:

Verse 13



Verse 14

פס'. והקריב ממנו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="186"></i> מן המחובר [יכול] לפי שנתמעט מן האליה יתמעט מכולם. ת"ל את החלב המכסה את הקרב ואת כל החלב אשר על הקרב:

Verse 15



Verse 16

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="187"></i> והקטירם. (יכול) כאחת. לחם אשה לריח ניחוח כל חלב לה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="188"></i> לחייב על החלב מעילה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="189"></i> וכן הוא אומר (ויקרא ה) (ומעלה מעל) מקדשי ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="190"></i> משום רבי ישמעאל אמרו הרי הוא אומר (במדבר יח) אך בכור שור או בכור כשב או בכור עז לא תפדה קדש הם את דמם תזרק על המזבח ואת חלבם תקטיר למדנו לבשר שהוא טעון מתן דמים וחלבים במזבח. למעשר ולפסח מנין כשהוא אומר (דברים יב) ודם זבחיך ישפך על מזבח וגו'(אליו) מעשר ופסח שהן במתן דמים. אין לי אלא דמם. חלבם מנין ת"ל כל חלב לה'. להביא חלב מעשר ופסח שהן טעונין מזבח:

Verse 17

פס'. חקת עולם. לבית עולמים. לדורותיכם. שינהוג הדבר לדורות. בכל מושבותיכם. בין בארץ בין בחוצה לארץ. כל חלב וכל דם לא תאכלו. רבי יהודה הקיש חלב לדם מה חלב בשני לאוין אף הדם בשני לאוין. וחכמים אומרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="191"></i> אין בהם אלא אזהרה אחת בלבד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="192"></i> והזהיר הקב"ה את ישראל על (החלב ועל) הדם בין של בהמה בין של חיה ובין של עוף אסור שנאמר (ויקרא ז) וכל דם לא תאכלו בכל מושבותיכם לעוף ולבהמה. וחיה בכלל בהמה. דכתיב (דברים יד) זאת הבהמה אשר תאכלו שור שה כשבים וגו' וכתיב (שם) איל וצבי ויחמור וגו'. דם שהנשמה יוצאה בו ענוש כרת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="193"></i> ודם התמצית ודם איברים עומד עליהם באיסור. דאמר רבא (כריתות ד') <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="194"></i> חמשה לאוין הן בדם טעמא מאי אמר לדם עומד עליהם חולין ואמר לדם תמצית ואמר לדם האיברים ואמר לדם כיסוי שנאמר רק את דמו לא תאכלו. ואחד לדם הקזה שנאמר רק חזק לבלתי אכול הדם. למה לדם הקזה שהנפש יוצאה בו וכשאמרו דם האיברים לא אסרו אלא במופרש מן האיברין אבל לא נפרש מן האיברין ומובלע באבר מותר לאכלו באותו אבר. וחוטין שביד אע"פ שלא פירש מהם אסור עד שיחתכנו וימלחנו שכן אמרו חכמים חוטין שביד אסורין. והרוצה ליתן בשר בתוך קדירה אסור עד שיהא מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה שכן (חולין קי"ג) אמר שמואל אין הבשר יוצא מידי דמו עד שמולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה. ועוף שממלאין אותו בשר וטוין אותו מותר ואין חוששין שמא בלע הדם מאי טעמא כבולעו כך פולטו. ואם נותנין אותו בבצק וטוין אותו בבצק. אם בצק של סלת הוא בין שהאדימה בין שלא האדימה מותר. ואם בצק קיבר הוא אם הלבינה מותר ואם לאו אסור. ואם משאר קמחים הוא. האדימה מותר לא האדימה אסור. וכל אלו שממלאין בבשר בין גוזל בין תרנגולת בין אווז בין גדי מותר ואפילו פיו למעלה והוא שמלאהו בבשר אבל בכבד אסור שהרי אמרו אסור להשפיד בשפוד כבד על הבשר לכתחלה ואם עשה עשוי. חלב קורעו ומוציא את דמו. לא קרעו קורעו אחר בישולו ומותר. מאי טעמא לפי שפולט הוא ואינו בולע. בכ"ד מקומות מנקין את הבשר של בהמה מן הדם ומן החלב. י"ב מאיסור דם וי"ב מאיסור חלב ואלו הן. קרום של מוח. מזרקין של צואר. ושני חוטין שביד. ושני קרומים של ביצים. וחוט של טחול, הרי אלו של דם. ואלו של חלב. ה' חוטין בכסלים. שנים משמאל מתפזרין לשלש שלש וג' מימין מתפזרין לשנים שנים. ושני חוטין של כליות. ושני קרמים של כסלים. וקרום של טחול. הרי אלו מאיסור חלב. וחלב אינו נוהג אלא בבהמה טהורה שכך שנינו חומר בחלב מבדם ובדם מבחלב. חומר בחלב שהחלב מועלין בו וחייבין עליו משום פיגול ונותר וטמא מה שאינן בדם. חומר בדם שהדם נוהג בבהמה ובחיה ובעופות בטמאין ובטהורין והחלב אינו נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד שנאמר (ויקרא ז) כי כל אוכל חלב מן הבהמה אשר יקריבו ממנה קרבן לה' וגו'. ואע"פ שאמרו חכמים חיה בכלל בהמה כאן חילוף שנאמר אשר יקריבו ממנה קרבן לה' והיה אינה ראויה לקרבן. ואם תאמר שיש בבהמה בעלי מומין שאינן ראוין לקרבן והיה חלבן מותר. בעלי מומין ריבה בהן הכתוב הואיל ובמינן קרב שכך שנו רבותינו בברייתא אין לי אלא תמימין הראוין. חלב בעלי מומין מנא לן ת"ל מן הבהמה חלב חולין מנין ת"ל כי כל אוכל חלב. וכל חלב שהוא קרב על גבי המזבח אסור באכילה מאי טעמא לפי שאסור חלב בענין קרבנות נכתב ואי זה זה זה החלב המכסה את הקרב והיא המפה הפרושה על הקרב ושעל המסס ובית הכוסות ענוש כרת וזהו שעל הקרב ולמה נאסר זה מכל החלב לפי שהוא דומה לחלב המכסה את הקרב תותב קרום ונקלף אף זה תיתב קרום ונקלף. אמר רב יהודה חוט של בני מעים צריך לגורדו עד אמה מה טעם לפי שתותב קרום ונקלף היא וזהו חלב שעל הדקין. חלב שעל הקיבה הדומה לקשת אסור ומחלוקת ר' ישמעאל ורבי עקיבא הוא. ואע"ג שר' עקיבא מתיר נהגו בו איסור. חלב שעל הכליות אסור וענוש כרת. ושעל הכסלים שהירכים דבוקים אסור וענוש כרת שכך אמרו חכמים אמר ר' אבא אמר רב יהודה אמר שמואל חלב שעל הכסלים ענוש כרת. אליה אע"ג דלענין הקרבה חלב היא מותרת באכילה מאי טעמא לפי שנאמר כל חלב שור וכשב ועז לא תאכלו למה נאמר אם להוציא את החיה מאשר יקריבו ממנה קרבן לה' יצאת אלא אמר לך הכתוב כל חלב ששוה בשור וכשב ועז אסור יצאת אליה שאינה שוה בשור ועז להקרבה, שכך אמרו חכמים לימד על העז שאינה טעונה אליה ומתוך שאינה טעונה אליה לקרבן מותרת באכילה. אליה של כבש מותרת שאינה שוה בשור ועז:
ניקור בשר11 ששה חוטין יש בבהמה וצריך ליטלן. של כליות. ושל כסלים. ושל טחול. איסורן איסור חלב וקרמין שלהן כן וצריך לקלפן ולגרדן. ושל ביצים. ושל מוח. איסורן איסור דם. ואמרו חכמים כסלין שהן כחלב אל יניחם על גבי בשר וידיחם או ינקרם לפי שהבשר בולע מן החלב של כסלים והקשו חכמים על דבר (אמר) זה אם כן כסלים עצמן כשאתה מנקרן בולע בשר שבכסלים מחלב שבכסלים. וחזרו ואמרו קרום יש בין חלב לכסלים ואינו בולע. ועוד הקשו אם כן חלב גופו קרום יש לו ואין הבשר שתחתיו בולע ממנו. אמרו אותו קרום רך הוא ונמרט ובולע ואסור. טבח שנמצא אחריו חלב רב יהודה אמר כבשעורה ור' יוחנן אמר בכזית. ואמר רב פפא לא נחלקו בדבר זה האומר כבשעורה לעברו בלא מלקות והאומר כבזית להלקותו ולעברו. ואמר מר זוטרא כזית אפי' בשנים ושלשה מקומות. כבשעורה במקום אחד. והלכתא רווחתא היא להלקותו בכזית. לעברו בלא מלקות כבשעורה:





Verse 1

פס'. וידבר ה'. הפסיק הענין. דבר אל בני ישראל לאמר. לדורות. נפש כי תחטא בשגגה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="195"></i> נפש ולא (אדם). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="196"></i> תני רבי חייא משל לכהן שהיו לו שתי נשים אחת בת כהן ואחת בת ישראל ומסר להם את העיסה וטמאוה. והתחיל מדיין עם הכהנת אמרה לו אדוני מה אתה מדיין עמי יותר מבת ישראל. אמר לה זו אינה למודה בטהרות מבית אביה אבל את כהנת ולמדה מבית אביך. כך המקום מניח את הגוף ומדיין עם הנפש לפי שהנפש מן העליונים ממקום טהרה וקדושה. והגוף מן התחתונים ממקום טומאה. נפש כי תחטא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="197"></i> י' דברים משמשין את הנפש. הושט למזון. והקנה לקול. הכבד לחימה. והריאה שואבת. המסס לטחון. והטחול לשחוק. הקיבה לשינה. והמרה לקנאה. והכליות מחשבות. והלב גומר. והנפש למעלה מכולם. ואת יוצאה וגוזלת וחומסת לכך נאמר נפש כי תחטא. בשגגה. ומה אם בשגגה חייבת חטאת וצריכה כפרה מזיד לא כל שכן. תנו רבנן בני ישראל מביאין חטאת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="198"></i> ואין (הגרים) [העובדי כוכבים] מביאין חטאת. ואין צריך לומר מצות שלא נצטוו עליהם בני נח אלא אפילו מצות שנצטוו עליהם בני נח. נפש. לרבות גרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="199"></i> ועבדים. כי תחטא בשגגה. על השגגה הוא מביא ואינו מביא על הזדון. מכל מצות ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="200"></i> ולא מצות המלך ממלכות ישראל. ולא מצות ב"ד. ד"א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="201"></i> מכל מצות ה' ולא כל מצות ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="202"></i> פרט לשמיעת הקול ולבטוי שפתים ולטומאת מקדש וקדשיו. יכול שאני מוציא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="203"></i> מצות עשה שבנדה ת"ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="204"></i> מכל מצות ה' ריבה. ואיזו היא מצות עשה שבנדה. היה משמש עם הטהורה ואמרה לו טמאה אני פירש מיד חייב שיציאתו הנאה לו כביאתו. כיצד יעשה נועץ ארבעה גודליו בקרקע עד שימות האבר ופורש. וכן בעבודת כוכבים כסבור הוא שבית הכנסת היא והשתחוה לו. וכן בעריות אשתו ואחותו בבית כסבור לבוא על אשתו ובא על אחותו. מכל. לרבות כל שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת. ועשה מאחת מהנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="205"></i> עד שיכתוב שם קטן משם גדול. שם משמעון נח מנחור דן מדניאל וגד מגדיאל. רבי יהודה אומר אפילו כתב שני אותיות והם שם אחד כגון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="206"></i> תת שש רר גג חח. ר' יוסי אומר ועשה אחת מהנה פעמים שהוא חייב חטאת אחת על כולם. פעמים שחייב על כל מלאכה ומלאכה. בברייתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="207"></i> ומפורש במסכת שבת:

Verse 2



Verse 3

פס'. אם הכהן המשיח יחטא.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="208"></i> ולא כשהוא הדיוט. לאשמת העם. דינו כאשמת העם. מה צבור אינו מביא אלא על העלם דבר עם שגגת מעשה. אף משיח לא יביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="209"></i> אלא על העלם דבר (על) [עם] שגגת מעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="210"></i> והקריב על חטאתו אשר חטא. כשהוא ממונה (אינו) מביא חטאתו משעבר. פר יכול זקן ת"ל בן. אי בן יכול קטן ת"ל פר הא כיצד בן שלשה כדברי חכמים. ר' מאיר אומר אף בן ארבעה ובן חמשה כשר אלא שאין מביאין זקנים מפני הכבוד. רבי שמעון אומר כל מקום שנאמד עגל בתורה סתם בן שנה. ועגל וכבש בני שנה. בן בקר בן שתי שנים. פר בן שלשה שנים:

Verse 4

פס'. והביא את הפר. פר הוא מביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="211"></i> אינו מביא חלופין. וסמך את ידו על ראש הפר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="212"></i> לרבות פר יוה"כ לסמיכה. ושחט את הפר לפני ה'. בצפון:

Verse 5

פס'. ולקח הכהן המשיח. נאמר כאן לקיחה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="213"></i> ונאמר להלן לקיחה. מה להלן בכלי אף כאן בכלי. מדם הפר. מדם הנפש ולא מדם העור ולא מדם התמצית. מדם הפר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="214"></i> דם מהפר יקבלנו. והביא אותו. כשר ולא פסול. אל אהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="215"></i> למעט קרבנו למצוה יחידית שלא יתן מדמו על מזבח הזהב:

Verse 6

פס'. וטבל הכהן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="216"></i> ולא מספג. וטבל והזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="217"></i> על כל הזאה טבילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="218"></i> את אצבעו בדם. מה אצבעו האמורה להלן ימין אף המיומנת שבימין. בדם. שיהא בדם כדי טבילה. והזה. לא המטיף. והזה. לא הזורק. מן הדם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="219"></i> מן הדם שבענין. שבע פעמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="220"></i> ולא שבע טיפין. שבע פעמים. שיהא מונה שבע פעמים. לפני ה' את פני פרוכת הקדש. לא על כל הפרוכת אלא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="221"></i> מכוון כנגד (הבדין):

Verse 7

פס'. ונתן הכהן מן הדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="222"></i> על קרנות הרי שתים ולמטה אומר על קרנות הרי ארבע למדנו שארבע מתנות שבמזבח הפנימי מעכבות. לפי שנאמר בפר כהן גדול ובפר העדה קרנות הרי ארבע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="223"></i> והיינו דאמרינן בסנהדרין נאמרו דמים בפנים ונאמרו דמים בחוץ. מה דמים האמורים בפנים חיסר אחת מן המתנות לא עשה כלום. וכן תנינן בזבחים דמן טעון הזיה על הפרוכת ועל מזבח הזהב מתנה אחת מהן מעכבת. מזבח קטורת הסמים לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="224"></i> ואין הכהן ה'. מלמד שהכהן עומד מחוץ למזבח קטרת הסמים ומזה. על הפרכת אשר באהל מועד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="225"></i> לרבות כל הקרנות אשר באהל מועד. ואת כל דם הפר ישפוך. ולא יטוף. ישפוך. ולא יזרוק. אל יסוד מזבח העולה אשר פתח וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="226"></i> זה יסוד מערבי מיכן שאין מעבירין על המצות. לפי שביציאתו מן המשכן ביסוד פתח אהל מועד פוגע ושם היה שופך ביסוד מערבי. והיינו דתנן במסכת זבחים שירי הדם היה שופך על יסוד מערבי של מזבח החיצון:

Verse 8

פס'. ואת כל חלב פר החטאת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="227"></i> לרבות פר יום הכפורים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="228"></i> ירים ממנו. מן (המזבח). את החלב המכסה וגו':

Verse 9



Verse 10

פס'. כאשר יורם משור זבח השלמים מה פרש בזבח השלמים שאינו מפורש כאן אלא מה שלמים לשמן אף זה לשמן. משור זבח השלמים מיעטו מן האליה. והקטירם הכהן על מזבח העולה. לא על מזבח הפנימי:

Verse 11

פס'. ואת עור הפר.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="229"></i> כולו כשהוא שלם יכול יוציאנו שלש וישרפנו שלם ת"ל על ראשו ועל כרעיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="230"></i> מה ראשו וכרעיו אמורין להלן ע"י ניתוח אף כאן ע"י ניתוח. ושמא תאמר ע"י הפשט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="231"></i> ת"ל וקרבו ופרשו בלא הפשט:

Verse 12

פס'. והוציא את כל הפר אל מחוץ למחנה. שאין צריך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="232"></i> שהרי כתיב ושרף אותו כאשר שרף את הפר הראשון. ולמה נאמר ליתן לו מחנה שניה ונאמר בדשן אל מחוץ למחנה ליתן לו מחנה שלישית. מחנה שכינה ומחנה לויים ומחנה ישראל. אל מקום טהור. שיהא מתוקן שאם היה טמא יטהרנו. אל שפך הדשן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="233"></i> ששם היו נותנין את הדשן אל שפך. רבי אליעזר אומר שיהא מקומו משופך מדרון. ושרף אותו. הכשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="234"></i> ולא הפסול. על עצים. לרבות כל העצים אפי' בקש ובתבן ובגבבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="235"></i> באש. ולא בסיד ולא ברמץ ולא בגיבסוס רותח. ישרף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="236"></i> אע"פ שאין שם דשן:

Verse 13

פס'. ואם. הרי זה מוסיף על הענין הראשון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="237"></i> אלא שפר המשיח קודם לפר העדה בכל מעשיו. כל עדת ישראל. עדה המיוחדת בישראל ואיזו זו זו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="238"></i> סנהדרי גדולה היושבת בלשכת הגזית שהיו כולן ראוין להוראה. ישגו. יכול יהו חייבין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="239"></i> על שגגת מעשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="240"></i> ת"ל ונעלם אין חייבין דבר על שגגת מעשה שלא ידעו איסורו של דבר והורו בו להתיר. ועשו הקהל. על פיהן בשגגת מעשה. ונעלם דבר. ולא שתתעלם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="241"></i> מצוה כולה כגון שהורו יש נדה בתורה אבל שומרת יום כנגד יום מותר. יש יום שבת בתורה אבל המוציא מרשות לרשות פטור כדמפורש במסכת הוריות. ותניא בתורת כהנים מעיני הקהל ועשו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="242"></i> (הודיה) תלויה בבית דין. ומעשה תלוי בקהל. אחת מכל מצות ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="243"></i> מצות האמורות במשיח הן מצות האמורות כאן. אשר לא תעשינה ואשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="244"></i> כשם שנפרעין מן היחיד כך נפרעין מן הצבור:

Verse 14

פס'. ונודעה החטאת.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="245"></i> ולא שיודעו החטאים. אשר חטאו. לפי מה שחטאו מביאין. חטאו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="246"></i> שני שבטים מביאין שני פרים שלשה מביאים שלשה פרים. עליה. מה תלמוד לומר נאמר כאן עליה ונאמר להלן עליה (ויקרא יח) לצרור לגלות ערותה עליה יהיה. מה להלן דבר שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו הטאת. אף כאן עד שיורו בדבר שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="247"></i> כגון שהורו על חלב הדקין או שומרת יום כנגד יום או על הוצאת מרשות לרשות בשבת או על השתחוייה של עבודת כוכבים. והקריבו הקהל. לחייב על כל קהל וקהל פר בן בקר לחטאת כדלעיל:

Verse 15

פס'. וסמכו זקני העדה את ידיהם. מיוחדים שבעדה. וכמה הן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="248"></i> וסמכו שנים (או) זקני שנים. אין בית דין שקול מוסיפין עליהן אחד הרי כאן חמשה דברי רבי יהודה. ידיהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="249"></i> יד כל יחיד ויחיד. היינו דתנן במסכת סנהדרין סמיכת הזקנים ועריפת העגלה. ותאנא סמיכה וסמיכת הזקנים סמיכת הזקנים או סמיכת התלמיד שקורין אותו רבי וממנין אותו דיין (בעודו) [בעירו] כדכתיב (במדבר כז) ויסמוך את ידיו עליו ויצוהו. סמיכה זו סמיכת הפר. על ראש הפר. פר טעון סמיכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="251"></i> ואין שעירי עזים צריכין סמיכה דברי ר' יהודה. ושחט את הפר לפני ה'. בצפון:

Verse 16

פס'. והביא הכהן וגו' וטבל הכהן וגו' ומן הדם וגו' ואת כל חלבו וגו'. כולהו כדמפורש לעיל. ועשה לפר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="252"></i> לרבות פר יום הכפורים. כאשר עשה לפר החטאת זה פר כהן המשיח. כן יעשה לו. שנה עליו ללמד שאם חסר אחת מכל המתנות לא. כדתנן פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים וכו' מתנה אחת מהן מעכבת לכך נאמר כן יעשה לו. וכפר עליהם אע"פ שלא סמכו. ונסלח לו. אע"פ שלא נתן שיריהם. כדתנן שירי הדם היה שופך על יסוד מערבי אם לא נתן לא עכב שנאמר ונסלח להם מכל מקום:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

פס'. והוציא את הפר חוץ לשלש מחנות כדלעיל. ושרף אותו כאשר שרף את הפר הראשון מיכן אמרו פר המשיח ופר העדה עומדים. פר כהן משיח קודם לפר העדה לכל מעשיו. חטאת הקהל הוא. זה בנין אב לכל חטאות הקהל שישרפו. הוא. להוציא שעירי הרגלים שאינן בשריפה אבל שעיר יוה"כ טעון שריפה שדמן מכניס לפנים. חטאת. שיהו כל מעשיו לשם חטאת. הוא פרט לשרפו שלא לשמו היינו (דכתיב) [דתנן] כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרין אלא שלא עלו לבעלים לשום חובה חוץ מן הפסח והחטאת בכל זמן:

Verse 22

פס'. אשר נשיא יחטא. אמר רבן יוחנן בן זכאי למה יצאת פרשת נשיא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="253"></i> כאשר. ללמדך שאשרי הדור שנשיא שלו מביא קרבן חטאת על שגגתו. אם הנשיא שלו מביא צריך לומר הדיוט. אם על שגגתו הוא מביא קל וחומר על זדונו שחוזר בתשובה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="254"></i> ודומה לו (קהלת ח) אשר יש צדיקים שמגיע אליהם כמעשה הרשעים בעולם הזה ושלוה כך מגיע אליהם לצדיקים שלוה בעולם שנוחלין שני עולמות. ועשה אחת מכל מצות ה' אלהיו. שאין על גביו אלא אלהיו זה המלך נאמר כאן ה' אלהיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="255"></i> ונאמר להלן ה' אלהיו. דכתיב (דברים יז) למען ילמד ליראה את ה' אלהיו. מה להלן מלך אף כאן נשיא האמור מלך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="256"></i> ולא נשיא שבט. אשר נשיא יחטא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="257"></i> כשיחטא כשהוא נשיא פרט לקדמות שאם חטא קודם שנתמנה מלך אינו מביא שעיר. ועשה אחת. לחייב על כל אחת ואחת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="258"></i> חלב שעל הדקין וחלב שעל הקיבה בהעלם אחד חייב שתי חטאות. חלב ודם בין בהעלם אחד בין בשני העלמות חייב שתי חטאות. מכל מצות ה' אלהיו. מצות האמורות במשיח ובעדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="259"></i> הן מצות האמורות כאן. מכל מצות ה'. ולא כל מצות ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="260"></i> פרט לשמיעת הקול ולביטוי שפתים ולטומאת מקדש וקדשיו. אשר לא תעשינה בשגגה. מלמד שהוא מביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="261"></i> על שגגת המעשה. ואשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="262"></i> מלמד שהוא מביא אשם תלוי כדין יחידי:

Verse 23

פס'. או הודע אליו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="263"></i> לא שיאמרו לו אחרים. ד"א או הודע אליו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="264"></i> אפילו אמרה לו שפחתו. חטאתו אשר חטא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="265"></i> כגון אשתו נדה ואחותו בבית ובעל אחת מהן שיודע לו אי זה בעל. וכן שבת ויום הכפורים ועשה מלאכה בין השמשות ואין יודע איזה מהן. אכל חלב ונותר ואינו יודע לכך נאמר אשר חטא בה עד שתודע לו חטאתו. והביא את קרבנו. בקרבנו הוא יוצא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="266"></i> ואינו יוצא בקרבן אביו. שעיר. ולא שעירה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="267"></i> עזים. ולא חילופין:

Verse 24

פס'. וסמך ידו על ראש השעיר.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="268"></i> לרבות שעיר נחשון לסמיכה. ושחט אותו. לא תמורתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="269"></i> ולמטן אומר ושחט אותה ולא וולדה ולא חילופה ולא תמורתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="270"></i> מיכן היה ר' שמעון אומר חמש חטאות מתות. ולד חטאת. תמורת חטאת. וחטאת שמתו בעליה. ונתכפרו בעליה. ושעיברה שנתה. סימן ותמנ"ע. במקום אשר ישחט את העולה לפני ה'. בצפון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="271"></i> הכתוב קבעו חובה בנין אב לכל חטאות שתהא שחיטתן בצפון שלא לבייש לעוברי עבירה שחוזרין בתשובה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="272"></i> מיכן סמכו חכמים תפלת לחש שלא להתבייש מן השומעין. חטאת הוא. כל מעשיה לשם חטאת. הוא. פרט לששחטו שלא לשמו:

Verse 25

פס'. ולקח הכהן מדם החטאת באצבעו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="273"></i> שיקבל בימין. ונתן על קרנות מזבח העולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="274"></i> זה יסוד דרומי. לפי שכשם שבצאתו מן ההיכל בהזאות הפרים נותן על יסוד מערבי בסמוך לו. כך בירידתו מן הכבש אינו נותן את הדם אלא על היסוד הסמוך לו ואיזה זה יסוד דרומי:

Verse 26

פס'. ואת כל חלבו יקטיר המזבחה כחלב זבח השלמים.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="275"></i> תותב קרום ונקלף ושתי כליות ויותרת. וכפר עליו שתהא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="276"></i> כפרה לשמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="277"></i> ושלא יכפר לשנים כאחת:

Verse 27

פס'. ואם נפש אחת תחטא.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="278"></i> הרי אלו מעוטין. העושה על פי עצמו חייב ולא העושה על פי הורית בית דין. כיצד הורו בית דין לעבור על אחת מכל מצות ה' כדמפורש במסכת הוריות והם הכי נמי בתורת כהנים ומסקאנא העושה מפי עצמו חייב. מפי הוראת ב"ד פטור. רבי שמעון מוסיף. הורו ב"ד וידעו שטעו וחזרו בהן בין שהביאו כפרתן בין שלא הביאו כפרתן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="279"></i> והלך ועשה על פיהם פטור. מעם הארץ. פרט למשיח שהוא בפר. מעם הארץ פרט לנשיא שהוא בשעיר. בעשותה. העושה כולה ולא העושה מקצתה. כיצד שנים אוחזין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="280"></i> במלגז ולוגזים. בכרכר ושובטים בקולמוס וכותבים בקנה והוציאו לרשות הרבים וכו' במסכת שבת. אחת ממצות ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="281"></i> הזכורים למעלה במשיח. אשר לא תעשינה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="282"></i> השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו. מצות ה'. ולא מצות המלך של מלכות ישראל ולא מצות ב"ד. מצות האמורות במשיח ובעדה ובנשיא הן האמורות כאן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="283"></i> אשר לא תעשינה. מלמד שהוא מביא אשם תלוי:

Verse 28

פס'. או הודע אליו. ולא שיאמרו אחרים. יכול אע"פ שאינו מכחיש ת"ל או הודע אליו חטאתו. והביא קרבנו שעיר עזים זכר תמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="284"></i> מה חטאת [עבודת כוכבים] בשעירה והיא בת שנתה אף כל חטאות בשעירה והיא בת שנתה:

Verse 29

פס'. וסמך את ידו על ראש החטאת.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="285"></i> לרבות חטאת [עבודת כוכבים] לסמיכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="286"></i> ושחט את החטאת וגו' שלא תהא שחיטתה אלא בצפון:

Verse 30

פס'. ולקח הכהן מדמה באצבעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="287"></i> מיכן אמרו שחט בצפון וקבל בדרום פסול. עד שישחט בצפון ויקבל בצפון. ואת כל דמו ישפוך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="288"></i> שאם קיבל דם החטאת בד' כוסות ונתן מזה אחד ומזה אחד שכולן נשפכין על היסוד:

Verse 31

פס'. ואת כל חלבה יסיר כאשר הוסר חלב מעל זבח השלמים. מה בזבח השלמים חלב תותב קרום ונקלף ושתי כליות ויותרת הכבד אף כאן כן. וכפר. עליו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="289"></i> שתהא כפרה לשמו:

Verse 32

פס'. ואם כבש יביא קרבנו. אמר רבי שמעון אע"פ שהכבשים קודמין לעזים בכל מקום לא מפני שהן מובחרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="290"></i> ת"ל (ואם עז קרבנו) מלמד ששניהן שקולין. כיוצא בו תורין קודמין לבני יונה בכל מקום יכול מפני שהן מובחרין מהם ת"ל ובן יונה או תור לחטאת מלמד ששניהם שקולין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="291"></i> אבל אמרו חכמים האב קודם לאם בכל מקום האמור מפני שכבוד האב עדיף מכבוד האם ת"ל איש אמו ואביו תיראו מלמד ששניהם שקולין אבל אמרו חכמים האב קודם לאם בכל מקום מפני שהוא ואמו חייבין בכבוד אביו. יביא. וכתיב יביאנה מלמד שאם הפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה ואח"כ נמצאת הראשונה שתיהן עומדות. מנין שיביא את זה שירצה ת"ל יביא. יכול יביא שתיהן ת"ל יביאנה אחת ולא שתים:

Verse 33

פס'. וסמך ידו על ראש החטאת.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="292"></i> לרבות חטאת נזיר וחטאת מצורע וחטאת מטמא מקדש לסמיכה. ושחט אותה לחטאת. שתהא שחיטתה לשם חטאת:

Verse 34

פס'. ולקח הכהן מדם החטאת. שיהא קיבול דמה לשש חטאת. וכפר עליו הכהן שתהא כפרה לשם חטאת. מיכן אמרו שחט שלא לשמה קיבל שלא לשמה הילך שלא לשמה זרק שלא לשמה פסול:

Verse 35

פס'. ואת כל חלבה יסיר כאשר הוסר חלב הכשב מזבה השלמים. שה פירש בכשבים שלמים חלב תותב קרום ונקלף שתי כליות ויותרת אף כאן כן. וכפר עליו. שה תלמוד לומר וכפר וכפר וכפר לפי שצריך ליתן ארבע מתנות ואם לא נתן אלא שלש כפר. וכפר אע"פ שלא נתן אלא שתים. וכפר אע"פ שלא נתן אלא אחת. וכפר וכפר וכפר. חד כאשר נשיא יחטא. חד ואם נפש אחת. חד ואם כבש יביא קרבנו. כתוב וכפר בשלשתן והן על מזבח העולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="293"></i> והיינו דאמרי בית הלל דמים מלמעלה ונתן על קרנות המזבח ונאמרו דמים למטה ואת כל הדם ישפוך אל יסוד המזבח והוא בשפיכה אחת כן דמים של קרנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="294"></i> דיו במתנה. או כלך לדרך הזו דנין חטאת וארבע קרנות ממתנות שמזבח הזהב שארבעתן מעכבות כמו שאמר למעלה בפרים הנשרפים. ואל יוכיח זו מתן דמים של יסוד שאינו חטאת על ארבע הקרנות אלא שפיכות דמים ליסוד לפיכך צריך לומר וכפר וכפר וכפר שלשה פעמים וכו' הלכתא:





Verse 1

פס'. ונפש כי תחטא.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="295"></i> הסמיך חטאת היחיד (לחטאת) יחיד. כי תחטא עיקר החטאת התלוי בנפש. ושמעה קול אלה. אין אלה אלא שבועה. וכן הוא אומר (במדבר ה) והשביע הכהן את האשה בשבועת האלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="296"></i> אין לי אלא באלה שיש בה שבועה ומנין לעשות שבועה שאין עמה אלה בשבועה שיש בה אלה תלמוד לומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="297"></i> ושמעה קול אלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="298"></i> עד שישמעו מפי התובע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="299"></i> ולא מפי עבדו ולא מפי בנו ולא מפי שלוחו עד שיאמר להם הנתבע משביע אני עליכם אם יודעים אתם לו עדות שתבואו ותעידו. ושמעה קול אלה עד הראוי להעד ולא שיהא קרוב או פסול או עד מפי עד שנאמר והוא עד הכשר לעדות. ד"א ושמעה קול אלה והוא עד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="300"></i> שקדמה עדות לשבועה ולא בזמן שקדמה שבועה לעדות. שאם השביעם לכשתדעו לי עדות תבואו ותעידוני אינם חייבין. ומנין שאינו מדבר אלא בתביעת ממון אמר ר' אלעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="301"></i> נאמר כאן אויין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="302"></i> ונאמר (כאן) אויין. אומרין כאן בתביעת ממון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="303"></i> מה אויין אמורין בפקדון אינו מדבר אלא בתביעת ממון אף אויין אמורין כאן בתביעת ממון. או ראה או ידע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="304"></i> רבי יוסי הגלילי אומר מה ת"ל והוא עד או ראה לא אמרתי אלא שאפשר לה להתקיים בידיעה שלא בראיה ובראיה שלא בידיעה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="305"></i> ואיזו זו זו תביעת ממון ידע שהודה בפניו ראה שראה ממש. השביעו חמשה פעמים חוץ לב"ד והודה יכול יהו חייבים ת"ל והוא עד או ראה או ידע אם לוא יגיד ונשא עונו. לא אמרתי אלא במקום שאם אינו מגיד מתחייב זה (בנפשו) ואיזה זה זה בבית דין מיכן אמרו השביעו בחוץ וכפרו ובאו לב"ד והודו פטורין. הודו בחוץ ובב"ד כפרו חייבין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="306"></i> כפרו שניהם כאחת שניהם חייבין בזה אחר זה (הראשון) כפר אחד והודה אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="307"></i> הכופר חייב. היו שתי כתי עדים כפרה הראשונה ואחר כך כפרה השניה שתיהן חייבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="308"></i> מפני (שמדות) [שעדות] יכולה להתקיים בשתיהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="309"></i> אם לא יגיד. נדרש לו ונדרש בלמ"ד ובאל"ף ופירושו אם לו לבעל הדין לא יגיד. ונשא עונו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="310"></i> שאם השביע עליו והלך והודה חוצה לו (פטור מן השבועה) אינו נפטר מן השבועה עד שיגיד למי שהשביעו:

Verse 2

פס'. או נפש אשר תגע בכל דבר טמא. זקנים הראשונים היו אומרין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="311"></i> יכול אם יגע אדם בנוגע טמאות יהא חייב ת"ל בנבלת חיה טמאה מה אלו מיוחדים שהם אבות הטומאות יצא דבר שאינו אב הטומאה. ר' עקיבא אומר יכול אפי' יגע באוכלין ומשקין ובכלי חרש יהא חייב ת"ל בבהמה מה בהמה מיוחדת שהיא אב הטומאה יצאו אלו שאינן אב הטומאה. וכשהוא אומר בכל דבר טמא לרבות השורף פרה ופרים והמשלח השעיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="312"></i> שהן מטמאין (בהמה) [במשא]. בכל דבר טמא. לרבות הסככות והפרעות והקיר ואילן המיסך על הארץ. פרעות. אלו אבנים היוצאות מן הקיר. בנבלת חיה טמאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="313"></i> אפי' כזית ממנה. בנבלת בהמה טמאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="314"></i> להוציא קרניה ושערה. בנבלת שרץ טמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="315"></i> לרבות (צפורן) [צרופן] ועירובן. ונעלם ממנו והוא שנעלם ממנו טומאה ולא נעלם ממנו מקדש וכו' מפורש במסכת שבועות:

Verse 3

פס'. או כי יגע בטומאת אדם. [אדם] זה המת. טומאת אדם. זה טמא מת. לכל טומאתו. לרבות זבין וזבות נדות ויולדות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="316"></i> אשר יטמא (בה). לרבות בועל נדה. בה. לרבות בולע נבלת עוף טהור שהוא מטמא בגדים אבית הבליעה. ומנין שאינו מדבר אלא בטומאת מקדש וקדשיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="317"></i> דכתיב כי את מקדש ה' טמא. וכתי' והנפש אשר תאכל בשר מזבח השלמים אף חיוב קרבן האמור כאן בטומאת מקדש וקדשיו. ונעלם ממנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="318"></i> רבי אומר ממנו מכלל דהוה ליה ידיעה. והוא ידע הרי שתי ידיעות. אינו חייב אלא עד שיהא בה ידיעה בתחלה וידיעה בסוף והעלם בינתיים:

Verse 4

פס'. או נפש כי תשבע וגו'. אינו חייב על המהרהר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="319"></i> עד שיבטא בשפתיו. להרע או להיטיב. מה הטבה רשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="320"></i> אף הרעה רשות להרע לאחרים שאינו חייב אלא בנשבע להרע לעצמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="321"></i> כי הא דאמר ר' יוחנן אהא בתענית עד שאבוא לביתי. וכן הוא אומר (תהלים טו) נשבע להרע ולא ימיר. או להיטיב לאחרים הוא חייב ולא להרע יכול לעבור על המצוה (והוא) חייב קרבן ת"ל להרע או להיטיב מה הטבה רשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="322"></i> אף הרעה רשות. הנשבע לבטל את המצוה שאם עבר לבטל את המצוה מלקין אותו ומקיים את המצוה אבל נשבעין לקיים את המצוה כדי לזרז את עצמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="323"></i> וכן אמר דוד (תהלים קיט) נשבעתי ואקיימה לשמור משפטי צדקך. ומנין אפילו דברים שאין בהם הרעה והטבה כגון אזרוק צרור לים ושלא אזרוק. ת"ל לבטא בשפתים. לכל אשר יבטא האדם, להביא את שאמר אוכל ושלא אוכל אכלתי ושלא אכלתי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="324"></i> האדם בשבועה. פרט לאנוס. ונעלם ממנו. פרט למזיד שמזיד אינו בקרבן אלא במלקות ארבעים. מיכן אמרו חכמים אל תהי פרוץ בנדרים שמא תמעול בנדרים:

Verse 5

פס'. והיה כי יאשם לאחת מאלה. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="325"></i> שהוא טעון וידוי מה וידוי האמור בשעיר המשתלח עד שהוא חי מתודה עליו אף וידוי האמור בשעיר כאן עד שהוא חי מתודה עליו. אשר חטא עליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="326"></i> מלמד שטעון סמיכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="327"></i> והביא. אף לאחר יום הכפורים. את אשמו לה' לחטאתו אשר חטא מה חטאתו מותרה נדבה אף אשמו מותרו נדבה. נקבה ולא טומטום. מן הצאן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="328"></i> ולא הפלגס שיצא מכלל כבש ולכלל איל לא בא. כשבה או שעירת עזים לחטאת אחת הוא מביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="329"></i> ואינו מביא שתים. וכפר עליו הכהן מחטאתו. על חטאתו שאם הפריש מעות לכשבה או לשעירה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="330"></i> והעני מביא עוף. העשיר ירבה כשבה או שעירת עזים:

Verse 6



Verse 7

פס'. ואם לא תגיע ידו די שה. אין אומרים לו ללוות או לעשות אלא עד שיגיע ידו. יש לו שה ואין לו צרכיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="331"></i> מנין (תלמוד לומר) שיביא קרבן עני ת"ל די שה. והביא את אשמו אשר חטא שתי תורים או שני בני יונה לחטאת. שתים מביא אחת אינו מביא. אחד לחטאת ואחד לעולה. שתהא מקדים חטאת לעולה כדי שיתכפר בחטאתו ואח"כ מביא דורון עולתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="332"></i> והביא אותו אל הכהן. שיפרישם הוא ואחר כך יביאם. אל הכהן. מלמד שהוא חייב בטיפול הבאתן. והקריב את אשר לחטאת. בנין אב לכל החטאות הבאות עם העולות שיהו קודמות לעולות הבאות עמהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="333"></i> ומלק את ראשו. (מלמד) מול הרואה את העורף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="334"></i> וכן הוא אומר (במדבר כב) והוא יושב ממולי. ולא יבדיל. ואם הבדיל פסול:

Verse 8



Verse 9

פס'. והזה מדם החטאת על קיר וגו'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="335"></i> מעצמה של חטאת. על קיר המזבח לא על קיר הכבש ולא על קיר היסוד ולא על קיר ההיכל. והנשאר בדם ימצה אל יסוד המזבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="336"></i> זה קיר התחתון. חטאת הוא. שיהא כל מעשיו לשם חטאת. הוא. פרט לשמלקו שלא לשמו:

Verse 10

פס'. ואת השני יעשה עולה כמשפט.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="337"></i> כמשפט עולת בהמה מה עולת בהמה מן החולין וביום וביד ימנית אף עולת העוף כן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="338"></i> ר' ישמעאל אומר (ארבעה עולות) כמשפט עולת העוף ממול ערפו:

Verse 11

פס'. ואם לא תשיג ידו לשתי תורים. אמר רב יהודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="339"></i> חביבה מצוה בשעתה שמיד הוא מביא עשירית האיפה ואין ממתינין לו עד שיעשיר ויביא כשבה או שעירה. והביא את קרבנו אשר חטא עשירית האיפה. אחת מעשרה לשלש סאין שהם ז' רבעים ועוד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="340"></i> האיפה ג' סאין סאה ו' קבין קב ד' לוגין לוג ששה ביצים וסימן גוד"ו, סלת מן החטים לחטאת. שיהא הפרש מעות לשום חטאת. לא ישים עליה שמן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="341"></i> נותן הוא על שיריה. לא ישים עליה שמן ואם נתן פסל. לא יתן עליה לבונה ואם נתן בשר. שנאמר כי חטאת היא מכל מקום. ומפני מה בשמן פסול ובלבונה כשר שהלבונה יכול ללקטה והשמן אינו יכול ללקטו. ר' יהודה אומר כי חטאת היא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="342"></i> הא מנחת כהן גדול טעונה לבונה:

Verse 12

פס'. והביאה אל הכהן והקטיר המזבחה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="343"></i> שיהא מקטיר לאשים. חטאת. שתהא מעשיה לשם חטאת. הוא. פרט לשקמצה שלא לשמה:

Verse 13

פס'. וכפר עליו מאשר חטא לאחת מאלה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="344"></i> להשוות הקלים לחמורים בכבשה או שעירה או בשתי תורים או בעשירית האיפה. והיתה לכהן כמנחה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="345"></i> שתהא עבודת המנחה של כהן שלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="346"></i> הרי היא לו כמנחת נדבתו מה מנחת נדבתו אינה נאכלת אף עשירית האיפה שלו לא תאכל. ר' שמעון אומר והיתה לכהן כמנחה. כמנחת ישראל מה מנחת ישראל נקמצת אף זו נקמצת הקומץ קרב לעצמו והשירים קריבין לעצמן:

Verse 14

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. הפסיק הענין ליתן ריוח למשה רבינו להבין בין פרשה לפרשה:

Verse 15

פס'. נפש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="347"></i> לרבות כהן משיח למעילה. כי תמעול מעל. אין מעילה אלא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="348"></i> שיקור וכן הוא אומר (ד"ה א' ה') וימעלו באלהי אבותיהם. וחטאה בשגגה. נאמר כאן חטאת ונאמר בתרומה חטא מה חטא האמור בתרומה פוגם ונהנה אף כאן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="349"></i> בשגגה פרט למזיד אע"פ שיש בה עון מיתה. מקדשי ה'. קדשים המיוחדים לשם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="350"></i> יצאו קדשים קלים שאינן מיוחדים לשם. מקדשי ה'. לרבות קדשי בדק הבית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="351"></i> והביא. אף לאחר יום כפורים. איל תמים בן שתי שנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="352"></i> שאין איל אלא לשון קשה. וכן הוא אומר (מ"ב כ"ד) ואת אילי הארץ לקח. מן הצאן. ולא מן הפלגס. בערכך כסף. יכול אף דינר ת"ל שקלים. יכול שקלי נחשת ת"ל כסף. אי שקלי כסף יכול בבליות מדיות קפודקיות ת"ל בשקל הקדש. סלעים של שקל צורית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="353"></i> לאשם. שיהא הפרש מעות לאשם. פירוש האשם הוא הממון:

Verse 16

פס'. ואת אשר חטא מן הקדש ישלם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="354"></i> לרבות פחות משוה פרוטה לתשלומין אבל אין חייבין עליו מעילה בפחות משוה פרוטה. ואת חמישיתו יוסף עליו. שיהא הוא וחומשו חמשה. ונתן אותו לכהן. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="355"></i> שהכהן עצמו מועל. והכהן יכפר עליו. מלמד שהאיל והאשם מעכבין ואין החומש מעכב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="356"></i> האשם זו מעילת. הממון. האיל כמשמעו. ונסלח לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="357"></i> אין משיירין לו ליום הכפורים:

Verse 17

פס'. ואם נפש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="358"></i> הרי זה מוסיף על ענין (רשות) מלמד שספק מעילות מביא אשם תלוי דברי רבי עקיבא. ועשתה אחת. לחייב על כל אחת ואחת שאם בא לפניו ספק חלב ודם ונותר ופגול בהעלם אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="359"></i> חייב על כל אחת ואחת. חלב נותר ופגול ושומן לפניו אכל אחת מהן ואינו יודע ודאי איזה מהן אכל מביא אשם תלוי. ועשתה אחת מכל מצות ה' ולא ידע ואשם ונשא עונו. ומה אם לא ידע ונשא עונו. אם ידע לא כל שכן. רבי יוסי אומר אם נפשך לידע מה שכרן של צדיקים לעתיד לבוא צא ולמד מאדם הראשון שעבר על מצוה אחת קנס לו מיתה ולדורותיו עד סוף כל הדורות. המקיים כמה מצות על אחת כמה וכמה שזוכה לו ולדורותיו. רבי אומר ומה אם ההורג נפש בשגגה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="360"></i> קבע הכתוב נפש. הגומל חסד עם אחיו והמפרנס את העניים על אחת כמה וכמה שתתן לו נפשו, רבי אלעזר בן עזריה אומר הרי הוא אומר (דברים כד) כי תקצור קצירך בשדך ושכחת עומר בשדה ומה השוכח ועשה צדקה קבע לו הכתוב ברכה. העושה ברצון עצמו ונותן מתנה לעני על אחת כמה וכמה:

Verse 18

פס'. והביא איל תמים מן הצאן. להוציא הפלגס. בערכך לאשם. מה ערכך האמור למעלה בכסף שקלים אף כאן בכסף שקלים. לאשם שיהא הפרש לאשם:
פס'. וכפר עליו הכהן על שגגתו אשר שגג. שלא נודע לו בינתים. והוא לא ידע. פרט לשאמרו לו אחרים. וגסלח לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="361"></i> הא (לא) ידע אינו מתכפר לו עד שיביא (אשם ודאי). למה זה דומה לעגלה ערופה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="362"></i> שאע"פ שנערפה ואח"כ נמצא ההורג הרי זה יהרג:

Verse 19

פס'. אשם הוא אשם אשם לה'. מלמד על אשם תלוי שאם שחטו וזרק את דמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="363"></i> ואח"כ נודע לו שחטא או נודע לו שלא חטא מנין שהוא מותר באכילה ת"ל אשם הוא מכל מקום. יכול אע"פ שלא נשחט ת"ל הוא. מה יעשה לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="364"></i> יצא וירעה בעדר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="365"></i> אשם אשם לה'. יכול כלו לבדק הבית ת"ל אשם לכהן. אי אשם לכהן יכול ינתן כלו לכהן ת"ל אשם לה'. הא כיצד מותיר אשמות נופלים לנדבה ולוקחין בהן עולות. הבשר לשם והעורות לכהנים. זה מדרש דרש יהוידע הכהן הגדול אשם הוא אשם אשם לה' נמצאו שני כתובים קיימים אשם לה' ואשם לכהן. ואומר (מ"ב י"ב) ככף אשם וכסף חטאות לא יובא בית ה' לכהנים יהיו. ד"א אשם אשם לה'. להביא אשם שפחה חרופה שיבוא בכסף שקלים לפי שהוא באיל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="366"></i> ומוציא אשם נזיר ואשם מצורע שאינן באיל ואינן בכסף שקלים:

Verse 20

פס'. וידבר ה' אל משה. נפש כי תחטא ומעלה מעל בה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="367"></i> אמר רבי לוי קשה גזל של הדיוט מגזל של גבוה שגזל הדיוט הקדים חטא למעילה ובגזל הקדש הקדים מעילה לחטא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="368"></i> אמר רבי יוסי בן חנילאי לה' להביא קדשים קלים. בן עזאי אומר להביא את השלמים. רבי עקיבא אומר ומעלה מעל בה' שכל המכחש בפקדון מכחש בשלישי שביניהם לפי שהמלוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="369"></i> והנושא ונותן בעדים המכחש בעדים מכחש. אבל המפקיד את חבירו ואינו רוצה שתדע בו נשמה אלא הקב"ה ומכחש מכחש בהקב"ה הוי ומעלה מעל בה'. וכחש בעמיתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="370"></i> יכול דברים. ת"ל בפקדון דבר שהוא של ממון. או בתשומת יד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="371"></i> פירשו רבותינו בבבא מציעא כגון שייחד לו כלי להלואתו שאמר לו מזה יהא פרעונך כגון אפותיקי. או בגזל. שגזלו מידו כענין שנאמר (ש"ב פ) ויגזול את החנית מיד המצרי. או עשק את עמיתו. זה עושק שכר שכיר. ת"ר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="372"></i> עמיתו עמיתו שני פעמים פרט לגבוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="373"></i> פרט לאחרים. וכחש. יכול הכחשת דברים שאמר לו לחבירו אכלתי היום והוא לא אכל הלכתי לעיר פלונית והוא לא הלך ת"ל כי תחטא. וכחש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="374"></i> שקדם חטא לכחישה כגון האמורים בפסוק בפקדון או בתשומת יד או בגזל או עשק את עמיתו. מה אלו מיוחדין שהן ממון אף כל ממון:

Verse 21



Verse 22

פס'. או מצא אבדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="375"></i> וכחש בה. ולא במוצאה. ונשבע על שיקר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="376"></i> כגון המערב מים ביין. חול בפול. כיוצא בהן. על אחת מכל אשר יעשה האדם לחטא בהנה. מה אלו מיוחדים שאינן קנסות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="377"></i> יצאו הקנסות כגון שאמר לו אנסת ופתית את בתי והוא אומר לא אנסתי ולא פתיתי. המית שורך לשורי והוא אומר לא המית:

Verse 23

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="378"></i> והיה. מיד. והשיב את הגזלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="379"></i> גזילה הוא משיב אבל אינו משיב תשלומי גזל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="380"></i> אשר גזל. על מה שגזל הוא משלם לא על מה שגזל אביו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="381"></i> לא ישיבנו כל עיקר. ת"ל את העושק. תנן התם הגוזל ומאכיל את בניו ומניח לפניהם פטורין מלשלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="382"></i> רבי שמעון אומר אם היה דבר שיש לו אחריות חייבין לשלם. אשר עשק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="383"></i> ולא שעשק אביו. או את הפקדון אשר הפקד אתו. בזמן שהוא עמו ישלמנו ואם אינו עמו יפייס על דמיו. או את האבדה אשר מצא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="384"></i> פרט למציל מן הים ומן הנהר ומן העובדי כוכבים ומן הלסטים *):

Verse 24

פס'. או מכל אשר ישבע עליו לשקר ושלם. בא ליתן את האמור למעלה למטה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="385"></i> להביא תשומת יד עליו לשקר. ושלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="386"></i> אינו משלם לאחר השבועה. ושלם אותו בראשו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="387"></i> ולא תשלומי כפל. וחמשתיו. המשלם בראש מוסיף חומש אבל המשלם תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה אינו מוסיף חומש. וחמשתיו מלמד שהוא מוסיף חומש על חומש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="388"></i> עד שיתמעט (החומש) משוה פרוטה. יוסף עליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="389"></i> שיהא הוא וחומשו חמשה וזהו חומש (מלגו). לאשר הוא לו יתננו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="390"></i> ולא יתננו לשלוחו שיולך לו שנאמר לאשר הוא לו יתננו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="391"></i> לשליח בית דין או ליורש. ביום אשמתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="392"></i> היינו דתנן בית שמאי אומרים ילקה בחסר וביתר ובית הלל אומרים בשעת הוצאה ר' עקיבא אומר בשעת התביעה:

Verse 25

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="393"></i> ואת אשמו יביא לה'. אף לאחר יום הכפורים, איל תמים. בן שתי שנים ולא פלגס. בערכך. נאמר כאן בערכך ונאמר להלן בערכך מה להלן בכסף שקלים אף כאן. לאשם. שיהא הפרש מעות לשם אשם:

Verse 26

פס'. וכפר עליו הכהן לפני ה'. ונאמר להלן על אחת מכל אשר יעשה לאשמה בה לחייב על כל אחת ואחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="394"></i> כיצד היו חמשה תובעין אותו ואמרו תן לנו פקדון ותשומת יד וגזל שיש לנו בידך. שבועה שאין לכם בידי פקדון ותשומת יד וגזל ואבדה. ופעמים שאינו חייב אלא על אחת על הרבה תביעות. כיצד היה תובעו ואומר לו תן לי חטים שהפקדתי אצלך אמש ושלפניו שבועה שאין לך בידי כלום אינו חייב אלא חטאת אחת שנאמר על אחת. והוא הדין לחמשה בני אדם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="395"></i> לאשמה בה. פרט לפחות משוה פרוטה. ויתר דברי השבועות מפורשים במסכת שבועות ובתורת כהנים:
טיכוס חטרי השבועות
כי את כל מעשה האלהים יבא במשפט על כל נעלם אם טוב ואם רע (קהלת י"ב)
כל הנביאים וכל החכמים לא הוסיפו ולא גירעו. ולפי שהיה קהלת חכם ולימד דעת את העם בא לפרש דברי התורה שהרי אמרה תורה למען ייטב לך ולמען יאריכון ימיך ויש צדיקים שבאין להם מקוראות (עי' קדושין ל"ט:) ויש רשעים שאוכלין עולמם שלם בשלוה ובהשקט לפיכך הוצרך לומר כי את כל מעשה האלהים יביא במשפט. ללמדך שאין שכר המצות בעולם הזה ולא תשלום הרעות כי אם ליום הדין (שנאמר) ועל כל המעשה שם. לכך נאמר כי את כל מעשה כלומר כל מעשה בני אדם האלהים יביא במשפט ליום הדין. על כל נעלם. אמרו חכמים הרג כנה בפני חבירו ונמאס והוא לא ידע שחבירו נמאס בה אפילו בכך יביאנו במשפט. וכן הרק בפני חבירו ונמאס כל שכן על הנעלמות הכתובות בפרשת ויקרא בהעלמת טומאות מקדש וקדשיו ובהעלמת שבועת בטוי ושבועת העדות ושבועת הפקדון ולפי שהיתה הפרשה ארוכה קצרתי הענין בה וכתבתי לענין השבועות ענין לבדה בקיצור שהשבועות להם דרכין כענין ששנינו במסכת שבועות בפרק שלישי שבועות שתים שהן ארבע שאוכל ושלא אוכל שאכלתי ושלא אכלתי. שבועה שלא אוכל ואכל כל שהוא חייב. רבי עקיבא אומר אמרו לו היכן מצאנו באוכל כל שהוא שהוא חייב שזה חייב אמר להן היכן מצאנו במדבר ומביא קרבן [שזה] מדבר ומביא קרבן. אלא כשם שנשנית לזו נשנית לזו. לכך קורא להן שתים לפי שאמר הכתוב להרע או להיטיב שתים לשעבר ושתים להבא וכו'. מתניתין וכולם נקראין שבועות בטוי שחייב עליהן קרבן ועכשיו שאין בית המקדש קיים הוא בר מלקות ארבעים. ותנן נשבע חייב וגו' שבועה שלא אוכל ככר זו שבועה שלא אוכלנה ואכלה אינו חייב אלא חטאת אחת זו היא שבועת בטוי שחייבין על זדונה (כרת) ועל שגגתה קרבן עולה ויורד. ואמרו רז"ל כל חייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתתן שנאמר (דברים כה) ונקלה אחיך לעיניך כיון שלקה הרי הוא אחיך פירוש קרבן עולה ויורד הוא קרבן עשיר כבש ואם אין ידו משנת מביא שתי תורים או שני בני יונה ואם דל הוא מביא עשירית האיפה לכך נאמר עולה ויורד:
פרק שני
הוא שבועת שוא ואי זו היא כדתנן נשבע לשנות את הידוע לאדם אמר על עמוד האבן שהוא של זהב ועל הזהב שהוא של אבן ועל האיש שהוא אשה ועל האשה שהיא איש. נשבע על דבר שאי אפשר לו אם לא ראיתי נחש בקורת בית הבד אם לא ראיתי גמל פורח באויר זו שבועת שוא שחייבים על זדונה כרת ועל שגגתה פטור. שבועת בטוי נוהגת באנשים ובנשים. אמר שמואל כל העונה אמן אחר השבועה כמוציא שבועה מפיו דמי שנאמר (במדבר ה) ואמרה האשה אמן אמן. כלומר שאם הדיין השביעו והוא עונה אמן כאלו הוא נשבע בפיו:
פרק שלישי
שבועות העדות נוהגת באנשים ולא בנשים שנאמר (דברים יט) על פי שני עדים למה לא נאמר שנים אלא שני ללמד גזרה שוה כתיב כאן שני עדים וכתיב להלן (שם) ועמדו שני האנשים מה להלן אנשים אף כאן אנשים. ואע"פ שיש עדות שהנשים כשרות לה כגון נאמנת אשה לומר איש פלוני מת להשיא את אשתו וכן נאמנת להביא גיטה כדי שתנשא. ונאמנת על הבכור לומר זה יצא ראשונה. ונאמנת על עצמה לומר טהורה אני וטמאה. ונאמנת לומר נשביתי וטהורה אני. ושבועת העדות נוהגת ברחוקים ולא בקרובים בכשרים ולא בפסולים בפני ב"ד ושלא בפני ב"ד. כיצד אומר לעדים בואו והעידוני שבועה שאין אנו יודעין לך עדות וכו' כדתנן בשבועות בפרק שבועת העדות משביע אני עליכם בשבועה האמורה בתורה. מצוה אני עליכם בצואה האמורה בתורה. אוסרכם אני באיסור האמור בתורה הרי אלו חייבים. בשמים ובארץ הרי אלו פטורין. באל"ף דל''ת ביו"ד ה"א בשדי בצבאות בחנון ברחום בארך אפים ברב חסד ובכל הכנויים הרי אלו חייבים. והעדות דברי הכל בעמידה. ובעלי דינין בשעת גמר דין בעמידה והדיין בישיבה שנא' (שמות יח) וישב משה לשפוט את העם ויעמוד העם על משה. דביתהו דרב הונא הוה ליה דינא קמיה דרב נחמן אמר היכי איעביד. איקום מקמה מסתתמן טענותיה דבעל דינה אי לא איקום מקמה אשת חבר הרי היא כחבר. אמר לשמעיה אפרח בר אוודא. והאמר מר בשעת גמר דין הכל בעמידה בין עדים בין בעלי דין ודיין בישיבה. דיתיב כמאן דשארי מסאניה ואומר איש פלוני אתה זכאי ואיש פלוני אתה חייב. ואמר רבא בר רב הונא האי צורבא מרבנן דידע בסהדותא וזילא ביה מילתא למיזל גבי דיינא דזוטר מיניה לאסהודי גביה לא ניזיל. ואי צורבא מרבנן הוא סהדא מותבינן ליה משום דעשה דכבוד תורה עדיף. אמרו חכמים מנין לתלמיד שאמר לו רבו אתה יודע שאם נותנין לי מאה מנה איני בודה מנה יש לי אצל פלוני ואין לי אלא עד אחד לך והצטרף עמו אסור לעשות כן שנאמר (שמות כג) מדבר שקר תרחק:
פרק רביעי
שבועת הפקדון נוהגת באנשים ובנשים ברחוקים ובקרובים בכשרין ובפסולין בפני ב"ד ושלא בפני ב"ד מפי עצמו אבל לא מפי אחרים. אינו חייב עד שיכפור בו בב"ד דברי ר' מאיר וחכמים אומרים בין מפי עצמו בין מפי אחרים בין שכפר בו חייב. וחייב על זדון השבועה ועל שגגתה עם זדון הפקדון ומהו חייב על זדונה אשם בכסף שקלים. שבועת הפקדון כיצד אמר לו תן לי פקדון שיש לי בידך. שבועה שאין לך בידי. או שאמר לו אין לך בידי משביעך אני ואומר לו אמן חייב וכולי פירקא דשבועת הפקדון:
פרק חמישי
שבועת הדיינין הטענה שתי כסף וההודאה בשוה פרוטה. ואם אין הודאה ממין הטענה פטור. כיצד שתי כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור. שתי כסף ופרוטה יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה חייב. מנה לי בידך אין לך בידי פטור. מנה לי בידך אין לך בידי אלא חמשים דינר חייב. מנה לאבי בידך אין לו בידי אלא חמשים דינר פטור מפנישהוא.כמשיב אבדה. מנה לי בידך אמר לו הן. אל תתנהו לי אלא בעדים. למחר אמר לו תנהו לי. נתתיו לך חייב מפני שצריך ליתן לו בעדים. מנה לי בידך אמר לו הין למחר אמר לו תנהו לי נתתיו לך פטור. אין לך בידי חייב. ואלו שאין נשבעין עליהן העבדים והקרקעות השטרות וההקדשות. אין נשבעין אלא על דבר שבמדה ושבמשקל ושבמנין. כיצד בית מלא מסרתי לך כיס מלא מסרתי לך והוא אומר איני יודע אלא מה שהנחת אתה נוטל פטור, זה אומר עד הזיז וזה אומר עד החלון חייב. זוקקין את הנכסים שיש להם אחריות עם הנכסים שאין להם אחריות לישבע עליהן. אין נשבעין על טענת חרש שוטה וקטן. ואין משביעין את הקטן אבל נשבעין לקטן ולהקדש. המלוה את חברו על המשכון ואבד המשכון וכו' ומסקנא מי נשבע מי שהפקדון אצלו שמא ישבע זה ויוציא הלה את הפקדון. אמר שמואל האי מאן דאוזפיה לחבריה אלפא זוזי ומשכין ליה קתא דמגלא עלויהו אבד קתא דמגלא (עלויהו) אבד אלפא זוזי וכו' ואם שוה המשכון שיעור זוזי ומשכנו בשעת הלואתו הרי הוא בחזקת המלוה אבל הראשון כי לזכר ולפקדון נתנו לו. אבל אם משכנו אחר הלואתו הרי הוא בחזקת המלוה אבד המשכון אבדו מעותיו:
פרק שישי
כל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמים שנאמר (שמות כב) ולקח בעליו ולא ישלם מי שעליו לשלם הוא נשבע. ושכיר מאי טעמא תקון רבנן דמשתבע ושקיל משום דבעל הבית טרוד בפועליו ומשום כדי חייו דשכיר. והני מילי שתבעו שכיר בזמנו אבל לאחר זמנו אינו נשבע ונוטל. אמר רב ירמיה בר אבא שלחו מבי רב לשמואל ילמדנו רבינו אומן אומר קצצת לי שתים והוא אומר לא קצצתי לך אלא אחת מי נשבע. שלח להו בזו ישבע בעל הבית ויפסיד שכיר דקציצה ודאי מדכר דכירי אינשי והלכתא מגלגלין שבועה על ידי שבועה. והלכתא אפילו שומר נשבע ואפילו אשת שומר נשבעת. ושאמרו הכמים שכנגדו חשוד על השבועה במאי חשוד. תאנא אפי' בשבועת שוא. והלכתא כר' מאיר דאמר עד חומס פסול לכל העדיות. היו שניהם חשודין הלכתא יחלוקו. ואין אדם מוריש שבועה לבניו דתאני רבי אמי (שם) שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשים. תנן התם חנוני על פנקסו נשבע. האומר תן לבני חטים כך וכך ולפלוני כך וכך ממון הוא אומר נתתי והן אומרים לא נטלנו הוא נשבע ונוטל והן נוטלין בלא שבועה. והיתומים לא יפרעו אלא בשבועה שלא פקדנו אבא שלא אמר לנו אבא שלא מצאנו בין שטרותיו של אבא ששטר זה פרוע. העיד רבי יוחנן בן ברוקה אפילו נולד הבן לאחר מיתת האב הרי זה נשבע ונוטל, רבן שמעון בן גמליאל אומר אם יש שם עדים שאמר אביו בשעת מיתתו ששטר זה אינו פרוע נוטלן שלא בשבועה. אמר רבא מת לוה מלוה נשבע ליורשיו ואפי' מת מלוה יורשי מלוה נשבעין ללוה אבל מת לוה תחלה ואח"כ מת המלוה כבר נתחייב המלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו. וכל פירקא דכל הנשבעין דמסכת שבועות. הטוען לחבירו ואומר מנה לי בידך והוא אומר לא היו דברים מעולם ואין לו עדים אין הדין אלא להחרים בלבד. וכן אמר רב נחמן משביעים אותו שבועת היסת, והוא החרם אולי יתפחד ויודה לו. וכן ראוי לגולל ספר תורה לקללות וכל מה שרוצה בעל דינו להפחידו בנדות ובאפר ובשופרות הרשות בידו וכל מי שהוא עובר החרם פסול לעדות ונקרא רשע וחשוד בשבועה נשבע שכנגדו ונוטל. והלכתא המלוה את חברו בעדים אין צריך לפרעו בעדים ואם אמר לו אל תפרעני אלא בעדים צריך לפרעו בעדים. ואם אמר לו הלכו העדים למדינת הים נאמן ובשבועה. אמר רבא כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי. ההוא גברא דהוה טעין לחבריה קמי רב חטים ושעורים וכוסמין אמר לו המתן עד שיגלגל עליו ואתה נשבע לו לבסוף. ההוא דאמר ליה לחבריה הב לי מאה זוזי דמסיקנא בך הא שטרא אמר ליה ולא פרעתיך. אמר להו הנהו סטראיה וודאי רוח שלי. אמר רב נחמן איתרע שטרא והלכתא כוותיה והני מילי דפרעיה באפי סהדי ולא אידכר שטרא אבל פרעיה בין דידיה לדידיה מגו דיכול למימר ליה לא היו דברים מעולם יכול לומר סטרא נינהו. והלכתא שטר שיש בו עדים כשרים ואע"ג דאיכא תרין קרובין לא פסילי הנך קרובים לשטרא והלכתא עדים הקרובים בין לערב בין למלוה בין ללוה פסולין:
פרק שביעי
מי שמת והניח אשה ובעל חוב ויורשין וכו' (כתובות פ"ט מ"ב). ר"ע אומר ינתנו ליורשין שכולן צריכין שבועה והיורשין אין צריכין שבועה והלכה כר"ע. הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה ובראיה. עד אחד מעיד שהיא פרועה לא תפרע אלא בשבועה מדרבנן כדי להפיס דעת ב"ח. והלכתא תינוק בן יומו נוחל ומנחיל והלכתא אלמנה בין מן האירוסין בין מן הנשואין גובה כתובתה והלכתא צריכה שבועה שלא הטמינה ואע"ג דגמרי' במסכת גטין רב לא מגבי לה כתובה לאו מילתא משום דחייש לשבועת שקר מגבינן לה בחזקה שהיא נשבעת על האמת. והדין הזה קודם שנישאת אבל אם נישאת חיישינן שהבעל מיפר שבועתה. והלכתא ערב דכתובה לא משתעבד מ"ט מצות קא עביד ולא מידי חסר. ושבועת היסת שמחרימין ב"ד על הכופר במלוה הוא שאמר שלמה בן דוד (דה"ב ו') אם יחטא איש לרעהו ונשא בו אלה להאלותו. וחומר בשבועות מכל איסורין שבתורה שאפילו על השוגג מתחייב. ומעשה באשה אחת שהפקיד לה עני אחד בשני בצורת דינר ונתנתו בכד הקמח ושכחה ולשה אותו ונתנתו לעני אחר ונשבעה לו שלא נהנית ממנו ולפי שנהנת דבר מועט כמלוא דינר בצק שאלמלא הדינר היה בצק נכנס במקומו בשעה שנתנה לעני ונתחייבת ומת בנה וכן מפורש במסכת שבועות. ת"ר שבועת הדיינין אף היא בלשונה נאמרת אומרים לו הוי יודע שכל העולם נזדעזע בשעה שאמר לו הקב"ה למשה בסיני (שמות כ) לא תשא את שם ה' אלהיך לשוא וכל עבירות שבתורה נאמר בהם ונקה וכאן נאמר לא ינקה וגו' וכשמשביעין אותו אומרים לו הוי יודע שלא על דעתך אנו משביעין אותך אלא על דעתינו ועל דעת ב"ד. ולמה משביעין אותו. דאמרי רבנן פרשי אינשי מספק שבועה ולא פרשי מספק ממון לכך משביעין אותו או מחרימין אותו שלא יתבייש או יתפחד מן השבועה וישוב. ופירש רב האי גאון ז"ל שיעור שתי כסף שתות וחצי מן הכסף של ערבייא והם הנקראים תמונית והם כל שמונה כספים בכסף אחד. ובזה סמכנו במאתים כסף מוהר בתולה שהם כ"ח כספים ולאלמנה י"ב כספים וחצי מכ"ד כסף לסלע שתות למקח ואם תקשה אמרו רבותינו (שם כב) ולקח בעליו ולא ישלם כיון שקיבלו בעלים שבועה שוב אינו משלם אע"פ שהביא עדים והא תנן איכא פקדוני ואמר לו אבד משביעך אני ואמר לו אמן והעדים מעידים אותו שגנבו משלם תשלומי כפל וכו' זה הדין בזמן שלא הודה התובע בפני ב"ד שאין לו עליו לא עדות ולא ראיה אבל אם אמר בעל דינו התובע אין לי עליו עדים ולא ראיה וקיבל שבועתו ולאחר זמן מצא עדים אינה כלום לפי שהלכה כדברי חכמים במסכת סנהדרין ובלבד שלא יהיו העדים במקום אחר או דיסקיא של אביו מופקדת ביד אחר שזה מביא ראיה וסותר ואפילו נשבע. ויתר דברי ערכי שבועות על ספר דברי הדינים שלם כל אחת ואחת במסכתא נחצבה ונקצבה בעזרת דגול מרבבה:
פרשת צו את אהרן
טוב אתה ומטיב למדני חקיך (תהלים קי"ט)
אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא רבש"ע טוב אתה לכל באי העולם וביותר עם ישראל שאתה טוב ומטיב להם בכל ענין ואתה מלמדם תורתך ומצותיך וחקיך כענין שנא' (ישעיה מח) אני ה' [אלהיך] מלמדך להועיל מדריכך בדרך תלך וכבר הזהיר הקב"ה לישראל על עסק הקרבנות בפרשת ויקרא אם עולה קרבנו ושאר כל הזבחים והעולות והשלמים והמנחות אבל הן צריכין למוד לכך נאמר פרשת צו ללמד תורת העולה תורת החטאת תורת המנחה תורת השלמים:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. הזכיר השם על הקרבנות כדי שיהו נקרבין לשם. אל משה. השם שנקרא בו בראשונה. לאמר. לדורות:

Verse 2

פס'. צו את אהרן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> צו זה זירוז מיד ולדורות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ויש בו חסרון כיס. את אהרן ואת בניו. ללמדך שמשנתנה כהונה לאהרן ולבניו אין עבודה אלא בכהנים וכן אמרו לו לעוזיהו (דה"ב כו) צא מן המקדש כי מעלת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> לאמר. להזהיר גדולים על הקטנים. זאת תורת העולה. מה בא ללמדנו אם עולת התמיד כבר נאמר (שמות כט) וזה אשר תעשה על המזבח וגו'. ואם עולת נדבה הרי כבר נאמר (ויקרא א) אם עולה קרבנו. והפשיט את העולה. אלא הוא שאמרו רבותינו ז"ל כל פרשה שנאמרה ונשנית לא נשנית אלא שנתחדש דבר לפי שאומר לנו שנים ליום עולה תמיד. ואין אנו יודעין מאיזה זמן התחלת תמיד של שחר ועד איזה זמן תמיד של בין הערבים. לפיכך הוצרך לומר זאת תורת העולה המיוחדת שבעולות. ואיזו זו עולת התמיד שנאמר (במדבר כח) תשמרו להקריב לי במועדו. זאת תורת העולה לבית העולמים. ואמר היא העולה ראשונה שלא יהא קרבן אחר קודם לעולת התמיד של שחר ואחר שאמר לך שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר חזר לומר על התמיד של בין הערבים שיהא קרב והולך כל הלילה שלא יהא דבר מאחר לעולת הערב אלא ישלים כל הקרבנות קודם עולת הערב. על מוקדה על המזבח כל הלילה, להביא איברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב שהרי התמיד היה קרב בתשע שעות ומחצה ואם לא נתעכלו האברים מבערב היה מהפך בהן כל הלילה כדי לשרפן שנאמר על מוקדה על המזבח כל הלילה. עד הבקר מה ת"ל ללמד לנו תרומת דישון המזבח שהיו תורמין אותו מקרות הגבר או סמוך לו בין מלפניו בין מלאחריו לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שלא כל העתים שוות. ואש על המזבח תוקד בו. להביא מערכה שניה לקטורת כלומר אש על המזבח הפנימי הגחלים שהיו מכניסין עם המחתה להקטיר בבקר של המזבח הפנימי. תוקד בו. במזבח החיצון שכבר אמר על מוקדה על המזבח זו מערכה גדולה שהיו עורכין שם העולה כדתנן במסכת תמיד סודר את המערכה גדולה מזרחה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> חזית מזרחה ראשי הגזירים הפנימים נוגעים בתפוח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> (וריחו) [וריוח היה] בין הנזירים שהיו מציתין את האליתא משם. נבררו משם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> עצי תאנים (ציים) [יפים] למערכה שניה לקטרת כנגד קרן מערבית דרומית וכו':
מדרש צו את אהרן.
צו את בני ישראל את קרבנו ביום צותו את בני ישראל להקריב הקרבנות להזכירם לפני אלהיהם. ואת בניו. חלק להם כבוד בשביל אביהם. זאת תורת העולה. אמר רבי שמעון בן יוחאי אין העולה באה אלא על ידי הרהור הלב שנאמר באיוב (איוב א) והעלה עולות מספר כולם כי אמר איוב אולי חטאו בני וברכו אלהים בלבבם. זאת תורת העולה. לפי שאמר למעלה מן הענין נפש כי תחטא צריך להביא עולה שלא מן הגזל אלא עולה שהקב"ה חפץ בה שנאמר (ישעיה סא) שונא גזל בעולה. ואומר (תהלים מ) עולה וחטאה לא (חפצתי) [שאלת]:

Verse 3

פס'. ולבש הכהן מדו בד. חזר ללמד על דין עולת הבקר. שקודם הקרבת התמיד היו תורמין את המזבח ועורכין את המערכות ומציתין בהן את האור ואח"כ היה שוחט את התמיד. כדתנן במסכת תמיד מי שהוא רוצה לתרום את המזבח משכים וטובל עד שלא יבוא הממונה אמר להן מי שטבל יבא ויפייס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> הפייס יזכה מי שזכה. האברים והפדרים שלא נתעכלו סולקין אותן לצידי המזבח אם אין הצדדין מחזיקין אותם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> סודרין אותם בסובב ועל גבי הכבש החלו מעלין באפר החלו מעלין בגזירין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> לסדר המערכה וכו'. ולבש הכהן מדו בד. שהכהן שהיה משכים לתרום את הדשן מעל המזבח היה לובש מדו בד מדו מדיו כמדתו. בד. שהיה של בוץ. ומכנסי בד יהיו על בשרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> מה ת"ל ילבש על בשרו להביא לבישת מצנפת ואבנט להרמת הדשן שכהן הדיוט משמש בד' כלים כתנת ומכנסים מצנפת ואבנט. ולמה הזכיר אלו השנים בלבד ללמדנו שלא יהא דבר קודם למכנסים שנאמר ילבש על בשרו שכיון שטבל ועלה ונסתפג בסדינו מיד הוא לובש המכנסים. ולמה הקדים מדו בד למכנסים לפי שמכסה כל הגוף אבל מכל מקום אע"פ שהקדימו הכתוב מכנסים קודם שנא' על בשרו עד שבשרו מגולה. ולבש. להביא מצנפת ואבנט שאין עבודה במקדש בלא ד' כלים נאמר כאן ולבש ונאמר להלן (ויקרא טז) ורחץ במים את בשרו ולבשם מה להלן כל הכלים לובש אף כאן כל הכלים לובש. כל הכלים הראויים לכהן הדיוט שהרי כהן גדול משמש בה' כלים ד' שאמרנו ומוסיף עליהן חשן ואפוד ומעיל וציץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ר' שמעון אומר מדו בד אלו ד' כלים שנאמר ולבש הכהן את בגדי הבד בגדי הקדש. ומכנסי בד יהיו על בשרו. שלא יהא דבר קודם למכנסים. והרים את הדשן אשר תאכל האש. וכי הדשן אוכל את הדשן או האש אוכלת את הדשן והלא האש אינה אוכלת אלא העצים והעולה אלא והרים את הדשן זו תרומת דשן. אשר תאכל האש. יכול העצים ת"ל את העולה. אי עולה יכול איברי עולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ת"ל אשר תאכל האש הוא שאמרו רבותינו במסכת תמיד קידש ידיו ורגליו מן הכיור נטל מחתת הכסף ועלה לראש המזבח ופינה את הגחלים הילך והילך וחתה מן המאכולת הפנימית וירד הגיע לרצפה הפך פניו לצפון היה מהלך למזרחו של כבש כעשר אמות צבר את הגחלים על גבי הרצפה מקום שנותנין שם מוראות העוף ודישון מזבח הפנימי ומזבח וכו' הרי למדנו לתרומת הדשן כיצד שהיה מחתה במהתה של כסף מן הגחלים תרומת הדשן והיה צוברן על הרצפה אצל המזבח והיו כל תרומות הדשן נבלעות במקומן וגם מוראות העוף ודישון מזבח הפנימי והמנורה שנא' ושמו אצל המזבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ושמו. שלא יתפזר. ושמו. בנחת. אצל המזבח. סמוך למזבח. ושאר הדשן שהיה על המזבח היו מעלין אותו על גבי המזבח והיה דומה לגבעה וחכמים קוראין אותו במשנה תפוח לפי שהיה תפוח על המזבח כעין גבעה גבוהה. ותנן מימיו לא נתעצל (כהן) [הכהן] מלהוציא את הדשן. היו מוציאין אותו אל מחוץ למחנה:

Verse 4

פס'. ופשט את בגדיו ולבש בגדים אחרים. אחרים פחותין מהן. מכאן לימדה תורה דרך ארץ שבגדים שבישל בהם קדירה לרבו אל ימזוג בהם כוס לרבו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> והוציא את הדשן. זה (כלל) [כל] הדשן חוץ מתרומת הדשן. אל מחוץ למחנה. חוץ לשלש מחנות. אל מקום טהור. מקום ששורפין שם פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים:

Verse 5

פס'. והאש על המזבח תוקד בו. רבי יוסי אומר מנין שיעשה מערכה אחת לקיים האש ת"ל והאש על המזבח תוקד בו. וחכמים אומרים אלו שני גזירין שהן מקיימין את האש. לא תכבה. מלמד שכל המכבה עובר בלא תעשה. ובער עליה הכהן עצים בבקר בבקר. מכאן שתרומת הדשן תחלה ואח"כ סדור המערכות שנא' בבקר בבקר לפי שנא' (שמות כז) בבקר (בבקר) בהטבת נרות וכתיב בקטרת (שם ל) בבקר בבקר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> והואיל ומכשיר הקטרת והמנורה היא האש מעריכין את המערכות ואחר כך מדשן המנורה ואחר כך מקטיר ואחריו התמיד. וכן אמרו רז"ל מי שזכה בדישון מזבח הפנימי והמנורה היו מקדימין לפניהם וד' כלים בידו וכו' ביום היה מטיב ובין הערבים היה מדליק והקטרת היה אחר דישון מזבח הפנימי כך מפורש במסכת תמיד. ובער עליה הכהן עצים בבקר. עליה על המערכה עצים הכשרים למערכה. בקנים היו מתליעין אותן שכל עץ שהיה בו תולע פסול למערכה. וערך עליה העולה. שלא יהא קרבן קודם לתמיד של שחר. והקטיר עליה חלבי השלמים. שלא יהא דבר מתעכב לאחר תמיד של בין הערבים: פסיקתא פרעת צו זוטרתא

Verse 6

פס'. אש תמיד. תמיד אפילו בשבת. תמיד אפילו בטומאה שטומאה התירה היא בצבור שהרי הציץ מרצה שנאמר (שמות כח) ונשא אהרן את עון הקדשים. לא תכבה. אף במסעות ומה היו עושין לה כופין עליה פסכתר. ותנן פסכתר היתה כלי גדול מחזקת לתך והוא סיר דמתרגמינן פסכתורותיה. ושתי שרשרות היו בה אחת שהוא מושך בה ויורד ואחת שהוא אוחז בה מלמעלה בשביל שלא תתגלגל:

Verse 7

פס'. וזאת תורת המנחה לבית עולמים. תורת המנחה. תורה אחת לכל המנחות שיטענו שמן ולבונה חוץ ממנחת חוטא ומנחת סוטה. הקרב. כלומר הקרב יקריבו אותה בני אהרן שיש הקרב לשון למי שהדבור אליו. כמו (שמות כח) הקרב אליך את אהרן אחיך. ודומה לזה (יחזקאל ז) עשה הרתוק כי מלאה הארץ כלומר אומר הנביא עשה יעשה מלך בבל הרתוק כדי לכבוש את גבורי ישראל להורידם בבלה והם רתוקות נחשת וברזל והם כבלים כי לא מצאנו לנביא שעשה רתוקות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ומשקל זה הפסוק מן העלם יעלימו שהרי העלם זה ציווי למי שדבר עמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> שנאמר העלם עיניך מאשת חן והעלם יעלימו זה ספור על אחרים. הקרב אותה. כולה. בני אהרן. ולא בנות אהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> לפני ה'. יכול בדרום ת"ל לפני ה' הא כיצד הוא מגישה לקרן דרומית מערבית:

Verse 8

פס'. והרים ממנו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> מן המחובר. שלא יביא עשרון אחד בשני כלים. בקומצו שלא יעשה מדה. לקומץ אלא הגדול לפי גדלו והקטן לפי קטנו. מסלת המנחה. ולא סולת חברתה. ומשמנה. ולא משמן חברתה. ואת כל הלבונה אשר על המנחה. שילקט כל הלבונה ויעלה לאישים. ריח ניחוח אזכרתה לה'. נזכרים בה נזכרים בקומצה ונזכרים בלבונתה:

Verse 9

פס'. והנותרת ממנה. כשרה ולא פסולה. יאכלו. ריבה בכל מאכל שירצה. אהרן ובניו. אהרן תחלה ואחר כך בניו. מצות תאכל. לפי שהיתה בכלל היתר ונאסרה וחזרה והותרה יכול יחזור להתירה הראשון ותאכל אפילו חמץ תלמוד לומר מצות תאכל:
פירוש היתה בכלל היתר קודם שהפריש הסלת לשם מנחה ונאסרה משום קדושה והותרה לאכילה לכהנים. כיוצא בו יבמה יבא עליה מצוה לפי שהיתה בכלל היתר קודם שנתקדשה לבעל ונאסרה מאחר שנתארסה וחזרה והותרה שמת בעלה יכול תחזור להתירה הראשון להיות מותרת לכל אדם ת"ל (דברים כה) יבמה יבא עליה מצוה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> אוי להם לחומסי נפשם ומדברים על יסוד עולם עתק ויתגאו בעצמם להחליף חוקים ולהפר ברית עולם. ואבותינו היו בזמן בית המקדש אשר הוסד בימי נביאים האחרונים חגי זכריה ומלאכי וראו היאך היתה תקון העולה והמנחה והאשם והשלמים וכל הקרבנות. וכאשר קבלו מידי הנביאים כך כתבו במשנתם להיות לעד בישראל. ואחרי כן קמו תרבות אנשים חטאים שלא ידעו בין ימינם לשמאלם אלא חכמים המה להרע ולהיטיב לא ידעו אשר העמיקו שיחתן מלימוד הישמעאלים ממשקל רוח [תזזית] שעלה בקדקדם ולא סמכו על דברי רבותינו לאסור ולהתיר אלא מה שעלה בדעתם כתבו ומסרו להטעות ולהכשיל הרבה עם גמולם תבא בראשם ואנחנו נקיים. כי איך יתכן להניח עדים שראו בעיניהם ולסמוך על המגידים מדעתם לאמר כן היה. והלא עמנו מסכת מדות ומסכת תמיד ומסכת מנחות ומסכת מעילה. ומסכת תמורה ומסכת ערכין ומסכת זבחים. ותיקון הסמיכות והתנופות וההגשות וההקטרות וההקרבות מכהנים גדולים שראו את הנביאים. שמעון הצדיק היה משירי כנסת הגדולה ששימש בכהונה גדולה אחרי יהושע בן יהוצדק הכהן הגדול שיצא בימי אלכסנדרוס מקדון שיצא לקראת המלך מלובש בבגדי קדש וירד המלך ממרכבתו והשתחוה לו וכל הענין מפורש במסכת יומא. ושאר הכהנים עד רבי ישמעאל בן אלישמע כהן גדול שהיה בבית שני בימי אספסיאנוס קיסר ולישראל קבלה דור אחר דור כענין שנא' (דברים לג) תורה צוה לנו משה מורשה קהלת יעקב. (נשוב לעינינינו) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> תאכל. כל שהוא. במקום קדוש. יכול במחנה הלוים ת"ל בחצר אהל מועד (י"א) ובבית עולמים בעזרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> יאכלוה. שלא יאכלו עמה חולין:

Verse 10

פס'. לא תאפה חמץ. אפיה בכלל היתה שהרי נאמר לא תעשה חמץ. למה יצאת אפיה להקיש אליה מה אפיה מיוחדת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ומעשה יחידים וחייבין עליה בפני עצמה אף אני ארבה לישתה ועריכתה לחייב על כל מעשה בפני עצמה. חלקם נתתי אותה מאשי. לאחר מתנות האשים יש לו חלק ולא קודם מתנת האשים. אותה. כשרה ולא פסולה. קודש קדשים היא. שכשם שזו אין לו בה חלק אלא לאחר המתנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> אף (על) קדשים אין לך בה אלא לאהר מתנות האשים. כחטאת. מה חטאת מן החולין וביום וביד ימנית אף זה מן החולין וביום וביד ימנית. וכאשם. מה אשם אם נשחט שלא לשמו כשר אף זו אם נקמצה שלא לשמה כשרה לכך שנינו כל המנחות שנקמצו שלא לשמן וכו'. ר"ש אומר מנחת חוטא דינה כדין חטאת שאם נקמצה שלא לשמה פסולה. מנחת נדבה הרי היא כאשם ואם נקמצה שלא לשמה כשרה:

Verse 11

פס'. כל זכר בבני אהרן. לרבות בעלי מומין במחלוקת שנוטלין חלקם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> יאכלנה. הכשרה ולא הפסולה. חק עולם. לבית עולמים. לדורותיכם. שינהוג לדורות. מאשי ה'. אין להם אלא לאחר מתנות האשים. כל אשר יגע בהם יקדש. יכול אע"פ שלא בלע ת"ל בהם עד שיבלע. יכול אפילו נגע במקצתו יהא כולו פסול שנא' אשר יגע. יקדש. הנוגע בלבד פסול. הא כיצד נוטל מקום הבלע. יקדש להיות כמותה. ואם פסולה ואם כשרה. תאכל. כחמור שבה:

Verse 12



Verse 13

פס'. זה קרבן אהרן. יבא זה ויכפר על העגל הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ואומר (בעזרא) [נחמיה ט] זה אלהיך (ישראל). ת"ר זה קרבן אהרן ובניו אהרן מביא לעצמו ובניו מביאין לעצמן. אילו כהנים הדיוטות כשהבן מתקרב תחלה לעבודה מביא עשירית האיפה שלו ועבודה בידו. אחד כהן גדול ואחד כהן הדיוט שעבדו עד שלא הביאו עשירית האיפה שלהן עבודתן פסולה. ביום המשח אותו. מכאן שאין מושחין כהן גדול אלא ביום. אותו. מלמד שאין מושחין שני כהנים גדולים כאחד. ד"א ביום המשח אותו. ביום שנמשח מביא עשירית האיפה. סלת מנחה תמיד. מלמד שכיון שהתחיל שוב אינו פוסק אלא מיום המשה אותו עד לעולם מביא בכל יום. ודומה לו ביום קנותך השדה קנית גם את רות המואביה מן אותו היום והלא העשירית האיפה א' מעשרה לשלש סאין שהן שבע רבעים ועוד סלת מן החטים. תמיד אפילו בשבת. מחציתה בבקר ומחציתה בערב אם נטמא חציו של בין הערבים או אבד מביא עשרון אחד מביתו וחוצהו מקריב מחציתו ומחציתו אבד (מביא עשרון) וכן כהן שהביא מחצית בשחרית ומת ומינו כהן אחד תחתיו מביא עשרון שלם וחוצהו חציו קרב וחציו אבד נמצאו שני חצאין קריבין ושיני חצאין אבדין:

Verse 14

פס'. על מחבת בשמן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> מלמד שהיא טעונה כלי בשמן להוסיף לה שמן אחד ואיני יודע כמה הרי אתה דן טעונה שמן ומנחת נסכים (וזו) טעונה שמן מה מנחת נסכים ג' לוגין לעשרון אף זו ג' לוגין לעשרון:
פירוש מנחת נסכים שבפ' שלח לך. (במדבר טו) דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם כי תבואו אל ארץ מושבותיכם וגו' ועשיתם [אשה] לה' עולה או זבח. וכתיב (שם) סלת עשירון בלול ברביעית ההין שמן. הין י"ב לוגין הרי רביעית שלשה לוגין כלך לדרך הזו זו טעונה שמן ומנחת נדבה טעונה שמן שנא' (ויקרא יד) למנחה ולוג שמן. מה להלן לוג לעשרון אף כאן לוג לעשרון. נראה למי דומה דנין מנחה שהיא באה תמיד וטעונה כלי ודוחה את השבת ודוחה את הטומאה והיא תכט"ש דמסכת מנחות תמיד כלי טומאה שבת. או כלך לדרך הזו יג"ל מנחת יחיד ובגלל עצמה וטעונה לבונה וכו'. כדמפורש בתורת כהנים. תעשה מורכבת. מלמד שהיא נעשית ברותחין שכיון שהמים רותחין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> יש להן תרבוך ויש אומרים מורבכת מלשון נבוכים בזמן שהן רותחין הן נבכין ונו"ן משמשין כגון נאצר ראצר: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ומרנא ורבנא טוביהו נתיישב שהלכה זו שיאמרו חכמים ז"ל במסכת מנחות בסוף פרק התכלת נראה למי דומה דנין תכט"ש מתכש"ט ואמרי דנין יגי"ל מיגי"ל והשיב בזה הענין הרי י' האחרון ביגי"ל אינו סימן לפי שאם תבוא לדרוש י' על עשרון שזו טעונה עשרון וזו טעונה עשרון והרי יו"ד תחת עשרון נתנן סימן יו"ד אם כן היה ראוי לכתוב דנין יגע"ל עי"ן תחת עשרון שהרי יו"ד הראשון היא מנחת יחיד וג' בגלל עצמה למ"ד טעונה לבונה אלא ללמדך שאינו (אלא) [לא] יגי"ל ולא יגע"ל אלא יג"ל כמו שאמרו רבותינו בתורת כהני' יג"ל מיג"ל ויו"ד השנית טעות. ואם נתבע ביג"ל צריכין אנו לקבוע כתט"ש תמיד טומאה שבת שאם תוסיף כ"ף שתאמר כלי אם כן הייתי אומר הנך נפישן תכט"ש ארבעה ויג"ל שלשה אלא תט"ש עיקר ויג''ל אינו עיקר. אכל כלי ועשרון אינם עיקר וכן מצאתי בתורת כהנים. הנ"ה זא"ת חקרנוה כן היא. והתלמוד הוסיף כו"ג ואינם עיקר וגם הפירושים בדעת התלמוד ואין בזה כלום. ואם בקשת לומר יגי"ל תאמר נם תכט"ש זה ד' וזה ד' ואליבא דרבי שמעון דאמר בתורת בהנים ריבה שמן מנחת חביתים וריבה שמן מנחת אילים מה מנחת אילים שני לוגין לעשרון אף זו שני לוגין לעשרון נראה למי דומה דנין מנחה שכולה זה קרבן אהרן ובניו ממנחה שכולה עשרון. מנחת כבשים. ואל תוכיח מנחת ח' אילים שאין כולה עשרון ויבוא י' השני תחת עשרון אבל על לשון האחרת לא יבוא י' כלל ואם יו"ד לא יתכן כ"ף לא יתכן והרי יסודו ומעמדו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> תופיני (אמתתו) תאפה נא נא כלומר עד שהיא היה תאפה אותה ולא תבשל אותה תחלה. ואחר כך תאפינה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> רבי דוסא אומר תופינה לשון נאה לשון נוי. מנחת פתים. מלמד שהוא כופל לשנים ושנים לארבעה ואינו מבדיל. תקריב ריח ניחוח לה'. מה ת"ל שמא תאמר מה אהרן מקריב בכל יום אף בניו כן ת"ל זה. ומה אהרן דוחה את השבת ואת הטומאה אף בניו כן ת"ל זה. מה אהרן מביא רבוכה אף בניו כן ת"ל זה:

Verse 15

פס'. והכהן המשיח. זה משוח בשמן המשחה בזמן בית הראשון אבל מרובה בגדים היה בבית שני שאין שם שמן משחה שכבר נגנז עם הארון כדאמרינן במסכת הוריות. ואותם הכהנים של בית שני נקראים מרובה בגדים על שם ארבעה כלים שלובש כהן גדול יותר מן ההדיוט. חשן ואפוד ומעיל וציץ. מנין שיביא עשירית האיפה ת"ל תחתיו מבניו. את שבנו עומד תחתיו מביא עשירית האיפה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> יצא משוח מלחמה שאינו עומד תחתיו שנא' (שמות כט) שבעת ימים ילבשם הכהן [תחתיו] מבניו אשר יבוא אל אהל מועד יצא משוח מלחמה שאינו בא אל אהל מועד לשרת בקדש. מבניו יעשה אותה. מלמד שהבן קודם לכל אדם בזמן שהוא ממלא מקום אבותיו שנאמר (ויקרא טז) ואשר ימלא את ידו לכהן תחת אביו אבל אינו ממלא מקום אבותיו יבא אחר וישמש תחתיו. ד"א מבניו יעשה אותה. לימד על כהן גדול שמת תהא מנחתו קריבה משל יורשין. יעשה אותה. שלמה ולא חציה. חק עולם לה'. ממי שהברית שלו. כליל תקטר. י' הקטרה:

Verse 16

פס'. וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> מנחת כהנת נאכלת מנחת כהן לא תאכל בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו:

Verse 17

פס'. וידבר ה'. דבר אל אהרן ואל בניו לאמר. לפי שהכהנים אוכלים והבעלים מתכפרים לכך נאמר דבר אל אהרן ואל בניו לדורות. זאת אינה נוהגת בבמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> תורת החטאת. (תורת החטאות) לכל החטאות שיהא דמן טעון כיבוס שנאמר ואשר יזה מדמה על הבגד וגו' במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת לפני ה' מלמד שכל החטאות טעונות צפון. קדש קדשים היא. לרבות זבחי שלמי צבור לצפון כדתנן זבחי שלמי צבור ואשמות אלו הן אשמות. אשם גזילות. אשים מעילות, אשם שפחה חרופה. אשם נזיר. אשם מצורע. אשם תלוי. שחיטתן בצפון וכו'. היא. פרט לתודה ולאיל נזיר:

Verse 18



Verse 19

פס'. הכהן המחטא אותה יאכלנה. פרט לטבול יום ולמחוסר כפרה ולאונן שאין ראוי לחטא אותה. במקום קדוש תאכל. יכול במחנה לויים ת"ל בחצר אהל מועד. במקום קדוש תאכל. לרבות לשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש:

Verse 20

פס'. כל אשר יגע בבשרה. יכול שלא (כבלע) [בלע] ת"ל בבשרה עד שיבלע בבשרה לא בעצמות ובגידים לא בקרנים ולא בטלפים. יקדש. להיות כמוה אם פסולה נפסל אם כשרה תאכל כחמור שבה. ואשר יזה מדמה על הבגד. מדם הכשרה ולא מדם הפסולה. מדמה. לא מדם קדשי קדשים. אשר יזה על הבגד. נתז על מקצתו של בגד יכול יהא טעון כיבוס ת"ל אשר יזה עליה תכבס. מקום הדם טעון כיבוס אין הבגד כולו טעון כיבוס. ניתז מידו של מזה עד שלא הוזה טעון כיבוס (ומהיזה) [ומשהוזה] אינו טעון כיבוס שנא' אשר יזה עליה. בגד. אין לי אלא בגד ומנין לרבות את העור משהופשט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ת"ל ואשר יזה על הבגד:

Verse 21

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> וכלי חרש אשר תבשל בו. החטאת. והיכן ישבר למעלה. תכבס במקום קדוש. (וכלי חרש). מה כיבוס במקום קדוש אף שבירת כלי חרש במקום קדוש. מכאן אמרו חכמים כלי חרש אינו יוצא מידי דפנו לעולם ואין לו תקנה אלא שבירה. וכן לענין יין נסך וכן לענין חמץ בפסח. ומה טעם כלי חרש ישבר לפי שבושלה בו חטאת היום. ואם יבוא למחר לבשל בו החטאת פולט החטאת של אתמול בחטאת היום והוא נותר מעורב בקדשים. לפיכך טעון שבירה. ואם בכלי נחשת בושלה החטאת. ומורק ושוטף במים. לפי שאינו בולע ואינו פולט. וכן לכל איסורין שבתורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> (אבל כל שאר מיני מתכות טעונין ליבון באש). וכלי עץ. יביאנו ברותחין ובכלי ראשון בזמן שהוא רותח על האש. ומורק. כמריקת הכוס. ושוטף. כשטיפת הכוס. במים. כל שהן ולא בארבעים סאה:

Verse 22

פס'. כל זכר בכהנים יאכל אותה. יאכל אותה כשרה ולא פסולה. קדש קדשים. לרבות כל הקדשים שבשלם בכלי חרש טעון שבירה. בכלי נחשת טעון מריקות שטיפה משום נותר:

Verse 23

פס'. וכל חטאת אשר יובא מדמה אל אהל מועד. וכל לרבות כל הקדשים דברי ר' עקיבא. אמרו לו לר' עקיבא אפילו אתה מרבה כל היום אין כן אלא חטאת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> אלא וכל לרבות האשם. אשר יובא מדמה אפילו מקצת דמה מכאן אמרו חטאת שקיבל דמה בשני כוסות יצא אחד מהן לחוץ הפנימי כשר. אל אהל מועד לכפר בקדש. להביא שילה ובית עולמים. ולא תאכל באש תשרף. מלמד ששריפתה לפנים. לא תאכל. נתן לא תעשה על אכילתו:





Verse 1

פס'. וזאת תורת האשם. לבית עולמים. תורת האשם תורה אחת לכל האשמות שיהא דמן ניתן למטה שנאמר ואת דמו יזרוק על המזבח סביב שאע"פ שנא' כי כחטאת האשם הוא לכהן יכול ינתן דמו למעלה כדין חטאת ת"ל ואת דמו יזרוק על המזבח:

Verse 2



Verse 3

פס'. ואת כל חלבו יקטיר. הכשר. והקטיר את הכל המזבחה אשה לה' אשם. לשם אישים. אשם אע"פ שלא סמך. הוא. מלמד שאם שחטו שלא לשמו כשר דברי ר' אליעזר וכן היה ר' אליעזר מוסיף האשם כדין חטאת וכו'. בתחלת מסכת זבחים חטאת דמו למעלה. אשם דמו למטה. חטאת אפילו גדייא בר זוזא. אשם בכסף שקלים זה וזה טעונין צפון. כל זכר. לרבות בעלי מומין. יאכלנו. הכשר ולא הפסול. קדש קדשים. לרבות שלמי צבור לזכרי כהונה לאכילה. הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> פרט לתודה ולאיל נזיר:

Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. כחטאת כאשם. מה חטאת מן החולין וביום וביד ימנית אף אשם כן. תורה אחת להם. לסמיכה. הכהן אשר יכפר בו לו יהיה. פרט לטבול יום ולמחוסר כפורים ולאונן שאינו ראוי לכפר בו:

Verse 8

פס'. והכהן המקריב את עולת איש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> פרט לעולת הקדש. ד"א עולת איש. שעלת לאיש שנשחטה בזמנה פרט לשנשחטה שלא בזמנה וחוץ למקומה. עור העולה אשר הקריב. לרבות שאר קדשים. לכהן לו יהיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> פרט לטבול יום ולמחוסר כפורים ולאונן:

Verse 9

פס'. וכל מנחה אשר תאפה בתנור.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> יכול לו לבדו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ת"ל וכל מנחה בלולה בשמן וחרבה. אם כן מהו לכהן המקריב אותה לו תהיה נותנין אות' לאותו בית אב שעובד באותו שבת. אבל לא יחלקו זבחים כנגד עולות ולא כנגד מנחות שנאמר לכל בני אהרן תהיה איש כאחיו. האיש חולק אפילו בעל מום ואין קטן חולק אפילו תמים:

Verse 10



Verse 11

פס'. וזאת תורת זבח השלמים. כל המביא שלמים מביא שלום:

Verse 12

פס'. אם על תודה יקריבנו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> מלמד שהתודה נשחטה לשם תודה ולשם שלמים. יכול אף שלמים ישחטו לשם שלמים ולשם תודה ת"ל זאת. מה שלמים טעונין סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק. אף תודה טעונה סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק. אם על תודה יקריבנו. פרט (ללדה) [לולדה] ולתמורה שאינן טעונין לחם. והקריב על זבח התודה. לחייב על כל זבח וזבח. חלות בלולות בשמן. מה ת"ל בשמן בשמן שני פעמים. א"ר עקיבא אילו נאמר בשמן אחד הייתי אומר הרי היא ככל המנחות ללוג כשהוא אומר בשמן בשמן שתי פעמים שאין רבוי אחר רבוי אלא למעט מיעטה לחצי לוג. יכול ישתלשל חצי לוג לשלשת (המסם) [מינים] הללו לחלות ולרקיקין ולרבוכה ת"ל סלת מורבכת חלות בלולות בשמן שאין רבוי אחר מיעוט אלא לרבות. כיצד עושה נותן רביעית לרבוכה. ורביעית לשני המינים, ורביעית שהוא נותן לשני מינים. נותן מחצה לחלות ומחצה לרקיקין. ולפי שא"ר עקיבא אין רבוי אחר מיעוט אלא לרבות א"ל ר' אלעזר בן עזריה לר' עקיבא אפילו אתה מרבה כל היום בשמן לרבות ובשמן למעט איני שומע לך. אלא חצי לוג שמן לתודה ורביעית שמן לנזיר. וי"א יום שבין נדה לנדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> הלכה למשה מסיני. וזו הלכה שנתבקשה לי במסכת נדה. וסלת מורבכת חלות. כשם שהרבוכה סלת כך כולו סלת אפי' חלות אפי' רקיקין:

Verse 13

פס'. על חלות לחם חמץ. וכי חמץ בלבד הוא והא כתיב מצות בלולות בשמן אלא כנגד חמץ הבא מצה מה חמץ עשרה עשרונים אף מצה עשרה עשרונים. מכאן אמרו התודה היתה באה חמש סאין ירושלמיות שהן שש מדבריות שתי איפות שהן כ' עשרון י' לחמץ וי' למצה י' לחמץ עשרון למצה עשרון לחלה ובמצה ג' מינין חלות ורקיקין ורבוכה נמצאו ג' עשרונות ושליש בכל מין וג' חלות לעשרון. ד"א על חלות לחם מלמד שאין הלחם מתקדש עד שיקרמו פניו בתנור. יקריב קרבנו על זבח. מלמד שאין הלחם מתקדש אלא בזביחה. על זבח תודת. שיהא זביחתו לשים תודה. שלמיו. לרבות שלמי נזיר לעשרה קבין ירושלמיים ולרביעית שמן:

Verse 14

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> והקריב ממנו אחד. מן (המובחר) אחד שלא יטול פרס מכל קרבן שיהו כל הקרבנות שוין שלא יטול מקרבן לחבירו. תרומה לה'. ואני איני יודע כמה אלא נאמר כאן תרומה ונאמר במעשר תרומה מה תרומות מעשר אחד מעשרה אף זו אחד מעשרה. למדנו כמה היא תרומה. אבל חלות איני יודע כמה היא נאמר כאן חלות ונאמר בלחם הפנים חלות שנא' (ויקרא כד) ואפית אותה שתים עשרה חלות שני עשרונים מה להלן שני עשרונים לחלה אף כאן שני עשרונים לחלה. או כלך לדרך הזו נאמר כאן לחם חמץ ונאמר לחם חמץ בשתי הלחם. מה להם חמץ האמור בשתי הלחם עשרון לחלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> אף לחם חמץ האמור כאן עשרון לחלה. זהו שאמרו חכמינו ז"ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> עשרה לחמץ עשרה לחלה. לכהן הזורק. למדנו שארבעים חלות היו בתודה וד' מהן לכהן והשאר נאכל לבעלים:

Verse 15

פס'. ובשר זבח תודת שלמיו. בא ללמד כשם שהזבח נאכל ליום אחד כך הלחם אינו נאכל אלא ליום אחד שנא' ביום קרבנו. ומנין שאף תחלת זביחתו לא יהא אלא על מנת להאכל ליום אחד שנאמר וכי תזבחו זבח תודה ביום ההוא יאכל ואם אינו ענין לאכילה שהרי כבר נאמר ובשר זבח תודת שלמיו וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> תנהו ענין לשחיטתו יהיה [על מנת] לאכול ליום אחד ואם לא עשה כן הרי זה פגול. לא יניח ממנו עד בוקר. אבל אוכל הוא כל הלילה. אם כן למה אמרו חכמים [עד] חצות כדי להרחיק אדם מן העבירה:

Verse 16

פס'. ואם נדר או נדבה זבח קרבנו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> מה בין נדר לנדבה. הנדר בא על שום דבר כענין (בראשית כח) וידר יעקב נדר לאמר אם יהיה אלהים עמדי, (במדבר כא) וידר ישראל נדר וגו' אם נתון תתן אבל נדבה לא. ביום הקריבו את זבחו יאכל, ואמר הרי זה בא ללמד על הנאכלין לשני ימים. ומנין שתהא זביחתו על מנת ליאכל לשני ימים ביום הקריבו ת"ל וכי תזבחו זבח שלמים לה' לרצונכם תזבחהו. ביום זבחכם יאכל וממחרת. אם אינו ענין לאכילה תנהו ענין לזביחה שאף תחלת זביחתו לא תהא אלא על מנת ליאכל לשני ימים. ביום הקריבו את זבחו יאכל. מצוה לאכול ממנו ביום הראשון יכול כולו ת"ל וממחרת. אי ממחרת יכול מצוה לאכלו לשני ימים ת"ל והנותר. אם הותיר הותיר. אי והנותר יכול אם הותיר כולו לשני ימים יהא פסול ת"ל יאכל. אפילו כולו. יכול יאכל לאור השלישי ת"ל עד יום השלישי. עד יום הוא נאכל ואינו נאכל לאור השלישי:
מדרש אם על תודה יקריבנו. חביבין ישראל לפני הקב"ה שהוא סולח עונותיהם על זבחיהם. אין לו זבח יביא דברים נאים שנא' (הושע יד) קחו עמכם דברים. כל הזבחים באין על חטא חוץ מן התודה שהיא באה בלא חטא לפיכך הקב"ה מחבבה מכל הקרבנות. וכן דוד אומר (תהלים נ) זובח תודה יכבדנני. בשני נוני"ן בעולם הזה ובעולם הבא. וכן כל העונה אמן בעוה"ז זוכה לענות לעתיד שנאמר (שם פט) ברוך ה' לעולם אמן ואמן. גדול הוא השלום וכולי אגדתא:

Verse 17

פס'. והנותר מבשר הזבח ביום השלישי באש ישרף. ביום ההוא נשרף (או) [אבל] אינו נשרף בלילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> יכול אם עבר לא ישרף ת"ל ישרף לעולם. מבשר הזבח. לא מן העצמות ולא מן הגידים ולא מן הקרנים ולא מן הטלפים. הזבח. פרט לעובר ולשליא. מלמד שאין הנותר אלא בבשר הזבח. ביום השלישי. בנין אב לכל הנשרפים שלא יהו נשרפין אלא ביום:

Verse 18

פס'. ואם האכל יאכל מבשר זבח שלמיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> אמר ר' אלעזר כוף את אזניך לשמוע שהשוחט את זבחו על מנת לאכול ממנו בשלישי הרי זה בלא ירצה. המקריב אותו בשעת הקרבה הוא נפסל כלומר המקריב אותו הזבח שנקרב לו פגול יהיה, מכאן שנפסל במחשבה. יכול אין לי מחשבה פוסלת אלא באכילת בשר ומנין לרבות שירי הדם והקטר חלבים ת"ל ואם האכל יאכל אכילה לאדם אכילה למזבח. מצאנו חוץ לזמנו שמחשבה פוסלת. חוץ למקומו מנין שהמחשבה פוסלת. ת"ל בפרשת קדשים. ואם האכל יאכל ביום השלישי פגול הוא לא ירצה. אם אינו ענין לחוץ לזמנו תנהו ענין לחוץ למקומו. יכול יהו חייבין עליו כרת ת"ל בשלישי. עונו תשא. חוץ לזמנו בהכרת ואין חוץ למקומו בהכרת וכו' ברייתא. ד"א והנפש לא הצבור. האוכלת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> לא המאכלת. עונו תשא. ונאמר להלן (ויקרא יט) עונו ישא כי את קדש ה' חלל ונכרתה. מה להלן בכרת אף כאן בכרת:

Verse 19

פס'. והבשר אשר יגע בכל טמא. במגע מטמא ולא במשא. בכל טמא. אפילו מחוסר כפורים מכאן אמר רבי יוסי לרביעי בקדש שהוא פסול. ומה אם מחוסרי כפורים שאינו פסול בתרומה פוסל בקדש. שלישי שהוא פוסל בתרומה אינו דין שיפסול בקדש למדנו לשלישי מן הכתוב ולרביעי מקל וחומר. והבשר כל טהור יאכל בשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> לרבות בשר הפנימי שיהא מותר מכאן אמרו אבר שיצא חוץ לחומה בפסחים חותך עד שמגיע לעצם וקולף עד שמגיע לפרק ומתירו מן הפרק וחותך ובמוקדשין גורר כל מקום שהוא רוצה שאין בו שבירת העצם, כל טהור יאכל בשר. מה ת"ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> לפי שנאמר (דברים יב) ודם זבחיך ישפך על מזבח ה' (על יסוד מזבח העולה) תאמר לא יאכלו זבח אלא בעליו כדרך הפסח לכך נאמר כל טהור יאכל בשר:

Verse 20

פס'. והנפש אשר תאכל בשר מזבח השלמים אשר לה' וטמאתו עליו. לא נתחייב משום טומאה אלא לאחר זריקת הדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> בזמן שהוא ראוי לטהורים. (מי) חייבין בו הטמאים פרט לפני זריקה שאין ראוי לטהורים. מכאן א"ר יהושע הפסח שבא בטומאה ואכלו ממנו זבים וזבות נדות ויולדות אינן חייבות, שהנשחט לטהורין חייבין בו טמאין ושאינו נשחט לטהורים אין חייבין בו טמאין. וטומאתו עליו. בטומאת הגוף הכתוב מדבר. ונכרתה הנפש. ולא הצבור. ההיא. לא אנוסה ולא שוגגת. מעמיה. ועמה שלום:
מדרש אם על תודה יקריבנו12 רבי פנחס ורבי לוי בשם רבי מנחם אמרו עתידין כל הקרבנות ליבטל לעתיד לבוא וקרבן תודה אינו בטל שנאמר (ירמיה יז) ומביאי תודה בית ה'. כל התפלות בטלות וההודאה אינה בטלה שנא' (שם לג) קול ששון וקול שמחה קול חתן וקול כלה קול אומרים הודו לה' כי טוב. הודו לה' זו הודאה ומביאי קרבן תודה וכן אמר דוד (תהלים נו) עלי אלהים נדריך אשלם תודות לך. ולמה השלמים הזכירם באחרונה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> שיש בהן (מנין) הרבה הדם ואימורים למזבח. חזה ושוק לכהנים. והבשר והעור לבעלים:

Verse 21

פס'. ונפש כי תגע. לפי שאמר והנפש אשר תאכל בשר מזבח השלמים אשר לה' וטומאתו עליו כגון זב וזבה נדה ויולדת ובעל קרי כגון טומאת הגוף הוצרך לומר טומאת מגע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> במגע ולא במשא. בטומאת אדם או בבהמה טמאה וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> אלו נאמרו החמורות ולא נאמרו הקלות הייתי אומר קלות פטור צריך לומר קלות וחמורות. ואכל מבשר זבח השלמים אשר לה'. יצאו העצים והלבונה והקטרת שאינן ראוין לאכילה. הנפש. ולא הצבור. ההיא. לא אנוסה. מעמיה. ועמה שלום:

Verse 22

פס'. וידבר ה'. הפסיק הענין דבר אל בני ישראל. בני ישראל מוזהרין על החלב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> ואין העובדי כוכבים מוזהרין על החלב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> לאמר. להזהיר זה את זה. כל חלב שור וכשב ועז לא תאכלו. כל. לרבות חלבים שלא הוזכרו בפרשה:

Verse 23

ניקוי הבשר12 שור וכשב ועז. פרט לחיה ולעופות. ד"א כל חלב להביא את הכוי ופחות מכזית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> שאינו בכרת והוא במלקות:

Verse 24

פס'. וחלב נבלה וחלב טרפה. בנבלת בהמה טהורה הכתוב מדבר. יעשה לכל מלאכה. בין מלאכת הקדש בין מלאכת חולין. ואכול לא תאכלוהו. לעבור עליו בשני לאוין משום חלב ומשום נבלה לפי שהוא מותר בהנייה למוכרו לעובד כוכבים. (ד"א ואכול לא תאכלוהו לעבור עליו בשני לאוין משום חלב ומשום נבלה):
פס'. כי כל אוכל חלב מן הבהמה אשר יקריב ממנה אשה לה'. אין לי אלא תמימים הראוין ליקרב חלב בעלי מומין מנין ת''ל מן הבהמה. ונכרתה הנפש. ולא הצבור שאין הצבור נתפשין על היחיד באכילת החלב. האוכלת. ולא המאכלת בכרת. האוכלת. אכילת כזית. מעמיה. ועמה שלום:
פס'. וכל דם לא תאכלו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> יכול דם מהלכי שתים ת"ל לעוף ולבהמה. מה עוף ובהמה מיוחדין שיש [בהם] טומאה קלה ויש בהם טומאה חמורה ויש בהם אסור ויש בהם מותר. יצא דם מהלכי שתים שאין בהם טומאה קלה. ד"א כל דם. לרבות הגידים ודם התמצית. בכל מושבותיכם. אפי' אחרי חרבן הבית לפי שחובת הגוף נוהגת בארץ ובחוצה לארץ. לעוף ולבהמה. וחיה בכלל בהמה שנא' זאת החיה אשר תאכלו מכל הבהמה וגו'. ד"א לעוף ולבהמה להוציא דם דגים וחגבים. אזהרה שמענו. עונש מנין ת"ל כל נפש אשר תאכל כל דם ונכרתה הנפש ההיא מעמיה. ועמה שלום. וכבר נאמר בפרשת ויקרא חוקת עולם לדורותיכם כל חלב וכל דם לא תאכלו. ומה אם חלב ודם שהנפש קצה בהם הזהיר הקב"ה עליהם כל כך. גזל ועריות שהנפש מחמדתן ומתאוה להם על אחת כמה וכמה. וכן הוא אומר (דברים יב) רק חזק לבלתי אכול הדם וגו' ואומר לא תאכלנו למען ייטב לך. ואם מתן שכרן של אלו כך. מתן שכר של שאר המצות על אחת כמה וכמה. הוא שאמר דוד (תהלים לא) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך. וישעיה אמר (ישעיה סד) עין לא ראתה אלהים זולתך יעשה למחכה לו. ולפיכך פותחין בתחלה בספר ויקרא ללמד לתינוקות מפני שהוא גופי תורה חוקים ומשפטים איסור והיתר לכך נקראת תורת כהנים ספרא דבי רב:

Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29

פס'. דבר אל בני ישראל. מצוה ידועה לדורות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> מה בא לחדש תנופה. בני ישראל מניפים ואין עובדי כוכבים מניפים. בני ישראל מניפין ואין בנות ישראל מניפות. המקריב את זבח שלמיו. המקריב לרבות הגרים והעבדים יכול כל הקרבנות כולן יטענו תנופה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> ת"ל זבח. יצאו בכור ומעשר ופסח שאינן טעונין תנופה. שלמיו. ולא אשם מצורע. שלמיו. לרבות שלמי נזיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> בנין אב כל שהוא טעון תנופה טעון הרמה:

Verse 30

פס'. ידיו תביאנה את אשי ה'. כיצד כהן מניח ידו תחת יד בעלים החזה והשוק למעלה שתי כליות ויותרת הכבד למעלה מהן. ואם יש שם לחם מניח את הלחם למעלה מהם ומניף, מוליך ומביא מעלה ומוריד שנא' (שמות כט) אשר הונף ואשר הורם. התנופות קודמות להגשות:

Verse 31

פס'. והקטיר הכהן את החלב. מכאן שאין אהרן ובניו זכאין בחזה ושוק אלא לאחר הקטר חלבים. שנאמר והקטיר הכהן את החלב המזבחה והיה החזה לאהרן ולבניו. נטמאו אימורין או אבדו יכול [לא] יהא אהרן ובניו זכאין בחזה ושוק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> ת"ל והיה החזה לאהרן ולבניו. וכן הוא אומר בבני עלי (ש"א ב) גם בטרם יקטירון את החלב ובא נער וגו'. ויאמר אליו האיש קטר יקטירון כיום החלב וגו'. וכתיב (שם) ותהי חטאת הנערים גדולה וגו'. והיה החזה לאהרן ולבניו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> מחצה מחצה. ואת שוק הימין תתנו תרומה לכהן. לרבות שלמי צבור שיטענו תנופה שחוטין:

Verse 32



Verse 33

פס'. המקריב את דם השלמים ואת החלב מבני אהרן. פרט לטמא בשעת זריקת דמים ולטהור בשעת הקטר חלבים שאין חולק בבשר שנא' המקריב את דם השלמים ואת החלב מבני אהרן לו תהיה שוק הימין למנה. ר' שמעון אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> כל שאינו מודה בעבודה אין לו בכהונה שנאמר המקריב לו תהיה. כ"ד מתנות כהונה הן וכולן לאהרן ולבניו בכלל ופרט וברית מלח. אלו הן עשר במקדש וארבע בירושלים ועשר בגבולין. עשר במקדש, חטאת בהמה. וחטאת העוף. אשם ודאי. אשם תלוי. זבחי שלמי צבור. ולוג שמן של מצורע. מותר העומר. ושתי הלחם, ולחם הפנים. ושירי המנחות. ד' בירושלים. הבכורה. והבכורים. ומורם מתודה ואיל נזיר. ועורות קדשים. וי' בגבולין. תרומה. ותרומת מעשר. וחלה. וראשית הגז. ומתנות. ופדיון הבן. ופדיון פטר חמור. ושדה אחוזה. ושדה חרמים. וגזל הגר. וכן היה ר' שמעון אומר (מלאכי א) מי גם בכם ויסגור דלתים ולא תאירו מזבחי חנם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> שני דברים שהיו נוטלין עליהן שכר דליקת הנר וסגירת הבית לא עשיתם חנם כל שכן שנוטלין עליהן שכר ואתן אותם לאהרן וגו':

Verse 34



Verse 35

פס'. זאת משחת אהרן ומשחת בניו. זאת כדאי לאהרן ולבניו מלמד שאין אהרן ובניו צריכין שמן המשחה לעתיד לבא אלא משחת זאת די להם ומה אני מקיים (זכריה ד), אלה שני בני היצהר העומדים על אדון כל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> זה אהרן ודוד. ועל כי הזהיר מתנות כהונה הסמיך להם פרשה זו ולא הפסיק ביניהן ללמדך שלא תהא הפסקה בכהונתם לעולם. מאשי ה'. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> שאף האשים סייעו. ביום הקריב אותם לכהן לה'. מלמד שאף היום סיוע:
פירוש שהיתה הצלחה מלפני ה' לאכילת הקדשים מעל המזבח שנאמר ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח וגו':

Verse 36

פס'. אשר צוה ה' לתת להם. מלמד שהיו ישראל במתנות מהר סיני וזכו בהן אהרן ובניו משזכו בשמן המשחה. מאת בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> מרצון בני ישראל. חקת עולם לדורותם. שינהג הדבר לדורות:

Verse 37

פס'. זאת התורה לעולה למנחה לחטאת ולאשם ולמלואים ולזבח השלמים. אחר שפרטם למעלה חזר וכללם. מלמד שכשם שהמלואים נאמרו כללותיהן ודקדוקיהן מסיני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אמר ריש לקיש מאי דכתיב זאת התורה לעולה למנחה לחטאת ולאשם, כל העוסק בתורה כאלו מקריב עולה ומנחה וחטאת ואשם. אמר רבי יצחק מאי דכתיב זאת תורת החטאת וזאת תורת המנחה כל העוסק בתורת העולה עולה לו כאלו מקריב עולות. בתורת מנחה כאלו מקריב מנחות:

Verse 38

פס'. אשר צוה ה' את משה בהר סיני ביום צותו. מלמד שאין כשרין אלא ביום. את בני ישראל להקריב את קרבניהם לה'. הושוו כל הקרבנות על זה. שכשם שעולת סיני טעונה כלי אף כולם טעונין כלי שנאמר (שמות כד) ויקח משה חצי הדם וישם באגנות. אין לי אלא עולות מנין לרבות את כולם שטעונין כלי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> למדנו מזה שלא תוכל לומר תכש"ט במסכת מנחות (ולא) [אלא] תש"ט שהרי כולם טעונין כלי:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. זו פרשת המלואים דע שאע"פ שנחלקו חכמים ביום השמיני יש מהם שאמרו שהוא שמיני למלואים שחל באחד בניסן. ויש מהם שאמרו כי חל יום שמיני בשמיני בניסן. ר' עקיבא אומר בפרק הישן במסכת סוכה נראין הדברים שהוא אחד בניסן שהרי הנשיאים הקריבו מאחד בניסן שנא' (במדבר ז) זאת חנוכת המזבח וכבר כל שבעת ימי המלואים לא הקריב אהרן כי אם משה שנא' וישחט ויזרוק משה את הדם. והיאך היה משה מקריב קרבנן של נשיאים ולא מצינו שזרק משה כי אם דם המלואים ולא עוד אלא שכתוב (ויקרא ט) כי היום ה' נראה אליכם. ואפשר עד עתה היו הנשיאים מחנכים ולא נראה עד יום שמיני אלא נראין דברי האומר אותו היום נטל עשר עטרות ראשון לכהונה. ראשון לחדשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> וכן הוא את מוצא (שם י) ואת שעיר החטאת דרש דרש משה. זה על מה נשרף ואלו למה לא נאכלו שנא' (שם) אכול תאכלו אותה כל אחת ואחת שעיר נחשון ושעיר העדה אבל שעיר החדש נשרף שלא כתורה שנא' (שם) ואותה נתן לכם לשאת את עון העדה. וכתיב (שם ט) [שעיר] עזים (אחד) לחטאת:

Verse 2

פס'. קח את אהרן. מה ת"ל לפי שנאמר (שמות לב) ויגוף ה' את העם על אשר עשו את העגל אשר עשה אהרן. כסבור שנתרחק אהרן ת"ל קח את אהרן. ד"'א קח את אהרן. קחם בדברים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> שלא יהא לכם אלא לדבר אחד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> זה היה מעשה קודם הקמת המשכן שבעת ימים שהרי עד יום השמיני לא שרת השכינה שנא' ויהי ביום השמיני קרא משה. הוא היום שנטל עשר עטרות וכו'. וכל שבעת הימים היה משה מחנך את אהרן ואת בניו כדרך שישראל היו עושין בכל שנה שבעת ימים קודם ליוה"כ היו מפרישין כה"ג מביתו וכו'. ואע"פ שכבר נצטווה משה רבינו על זה בפ' ואתה תצוה חזר ושינה אותם בשעת מעשה. קח את אהרן ואת בניו אתו ואת הבגדים. שזכורין למעלה ואלה הבגדים אשר יעשו. ואת שמן המשחה שפקדתיך שנא' (שם ל) ועשית אותו שמן משחת קדש. ואת פר החטאת שנאמר (שם כט) והקרבת את הפר ואת שני האילים שנאמר ואת האיל האחד תקח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> לא כסדר האמור להלן בואתה תצוה אמור כאן שכאן הקדים הקרבת אהרן למלואים ולהלן הקרבת המלואים לאהרן:

Verse 3

פס'. ואת כל העדה הקהל. עשה במעמד כל העדה שיהו נוהגין קדושה בכהונה:

Verse 4

פס'. ויעש (אהרן) [משה] כאשר צוה ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> כשם שהסדיר משה. זה הדבר. מה זה הדבר האמור להלן בקידוש אהרן ובניו הכתוב מדבר. ויקרב משה את אהרן ואת בניו וירחץ אותם במים. אותה שעה זכה אהרן ובניו בקידוש ידים ורגלים:

Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. ויתן עליו את הכתונת. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> שנעשה משה סגן לאהרן הוא היה מפשיטו והוא היה מלבישו וכשם שנעשה לו סגן בחיים כן נעשה סגן במותו. שנאמר (במדבר כ) קח את אהרן ואת אלעזר בנו והפשט והלבש וגו'. ומנין שעשה כן שנאמר (שם) ויעש משה כאשר צוה ה' ויפשט משה את אהרן. וכי היאך היה משה יכול להפשיט את אהרן בגדים כסדרן והלא העליונים הם העליונים לעולם וכמו כן התחתונים אלא מעשה נס עשה הקב"ה לאהרן כמותו יותר מבחייו. העמידו משה על הסלע והפשיטו בגדי כהונה ובגדי שכינה נלבשין תחתיהן וכן הפשיט בגדים התחתונים תחלה ואחר כך העליונים:

Verse 8

פס'. וישם עליו את החשן. פרשה זו לימדה לשעתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> ולימדה לעתיד לבא. לימדה לשירות יום הכפורים. בכל יום היה משמש בבגדי זהב וביוה"כ בבגדי לבן. וישם עליו את המצנפת לא כסדר האמורין להלן אמורין כאן. להלן הסדיר את הבגדים כסדרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> וכאן היה מסרגן.להלן הסדיר את הקרבנות תחלה ואח"כ הסדיר את הבגדים:

Verse 9



Verse 10

פס'. ויקח משה את שמן המשחה. ר' יהודה אומר שמן המשחה שעשה משה ראה כמה נסים נעשו בו וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> כדמפורש בהוריות כדמפורש לעיל:

Verse 11

פס'. וימשח את המזבח. לא כמשיחת אהרן ובניו משיחת כל הכלים. משיחת אהרן ובניו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> מאחר שהלבישן חוזר ומושחן שנא' (תהלים קלג) כשמן הטוב על הראש. משיחת כלים כל כלי וכלי טעון משיחה בפני עצמו:

Verse 12

פס'. ויצק משמן המשחה. בתחלה היה יוצק שמן על ראשו ואחר כך נותן לו שמן בין ריסי עיניו.

Verse 13

פס'. ויקרב משה את בני אהרן. כשם שנעשה סגן לאהרן כך נעשה סגן לבניו:

Verse 14

פס'. ויגש את פר החטאת.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> מתחלה לא היה נקרא פר החטאת שנא' לקח פר בן בקר וכשהוא פורט את מעשיו נקרא פר החטאת. וזהו היה פר החטאת של אהרן ולא פר של צבור ויסמוך אהרן ובניו:

Verse 15

פס'. וישחט ויקח משה את הדם. כל ז' ימי המלואים היה משה משמש בכהונה גדולה הוא היה שוחט הוא היה זורק הוא היה מזה הוא היה מחטא הוא היה יוצק הוא היה מכפר שנאמר וישחט ויקח משה את הדם היה משה שוחט ואהרן היה רואה אותו. מזה ואהרן רואה אותו. משלו חכמים משל לבת מלכים שנישאת קטנה ופסק עם אמה שתהא משמשת (אותה) [אותו] עד שתתלמד. ויקדשהו ויכפר עליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> כפרה זו איני יודע מה היא אלא אמר משה שמא ידחקו ישראל איש או אשה להביא שלא בטובתן תהא כפרה זו שלא יהא דבר גזול במקדש וכה"א (ישעיה סא) כי אני ה' אוהב משפט שונא גזל בעולה:

Verse 16

פס'. ויקח את כל החלב וגו'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> כל שלא למד משתי פרשיות אלו אינו מנהיג לדורות מפני שהייתי אומר פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים הואיל ואינן נאכלין יהו כולם נשרפים ולא יהא מהם למזבח כלום. לכך נאמר ויקח את כל החלב והיתה תרומתו למזבח ושאר הפר שרף שנאמר ואת הפר ואת עורו ואת בשרו ואת פרשו שרף באש:

Verse 17



Verse 18

פס'. ויקרב את איל העולה ויסמוך אהרן ובניו. מכאן למדנו סמיכה לעולה:

Verse 19

פס'. וישחט ויזרק משה את הדם. מכאן זריקה לעולה:

Verse 20

פס'. ואת האיל נתח לנתחיו. כל המפורש שבעולת יחיד מפורש כאן ואין ניתוח בלא הפשט. ויקטר משה את הראש כמו שנאמר להלן (יקרא א) ונתח אותו לנתחיו. מכאן למדנו הקטרה וניתוח לעולה שהרי כתיב ויקטר משה את הראש. אשה לה' הוא. מלמד שכולם ניתנן על גבי האשים:

Verse 21

פס'. ויקרב את האיל השני.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> מלמד שהשני ממלא את הראשון שאם הקריב האחד ולא הקריב השני לא יצא ידי קדושו המלואים שהוא משלים עם הכל. ויסמכו אהרן ובניו את ידיהם על ראש האיל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> בשמחה ואותו היום עשאוהו יום טוב. משל לפורע את חובו ועושה יום טוב. כך כיון שנקדשו הכהנים ונתקדשו הכלים עשאוהו לאותו היום יום טוב. מכאן סמכו חכמים שכל המשלים מסכתא צריך לעשות יום טוב לחבירו כל שכן שמשלים לימודה. וכן היה עושה כהן גדול יום טוב לאחיו בשעה שהיה יוצא בשלום מן הקדש:

Verse 22



Verse 23

פס'. וישחט ויקרב. תכף לסמיכה שחיטה לקח בלא רישול. מדמו ויתן. שלשה מיני דמים האמורים בפרשה ואין דומין זה לזה. הראשון טעון שש מתנות. השני שתים. השלישי (צא) (נחלק לשני רוחות). ויתן על תנוך אזן אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> זה גדר האמצעי. ועל בהן ידם הימנית. זה פרק האמצעי שבבהן. ועל בהן ידם הימנית וכן שבאוזן הבנים:

Verse 24



Verse 25

פס'. ויקח את החלב ואת האליה. אין לך כל דבר ודבר שברא הקב"ה בעולמו שאין בו המצוה. הפירות יש בהן תרומה ומעשר והחלה והבכורים והלקט והשכחה והפאה. שערי הבתים והמדינות יש בהן מצות וכתבתם על מזוזות ביתך ובשעריך. בגדים יש בהם מצוה לא תלבש שעטנז. גדילים תעשה לך. בהמה טהורה יש בהן מצות בכור ומעשר ומתנות. בהמה טמאה פדיון פטר חמור. החיה והעוף הפורח באויר. אמר הקב"ה כשיבואו לידך קיים כהן מצוה. ושפך את דמו וכסהו בעפר. העולה כולה כליל ועורה לכהנים. שלמים נאכלים לבעלים. אמר הכתוב יהא דמן למזבח וגם האימורים שנא' ויקח את החלב ואת האליה. לפיכך צריך אדם שיהא ממנו מצות למקום בכל יום ויום:

Verse 26



Verse 27

פס'. ויתן את הכל על כפי אהרן. וכי כל הקרבנות נותנין על ידי הבעלים אלא ללמדך היאך משקין את הסוטות ומטהרין את היולדות ואת המצורעים. וינף אותם תנופה לפני ה'. ללמדך תנופת הקרבנות היאך הכהן נוטל את המנחה מעל ידי הסוטה ומניפה:

Verse 28



Verse 29

פס'. ויקח משה את החזה (וינף) [ויניפהו] תנופה לפני ה'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> ללמדך ומה משה ששימש שעה אחת בכהונה נטל לו חלקו. המשמש בכהונה גדולה בכל יום עאכ"ו:

Verse 30

פס'. ויקח משה משמן המשחה ומן הדם אשר על המזבח.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> שלשה מיני דמים אמורין בפרשה אין דומין זה לזה. הראשון טעון שש מתנות זריקה ומתן סביב הזיה וחטוי יציקה וכפרה. והשני שתים זריקה ומתן סביב. והשלישי טעון שש עשרה טעון שש מתנות בוהנות שלש באהרן ושלש בבניו. ויש אומרים תשע שלש באהרן ושש בבניו. ויש אומרים חמש עשרה שלש באהרן וי"ב בבניו שנא' (במדבר ג) ואלה שמות בני אהרן הבכור נדב ואביהוא אלעזר ואיתמר וכתיב (שם) אלה שמות (בנות) [בני] אהרן הכהנים (חמשה) [המשוחים] וגו' וטעון זריקה על גבי המזבח וטעון להזאות. ויש אומרים תשע ויש אומרים ט"ו כענין של מעלה למדנו שלא שלם קידוש אהרן ובניו אלא בהזאת הדם:

Verse 31

פס'. ויאמר משה אל אהרן ואל בניו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> כמו שנאמר בו אתה תצוה. ואכל אהרן ובניו בשר האיל וגו' והנותר בבשר ובלחם. פירושו והנותר מבשר ומלחם ב' תחת מ"ם משמש:

Verse 32



Verse 33

פס'. ומפתח אהל מועד לא תצאו שבעת ימים,  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> שבע פעמים כתיב בפרשת המלואים כל שבעת הימים היה משה משמש ולא שרת שכינה על ידיו עד שבא אהרן ושמש ושרת שכינה ע"י אהרן שנאמר (ויקרא ט) כי היום ה' נראה אליכם:

Verse 34

פס'. כאשר עשה ביום הזה צוה ה' לעשות. זו מעשה פרה. לכפר עליכם. זה מעשה יוה"כ. היינו דתנן שבעת ימים קודם לשרפת הפרה מפרישין כהן השורף את הפרה וכו' ותנן שבעת ימים קודם ליוה"כ מפרישין כהן גדול מביתו ללשכת סנהדרין*):

Verse 35

פס'. ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה. נאמר כאן תשבו ונאמר (ויקרא כג) בסכות תשבו מה להלן יוצא ונכנס אף כאן יוצא ונכנס לבית הכסא ולצרכו. ושמרתם את משמרת ה' ולא תמותו. מכאן אזהרה לשמירת המצות. כי כן צויתי. באנינות יאכלוה. אשר צוה ה' את משה. ולא מלבי אני אומר:

Verse 36

פס'. ויעש אהרן ובניו. שבח לאהרן שבח לבניו. את כל הדברים. כל מעשה מצות המלואים. אשר צוה ה' ביד משה. נאה השליח והמשלח. (מלאכי ג) הנה אנכי שולח לכם את אליה הנביא. מה כתיב למעלה זכרו תורת משה עבדי אשר צויתי אותו בחורב וגו':
מדרש (תהלים סה) אשרי תבחר ותקרב ישכון חצריך. יש צדיק נבחר ולא נקרב ויש נקרב ולא נבחר. אברהם אבינו כתיב ביה (נחמיה ט) אתה הוא ה' האלהים אשר בחרת באברם וגו' והוא קירב את עצמו שנא' (בראשית כו) עקב אשר שמע אברהם בקולי וישמור משמרתי. ביעקב כתיב (תהלים קלה) כי יעקב בחר לו יה והוא קירב את עצמו שנאמר (בראשית כה) ויעקב איש תם יושב אהלים. משה נבחר שנא' (תהלים קו) לולי משה בחירו. וקירב את עצמו שנא' (במדבר יב) בכל ביתי נאמן הוא. דוד בחרו הקב"ה שנא' (תהלים עח) ויבחר בדוד עבדו. וקירב את עצמו שנאמר (שם קיט) חבר אני לכל אשר יראוך. אשריהם אלו שבחר בהם אע"פ שהוצרכו לקרב את עצמם, ויש שנקרבו ולא נבחרו. יתרו נקרב תחת כנפי השכינה. רחב נקרבה תחת כנפי השכינה. רות נקרבה תחת כנפי השכינה אבל לא נבחרה. אבל אהרן הכהן נבחר ונקרב שנא' (ש"א ב) ובחור אותו מכל שבטי ישראל וגו' ונקרב (ויקרא ח) קח את אהרן ואת בניו אתו ואומר (שמות כח) ואתה הקרב אליך את אהרן אחיך. לכך נאמר אשרי תבחר ותקרב ישכון חצריך:
מדרש זה על תחלת הפרשה12 האומות החריבו בית המקדש ובטלה אש תמיד דכתיב (ויקרא ו) אש תמיד תוקד על המזבח. לכך נאמר באדום (ישעיה לד) לילה ויומם לא תכבה. היא בטלה ענן הקטרת לפיכך (שם) לעולם יעלה עשנה. היא אמרה (תהלים י) שכח אל הסתיר פניו בל ראה לנצח לפיכך (ישעי' לד) לנצח נצחים אין עובר בה (עובדיה א) ולא יהיה שריד לבית עשו כי ה' דבר, וכתיב (יחזקאל כה) ונתתי נקמתי באדום ביד עמי ישראל. אשריהם הצדיקים שאלהיהם מבטיחם בריח ניחוח ארצה אותם. וכן יהי רצון מלפני אלהינו שבשמים שיקרבנו לעבודתו כימי עולם וכשנים קדמוניות:





Verse 1

כתוב ביום טובה היה בטוב וביום רעה ראה גם את זה לעמת זה עשה האלהים על דברת שלא ימצא האדם אחריו מאומה (קהלת ז')
כנגד מה אמר קהלת מקרא זה כנגד כל באי העולם שטובתו ורעתו של אדם אינה ברשותו ואינו יודע עד כמה טובתו ועד כמה רעתו ועתים לו לכל דבר ואין מי יתהלל ויאמר בחכמתי ניצלתי מכל רע או בצדקתי באה לי טובה אלא הכל ביד יוצרו אשר אין לפניו לא עולה ולא שכחה ולא משוא פנים ולא מקח שוחד. אדם הראשון בראו הקב"ה דמות נכבד בתחלה ויניחהו בגן עדן לסוף ויגרש את האדם קמו שני בניו קם איש על אחיו ויהרגהו. נח איש צדיק ברכו אלהים הצילו משטף ממות לאחר שש מאות שנה קלל גזעו. אברהם אבינו לעת זקנתו קבר את אשתו לא ראתה שרה אמנו בחופת יצחק בנה. יצחק אבינו שטם עשו בנו את יעקב בחייו והבריחו יצחק לחוצה לארץ, יעקב אבינו מכרו בניו יוסף אחיהם ויתאבל על בנו ימים רבים. אהרן ראה את אחיו מלך ואת עצמו כהן גדול ואת ארבעת בניו משוחים בשמן המשחה סיגני כהונה ואת נחשון אחי אשתו נשיא שבט מקריב קרבנו בראשון לכל השבטים ובו ביום מתו שני בניו לכך נאמר ביום טובה היה בטוב לתת שבח לבורא הכל. שנא' (תהלים קטז) כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא. ולהודות שכן ראינו ומצינו ההודאה נקראת טוב שנא' (שם קיח) הודו לה' כי טוב. וביום רעה ראה. כי לא על חנם הגיעה. ד"א וביום רעה ראה שלא תתרעם אלא צריך אדם להודות ולברך על הרעה כשם שמברך על הטובה שנאמר (שם קטז) צרה ויגון אמצא ובשם ה' אקרא. דאע"פ ביום טובה אתה ותהיה שמח בטוב זכור יום רעה שנאמר (משלי יד) בכל עצב יהיה מותר. גם את זה לעמת זה. כל מה שברא הקב"ה בעולמו ברא זה כנגד זה. תחתונים כנגד עליונים. דלים כנגד עשירים. אנחה כנגד שמחה. רעה כנגד טובה. ברא גן עדן לצדיקים ברא גיהנם לרשעים. על דברת שלא ימצא האדם אחריו מאומה. שלא יוכל אדם להרהר אחריו של בוראו מאומה לאמר אם כך נוצרתי היה טוב לי אם היה זה בעולם היה טוב אלא לא חסר הקב"ה בעולמו כלום שנאמר (בראשית א) וירא אלהים את כל אשר עשה והנה טוב מאד. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. ויהי ביום השמיני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> אמר רבי שמעון בר אבא אמר רבי יוחנן כל מקום שנאמר ויהי אם צרה אין צרה כיוצא בה ואם שמחה אין שמחה כיוצא בה. וכל מקום שנאמר והיה שמחה (מכל) [בכל] מקום שנא' (זכריה יד) והיה ביום ההוא יצאו מים חיים מירושלם. (מיכה ה) והיה שארית יעקב וכן כיוצא בהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ואם תאמר (ירמיה לח) והיה (ביום ההוא אשר) [כאשר נלכדה ירושלים] וגו' אינה צרה. שבאותו היום נטלו ישראל אפופסין על עונותיהם שנאמר (איכה ד) תם עונך בת ציון. ויהי חמשה במקרא. והם לשון ווי שנא' (בראשית יד) ויהי בימי אמרפל עשו מלחמה. (ישעיה ז) ויהי בימי אחז מפני שאחז ביטל בתי כנסיות ובתי מדרשות וצעקו ווי. (ירמיה א) ויהי בימי יהויקים צעקו ווי ששרף את המגלה. (רות א) ויהי בימי שפוט השופטים צעקו ווי על שאוי לו לדור ששופט את שופטיו. (אסתר א) ויהי בימי אחשורוש צעקו ווי על גזירותיו של המן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> וכן אמר ר' יהושע בן לוי בשם נתן המדרש הזה עלה בידינו מסורת מן הגולה מפורש במסכת מגלה. מצאנו ויהי שהוא לשון צרה ויש מקום לשון שמחה. אמנם בא ויהי ביום השמיני לשון שמחה גדולה ביום שנבראו בו שמים וארץ. במעשה בראשית כתיב (בראשית א) ויהי ערב ויהי בקר. וכאן נאמר ויהי שכיון שכילו ישראל את מלאכת המשכן בא משה ובירכן שנא' (שמות לט) וירא משה את כל המלאכה. ומה היא ברכת משה שבירכן אמר להן יהי רצון שתשרה שכינה על מעשה ידיכם. על אותה השעה הוא אומר (שיר ג) צאינה וראינה בנות ציון בנות המצויינות לי. במלך שלמה במלך שהשלום שלו. בעטרה שעטרה לו אמו אומו כמו (ישעיה נא) ולאומי אלי האזינו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שהיה המשכן מצוייר בתכלת וארגמן ותולעת שני ושש ביום ששרתה שכינה על ישראל. וביום שמחת לבו ביום שירדה אש חדשה מן המרום וליחכה את העולה ואת החלבים. ביום השמיני. שמיני למלואים שבעת ימים היה משה מחנכן בעבודה. קרא משה לאהרן ולבניו ולזקני ישראל. להראותם גדולתו של הקב"ה ועבודת נוהו ששם בתוך בני ישראל. וכן הוא אומר (שם נז) כי כה אמר רם ונשא שוכן עד וקדוש שמו מרום וקדוש אשכון אע"פ שמרום וקדוש אשכון אף אני שוכן את דכא ושפל רוח:

Verse 2



Verse 3

פס'. ואל בני ישראל תדבר לאמר. שהיה הדבור בזירוז:

Verse 4

פס'. ושור ואיל לשלמים כי היום ה' נראה אליכם. כבוד ה' שירדה אש מן השמים לעיניכם לאכול את העולה ואת השלמים:

Verse 5

פס'. ויקחו את אשר צוה משה. לא איחרו ולא עיכבו. קרב אל המזבח. מוטב שיבוא זכאי ויכפר על החייב.

Verse 6

פס'. ויאמר משה זה הדבר אשר צוה ה' לעשות. ברכת העם דכתיב ויצאו ויברכו את העם וגו'. ויאמר אל אהרן קח לך עגל. משלך. עגל בן שנה בכל מקום. זה היה חוץ משבעת ימי המלואים שהקריב משה שנאמר וישחט ויקח משה וכאן וישחט את עגל החטאת אשר לו ולא כדרך יום הכפורים שביוה"כ האמור בפרשת אחרי מות צריך וידוי וכאן לא היה מתודה:

Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10

פס'. ואת החלב ואת הכליות ואת היותרת מן הכבד. ללמדך שכליות ויותרת הכבד לא נקראו חלבים שנאמר ואת הכליות:

Verse 11



Verse 12



Verse 13

פס'. ואת העולה המציאו אליו. לשון הקרבה. לנתחיה ואת הראש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> כדרך ששנינו בתמיד לא היה שובר את הרגל אלא נוקבו מתוך ערקובו ותולה בו היה מפשיט ויורד עד שהוא מגיע לחזה הגיע לחזה חותך את הראש ונותנו למי שזוכה בו חתך את הכרעים ונתנן למי שזכה בהן מרק את ההפשט וכו' הראשון בראש וברגל הראש בימינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> (חרטומו) [חוטמו] כלפי זרועו וקרניו בין אצבעותיו ובית שחיטתו מלמעלן והפדר נתון עליה הרגל שבימין בשמאלו ובית עורה לחוץ וכו' ואת החלבים מן השור ומן האיל הזכורים בו. ומן האיל האליה. הפסיק הענין בא להוסיף האליה: פס'. וישימו [את] החלבים על החזות. חזר וקרא הכל חלבים לענין הקטרה אבל לענין אכילה שם חלב לבד ושם אליה וכליות ויותרת הכבד לבד ואינם בכלל חלב כענין שאמר למעלה ואת החלב ואת הכליות:

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

פס'. ואת החזות ואת שוק הימין הניף אהרן תנופה לפני ה'. באותה שעה זכה אהרן במתנות כהונה שהרי המלואים למשה היה למנה:

Verse 22

פס'. וישא אהרן את ידיו אל העם. באותה שעה זכה לנשיאות כפים לו ולבניו עד סוף כל הדורות. וירד מעשות החטאת והעולה והשלמים. משנפנה מקרבנו ירד לו מעל גבי המזבח בשמחה:

Verse 23

פס'. ויבא משה ואהרן אל פני אהל מועד ויצאו ויברכו את העם וגו'. מלמד שאחר שברכם אהרן לא נראתה שכינה והיה משה מצטער נכנסו שניהם ונתפללו שנא' ויבא משה ואהרן אל אהל מועד וגו' עליהם הכתוב אומר (קהלת ד) טובים השנים מן האחד. ואומר (תהלים קלג) הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד הוא שאמר למעלה זה הדבר אשר צוה ה' תעשו וירא אליכם כבוד ה'. ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח את העולה ואת החלבים וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם. כיון שראו אש חדשה שירדה משמי מרום ולהבה על גבי המזבח נפלו על פניהם ואמרו שירה על אותה השעה הוא אומר (שם לג) רננו צדיקים בה' לישרים נאוה תהלה. אש שירדה בימי משה לא פסקה עד שירדה בימי שלמה שנא' (דה"ב ז) וכל [בני] ישראל רואים ברדת האש:

Verse 24







Verse 1

פס'. ויקחו בני אהרן. שלא נטלו עצה מן אהרן. נדב ואביהוא איש מחתתו. שניהם בעצה אחת. ויתנו בהן אש וישימו עליה קטרת ויקריבו לפני ה' אש זרה אשר לא וגו'. שעשו שלא ברשות. אמרו אע"פ שאש יורד מן השמים מצוה להביא מן ההדיוט שנאמר ונתנו בני אהרן אש על המזבח אלא שהיה להם ליטול רשות. ד"א ויקחו שני בני אהרן ממשמע שנאמר נדב ואביהוא איני יודע שהם שני בני אהרן אלא מלמד שלא חלקו כבוד לאהרן נדב ואביהוא שלא נטלו עצה ממשה. ויקריבו לפני ה' אש זרה אשר לא צוה אותם. הכניסוה בלא עתה. ר' אליעזר אומר לא נתחייבו מיתה בני אהרן אלא על שהורו הלכה לפני משה רבן שכל המורה הלכה בפני רבו חייב מיתה. ד"א ויקחו שני בני אהרן נדב ואביהוא איש מחתתו. כיון שירד אהרן מעשות החטאת והעולה והשלמים ועדיין האש לא ירדה נכנסו משה ואהרן ובאו אל אהל מועד ללמדו על מעשה הקטרת כיון שראו שני בני אהרן שהקטרת עקר מיד לקחו איש מחתתו שנאמר אשר לא צוה אותם אבל למשה ואהרן צוה כיון שראה אהרן שמתו בניו על הקטרת היה מתפחד להקטיר קטרת בין המתים ובין החיים שנאמר (במדבר יז) ויאמר משה אל אהרן קח את המחתה וגו' מהרה אמר לו אהרן שני בני מתו על שהכניסו מן החוץ לפנים ואתה אומר אלי הוצא מן הקדש לחוץ אמר לו הולך מהרה ואל תהא מפליג על הדבר שכך נגזרה גזרה לבוא מעשה הקטרת לכפר על מעשה הקטרת. בקטרת נתעצבה ובקטרת תשמח מיד ויעש כן אהרן וגו':

Verse 2

פס'. ותצא אש מלפני ה'. מלמד שיצתה אש מבית קדש הקדשים ושרפה את נשמתן. אבא יוסי בן דוסאי אומר שני חוטין של אש יצאו מבית קדש הקדשים ונתחלקו לארבעה ונכנסו שנים בחוטמו של זה ושנים בחוטמו של זה ומתו. ותאכל אותם. אותם שרפה ולא בגדיהם שנאמר וישאום בכתנותם. בכותנותיהן נישאין שהיו להן כתנות שנא' (שמות כח) ולבני אהרן תעשה כתנות. ולא למישאל ולאלצפן בני עוזיאל למדנו שבכתנות של מתים. שהלוים לא היו להם כתנות. וימותו לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> כעין מיתה הנשמה נשרפת והגוף היה קיים. רבי אליעזר אומר וימותו לפני ה'. לא מתו בפנים ולא בחוץ מקום שהלוים מותרין ליכנס לשם שנאמר ויקרבו וישאום. א"כ מהו לפני ה' נגפם המלאך ודחם והוציאם לחוץ. רבי עקיבא אומר לפני ה' מתו והלוים גררום בחכות של ברזל והוציאם לחוץ. ואיסי בן עקיבא אומר לא מתו נדב ואביהוא אלא שלא ליתן פתחון פה לבאי העולם לאמר לא שרתה שכינה באהל מועד וכיון שנכנסו נדב ואביהוא לפני ולפנים באהל מועד אמר הקב"ה אם אני מאריך אפי עם אלו יהא כל אחד ואחד מישראל עושה כך מוטב ימותו נדב ואביהוא ואל יתמעט כבודי אפילו שעה אחת מיד אמר למלאך ונגפם. אם על הקרובים כך על הרחוקים על אחת כמה וכמה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> במסכת סנהדרין מפרש וכבר היו משה ואהרן מהלכין בדרך ונדב ואביהוא מהלכין אחריהן א"ל נדב לאביהוא מתי ימותו שני זקנים הללו ואני ואתה ננהיג הדור אמר להן הקב"ה הא נראה מי קובר את מי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> וכמה בנים היו לו לאהרן שהיו ראוין לישרף כנדב ואביהוא אלא שזכות אבותם עמדה להם. ר' ירמיה אומר בארבעה מקומות מזכיר מיתת בני אהרן ובכל מקום מזכיר סרחונם ללמדך שלא מתו אלא על הקריבה ועל הקרבה ועל שלא נכנסו בעצה ועל אש זרה שהקריבו. ר' אליעזר המודעי אומר בוא וראה כמה חביבין צדיקים לפני מי שאמר והיה העולם שכל מקום שמזכיר מיתתן מזכיר סרחונן להודיעך שלא היה בידם אלא זו בלבד. והרי דכתיב ק"ו אם בשעת הכעס חס הקב"ה עליהם קל וחומר בשעת רצון וכן הוא אומר (ישעיה מט) בעת רצון (פדיתיך) [עניתיך]:

Verse 3

פס'. ויאמר משה אל אהרן הוא אשר דבר ה' לאמר בקרבי אקדש. כיון שראה משה את אהרן עומד ותוהה אמר לו אוי לי שכך היא עבירה בידי וביד בני וכך הגיעתני נכנס משה אצלו והיה מפייסו בדברים. אמר לו אהרן אחי זה מסיני נאמר לי עתיד הקב"ה לקדש את הבית הזה ובאדם גדול אני מקדשו והייתי אומר בי או בך הבית הזה מתקדש ועכשיו נמצאו שני בניך גדולים ממני וממך שבהם הבית הזה נתקדש. כיון ששמע אהרן כך צדק עליו את הדין שנא' וידום אהרן. וכן הוא אומר (שמות כט) ונועדתי שמה לבני ישראל ונקדש בכבודי. כיון שידע אהרן שמתו בניו על קידוש שמו של הקב"ה מיד שתק. כמה גדולה שתיקה שהרי אהרן קבל שכר עליה וכן דוד אומר (תהלים לז) דום לה' והתחולל לו. שלמה אומר (קהלת ג) עת לחשות ועת לדבר:

Verse 4

פס'. ויקרא משה אל מישאל ואל אלצפן בני עוזיאל דוד אהרן. מה ת"ל דוד אהרן והלא כבר נאמר (שמות ו) ובני קהת עמרם ויצהר וחברון ועזיאל להקיש מעשה עוזיאל למעשה אהרן מה אהרן רודף שלום בישראל שנא' (במדבר כ) ויבבו את אהרן שלשים יום וגו' אפילו הנשים מה שלא נאמר במשה אף עוזיאל רודף שלום היה וכן אומר על אהרן (מלאכי ב) בשלום ובמישור הלך אתי שלא הרהר על דרכי המקום:
פס'. ויקרא משה אל מישאל ואל אלצפן בני עוזיאל דוד אהרן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> לפי [שאין] שהכהנים מטמאים למתים. ואמר להם ללוים להטמא. ויאמר אליהם קרבו. בשני טעמים מלמד ששני פעמים אמר להם לפי שהיו יראים ליקרב לכך עליו שני טעמים בקריאתו:

Verse 5

פס'. ויקרבו וישאום בכתנותם. מלמד שחס הקב"ה על הצדיקים במיתתן יותר מבחייהן שהרי לא נתבזו שישרפו בגדיהם ואם על מי שהכעיסוהו כך חס עליהן ק"ו על שאר הצדיקים שעושין רצונו:

Verse 6

פס'. ויאמר משה אל אהרן ולאלעזר ולאיתמר בניו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> רבי אומר בגדולה מתחילין מן הגדול ובקלקלה מתחילין מן הקטן. ראשיכם אל תפרעו אל תגדלו פרע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> או שמא תאמר אל תפרעו ראשיכם מן הכובע הריני דן. נאמר כאן פירוע ונאמר להלן (במדבר ו) גדל פרע שער ראשו מה להלן פירוע גידול שער אף כאן פירוע גידול שער. ובגדיכם לא תפרומו. אל תקרעו בגדיכם. ולא תמותו. ממשמע לאו אתה שומע הין. את השריפה אשר שרף ה'. מכאן אתה למד לשריפה בת כהן שזינתה שהיא שריפת נשמה וגוף קיים כדמפורש במסכת סנהדרין בפ' אלו הן הנשרפין:

Verse 7

פס'. ומפתח אהל מועד לא תצאו. יכול אפילו בלא שעת העבודה ת"ל ומן המקדש לא יצא ולא יחלל, אימתי מחלל ביציאתו בשעת העבודה הא אינו מדבר אלא בשעת העבודה. פן תמותו. כל מקום שנאמר השמר פן ואל אינו אלא לא תעשה. וממשמע לאו אתה שומע הן. כי שמן משחת ה' עליכם. מכאן לכל הכהנים המשוחים שהם בלא יצאו ולא יחללו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> מכאן אמרו כהן גדול שמת לו מת אינו יוצא עמהן וכו'. ויעשו כדבר משה. שקיימו עליהן מצות רבן שבח לו לתלמיד שמקיים מצות רבו וכן הוא אומר במצרים (שמות יב) וילכו ויעשו בני ישראל כאשר צוה ה' את משה ואת אהרן כן עשו. וכן הוא ביהושע (יהושע יא) כאשר צוה ה' את משה עבדו כן צוה משה את יהושע וכן עשה יהושע. וידבר ה' אל אהרן לאמר. לפרט אהרן בשם. שהיה הדבור אל אהרן:

Verse 8



Verse 9

פס'. יין ושכר אל תשת. כל שהוא. יכול מגתו ת"ל ושכר לא אמרתי אלא כדי לשכר וכמה הוא כדי לשכר רביעית בן מ' יום הראוי לנסך על גבי המזבח. א"כ למה נאמר יין יין מוזהרין עליו כל שהוא ומוזהרין עליו מגתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> רבותינו אמרו בסוף מסכת פסחים רביעית של תורה אצבעים על אצבעים ברום אצבעים וחצי אצבע וחומש אצבע והוא רביעית. הלוג ביצה ומחצה מנא לן ממקוה דכתיב (ויקרא טו) ורחץ במים את כל בשרו. מים שכל בשרו עולה בהם וכמה הם אמה על אמה ברום שלש אמות שהם ארבעים סאה. ידענו שכלי מחזיק מ' סאה הוא אמה על אמה ברום שלש אמות כקומת האדם. וכשתחלקהו למחצה יכיל עשרים סאין ויהיה הכל אמה על חצי אמה ואם עוד תחלקהו יכיל עשרים סאין ויהיה הכלי חצי אמה על חצי אמה. זה י' סאין הם ס' קבין ואם תטול מגבהו שתי אמות וישאר אמה ברום הכלי יכיל עשרים קבין שהן שלישית הששים קבין. ואם עוד תטול מרומו חצי אמה יכיל עשר קבין ותעמידהו חצי אמה על חצי אמה ברום חצי אמה יכיל עשר קבין שהם מ' לוגין. ואם כלי שאינו אלא רביעית שחצי אמה על חצי אמה שהוא טפח וחצי על טפח וחצי כי האמה ששה טפחים או יכיל רביעית הארבעים לוג שהן עשרה לוגין שהם ס' ביצים. ואם תקצרהו מרומו מחצי האמה להעמידו על רום טפח וחצי יכיל ה' לוגין שהם שלשים ביצים והטפח וחצי הם ששה אצבעות כי הטפח ד' אצבעות בגודל וכשתקח רביעית של ו' על ו' שהוא שלש אצבעות על שלש אצבעות יכיל בכלי ההוא רביעית שלשים ביצים שהם שבעה ביצים ומחצה וכשתקצר גם רומו ותעמידהו על שלש יכיל ד' ביצים פחות רביע ביצה ואם תפחות עוד מאורך הכלי שלישיתו שהוא אצבע יכיל שני ביצים ומחצה ביצה כי תפחות מהם ביצה ורביע. ואם תקח עוד מן הרוחב שהוא ג' אצבעות תוציא שלישיתו אצבע אחת ותעמידהו על אצבעים ברום שלש יחזיק הכלי ביצה ושני חלקי ביצה כי היו שני ביצים ומחצה תפחות חצי הביצה נשארו שני ביצים. ומן האחת הוציא שלישית הביצה נשארו ביצה ושני שלישי ביצה. ואם תוציא מרום ג' אצבעות העישור וגם הביצה ושני שלישי ביצה תוציא העישור נשארו אצבעים על אצבעים ברום אצבעים וחצי אצבע וחומש אצבע ובגודל. כיצד חלק ג' האצבעות לעשרה חלקים שהם שלשים חלקים עישורם ג' נשארו כ"ז חלקי אצבע ומן הכ"ז עשה מן העשרים שלש אצבעות ומן השני אצבע ומן הב' חומש אצבע לפי שכ"ז חלקים נשארו הרי אצבעים על אצבעים ברום אצבעים וחצי אצבע וחומש אצבע וגם כן תעשה מן הביצה ושני שלישי ביצה. כיצד עשה הביצה שלשים חלקים ושני שלישי ביצה כ' חלקים הרי נ' חלקים טול מהם העישור ה' חלקים נשארו מ"ה חלקים השלשים חלקים הם ביצה והט"ו חלקים הם חצי אצבע ומחצה הרי ביצה ומחצה ומחזיקם הכלי שהוא אצבעים על אצבעים ברום אצבעים וחצי אצבע וחומש אצבע וזו היא רביעית של תורה לענין קידוש והבדלה ולנזיר ולכהן גדול קוצרו של דבר אמה על אמה ברום מ"ג סאה. חצי אמה על חצי אמה ברום חצי אמה עשרת קבין. מ' לוג ו' אצבעות על ו' אצבעות ברום ו' אצבעות שלשים ביצים ג' על ג' ברום ז' ביצים פחות רביע טול שלישתן עם אצבע נשארו שנים וחצי וטול שלישתן נשארו ביצה ושני שלישי והם אצבעים על אצבעים ברום ג' והם ביצה ושני שלישי ביצה חשוב לביצה שלשים חלקים ועשרים לשני שלישי הרי ג' קח עישורם נותרו ביצה ומחצה ומן ג' אצבעות שלשים חלקים טול עישורם ג' נשארו ב' על ב' ברום ב' וחצי חומש. בוא וראה כמה גדולים דברי חכמים לשער רביעית מן מ' סאין: (נחזור לענין הפרשה) וידבר ה' אל אהרן. יצאת מצוה זו על אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> לפי שאין אתה יכול להוציא את אהרן מן הדבור הזה. לאמר. להזהיר לדורות. יין ושכר אל תשת. רבי יהודה אומר אל תשת אין לי אלא יין מנין לרבות כל המשכרין כגון שכר ודבש וחלב ת"ל ושכר אלא שעל היין במיתה ועל המשכרין באזהרה. אל תשת. אל תשתוהו כדרך שכרותו הא אם הפסיק בו או שנתן לתוכו מים כל שהן פטור דברי ר' אליעזר. אתה ובניך. מה אתה כשר אף בניך כשרין. יצאו חללים ובעלי מומין שאין ראוין לעבודה. בבואכם אל אהל מועד. בשעת העבודה. אהל מועד אין לי אלא אהל מועד ומנין לרבות שילה ובית עולמים ת"ל חקת עולם. ולא תמותו. ממשמע לאו אתה שומע הן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> רבי אומר. אומר אני שהכהנים אסורין לשתות יין לעולם מהרה יבנה בית המקדש ובעינן כהן הראוי לעבודה וליכא. וכי תימא ניים פורתא ועייל כ"ש שהשינה משכרתו אבל מה אעשה שתקנתו קלקלתו כלומר קלקלתו שחרב הבית תקנתו לשתות יין. חקת עולם לדורותיכם. חקת עולם לרבות היציקות והבלילות התנופות ההגשות הקמיצות וההקטרות המליקות והקבלות ההזאות שלא יהו בשתויי יין. למה נאמר שתויי יין סמוך למיתת שני בני אהרן. יש אומרים להקיש מיתה למיתה. ויש אומרים שתויי יין היו לכך נסמכה:

Verse 10

פס'. ולהבדיל בין הקדש ובין החול. מכאן אמרו שתה רביעית אל יורה שנאמר ולהורות את בני ישראל. להורות. אלו ההוריות. החקים. אלו המדרשות. אשר דבר ה' אליהם. אלו ההלכות. ביד משה. זה המקרא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ומנין שאף התרגום ת"ל ולהורות מלמד שנתנו כולם לו למשה בסיני:

Verse 11



Verse 12

פס'. וידבר משה אל אלעזר ואל איתמר בניו הנותרים. בניו שקולים עמו בכבוד ושקולים עמו בדמימה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> הנותרים. שקולים עמו בכבוד ואין האחרונים שקולים עמו בכבוד. קחו את המנחה. זו מנחת יום השמיני. מאשי ה'. אין להם אלא לאחר מתנות האשים. ואכלוה מצות אצל המזבח. לא בהיכל. כי קדש קדשים היא. לרבות כל הקדשים:

Verse 13

פס'. ואכלתם אותה במקום קדוש. לרבות את הלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש. כי חקך וחק בניך הוא. לזכרים ולא לנקבות. מאשי ה'. לאחר מתנות האשים. כי כן צויתי. לומר בשעת אנינה. כאשר צויתי. לומר לכם בשעת מעשה. צוה ה'. ולא מאלי אני אומר לכם:

Verse 14

פס'. ואת חזה התנופה. לרבות תנופת הסל. ואת שוק התרומה. לרבות תרומת תודה. תאכלו במקום טהור. מלמד שהן נאכלין בכל ירושלים. אתה ובניך. בחלק ובנותיך במתנות. נתנו מזבחי שלמי בני ישראל. לרבות זבחי שלמי צבור שהיו שם באותו היום שנאמר ושור ואיל לשלמים וגו':

Verse 15

פס'. שוק התרומה וחזה התנופה על אשה החלבים יביאו להניף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> מלמד שהחלבים (למשה) [למטה]:

Verse 16

פס'. ואת שעיר החטאת דרש דרש משה. מלמד ששלשה שעירים היו. שעיר נחשון. ושעיר חטאת יום שמיני. ושעיר ראש חדש. והנה שורף. האחד נשרף ולא שלשתן. דרש דרש. שתי דרישות דרש. אמר להם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> מפני מה לא נשרף זה ומפני (לא) נאכלו אלו ואיזה מהם נשרף שעיר ראש חדש שנאמר ואותה נתן לכם לשאת את עון העדה. וכן הוא אומר (במדבר כח) ושעיר חטאת אחד לכפר עליכם. ויקצוף על אלעזר ועל איתמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> מלמד שאף אהרן היה עמהם בקצפון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> הנותרים. להוציא את פינחס. לאמר. השיבני על דברי:

Verse 17

פס'. מדוע לא אכלתם את החטאת במקום הקדש. אמר להם והלא לא יצאת חוץ לקלעים אלא במקום הקדש היתה. כי קדש קדשים היא. למדנו לכל הקדשים שיצאו לחוץ פסולין. ואותה נתן לכם לשאת את עון העדה. מלמד שהכהנים אוכלין וישראל מתכפרין שנאמר לכפר עליהם לפני ה':

Verse 18

פס'. הן לא הובא את דמה אל הקדש פנימה. מלמד שכל חטאת שנכנס דמה לפנים פסולה באכילה. את דמה. עד שיכנס כל דמה. פנימה. זו לפני ולפנים. ומנין לרבות אפילו ההיכל ת"ל אל הקדש. אכל תאכלו אותה בקדש. כל שנטמאת בפנים שריפתה בפנים. בחוץ שריפתה בחוץ:

Verse 19

פס'. וידבר אהרן אל משה. אין דבור בכל מקום אלא לשון עז שנאמר (במדבר כא) וידבר העם באלהים ובמשה. הן היום הקריבו את חטאתם ואת עולתם לפני ה' וגו'. שיכול אין לאסור באנינה אלא הבנים בלבד מנין לרבות כל האמור בפרשת כהנים ומוסיף עליהם אחיו ואחותו מאמו ואחותו הנשואה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> לכך נאמר כאלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> אותי הכהן אסור באנינה (בשיר) אין הלוים אסורים באנינה בשיר. אמר לו אהרן הן היום הקריבו את חטאתם ואת עולתם לפני ה' ותקראנה אותי כאלה אפי' קברתי את אלה עם אלה לא הייתי מבזה קדשי המקום. ואכלתי חטאת היום. ביום אני אסור ומותר בלילה. וכן היה רבי אומר אין אונן אסור לאכול קדשים אלא מדברי סופרים תדע שהרי אמרו אונן טובל ואוכל פסחו לערב:

Verse 20

פס'. וישמע משה וייטב בעיניו. הורה מיד שאונן אסור בקדשים, אמר ר' יהודה חנניה בן יהודה היה דורש כל ימיו קשה היא הקפדה שגורמת לטעות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ומי גורם לקפידות אלא שטעה:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר אליהם. דברו אל בני ישראל. הרי משה במשמע. לאמר אליהם. לבנים. זאת החיה. מלמד שהיה משה רבינו מראה להם לישראל זאת תאכלו וזאת לא תאכלו. לפי שנאמר לבני נח (בראשית ט) כירק עשב נתתי לכם את כל יכול הכל בכלל היתר ת"ל זאת הבהמה אשר תאכלו שור שה כשבים איל וצבי ויחמור ואקו ודישון ותאו וזמר:

Verse 2

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> זאת החיה. מלמד שהחיה בכלל בהמה וכן בהמה בכלל חיה שנא' זאת החיה אשר תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> מכל הבהמה. הוציא את שבים:

Verse 3

פס'. כל מפרסת פרסה ושוסעת שסע וגו'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> לרבות את השליל. מפרסת פרסה. זו סדיקי. פרסה. לשון תקל ופרסין. פריסת מלכותך. שהפרסה נסדקת לשנים. ושוסעת שסע. כענין (שופטים יד) וישסעהו כשסע הגדי. פרסות. אלו טלפים שאחורי הרגל שהן נשסעות זו מזו לפיכך קורא אותו בלשון שסע. אבל שלפני הרגל נפרדות ואינן נשסעות. מעלת גרה בבהמה. זה ראש הגרון שעולה בשעה שמעלת המזון ממעיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ואם נשחטה במדבר ולא הספיק לראות בה אם מעלת גרה היא ואם לאו ופרסותיה סדוקות וגם שסועות שסע רואין כל שאין לה שנים למעלה בידוע שהיא מעלת גרה ואם יש לה שנים למעלה בפנים בידוע שהיא טמאה שהרי אינה מעלת גרה. כל. לרבות טמא הבא מן הטהור שהוא טהור אע"פ שאין מפריס פרסה ולא מעלת גרה. בבהמה. לרבות השליל שבמעיה שהוא ירך אמו ואין בו משום אותו ואת בנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> שהרי (אינה) אשה מעוברת המחוייבת מיתה אין ממתינין לה עד שתלד אלא מתה כשהיא מעוברת שנא' (ויקרא כ) מות יומת הנואף והנואפת. ואי משום וכי ימות מן הבהמה אשר היא לכם לאכלה. שחיטת אמו מטהרתו שאין קרויה בהמה אלא כשהיא לעצמה אבל כשהיא במעי אמה היא כאבר אחד מן האברים של בהמה שחיות האבר תלוי באם וכן לענין מעשר יצאת מעוברת בעשירי העובר קדש עם אמו שנאמר (שם כז) כל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדש לה'. וכן לענין תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה בכל מקום העובר ירך אמו. וכן לענין קרבנות שלמים ושעירת נקבה לא הפליגה תורה בין מעוברת לשאינה מעוברת לשם עונש. ואיסור והקדש כולן דין אחד להן:

Verse 4

פס'. את זה תאכלו. לא הוצרכו לפרט את אלו אלא מפני שיש להן סימני טהרה. את הגמל כי מעלה גרה הוא. כלומר אע"פ שמעלה גרה הוא הואיל ואינו מפריס טמא הוא. למדנו מפריס פרסה הוא חילוק הפרסה עד למטה שהרי הגמל למעלה חלוק ולא למטה ואסור. שפן מין חיה הוא וטלפו כשל חתול וכן הארנבת טלפיה דומות לחתול. טמאה היא. הוציאה הכתוב בלשון נקבה. יש אומרים לפי שיש בה מין אנדרוגינוס ויש אומרים שדמיה מצויין לה כעין הנשים:

Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. ואת החזיר. שמחזר כל גופו ואינו מחזר צוארו. כי מפריס פרסה הוא. ושסע שסע פרסה. הם חילוק הטלפים מלפנים ומלאחור. והוא גרה לא יגר. כלומר לא יקבץ מאכלו להעלותו אל פיו מלשון (חבקוק א) יגורהו בחרמו ויאספהו במכמרתו. דבר אחר והוא גרה לא יגר. כלומר לא יקבץ מאכלו אע"פ שהוא הולך ועובר באשפה וחוזר ויושב ומראה טלפיו כלומר ראו שיש בי סימני טהרה. אמר והוא גרה לא יגר ואין מועילו לטהרו. טמא הוא לכם. להביא כל שאר בהמות טמאות הסוס והפרד והחמור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> למדנו לשאר בהמות מקל וחומר. טמא הוא לכם. לרבות טהור הנולד מן הטמא הואיל ויצא מן הטמא טמא והיוצא מן הטהור טהור. לכם. אתכם הבדלתי מן הכנענים. לקדשכם. לכם נתתי חוקים ומצות ולא לכל גוי:

Verse 8

פס'. מבשרם לא תאכלו. ולא העצמות ולא הגידים ולא הטלפים שלהם. ובנבלתם לא תגעו. יכול יהו ישראל חייבין מלקות על מגע נבילות משום שנא' ובנבלתם לא תגעו ת"ל (ויקרא כא) אמור אל הכהנים בני אהרן ואמרת אליהם לנפש לא יטמא בעמיו. ומה אם טומאת המת אין ישראל מוזהרין עליה אלא הכהנים. נבלה לא כ"ש. אלא מה ת"ל ובנבלתם לא תגעו ברגל. מכאן אמרו צריך אדם לטהר את עצמו ברגל. טמאים הם לכם. מה ת"ל מלמד שמצטרפין זה עם זה לכזית ואפילו צירן ורוטבן והקיפה שלהם. לבם. שלכם יהו מלמד שמותרין בהנאה שהרי אדם משתכר בבהמה טמאה כדרך שמשתכר בבהמה טהורה. אך את זה לא תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> אך חלק יש לך מעלה גרה ומפריס שאין אתה אוכל:
ואלו הן הטריפות ששנינו במסכת חולין. נקובת הושט. ופסוקת הגרגרת ברובה. ניקב קרום של מוח. ניקב הלב לבית חללו. נפסק חוט השדרה. נטלה הכבד ולא נשתייר ממנה כלום. הריאה שניקבה או שחסרה ר' שמעון אומר עד שתינקב לבית הסימפונות. ניקבה הקיבה. ניקבו הדקין. רבי יוסי בר' יהודה אומר אף ניקבה המרה פסולה. הכרס הפנימי שניקב או שנקרע רוב החיצונה. רבי יהודה אומר בגדולה טפח בקטנה ברובה. המסס ובית הכוסות שניקבו לחוץ. נפלה מן הגג ונשברו רוב צלעותיה. ודרוסת הזאב. דרוסת הנץ בעוף הדק. ודרוסת הגס בעוף הגס (יכול אפילו) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> נפחתה הגולגולת ולא ניקב קרום של מוח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> ולא ניקב הלב לבית חללו. נשברה השדרה ולא נפסק החוט שלה. ניטלה הכבד ונשתייר ממנה כזית. המסס ובית הכוסות שניקבו זה לתוך זה. ניטל הטחול. ניטלו הכליות. ניטל לחי התחתון. ניטלה האם שלה. חרותה בידי שמים כשרה. בידי הבריות טרפה. נבלה וטרפה, מה נבלה שאינה בת חיים אף טרפה שאינה בת חיים יצאת זו שהיא בת חיים. זה הכלל כל שכמוה חיה כשרה. אין כמוה חיה טרפה. הגלודה שלא נשתייר עליה בסלע עור טרפה. נקובת הושט במשהו בין בצפורן בין במחט בין בקוץ טרפה. אמר רבא שתי עורות יש לו לושט החיצון אדום והפנימי לבן ניקב זה בלא זה כשר והלכה זו בקרקבן של עוף לפי שהוא מונח ואינו נמתח אבל בושט הכרס שבצואר הואיל ונמתח חיישינן שמא יתחברו שני הנקבים ויהיה הנקב מפולש וטרפה. ופסוקת הגרגרת על רוב חללה של קנה. נסדקה הקנה אם נשתייר משהו למעלה ומשהו למטה כשרה. וחוט השדרה עד בין הפרשות והוא דומה לחרות של דקל לפי שבא מן המוח של ראש ויורד עד האליה ומתפרש לשלש. אחת לירך זו ואחת לירך זו ואחת לעצם האליה. ואם נשתייר מן הכבד כזית במקום המרה וכזית במקום שהיא חיה. וזהו מקום שהכבד תלוי כשרה. נקבה המרה טרפה. ניטלה המרה קורע במקומה וטועמה אם יש בו טעם מרה כשרה ואם לאו טרפה. מעשה היה ונמצאת המרה בלועה בתוכה והכשירוה. ניטלה המרה אם יש שם התלי בידוע שמרה בלועה בכבד וכשרה. אבל אין התלי שם הרי היא (מתירא) [חסירה] וטרפה. נמצאו שתי מרות או שתי מסוסות אם שופכות אחת לאחת כשרה ואם לאו שתים הן והוי יתיר וכל יתיר כנטול דמי, וכן מחט קטנה בידוע שנקבה וטרפה אבל מחט גדולה ואין הנקב נראה שמא לא ניקבה וכשרה. ומעשה במחט שנמצא בעובי הכבד וטריף מר בר רב אדי והכשיר רבינא והלכה כרבינא. הכבד שיבש טרפה. התליע הכבד כשרה. ריאה שנקלפה כתמרה אדומה אם אין הרוח יוצא הימנה כשרה. ריאה שנפרכת בצפורן טרפה. ריאה שיש בה גוונים הרבה אדומות ירקות כשרות. בהלכות שחיטה תמצא בגוונים יותר מזה. ריאה שיש בה שתי בועות שסמוכות זו לזו טרפה. ואם אחת נראית כשתים נוקב האחת בקוץ אם שופכת האחת לחברתה כשרה. ואם לאו הרי הן שתים. אחת מהן היא נקובת מכה וחברתה סותמת טרפה. שתי אונות של ריאה אם נסרכות כסדר כשרה ואם לאו טרפה. חמשה אונין לריאה ג' מימין וב' משמאל כשרה. ואם חסרו או יתרו ואין נספרת עם האחרות טרפה. מחזיר את הריאה כלפי הבודק אם ג' מימין וב' משמאל כשרה. אוזן הריאה שיבשה ואין הרוח נכנס בה טרפה. ריאה שדומה לכבד כשרה לבשר טרפה. אטום בריאה שאין הרוח נכנס בו קורעין באותו מקום כמעט ומניחין שם תבן או רוק אם מבצבץ כשרה. ריאה שיש לה קול הברה בשעה שנופחין אותה בקיץ מניחין אותה בספל מים קרים ובחורף במים חמין ונופחין בה אם המים בורחין אילך ואילך בידוע שניקבה וטרפה ואם לאו לא ניקב קרום העליון אלא התחתון והרוח מסובב בין הסימפונות וכשרה. ריאה שנשפכה כקיתון מביאין לה כלי קוניא ושופכין אותה לתוכו אם יש בה מאותם הגידים שהם סימפונות שלה בידוע שנתחתכו ונפסקו וטרפה ואם אין בה כלום כשרה. ריאה שנסרכה בדופן מפרידין בסכין דק אם אין מבצבצת הריאה ואין יוצא הרוק הימנה כשרה. ואם לאו טרפה. והני מילי באונין אבל באומות טרפה. בהמה שנפלה מן הגג ואין ידוע אם דחפתה חברתה או היא נפלה מאליה חוששין שמא תנקב הריאה. תרנגולת טרפה ביצתה אסורה. עוף שנשברו כרעיו למטה מן צומת הגידין כשרה. למעלה מן צומת הגידין טרפה. מקום צומת הגידין בארכובה מקום שהגידים צומתים ובעוף כיון שאתה מנפץ צומת הגידין הם ט"ז חוטין אם נפסק אחד מהם טרפה. בהמה שנשבר בה עצם ויצא לחוץ אם העור והבשר חופה את רובו כשרה ואם לאו פסולה. כל בהמה וחיה שיש בו ספק לישוך נחש תעשה בשפוד אם מתנפלת בידוע שמארס הוא ואסור. השוחט אמה ובתה ביום א' במזיד היו מלקין אותו על השני והבשר מותר לערב. ואותו ואת בנו אינו נוהג בעופות. והשוחט ונתנבלה בידו מותר לשחוט בנה אחריה מפני שאינה שחיטה: (נשוב לענינינו)

Verse 9

פס'. את זה תאכלו. ממשמע שנאמר אכול את שיש לו. ידענו אל תאכל את שאין לו. ולמה נישנו ליתן עליהן עשה ולא תעשה. מכל אשר במים. לרבות בורות שיחין ומערות. כל אשר לו סנפיר וקשקשת. סנפיר אלו כנפים ששוחין בה במים. קשקשת אלו הקליפין. וכן הוא אומר (ש"א יז) ושריון קשקשים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> פחות משנים שנא' קשקשת (בימים) [במים] כלל. בימים ובנחלים פרט. בימים זה ים הגדול שנאמר (בראשית א) ולמקוה המים קרא ימים. נחלים אלו נהרות אין לי אלא ימים ונחלים שהם בימות הגשמים ובימות החמה. ומנין לרבות כל מים ת"ל (בימים) [במים]. אותם תאכלו. לרבות טהור במעי טמא מה שאין כן בבהמה שהבהמה הנולד מן הטמא טמא ומן הטהור טהור. אבל בדגים היוצא מן הטמא והוא טהור טהור לפי שאין גידוליו בו:

Verse 10

פס'. וכל אשר אין לו סנפיר. אע"פ שעתיד לגדל לאחר זמן הואיל ועכשיו אין לו אסורין. אבל היו לו והוא משירן בשעה שעולה מן המים מותרין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> כגון אקונס ואתונס וכולן מבוארין במסכת ע"א ובשחיטת חולין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> וסימן אחר עוד בדגים כל שאין זנבו*) שוה אלא צד א' ארוך וצד א' קצר אסור עד שיהא שוה בשוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> וכסימני ביצים כך סימני קרבי דגים כל (שבודדת ועגולגלת) [שכודרת ועגולות] ראשה אחד כד וראשה אחד חד טהורה. שני ראשיה חדין שני ראשיה כדין טמאה. חלבון מבחוץ וחלמון מבפנים משכחת לה טהורה ומשכחת לה טמאה. חלמון וחלבון מעורבין זה בזה בידוע שהיא ביצת השרץ. מכל נפש החיה. או חית הים. נפש. לרבות דגים קטנים שבכדים ושבחביות:

Verse 11

פס'. ושקץ יהיו לכם. לאסור את צירן ואת רוטבן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ואת הקופה*) שלהם. לכם. ללמד שמותרין בהנאה למכרם לעובד כוכבים. ושקץ יהיו לכם. לאסור את עירוביהן. כמה יהא בו ויהא אסור שיערו חכמים בברייתא קרוב למאתים דתניא כל גרב שהוא מחזיק מאתים ובו דג טמא צירו אסור. רבי יהודה אומר רביעית בסאתים אע"פ שכל האיסורין שבתורה בששים ציר דג טמא אחד מרביעית הלוג בסאתים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> שהם בסאתים ק' וצ' ושנים רביעית למדנו שאיסור ציר דג טמא קרוב למאתים אחד בקצ"ב. מבשרם. ולא העצמות ולא הסנפירין שלהן. ואת נבלתם תשקצו. להביא את היבחושין שסיננן שאסורין:

Verse 12

פס'. כל אשר לו סנפיר וקשקשת במים. מה בא ללמדנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שאם אין [לו] כלל הוא אסור, אבל יש לו במים ואין לו בשעה שעולה מן המים מפני שהוא משירן מותר:

Verse 13

פס'. ואת אלה תשקצו מן העוף. הסמיך שקץ דגים לשקץ העוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> לפי שבבראשית הקדים דגים לעופות וכאן הסמיך עופות לדגים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ואת אלה. לפי שהיו הטהורין מרובין על הטמאין בא הכתוב להודיע על הטמאים שהן עשרים כאן לפי שבמשנה תורה הוחלפו מהם והוספו. תשקצו. לאסור צירן ורוטבן והקופה ואת ביציהן ואת עורותיהן ואת עירוביהן. מן העוף. להוציא החרטום והצפרנים והכנפים והנוצה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> לא יאכלו. לחייב המאכיל כאוכל. שקץ הם. באכילה אסורין ובהנאה מותרין. את הנשר, מה נשר דורס ואוכל אף כל כיוצא בו. איה. היא דיה האמורה במשנה תורה. הראה. היא הראה שרואה ביותר. ואת כל עורב למינו. להביא עורב העמקי ועורב הבא בראש יונים והזרזיר והסנונית:

Verse 14



Verse 15



Verse 16

פס'. ואת בת היענה. בת זו ביצת היענה. יצאת זו ללמד על כל הביצים של עופות הטמאים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> יענה. הם היענים אשר במדבר שאינה חוזרת על בניה לעולם. וכן אמר ירמיהו (איכה ד) בת עמי לאכזר כיענים במדבר. ואומר (מיכה א) ואבל כבנות יענה. אבל התנים אע"פ שהן מניחין ילדיהם עוד חוזרים ומניקים. שנאמר (איכה ד) גם תנים חלצו שד הניקו גוריהן. ואומר (מיכה א) מספד כתנים. שמצערין בניהם. ואת הנץ למינהו. למינהו ד' פעמים כנגד סימני טהרה לא אצבע יתירה ולא זפק וקרקבנו נקלף ואינו דורס ואוכל כיוצא בהם מותר. את הכוס ואת השלך. זה השחר השולה את הדגים מן הים. ואת החסידה. הוא העוף הלבן הבא קרוב לחג המצות וכה"א (ירמיה ח) גם חסידה בשמים ידעה מועדיה. ותור וסיס ועגור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> (ידעו) [שמרו] את עת בואנה. ואומר (תהלים קד) חסידה ברושים ביתה. ואע"פ שיש לה סימני טהרה שקרקבנה נקלף לפיכך נזכרו אלו העופות. מלמד שיש מהם שיש להן סימני טהרה והן אסורין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> כגון הגמל והשפן והארנבת והחזיר. ועוף טהור נאכל במסורת דור אחר דור כגון האווז <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> ואווז בר ותרנגולת:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

פס'. כל שרץ העוף ההולך על ארבע. כגון הצרעין והזבובין והדבורין והיתושין. אך את זה תאכלו מכל שרץ העוף ההולך על ארבע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> יכול הכל יהא אסור ת"ל את זה תאכלו מכל שרץ העוף. יכול הכל יהא מותר ת"ל ארבה וסלעם וחרגל וחגב. אשר לא כרעים. לא כתיב לו קרי ללמדך שאפילו אין לו עכשיו ועתיד לגדל לאחר זמן כשר. כרעים ממעל לרגליו, שכנפיו וקרסוליו חופין את רובו ע"י הדחק כשר.

Verse 21



Verse 22

פס'. את אלה מהם תאכלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> את הארבה למינו. למינהו רבה ה"א כיצד הוי למד מן המפורש מה ארבה מפורש שיש לו ארבע רגלים וארבע כנפים וקרסולין וכנפיו חופות את רובו. וכל שרץ העוף אשר לו ארבע רגלים שקץ הוא לכם. אם יש לו חמש טהור. שקץ הוא. פרט לעירובו מכאן אמרו חגבים טהורים לא פסלו את צירן. זה חומר בדגים מבחגבים שדגים טמאים צירן אסור ובחגבים צירן מותר. וכן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> תנינן העיד רבי (יצחק) [צדוק] על ציר חגבים טמאים שהוא (אסור) [טהור]:

Verse 23



Verse 24

פס'. ולאלה תטמאו. במה שעתיד לומר ולא במה שאמר למעלה דגים ועופות וחגבים אלא במה שעתיד לומר לכל הבהמה. כל הנוגע בנבלתם יטמא עד הערב. אינו טעון כיבוס בגדים וכל הנושא טעון כיבוס בגדים. ומה בין טומאת בהמה טמאה לטומאת נבלת בהמה טהורה אלא שטומאת נבלת בהמה טמאה טעון קרבן בביאת המקדש כמו שנאמר בפרשת ויקרא או נפש אשר תגע בכל דבר טמא או בנבלת חיה טמאה וגו':

Verse 25



Verse 26

פס'. לכל הבהמה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> להביא את השליל. אשר היא מפרסת פרסה ושסע איננה שוסעת. הט אזנך ושמע איזו היא בהמה זו שהיא מפרסת ואיננה שוסעת אם בגמל הא כתיב ופרסה איננו מפריס ואם בשפן הא כתיב ופרסה לא יפריס. ואם בארנבת הא כתיב ופרסה לא הפריסה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> ואם בחזיר הא כתיב בו מפריס פרסה הוא ושוסע שסע פרסה אלא לא בא הכתוב ללמדך אלא כלל לכל הבהמה שיש בה אחד מסימני טהרה הואיל ואין בה שלשת סימני טהרה הרי נבלתה מטמאה להיות טעון כיבוס בגדים. ואבר מן החי ממנה מטמאה ולענין האמור בתורת כהנים בענין ולאלה תטמאו. והלא החזיר מפריס פרסה ושוסע שסע יכול לא תטמא בנבלתו או אבר מן החי ממנו ת"ל וגרה איננה מעלה טמאים הם לכם לרבות הציר היוצא ממנו. ד"א טמאים הם מלמד שהן מצטרפין זה עם זה. הנוגע בהם יטמא. להביא בהמה טמאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> שלא תהא [שחיטתה] מטהרתה:

Verse 27

פס'. וכל הולך על כפיו. מוסיף על ענין ראשון שתהא נבלתם מטמא במגע וטעונין כיבוס בגדים במשאן. הולך על כפיו. זה הקוף והדוב והכלב והחתול. בכל החיה. להביא את הפיל. כל הנוגע בנבלתם יטמא עד הערב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> נאמר למעלן ונאמר למטן אלא שהעליונים באבר מן החי והתחתונים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> באבר מן המת. מה אבר מן המת שאין לה חליפין אף אבר מן החי שאין לה חליפין:

Verse 28

פס'. והנושא את נבלתם יכבס בגדיו. מלמד שהנושא מטמא בגדים. טמאים המה לכם. הם מיטמאין ואין מטמאין לא אוכלין ולא משקין ולא כלים במשא והנושא ולא הנישא לכך נאמר המה מטמאין ולא אחרים:

Verse 29

פס'. וזה לכם הטמא. תנן התם במסכת טהרות אבות הטומאות השרץ ושכבת זרע וכו' ותנן במסכת שבת שמונה שרצים האמורים בתורה הצדן והחובל בהן חייב לפי שיש להן עורות וכשהוא חובל בהן בשבת חייב שהוא צובע את העור. והחולד והעכבר הזכירם בפרט לפי שאלה מטמאין אדם וכלים. וזה לרבות שיטמא דמו כבשרו. החולד והעכבר. מה חולד שהוא בארץ אף עכבר שהוא בארץ יצא עכבר שבים שנא' על הארץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> ומנין אפילו ירד לים שהוא טמא שנא' השרץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> (כשרץ) [בשרץ] להביא עכבר שחציו בשר וחציו אדמה. הנוגע בבשר טמא והנוגע באדמה טהור. צב. זה השרץ שהוא מכוסה כגון גביע. למינהו. להביא סלמנדרא הגדלה באש יש בריות הגדלות במים עלו ליבשה מיד מתים. והגדלות ביבשה עלו לים מתים והגדלות באש עלו מן האש מיד מתים. והגדלות באויר נכנסו לאש מיד מתים. עליהם אמר רבי עקיבא יפה אמר דוד מלך ישראל (תהלים קד) מה רבו מעשיך ה' כלם בחכמה עשית:

Verse 30



Verse 31

פס'. אלה הטמאים לכם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> לרבות עורותיהן. ד"א הטמאים לרבות ביצת השרץ. יכול אע"פ שלא ריקמה ת"ל בכל השרץ מה שרץ משריקם אף ביצה משתרקם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> כל הנוגע בהם את שאפשר ליגע טמא עד שתנקב עד כשעורה שכן אפשר לו ליגע כשעורה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> כל הנוגע בהם. לרבות את ידות הכלים:

Verse 32

פס'. וכל אשר יפול עליו מהם במותם. ולא בחייהם. במותם. כשהם לחים יכול בכולם ת"ל מהם. אי מהם יכול במקצתן ת"ל בהם הא כיצד עד שיגע במקצתו שהוא ככולו. שיערו חכמים בכעדשה שכן החומט תחלת בריתו בכעדשה. מכל כלי עץ. יכול הסולם וכל הדומין לו ת"ל מכל כלי עץ לא כלי עץ אלא דומיא דשק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> מה שק מיוחד שהוא משמש האדם ואת משמשי האדם לפיכך אני מרבה את השלחן ואת הדלופקי שהן משמשין אדם ואת משמשי האדם יצא סולם וכל פשוטי כלי עץ שהן משמשין אדם ולא את משמשי האדם. כלי עץ. יכול אף השידה והתיבה והמגדל ת"ל שק מה שק מטלטל מלא וריקם אף כל כלי עץ מטלטל מלא וריקם. או בגד. כל מקום שנאמר בגד בתורה סתם אינו אלא צמר ופשתים. שנאמר (ויקרה יג) בבגד צמר או בבגד פשתים. או עור. יכול אפילו עורות שבים. טימא בנגעים וטימא בשרצים. מה בנגעים פרט עורות שבים אף שקצים פרט עורות שבים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> והתם מנא לן דכתיב (שם) בכל מלאכת עור. יצאו עורות שבים. או שק. מה שק טוי ואריג אף כל טוי ואריג. יצאו משיחות וחבלים. כל כלי. להביא הקלע והקמיע והתפלה. אשר יעשה מלאכה בהם. להביא חפוי הכלים. במים יובא. כולו כאחת ואעפ"כ וטמא עד הערב. הא כיצד טהור הוא לחולין מבעוד יום ולתרומה עד שתחשך:

Verse 33

פס'. וכל כלי חרש. לרבות כלי נתר. אשר יפול מהם. פרט לתרנגול שבלע שרץ ונפל התרנגול לתנור שהוא טהור ואם מת התרנגול טמא התנור. אל תוכו. את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור פרט לכסא ולספסל. אל תוכו. מתוכו הוא מטמא ואין מטמא מאחוריו. אל תוכו. ולא לתוך תוכו כגון החבית שבתנור ופיה למעלה השרץ בחבית האוכלין שבתנור טהורין. ואותו תשברו. למדנו לכלי חרש שאין לו טהרה במקוה:

Verse 34

פס'. מכל האוכל אשר יאכל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> למדנו לאוכלי בהמה שאין מטמאין באויר כלי חרש שנאמר אשר יאכל. ד"א אשר יאכל פרט לאכל סרוח. ד"א אשר יאכל מלמד שאין אוכלין מיטמאין פחות מכביצה שכן אין אכילה פחותה מכביצה. אשר יבוא עליו מים יטמא. יכול אין לי אלא מים ומנין לרבות אף הטל והיין והשמן והדם והדבש והחלב ת"ל וכל משקה. יכול שאני מרבה אף מי תותים ושאר מי פירות ת"ל מים. מה מים שאין להם שם לווי יצאו מי פירות שיש להם שם לווי. אשר ישתה בכל כלי יטמא. מלמד שאין המים מכשירין ליטמא אלא אם היו בכלים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> יצאו בבורות שיחין ומערות. ואם נתקבלו בכלי הרי הן מכשירין לטומאת עצמן. אשר ישתה. פרט למשקה סרוח. ד"א אשר ישתה להביא שחישב עליהן לשתיה שהן מכשירין. בכל כלי יטמא. מלמד שהמשקין מטמאין את הכלי דברי ר' יהודה. רבי יוסי אומר אין טומאת משקין לכלים מן התורה אלא מדברי סופרים:

Verse 35

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> וכל אשר יפול מנבלתם עליו. בין באבר מן החי בין באבר מן המת בין מנבלת עצמן. מנבלתם. ולא מן העצמות ולא מן השינים ולא מן הצפרנים ולא מן השער. תנור. בזמן שהוא שלם ולא בזמן שהוא נתוץ שנא' תנור וכירים יותץ את שיש לו נתיצה יש לו טומאה כגון כלי חרש ואת שאין לו נתיצה טהור את שצריך נתיצה טמא. ד"א תנור וכירים יותץ את שיש לו נתיצה יש לו טומאה כגון כלי חרש ואת שאין לו נתיצה אין לו טומאה פרט לתנור של אבן ושל מתכת וכירה של אבן ושל מתכת והוא הדין לכל כלי אבנים וכלי גללים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> שאינן מקבלין טומאה. מכאן אמרו במסכת כלים בטהרות כירה של מתכת ושל אבן טהורה וטמאה משום כלי מתכות. טמאים הם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> מלמד שמותרין לקיימן לצורך אחרת. וטמאים יהיו. יהיו לרבות ידות הכלים מכאן אמרו האבן היוצאת מן התנור טפח ומן הכירה ג' אצבעות חבור שכל המחובר לטמא טמא. לכך נאמר וטמאים יהיו לכם לצרכיכם למי רגלים ולעבודה:

Verse 36

פס'. אך מעין ובור. לפי שאמר תנור וכירים יותץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> הוצרך לומר אך מעין ובור חלקו מן הטומאה. מעין שנעשה מעשה בראשית בידי שמים ובור שמעשיו בידי אדם אלא שמחובר לקרקע. מקוה מים. מלמד שכל דבר טהרתו במי מקוה.יהיה טהור. המקוה יהיה טהור ולא המים. יכול יש בו אפילו ארבעים סאה ת"ל מקוה מים יהיה טהור מלמד שארבעים סאה אינן מקבלין טומאה. ונוגע בנבלתם יטמא. מה בא ללמדינו לימד שאפילו בתוך המים הנוגע בשרץ והוא בתוך המים שהוא טמא עד שיזרוק את השרץ. מכאן אמרו הטובל והשרץ בידו אפילו כל היום כולו לא עלתה לו טבילה. זרקו מיד נטהר:

Verse 37

פס'. וכי יפול מנבלתם. יש מנבלתם מטמאה ויש מהם אינה מטמאה פרט ליבשה שאינה יכולה להישרות. על כל זרע זרוע אשר יזרע טהור הוא. מלמד שהזרעין שמטמאין שזרען טהרו:

Verse 38

פס'. וכי יתן מים על זרע ונפל מנבלתם. בא ללמד על השרץ שלא יטמא את הזרעים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> אלא בהכשר יכול אע"פ שלא חישב עליהן ת"ל יתן כתיב יתן וקרינן יותן מה יתן דניחא ליה אף יותן דניחא ליה. ונפל מנבלתם עליו. לרבות אפילו ידות כגון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> *) ידות האשכולות (וכשל) [וידות] מכבדות תמרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> יכול ואפילו בססן ת"ל הוא בזמן שהוא עמו מקבל טומאה פירשו הידות מן האוכלין אין מקבלין טומאה:

Verse 39

פס'. וכי ימות מן הבהמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> הרי זו מיתה ודאי. מן הבהמה. פרט לטרפה ששחטה שהשחיטה מטהרתה מידי נבלה. אשר היא. היא מטמאה במשא ואין השרץ מטמא במשא. לכם. להביא בהמה טמאה שמטמאה במשא. לאכלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> להביא (בקרבן) [בן] שמונה תהא שחיטתו מטהרתו. הנוגע בנבלתם. ולא בעצמות ובגידים ולא בקרנים ולא בטלפים בזמן שהופרשו מן הבשר. בנבלתה. ולא במפשיט לשטיח כגון נודות העובדי כוכבים:

Verse 40

פס'. והאוכל מנבלתם יכבס בגדיו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> יכול תהא נבלת בהמה טמאה מטמאה בגדים בבית הבליעה ת"ל (ויקרא כב) נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה. את שאין לו טומאה אלא באכילה כגון נבלת עוף טהור יצאת בהמה שהיא מטמאה קודם שיאכילנה שהרי מטמאה במגע שנאמר הנוגע בנבלתה יטמא עד הערב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> יכול נבלת העוף מטמא מן הכתוב ונבלת בהמה תטמא בגדים אבית הבליעה ואין מטמאה בנבלת בהמה בבית הבליעה א"כ למה נאמר והאוכל מנבלתה ליתן שיעור למגע נבלה. נאמר למעלה הנוגע בנבלתה ונאמר למטה והאוכל מנבלתם מה אוכל בכזית אף נוגע בכזית מכאן לנבלת הבהמה בכזית ואע"פ שלענין טומאת אוכלין אמרו חכמים בכביצה לענין טומאת נבילה בכזית לפי שהאוכלין כתיב מכל האוכל אשר יאכל שיערו אכילה מעולה והיינו כביצה אבל בטומאת נבלה כתיב והאוכל מנבלתה אפילו אכילה פחותה ופחות מכזית אינה אכילה וכן לענין חמץ בפסח וכן לענין כל חלב וכל דם לא תאכלו בכזית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> (וכבס) [יכבס] בגדיו כולן לאחת. יטמא עד הערב. לענין אכילת תרומה. והנושא. אמר רבי עקיבא את שבא לכלל מגע בא לכלל משא ואיזו זו זו כזית נבלה:

Verse 41

פס'. וכל השרץ השורץ על הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> להוציא שבתוך הקטניות כגון הזיזין שבעדשים ותולעים שבתמרים ושבגרוגרות. לא יאכל. לחייב המאכיל כאוכל:

Verse 42

פס'. כל הולך על גחון. זה נחש והשלשולים ואת הדומה לדומה. על גחון. וא"ו ארוך רמז לחצי אותיות שבתורה. וכל הולך על ארבע. זה עקרב שכן המנחשים אוכלין את הנחשים ואת העקרבים על ידי לחישה תופשין אותם והורגין אותם וזורקין הארס ואוכלין הגוף. כל. להביא החפושין. עד כל מרבה רגלים. זה נדל. לכל השרץ השורץ על הארץ. להביא התולעים שבעיקרי זיתים ושבעיקרי תאנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> לא תאכלום. לא תאכילום לתינוקות:

Verse 43

פס'. אל תשקצו את נפשותיכם בכל השרץ השורץ על הארץ. להביא את התולעים שבקטניות שפירשו לארץ וחזרו שהם אסורין. ולא תטמאו בהם ונטמתם בם. חסר אל"ף שאם חסר מטמא עצמו מעט שהוא מטמא הרבה. ד"א ונטמתם מלמד שהטומאה מטמטמת את הדעת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> ומרבה (פושפשות) באדם. והטהרה והקדושה משרה בו באדם רוח הקדש שנא' (משלי ג) אם ללצים הוא יליץ ולענוים יתן חן:

Verse 44

פס'. כי אני ה' אלהיכם והתקדשתם והייתם קדושים. כשם שהקב"ה קדוש כך תהיו קדושים. ולא תטמאו את נפשותיכם בכל השרץ הרומש על הארץ. אע"פ שאינו פרה ורבה כגון שבתוך הקטניות לאחר שפירשו ותולעים שבגבינה לאחר שפירשו:

Verse 45

פס'. כי אני ה' המעלה אתכם מארץ מצרים. על תנאי כך העליתי אתכם מארץ מצרים על מנת שתקבלו את המצות שכל המודה בעול המצות מודה ביציאת מצרים. להיות לכם לאלהים. על כרחכם. והייתם קדושים כי קדוש אני. כשם שאני קדוש כך תהיו לי קדושים:

Verse 46

פס'. זאת תורת הבהמה והעוף.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> מלמד שצריכין הוראה בישראל להזהיר את ישראל בכל עת. זאת תורת הבהמה והעוף. שוותה הבהמה לעוף לשחיטה מן הצואר. וכל נפש החיה הרומשת. חזר על איסור והיתר. הרומשת במים. אלו דגים. ולכל נפש השורצת על הארץ. אלו החגבים. למה בא להבדיל שנא' להבדיל בין הטמא ובין הטהור. וכי להבדיל בין חמור לפרה אלא להבדיל בין טמאה לך לטהורה לך. בין שנשחט רוב הקנה לשלא נשחט רובו. וכמה בין חציו לרובו מלא שערה. ובין החיה הנאכלת ובין החיה אשר לא תאכל. והלא כבר הם מפורשים ולמה בא אלא ללמדך ולהבדיל בין טמאה טריפה וכשרה לפסולה, אשר לא תאכל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> ליתן אזהרה לחיה. ברוך שבחר בעמו ישראל וקדשם לשם קדשו: 

Verse 47







Verse 1



Verse 2

כתוב מצא אשה מצא טוב ויפק רצון מיי (משלי י"ח)
בוא וראה כמה טובה אשה טובה שהרי הכתוב קורא אותה מציאה טובה אם באשה ממש הכתוב מדבר הרי נקראת טוב. אם בתורה הכתוב מדבר הרי המשילה הכתוב באשה ללמדך שבחה של אשה טובה. וכן הוא אומר (משלי לא) אשת חיל מי ימצא. וכן דוד אומר (תהלים לב) על זאת יתפלל כל חסיד אליך לעת מצוא. ודרשו בו רבותינו לעת מצוא אשה. ורבותינו אמרו הרוצה שילמוד תורה בטהרה ישא אשה וילמוד תורה. וכן אמרו בן עשרים ולא נשא אשה כל ימיו בהרהור עבירה. וצריך אדם שישא אשה ההוגנת לו לפי שהבנים הזכרים הולכים אחר האשה והנקבות אחר האיש. וכן הוא אומר אשה כי תזריע וילדה זכר. ואומר (בראשית כב) הנה ילדה מלכה גם היא בנים. ובתואל ילד את מלכה. וכתיב (דה"א ב) ובת כלב עכסה. ואומר (בראשית מו) ואת דינה בתו. למדנו שהנקבות נתלו באנשים והזכרים נתלו בנשים. לכך נאמר אשה כי תזריע וילדה זכר וכל כך למה לפי שאם האשה מזרעת תחלה יולדת זכר. האיש מזריע תחלה יולדת נקבה. ואם הזריעו שניהם יולדת תאומים זכר ונקבה. או שתי נקבות או שני זכרים בזמן שהזרע מתחלק לשנים. ד"א אשה כי תזריע מה כתיב למעלה מן הענין והתקדשתם והייתם קדושים לאחר שהזהיר הקב"ה את ישראל להיות קדושים והבדילם מן הטמאות משקוצי חיה ועוף ובין החיה הנאכלת ובין החיה אשר לא תאכל נתן להם מצות טהרת גוף ולפי שיש בזכר מצות המילה הקדים הזכר לנקבה לכך נאמר אשה כי תזריע וילדה זכר. וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל בני ישראל דבור אל משה דבור אל ישראל שליח נאה לשולחו שלא היה משנה משליחותו. ישראל בענין הזה ואין העובדי כוכבים בענין הזה לפי שכתוב (ויקרא טו) והזרתם את בני ישראל מטומאתם ולא ימותו בטומאתם בטמאם את משכני אשר בתוכם צריך להפריש את היולדת מביאת המקדש לכך נאמר דבר אל בני ישראל. לאמר. להזהיר נשותיהן. אשה. אחת גיורת ואשה משוחררת ושפחה. כי. לכשיהיה. תזריע. יש לומר שהוא לשון נקבה שהביא הכתוב אשה כי תזריע כמו אשה כי תהיה זבה. ויבא על מדרש שאמרנו למעלה שהוציא הכתוב מצוה זו על לשון אשה כי תזריע כמו אשה כי תזריע ללמד שאם האשה מזרעת ראשון היא יולדת זכר. ויש לומר תזריע לשון זכר כמו תרביע כלאים. (איוב מ) ובחבל תשקיע. והיא מצוה על האיש וכן הוא אומר דבר אל בני ישראל לאמר אשה כי תזריע כלומר אם תעבר האשה וילדה זכר. פתח בזכר לפי שעליו מצות המילה. וילדה. כל שתלד. בין בן תשעה ובין בן שמנה ובן שבעה ובן ששה ובן חמשה ובן ארבעה ובן שלשה, ומנין למפלת סנדל או שפיר או שליא והיוצא מחותך ת"ל כי תזריע וילדה זכר כל זרע שתלד. יכול המפלת כמין דגים וחגבים שקצים ורמשים תהא טמאה ת"ל זכר. מה זכר מיוחד שיש בו מצורת האדם יצא אלו שאין בהם מצורת האדם. יכול המפלת ברית ראש שאינו חתוך ברית גוף שאינו חתוך הואיל ויש בהן מצורת האדם תהא טמאה ת"ל וטמאה שבעת ימים וביום השמיני ימול בשר ערלתו מה זה מיוחד שהוא ראוי לברית נשמה יצאו אלו שאינן ראוין לברית נשמה. המפלת שפיר מלא דם מלא מים מלא גנינים אינה חוששת לולד. אם היה שפיר מרוקם תשב לזכר ולנקבה. פירוש לחומרא בטהרה הזכר ל"ג של זכר ולא ס"ו ימים וטומאת הנקבה שבועים ולא שבעה ימים בלבד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> וצריכה לישב שבועים בדמי טומאה ול"ג בדמי טהרה. ואיזה הוא שפיר מרוקם. אבא שאול אומר תחלת בריתו גויתו כעדשה פיו פתוח כחוט השערה. שתי עיניו כשני טיפין של זבוב ומקורבות זו לזו. ונקבה נדונה כחוט השערה ואין לה חתוך ידים ורגלים: (מפורש בקכלה). (איוב י) הלא כחלב תתיכני וכגבינה תקפיאני. עור ובשר תלבישני ובעצמות וגידים תסוככני. חיים וחסד עשית עמדי ופקודתך שמרה רוחי. ואין בודקין אותו במים מפני שהמים עזים וטורדין אותו אלא בודקין אותו בשמן שהשמן רך ומצחצהו ואין רואין אותו אלא בהמה. כיצד בודקין אותו לידע אם זכר הוא אם נקבה היא מביא קיסם שראשו חלק ומנענע באותו מקום מקום התורף אם מסכסך כידוע שהוא זכר ואם לאו בידוע שהיא נקבה. ונקבה כשעורה סדוקה ושני זרועות כשני חוטין של זהורית של שתי ושתי ירכות כשתי חוטין של זהורית. דרש ר' שמלאי למה הולד דומה במעי אמו מקופל ומונח כפינקס ושני ידיו בין ברכיו פיו סתום וטבורו פתוח. אוכל מה שאמו אוכלת ושותה מה שאמו שותה. ואינו מוציא רעי שמא יהרוג את אמו וכיון שיצא לאויר העולם נפתח הסתום ונסתם הפתוח שאלמלא כן אינו יכול לעמוד אפילו שעה אחת וכו'. מפורש במסכת נדה תנו רבנן שליא תחלתה דומה כחוט של ערב וסופה דומה כתורמוס וחלולה כחצוצרות ואין שליא פחותה מטפח. רבן שמעון בן גמליאל אומר שליא דומה לקרקבן של תרנגולין שהדקים יוצאים הימנה והיינו דתנן באבות עקביא בן מהללאל אומר הסתכל בשלשה דברים ואין אתה בא לידי עבירה דע מאין באת ולאן אתה הולך ולפני מי אתה עתיד ליתן דין וחשבון. ושלשתן מפסוק הזה (קהלת יב) וזכור את בוראיך בימי בחורותיך קרי ביה בוראיך שאתה עתיד ליתן דין וחשבון לפניו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> וקרי ביה באריך כגון שמלה ושלמה. זה מקומו שבאתה. וקרי ביה בורך זה הקבר שנא' (שם) ונרוץ הגלגל אל הבור. וילדה זכר. לכך נקרא שמו זכר שחייב לזכור את בוראו ואת מצותיו ולידע כי לכך נוצר ולכך נולד ולכך קיים. לפיכך כל אחד ואחד חייב לומר בשבילי נברא העולם לעשות נחת רוח לקוני. וטמאה שבעת ימים. היא טמאה. ואין הולד טמא. זה הוא שאמר רבי אליעזר קליר המת בבית הבית טהור יצא מן הבית הוא טהור והבית טמא. וילדה זכר וטמאה שבעת ימים. שתספור שבעה לולד האחרון מה שאין כן בנדה שהרי הנדה סופרת מראיה ראשונה שבעת ימים והיולדת סופרת מלידה אחרונה כגון שילדה האחד באחד בשבת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> והשני בשבת סופרת עוד שבעת ימים משום שנאמר וילדה וטמאה שבעת ימים רצופין זה אחר זה. כימי נדת דותה. הקיש ימי נדתה לימי לידתה מה ימי נדתה אינן ראוין לזיבה ואין ספירת שבעה עולה מהם אף ימי לידתה אינן ראוין לזיבה ואין ספירת שבעה עולה מהם. פירוש שהיולדת זכר אסורה לבעלה ז' ימים ויום שביעי לערב שהוא אור יום שמיני טובלת ומותרת לבעלה. ואע"פ שראתה דם בכל אלו ז' ימים אינה קובעת בזיבה שתהא צריכה שבעה נקיים כדין הזיבות אלא מותרת לאלתר ואין סופרת שבעת הימים עולה מהם שאם ילדה בזוב סופרת שבעה ושבעה שבעה ללידה וז' נקיים אחריהם. ולפי שהיא חולה מן הלידה אינה טובלת לאלתר עד שתבא בכח לפי שסתם יולדות חולות. דוותה תטמא. לרבות את בועלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> דוותה תטמא. לרבות את היולדת בזוב שאם היתה זבה קודם הלידה ויולדת בזוב שלא תהא טהורה עד שתבוא ז' נקיים והשופעת מתוך שבעה לאחר שבעה וכן לנקבה בימיה או מתוך שלשים ושלש לאחר שלשים ושלש וכן לנקבה בימיה רב אמר מעין אחד התורה טימאתו והתורה טיהרתו והלכה כדבריו ואע"פ שלא הפסיק בין דם טמא לדם טהור או בין הטהור לטמא. בימי טומאה טמא בימי טהרה טהור:

Verse 3

פס'. וביום השמיני. ביום ולא בלילה. וביום. לרבות כל הנימולין שלא יהו נימולין אלא ביום. וביום השמיני. מלמד שכל היום כשר למילה אלא שהזריזים מקדימין למצות שנאמר (בראשית כב) וישכם אברהם בבקר. השמיני. אפילו בשבת. ימול. זה מצוה על האב למולו לא מלו אביו מצוה על ב"ד למולו לא מלוהו ב"ד מצוה עליו למול את עצמו ואם לאו הרי הוא בכרת שנא' (שם יד) וערל זכר אשר לא ימול וגו':
מדרש שאלו תלמידיו את ר' שמעון בן יוחאי מפני מה אמרה תורה מילה לשמנה שלא יהו הכל שמחים ואביו ואמו עצבים לפיכך שהת המילה עד שתצא מטומאה לטהרה. דרש רבא מאי דכתיב (במדבר כג) מי מנה עפר יעקב ומספר את רובע ישראל מלמד שהקב"ה סופר רביעיותיהן של ישראל ואומר מתי תבא טיפה שהצדיק נוצר הימנה. דרש רב יוסף (תהלים קלט) אודך על כי נוראות נפלאתי נפלאים מעשיך ונפשי יודעת מאד. בוא וראה שלא כמדת הקב"ה מדת בשר ודם. בשר ודם צבע נותן צמר ליורה כולן עולין לצבע מין אחד. ואילו הקב"ה צר את העובר במעי אמו וכל אחד ואחד עולה למינו. תנו רבנן שלשה שותפין ישבו באדם הקב"ה ואביו ואמו. אביו מזריע לובן. ממנו עצמות וגידים וצפרנים ומוח שבראש ולובן שבעין. אמו מזרעת אדום. ממנו עור ובשר ודם ושער ושחור שבעין. והקב"ה נותן בו רוח ונשמה וקלסתר פנים ודעת ובינה והשכל וראיית העין ושמיעת האוזן ודבור שפתים והילוך הרגלים. עשרה להקב"ה ולאביו ואמו עשרה הכל כ' כיון שנפטר אדם מן העולם נוטל הקב"ה עשרה ונשארו ה' לאביו וה' לאמו. תנו רבנן שלשה חדשים הראשונים הולד במדור התחתון אמצעים במדור האמצעי אחרונים במדור העליון וכיון שהגיע זמנו לצאת מתהפך ויורד וזו היא חבלה של אשה. תנו רבנן שלשה חדשים הראשונים תשמיש קשה לאשה וקשה לולד. אמצעיים קשה לאשה ויפה לולד. אחרונים יפה לאשה ויפה לולד. שמתוך כך יצא הולד מלובן ומזורז וכו'. מפורש במסכת נדה. (נשוב לעניננו):
בשר ערלתו. בשר אע"פ שיש בהם בהרת. אתי עשה ודחה לא תעשה. השמר בנגע הצרעת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> ערלתו ודאי (אין) דוחה את השבת ספק [אין] דוחה את השבת:

Verse 4

פס'. ושלשים יום. מה יום רצוף אף שלשים ושלש רצופין. תשב. במשמע שתהא טמאה בענין. [וששים יום] וששת ימים כתיב. בדמי טהרה. אפי' שופעת דם כנהר טהורה. בכל קדש לא תגע. יכול אפילו במעשר ת"ל ואל המקדש לא תבוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> מה מקדש שיש בו נטילת נשמה אף קדש שיש בו נטילת נשמה יצא מעשר שאינו במיתה. עד מלאת ימי טהרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> לרבות יולדת (נקבה) [זכר] עד שלשים ואחד:

Verse 5

פס'. ואם נקבה. מאי נקבה נקי בא נקי מן המצות כגון מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. נקבה. שכל המצפה למעשה אשתו אינו רואה סימן ברכה. ואם נקבה. לרבות טומטום ואנדרוגינוס. אנדרוגינוס ביציו מבחוץ. טומטום ביציו מבפנים. שתהא יושבת עליהן. לזכר או לנקבה. הטהורה של זכר והטומאה של נקבה והיינו לחומרא. וטמאה שבועים י"ד יום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> למדנו שיש אם למקרא אע"פ שאינו כתוב בוא"ו נדרש בוא"ו שבועים ולמה חסר וא"ו ללמדך שאי אפשר ללמד על המקרא על המסורת אלא על מקראך המסורת לדרשא בעלמא שהרי הנקבה חיסר לה טהרה ו' ימים חוץ מיום מילה ושישים יום רצופין. וששת ימים. מה ששים סמוכים אף ששת ימים סמוכים. תשב על דמי טהרה. כדין טהרת הזכר כך דין טהרת הנקבה שאם לא שפע הדם מתוך ימי טוהר לתוך ימי טומאה התורה טיהרה את אלו וטימאה את אלו. תאנא חבלי נקבה מרובין מחבלי זכר מפני מה זה כדרך תשמישו בא וזה כדרך תשמישו בא. זה הופך את פניו וזה אינו הופך את פניו. תניא רבי ישמעאל אומר טימא וטיהר בזכר וטימא וטיהר בנקבה כשם שטימא בזכר יצירתו כיוצא בו אף כשטימא וטיהר בנקבה יצירתה כיוצא בה לפיכך נתנה תורה לארבעים יום שתהא מתקיימת על ידי הזכרים שנוצרים בארבעים יום:

Verse 6

פס'. ובמלאת ימי טהרה. אינה מביאה תוך מלאת. לבן או לבת. או לרבות על מפלת לאור שמונים שהיא חייבת בקרבן כדברי בית הלל. תביא כבש בן שנתו לעולה. שנתו ולא שנה למנין עולם שאם נולד בר"ח אייר אינו עולה לו שנה עד אייר הבא. ובן יונה או תור. או זה או זה לחטאת. שאלו תלמידיו את ר"ש בן יוחאי מפני מה אמרה תורה יולדת מביאה קרבן אמר להן שבשעה שכורעת לילד קופצת ונשבעת שלא אזקק לבעלי לפיכך אמרה תורה תביא קרבן. ולפי שבזכר הכל שמחים בו והיא מתחרטת לסוף שבעה טומאתה שבעה בלבד. וזו עד י"ד אינה מתחרטת. שאלו תלמידיו את רבי דוסתאי ברבי ינאי מפני מה איש פניו בקרקע והאשה פניה באיש אמר להם זה ממקום שנברא וזו ממקום שנבראת לפיכך האיש קולו עבה והאשה אין קולה עבה ונבראת מן הצלע ולפיכך האיש מקבל פיוס שלבו רך כקרקע ואין האשה מקבלת פיוס שלבה קשה כעצם. אל פתח אהל מועד אל הכהן. מלמד שהיא מטפלת בהם ומביאה אותם אל הכהן:

Verse 7

פס'. והקריבו לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> מלמד שאין (אדם) [אחד] מעכב את חבירו. ואינו יודע איזה אינו מעכב. כשהוא אומר וכפר עליה מה מצאנו בכל מקום כפרה בחטאת אף כאן כפרה בחטאת. וטהרה. לאכול בזבחים. ממקור. מלמד שכל דמים שהיא רואה אינן אלא מן המקור, דמיה. מלמד שדמים הרבה טמאים בה. האדום והשחור וכקרן כרכום וכמימי אדמה וכמזג. מפורש במסכת נדה. זאת תורת היולדת לזכר או לנקבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> להביא על כל פנים שהפילה:

Verse 8

פס'. ואם לא תמצא ידה די שה. אין אומרים לה ללוות. יש לה שה ואין לה צרכו כגון נסכיו מנין שתביא קרבן עני ת"ל די שה. ולקחה שתי תורים. שנים מביאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> ואינה מביאה שלשה. אחד לעולה ואחד לחטאת. בכל מקום חטאת קודמת שנאמר והיה האחד חטאת והאחד עולה. ואומר והקריב את אשר לחטאת ראשונה. וכאן הקדים עולה לחטאת לפי שנתחלפה העולה שנאמר כבש בן שנתו לעולה. וכתיב ושתי תורים אחד לעולה לפיכך הקדים העולה לחטאת. וכפר עליה. מלמד שנתכפרה בחטאת. וטהרה. לאכול בזבחים שהרי לבעלה טהורה היתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> והשוטים אשר באו וחדשו דתות מקרוב באו לא שערום אבותינו ז"ל וטעו לאמר בכל קדש לא תגע זה בעלה אם כן מה הפרש בין דם טהרה לדמי טומאה ואם בכל קדש לא תגע הא כתיב ואיש כי יקדיש את ביתו וכי אסורה היא ליכנס לתוכו אם הקדיש אדם את ביתו לא תכנס לתוכה בדמי טהרה אלא בכל קדש לא תגע דומיא (דמיא) דמקדש כמו שדרשו רז"ל היא כענין השליל שהוא מותר ומפני אנינות הדעת אינן אוכלין אותו הרבה מן החכמים כן נהגו בדורות האחרונים בדורות שלא לשמש עד מלאת ימי טהרה ולא מפני שהוא אסור אלא הרשות בידו כגון הלחם שהוא מותר והרוצה שלא לאכול אין מי מפצירו לאכול. ד"א וכפר עליה הכהן וטהרה. צריכה טהרה אחרת מלמד שבסוף מ' לזכר וסוף שמונים לנקבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> אסורה לשמש כדי להפריש בין דמים הראוין לטומאה לדמים שלא היו ראוין לטומאה:





Verse 1

וידבר יי אל משה ואל אהרן לאמר
הוצרכה הפרשה להאמר אל אהרן לפי שעל פיו מטמא ועל פיו מטהר או על פי אחד מבניו הכהנים וזו אחת מעשר שנדבר למשה ולאהרן.

Verse 2

פס'. אדם. אמר הקב"ה בראתי את האדם עפר מן האדמה והזהרתיו באזהרות הטומאה להיות פורש מן האשה סמוך לוסתה אם זכה ונזהר הוין לו בנים ראוין להוראה שנאמר אשה כי תזריע וילדה זכר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ואם [לאו] לוקה בצרעת לכך נסמכה פרשה זו לזו. כי יהיה. מן הדבור ואילך פרט למנוגעין קודם לכך. בעור בשרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אע"פ שאינו ראוי לגדל בו שער. שאת. מה לשון שאת במראה הצל שהוא גבוה ממראה חמה. בהרת. שהיא בהורה יותר מארבע מראות נגעים. שתים שהן ארבע. בהרת עזה כשלג שניה לה כסיד ההיכל. שאת כצמר לכן שניה לה כקרום ביצה כדברי חכמים. שרבי מאיר מחליף שאע"פ שהשאת לבן והבהרת לבנה הימנה שנאמר ואם בהרת לבנה היא. ספחת. הטיל הכתוב ספחת בין שאת לבהרת לומר לך כשם שיש ספחת לשאת כך יש ספחת לבהרת. ואין ספחת אלא לשון טפילה. וכן הוא אומר (ש"א ג) ספחני נא אל אחת הכהונות לאכול פת לחם וכן שנינו מראות נגעים שנים שאת ובהרת הם אבות שהם ארבעה התולדות להם והם הספחת של שאת ושל בהרת שאינן לבנות כמו השאת והבהרת. וכן למדנו במסכת שבועות אמר רבי עקיבא משל דרבנן לתרי מלכי ולתרי פרכי מלכו של זה למעלה ממלכו של זה ומלכו של זה למעלה מאפרכו של זה וכו' הלכתא כגון מלכא ואלקפתא ורופילא וריש גלותא:
פירוש שאלו גדולים זה מזה כך מראות הנגעים לבנים זה מזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> (והוא) [והיה] מלמד הוא (שמצטרע) [שמצטער] ממנו. לנגע צרעת הנראית לבני אדם ואיזו זו צרעת לפי שפחות מכאן אינה נראית לכל. והובא אל אהרן. זה אהרן. הכהן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> לרבות כהנים אחרים. או אל אחד מבניו. אפילו בעלי מומין. הכהנים. להוציא את החללים מכאן אמרו חכם שבישראל רואה את הנגעים ואומר לכהן אע"פ שאינו בקי בהם אמור טמא והוא אומר טמא אמור טהור והוא אומר טהור. והיינו דאמר רבי יוחנן מיום שחרב בית המקדש אין טהרה ממת ואין טומאה ממצורע. פירוש אין טהרה ממת אבל טומאה איכא לפי שאין לנו אפר הפרה להזות אבל טומאה ממצורע ליכא כלל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> שאין בהם מורה. כהן. מלמד שעל פי כהן מטהר ועל פי כהן מטמא. או אל אחד מבניו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> מלמד שאפילו כהן אחד רואה את הנגעים:

Verse 3

פס'. וראה הכהן את הנגע.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> שיהא נותן עיניו בו בשעה שהוא רואה את הבשר עמו כאחת כדי להבחין בין לובן הנגע ללובן הבשר. ושער. מיעוט שתי שערות. בנגע. להביא את שבתוך הנגע ושוכב חוצה לו ולהוציא את שחוצה לו ושוכב בתוכו שהכל הולך אחר (הגזע) [הנגע] לפיכך נאמר ושער בנגע הפך לבן. מכאן אמרו אם בהרת קדמה לשער לבן טמא ואם שער לבן קדם לבהרת טהור ספק טמא. ר' יהושע אומר כהה. פירוש מאי כהה טהור. ד"א ושער בנגע הפך לבן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> שאם עיקרו של שער מלבין ועקרו משחיר. לבן. כל שהוא לבן ולא אדום ולא ירוק ולא צהור. ומראה הנגע עמוק אין מראה שער לבן עמוק מעור בשרו שעורו שחור לגבי הנגע כמראה חמה העמוקה מן הצל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> ומראה הנייר עמוק מן הדיו. וראה. שיראהו כולו כאחת. שאם היה בראש חוטמו שופעות אילך ואילך אינו טמא מכאן אמרו עשרים וארבעה אברים באדם אינן מטמאין במחיה ראשי אצבעות ידים ורגלים וראשי אזנים וראש החוטם וראש הגויה וראשי דדים שבאשה לפי שהם חדים ואינו נראה כולו. וטמא אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> על פי הכהן:

Verse 4

פס'. ואם בהרת לבנה היא. מלמד שאין למעלה הימנה בנגעים ולבנוניתה כשלג שנא' (במדבר יב) והנה מרים מצורעת כשלג. ואם תאמר הא כתיב שאת לבנה. (בבא) [הכא] כתיב בהרת לבנה היא ואין כמוה. הפתוך כשלג ביין המזוג. הפתוך שבסיד כדם המזוג בחלב שאינו לבן כל כך. ושערה. כולה ולא מקצתה. לא הפך לבן והסגיר. הא אם יש בה שער שחור אינו ממעטה. והסגיר הכהן את הנגע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> שבעת ימים. תחלה:

Verse 5

פס'. וראהו הכהן ביום השביעי. ביום ולא בלילה שאין רואין את הנגעים אלא ביום. ואין רואים את הנגעים לא ביום המעונן ולא בין הערבים מפני שכהה נראית עזה. ולא בצהרים מפני שעזה נראית כהה וכל שכן בלילה דכתיב ביום השביעי. אימתי רואין אותן בשלשה שעות בארבעה בחמשה בשבע בשמנה בתשעה. כהן הסומא באחת מעיניו או שכהה מאור עיניו אינו רואה את הנגעים. מה יום שיהא מאורו לא הרבה ולא מעט אף מראה עיני הכהן שלא נתמעט אורו רואה. והנה הנגע עמד בעיניו. שאם העז והכהה או כהה והעז. לא פשה הנגע בעור. שאם פשה וכנס כאלו לא פשה. והסגירו הכהן שבעת ימים. שיום שביעי עולה לו מן המנין בין מלפניו בין מלאחריו:

Verse 6

פס'. וראה הכהן אותו ביום השביעי שנית. כהן שהוא רואהו בראשונה רואהו בשניה. ואם מת רואהו כהן אחר. והנה כהה. שאם העז וכהה כאלו לא העז. לא פשה הנגע. שאם כנס ופשה כאלו לא כנס. הנגע. שאם פשה וכנס כאלו לא פשה. אם נאמרו בשבוע ראשון למה נאמר בשבוע שני אלא בבגדים העומד בראשון מסגיר ובשני שורף. ובאדם העומד בראשון מסגיר ובשני פוטר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> צריך לומר בשבוע הראשון ובשבוע השני. וטיהרו הכהן מספחת היא. אע"פ שנשתנו מראיה. וכבס בגדיו וטהר. מלטמא משכב ומושב ומלטמא בביאה. וטהר. מן הפריעה ומן הפרימה. ומן התגלחת ומן הצפרים:

Verse 7

פס'. ואם פשה תפשה המספחת בעור אחרי הראוהו אל הכהן לטהרתו ונראה שנית אל הכהן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> יכול יהא (הפשחן) [הפשיון] מטמא בתחלתה ת"ל אחרי הראוהו אל הכהן. יכול אם ראהו כהן שהוא פושה והולך יזקק לו ת"ל לטהרתו הא אינו נזקק לו אלא משעה שהוא רואה אותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> בראשונה רואהו בשניה ואם מת רואהו כהן אחר:

Verse 8

פס'. וראה הכהן והנה פשתה המספחת. הרי זה בא ללמד על הפשיון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> שאם נשתנו מראיו יהא טמא. וטמאו הכהן צרעת היא. לימד על הפשיון שלא יטמא אלא בד' מראות:

Verse 9

פס'. נגע צרעת כי תהיה באדם והובא אל הכהן. בא ללמד על השאת. שנאמר וראה הכהן והנה שאת לבנה. למדנו לשאת שהיא מטמא במחיה, ד"א נגע צרעת לפי שאמר למעלה ואם בהרת לבנה היא בעור בשרו בא ללמד על השאת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> שבא בכולו. כי תהיה. מן הדבור ואילך להביא. [באדם. לרבות] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> את הבא בכולו:

Verse 10

פס'. וראה הכהן והנה שאת לבנה. שתהא המחיה מטמאתו לפי שאמרו רבותינו ז"ל שהנגעים באין על חטא. ולפי שנראה לו נגע ולא חזר בו מתוסף לו נגע אחר ומנין שהכהן נזקק לו לראותו ת"ל וראה הכהן והנה שאת לבנה. והיא הפכה שהפכתו כולה כיצד בהרת כחצי גריס ובה שתי שערות. נולדה בהרת בחצי גריס ובה שערה אחת הרי היא להסגיר. ומחית בשר חי בשאת. (יכלכל) [יכול כל] שהוא. ת"ל שער לבן, ומחית בשר חי. מה שער לבן מקום שתי שערות אף במחיה מקום שתי שערות:

Verse 11

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> צרעת נושנת היא. [אינה] צריכה דבר אחר לסעדה. אם כן למה נאמר שער לבן ומחית מלמד שלא תהא טמאה עד שיהא בה כדי לקבל שער לבן ומחיה. יכול שער לבן מצד זה ת"ל בשאת שתהא מבוצרת בשאת. נמצאו מקום שתי שערות מימינה מקום שתי שערות משמאלה וכן למעלה הימנה וכן למטה הימנה מרובעת שלשים ושתים שערה נמצא גופה של בהרת @??[א]@?? כגרים זה*. פירוש לפי שד' פעמים ד' לצדדי המחיה וד' פעמים ד' לצדדי השאת הכל ל"ב והם מקום גריס פול מקום ל"ב שערות מחזיק פול. וממנו למדנו לכל הנגעים להיות שיעורן כגריס. וטמאו הכהן לא יסגירנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> למדנו שאין מסגירין את המוחלט. כי טמא הוא. למדנו לכל הנקרא טמא אינו זוקק לו:

Verse 12

פס'. ואם פרוח תפרח.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אפילו פורחת וחוזרת ופורחת מעט מעט. הצרעת. לרבות כל מיני הצרעת שאם פרחה בכולו טהור. את כל עור הנגע. עור שראוי לקבל נגע כגריס יכול תוך ראשו ותוך רגליו ת"ל מראשו ועד רגליו. מראשו. להוציא תוך ראשו. ועד רגליו. להוציא תוך רגליו. לכל מראה עיני הכהן. פרט לבית הסתרים:

Verse 13

פס'. וראה הכהן והנה כסתה הצרעת. בא ללמדינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> על כל מיני צרעת שם פרחה בכולו טהור. את כל בשרו. שלא ישאר בבשרו אפי' כחצי עדשה שאם חזר הראש והזקן ונקרחו השחין והמכוה והקרח ונעשו צרבת טמא שנא' את כל בשרו עד שתפרח בכולו שנא' כלו הפך לבן טהור הוא לרבות מחיה בין בתחלה בין בסוף:

Verse 14

פס'. וביום הראות בו בשר חי יטמא. הרי זה בא ללמד על ראשי אברים שנתגלו שיהו טמאים יכול כל שהן נאמר כאן בשר חי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> ונאמר להלן בשר חי. מה להלן בעדשה אף כאן בעדשה דברי רבי יוסי רבי מאיר אומר גזירת מלך היא אפי' בכל שהוא. וביום. מלמד שנותנין לו שני ימים לביתו ולכסותו שני ימים וששה והוא הרי ז' ימים כדתנן במסכת נגעים חתן שנראה בו נגע נותנין לו שבעת ימי המשתה לו ולביתו ולכסותו וכן ברגל נותנין לו כל ימי הרגל דאתי בקל וחומר מפנוי את הבית בטרם יבא הכהן אם לדבר הרשות כן לדבר מצוה לא כל שכן. הראות בו בשר חי יטמא. בשר חי החוזר טמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> אין הבוהק החוזר טמא:

Verse 15

פס'. וראה הכהן את הבשר החי וטמאו הבשר החי טמא הוא. לרבות אחר פריחת החלט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> שער לבן בתחלה וכו' ברייתא. צרעת הוא טמא הוא. הבא בכולו לבן שחזרו בו בראשי אברים בין מתוך החלט בין מתוך הסגר:

Verse 16

פס'. או כי ישוב הבשר החי וגו'. הרי זה בא ללמד על ראשי אברים שנתגלו וחזרו ונתכסו שיהו טהורין. או כי. לרבות אפי' פעמים ושלש. ונהפך ללבן. אפילו למראה בוהק:

Verse 17

פס'. וראה הכהן והנה נהפך הנגע ללבן וגו'. וטמא הכהן אותו. ללמד אחר חזירת פריחת החלט שהוא טהור וכו'. ברייתא. ובשר כי יהיה בו בעורו שחין ונרפא. למדה פרשה זו שאם שם את לבו כבשר וחזר בתשובה שהוא נרפא. שחין ונרפא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> לא שעשה צלקת אלא נרפא ולא נרפא שקרם כקליפת השום:

Verse 18



Verse 19

פס'. והיה במקום השחין שאת.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> שיקרום השחין לשאת לא שתקרום השאת לשחין. שחין שחין. לרבות כל מיני שחין בין שלקה בעין ובאבן בגפת במי טבריה וכל שאינן מחמת האש. או בהרת לבנה אדמדמת. מלמד שהיא מטמאה בפתוך שיכול השאת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> תטמא חלקה והבהרת תטמא בפתוך:

Verse 20

פס'. וראה הכהן והנה מראה שפל מן העור. שכהה מן העור. ושערה הפך לבן נגע צרעת היא בשחין פרחה. אבל לא בעור הבשר:

Verse 21

פס'. ואם יראנה הכהן. כולה כאחת. ואין בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> ולא בחוט היוצא ממנה. והסגירו הכהן שבעת ימים. תנן התם במסכת נגעים עור הבשר. מטמא בשני שבועות בשלשה סימנין. בשער לבן ובמחיה ובפשיון וכו'. ותנן השחין והמכוה. מטמאין בשבוע אחד בשני סימנין בשער לבן ובפשיון:

Verse 22

פס'. ואם פשה תפשה בעור. החליטו בשער לבן. הלך שער לבן וחזר שער לבן וכן במחיה ובפשיון בתחלה בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור הרי הוא כמות שהיה עד שהחליטו בפשיון. הלך הפשיון וחזר הפשיון שנאמר ואם פשה תפשה. וטמא אותו. הודאי מטמא ואינו מטמא את הספק. כיצד שנים שבאו אצל הכהן בזה בהרת כגריס ובזה בהרת כסלע. בסוף בשבוע בזה כסלע ובזה כסלע ואין ידוע באיזה מהם פשה טהור:

Verse 23

פס'. ואם תחתיה תעמוד הבהרת. אינה פושה לא בעור הבשר ולא בעור המכוה. צרבת השחין היא. מקומה צרוב שיהא מקומה ניכר. וטיהרו הכהן. את הודאי הוא מטהר ולא את הספק כיצד וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> כענין של מעלה:

Verse 24

פס'. או בשר כי יהיה בעורו מכות אש. מלמד שאין השחין והמכוה מצטרפין זה עם זה. מכות אש. אין לי אלא שנכוה באש בגחלת ברמץ בסיד רותח בגפסוס רותח מנין ת"ל מכות אש. מכוה ריבה. והיתה מחית המכוה וגו'. מלמד שהוא מטמא בפתוך, ומנין לרבות שאר המראות ת"ל או לבנה. וראה אותה הכהן. במראה שלם. והנה נהפך שער לבן בבהרת כענין של מעלה וכו' קרא:

Verse 25



Verse 26

פס'. ואם יראנה הכהן. כולה כאחת. והנה אין בבהרת שער לבן. זהו שאמרו רבותינו לרבות את החוט שיש בו רוחב שתי שערות. במסכת נגעים בפרק רביעי בהרת כגריס וחוט יוצא ממנה אם יש רוחב שתי שערות זוקקה לשער לבן ולפשיון. ושפלה איננה מן העור. והיא זו היא שאמרו לרבות את השוה לגבוה:

Verse 27

פס'. וראהו הכהן ביום השביעי אם פשה תפשה בעור. אין לי אלא פשיון מטמא אלא בסוף שבוע ומנין לרבות אף לאחר הפטור ת"ל ופשה. ואם פשה יפשה החליטו בשער לבן הלך שער לבן וחזר שער לבן וכן בפשיון. וטמא הכהן אותו נגע צרעת היא. מה ת"ל צרעת צרעת ליתן האמור בשחין במכוה ואת המכוה בשחין:

Verse 28



Verse 29

פס'. ואיש. אין לי אלא איש אשה מנין לרבות טומטום ואנדרוגינוס ת"ל איש או אשה כי יהיה בו נגע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> להביא את שניתק נתק בתוך נתק. בראש או בזקן. מלמד שאין הראש והזקן מצטרפין זה עם זה:

Verse 30

פס'. וראה הכהן את הנגע והנה מראהו עמוק מן העור.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> אין לי עמוק אלא דבר שהוא בידי שמים. ובו. להביא את שבתוכו וסובב חוצה לו ושער מועט. שער. שתי שערות. צהוב. לא ירוק ולא אדום ולא שחור. דק. לקוי קצר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> וטמא אותו הכהן נתק הוא. אינו מטמא מקום הבהרת:

Verse 31

פס'. וכי יראה הכהן את נגע הנתק. א"ר שמעון מה ת"ל נגע נתק הקיש נגע לנתק מה נגע שער לבן שבו אינו מטמא אלא הפוך אף נתק שער צהוב שבו לא יטמא אלא הפוך. ד"א הקיש נגע לנתק מה נגע כגריס אף נתק כגריס. ושער. מיעוט שער שתי שערות. ד"א ושער לרבות את הירוק והאדום. ואם כן למה נאמר שחור השחור מציל והצהוב אינו מציל. אין בו. עד שיהא מבוצר בו. מכאן אמרו שני נתקים זה בצד זה ושיטה של שער מפסקת ביניהם נפסק ממקום אחד טמא ומשני מקומות טהור. כמה יהא בפריצת מקום שתי שערות. והסגיר הכהן את נגע הנתק שבעת ימים. תחלה:

Verse 32

פס'. וראה הכהן את הנגע ביום השביעי. ביום ולא בלילה. והנה לא פשה הנתק ולא היה בו שער צהוב. הא אם קדם הנתק טמא:

Verse 33

פס'. והתגלח. גימ"ל גדול <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> והתגלח בכל אדם והתגלח בכל דבר. והתגלח אע"פ שהוא נזיר. מהו ואת הנתק לא יגלח. לימד שלא תהא תגלחת הנזיר דוחה לתגלחת הנתק בזמן שהוא ספק. ד"א ואת הנתק לא יגלח סמוך לנתק לא יגלח הא כיצד מגלח חוצה לו ומניח שתי שערות סמוך לו כדי שיהא ניכר אם פשה. ואת הנתק לא יגלה. מלמד על תולש סימני טהרה מתוך הנתק שהוא עובר בלא תעשה:

Verse 34

פס'. וראה הכהן את הנתק ביום השביעי והנה לא פשה הנתק. וכבס בגדיו וטהר. וטהר מלטמא משכב ומושב ומלטמא בביאה. וכבס בגדיו. כל מקום שזוקק לכיבוס זקוק לטבילה:

Verse 35

פס'. ואם פשה יפשה הנתק בעור אחרי טהרתו. לאחר הפטור:

Verse 36

פס'. וראהו הכהן והנה פשה הנתק לא יבקר הכהן לשער הצהוב. שטימא שלא בפשיון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> ולפשיון שטימא בשער הצהוב:

Verse 37

פס'. ואם בעיניו כענין שראהו בתחלה. ושער. מיעוט שער שתי שערות שהן מתערבות זו בזו ונימה אחת מתערה. וכן אמרו רבותינו ז"ל במסכת נדה שתי שערות האמורות בפרה אדומה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> וכן שבבן וכן בנגעים. ושער שחור צמח בו. אע"פ מבוצר. נרפא הנתק. הלל אומר לא שינתק נתק בתוך נתק. טהור הוא. יכול יפטר ילך לו ת"ל וטיהרו הכהן, או טיהרו הכהן על דבר זה עלה הלל מבבל ועל כיוצא בו אמר שלמה (משלי ב) אם תבקשנה ככסף וכמטמונים תחפשנה:

Verse 38

פס'. ואיש או אשה. לרבות טומטום ואנדרוגינוס:

Verse 39

פס'. וראה הכהן בוהק הוא טהור הוא. יכול ולא יטמא משום אום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> פירוש עיקר אבל יטמא משום פשיון ת"ל בעור טהור הוא:

Verse 40

פס'. ואיש כי ימרט ראשו קרח הוא טהור הוא.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ואין הזקן מעכבו שאם היה בו נתק כגריס ונתק ראשו טהור. יכול יהא הזקן מעכבו כשם שעור הבשר אם יש בו דבר אחר מפסיק מעכבין זה את זה כך הראש והזקן מעכבין זה את זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> ת"ל ראשו ראשו (ראשו) טהור הוא ואין הזקן מעכבו. אחד האיש ואחד האשה בדין הוא. או <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> לפי שזכר אשה למעלה לא הוצרך לומר למטה:

Verse 41

פס'. ואם מפאת פניו. כלפי הפנים. ימרט ראשו. אפי' מחמת החולי. גבח הוא. תרגומו גלוש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> ולהלן הוא אומר שגלשו שנראו שקרקעית הראש נראית כלפי הפנים קרחת בתוך הראש:

Verse 42

פס'. וכי יהיה בקרחת או בגבחת. כשם שקרחת בידי שמים טהור אף גבחת בידי שמים טהור. תנו רבנן אי זה היא קרחת ואי זה היא גבחת. מקדקד שופע לאחוריו זו היא קרחת מקדקד שופע לפניו היא גבחת. דבר אחר וכי יהיה בקרחת או בגבחת. מלמד שאין הקרחת והגבחת מצטרפות זו עם זו מנין שאין מפישות זו לזו ת"ל צרעת הראש או הזקן הוא. נגע לבן אדמדם. מלמד שהוא טמא בפתוך. צרעת. מלמד שהיא מטמא במחיה. פורחת. מלמד שהיא מטמאה בפשיון:

Verse 43

פס'. וראה אותה הכהן והנה שאת לבנה אדמדמת. למדנו לשאת שמטמא בפתוך. כמראה צרעת עור בשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> הרי זו בזו מה זו מטמא חלקה שלא פתוך בה:

Verse 44

פס'. אין לי אלא איש אשה מנין ת"ל צרוע בין איש בין אשה ובין קטן אם כן למה נאמר איש לענין של מטה האיש פורע (ופוגם) [ופורם] ואין האשה פורעת (ופוגמת) [ופורמת]. טמא הוא. זה טומאתו על פי כהן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> ולא שאר הטמאות תהא טומאתן על פי כהן. טמא יטמאנו הכהן. עד שנראה טומאה לכהן. בראשו נגעו. אף אני מביא את הנתקין שבראשן נגען, טמא יטמאנו. הרי זה מרובה שאר טמאות נגעים שיהו על פי כהן:

Verse 45

פס'. והצרוע אשר בו הנגע. אע"פ שהוא כהן גדול. בגדיו יהיו פרומים וראשו יהיה פרוע. פרומים קרועים. וראשו יהיה פרוע לגדל שער דברי רבי אליעזר רבי עקיבא אומר נאמר הויה בראש ונאמר הויה בבגדים מה בגדים חוץ מגופו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> אף בראש חוץ מגופו. ועל שפם יעטה. חופה את ראשו כאבל. מכאן אמרו כל עטיפה שאינה כעטיפת ישמעאלים אינה עטיפה. וטמא טמא יקרא. מכאן אמרו מי שאירע בו דבר צריך להודיע לרבים ורבים מבקשים עליו רחמים. וטמא טמא. אפילו הזב והזבה שאינה יכולה ליטהר היתה מכרזת להודיע לרבים:

Verse 46

פס'. כל ימי אשר הנגע בו. לרבות שאם קצץ בהרתו במתכוין שהוא טמא. יטמא טמא הוא. שאם קצץ בהרתו אין לו טהרה עד שתפרח בכולו. בדד ישב. לבדד ישב. בדד ישב ולא שני טמאין יחד. מחוץ למחנה מושבו. חוץ לג' מחנות. מכאן אמרו הטמא יושב תחת האילן והטהור עומד טמא. הטהור יושב תחת האילן והטמא עומד טהור ואם ישב טמא וכן באבן המנוגעת:

Verse 47

פס'. והבגד. סמך פרשת בגדים לשילוח טמא מכאן אמר רבי יוסי הגלילי מחוץ למחנה מושבו והבגד לימד על הבגדים שהן צריכין שילוח חוץ לשלש מחנות. והבגד. יכול השירים והסיריקון והכלך וצמר הגפן וצמר גמלים וצמר ארנבים ונוצה של עזים ת"ל בבגד צמר או בבגד פשתים:

Verse 48

פס'. או בשתי או בערב. יכול שתי וערב שלנפה ולכברה ת"ל לפשתים ולצמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> לא של שער. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> יכול יהו מטמאין מיד ת"ל בגד מה בגד משתגמר מלאכתו. איזה היא גמר מלאכת השתי משישרה והערב מיד. ובאונין של פשתן משיתלבנו דברי רבי יהודה. יכול יהו מטמאין בכל שהן ת"ל בגד מה בגד משיארג בו ג' על ג' שתי וערב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> אפילו כולה ערב. או בעור. להוציא עורות הים דומיא דבגד מה בגד מן הגדל בארץ אף כל מן הגדל בארץ. או בכל מלאכת עור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> לרבות עורות אהלים:

Verse 49

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> והיה הנגע ירקרק. יכול כל מראה אדום ת"ל אדמדם אדום שבאדומים. ירקרק או אדמדם. מלמד שאינן מטמאין בפתוך. יכול כשם שאינן מטמאין בפתוך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> לא יצטרפו זה עם זה ת"ל והיה. ומנין לרבות בגד שיש בו שלשה על שלשה טפחים שלש על שלש אצבעות לעשיר ולעני ת"ל נגע צרעת היא והראה אל הכהן. לרבות את כולן:

Verse 50

פס'. וראה הכהן את הנגע והסגיר את הנגע שבעת ימים. תחלה בשביעי יכול בין ביום בין בלילה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> ת"ל ימים:

Verse 51

פס'. וראה את הנגע ביום השביעי כי פשה. זה פשיון הסמוך כל שהוא ומנין לרבות את הרחוק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> ת"ל בבגד. יכול כל שהוא נאמר כאן נגע ונאמר להלן נגע מה להלן כגריס אף כאן כגריס. צרעת ממארת הנגע. יתן בו מארה ואל תהיה בו: פס'. ושרף את הבגד או את השתי או את הערב בצמר.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> יכול יביא גיזי צמר ואניני פשתן וישרפם עמה ת"ל היא. היא באש תשרף. אינה צריכה דבר אחר לישרף עמה:

Verse 52



Verse 53

פס'. ואם יראה הכהן והנה לא פשה הנגע. הנגע הזכור למעלה. וצוה הכהן. הצווי בכהן והכיבוס בכל אדם. וכבסו את אשר בו הנגע יכול כל הבגד כולו טעון כיבוס ת"ל הנגע הא כיצד יכבס מן הבגד עמו. והסגירו שבעת ימים שנית. מלמד שיום שביעי עולה לו מן המנין בין מלפניו בין מלאחריו:

Verse 54



Verse 55

פס'. וראה הכהן אחרי הוכבס את הנגע והנה לא הפך הנגע את עינו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> הא אם הפך ולא פשה טמא. באש תשרף. אין לו טהרה בכיבוס. פחתת היא. שהיא בכל מראיה שוקעים. לשון (ישעיה כד) הנס מקול הפחד יפול אל הפחת לשון שקיעה. בקרחתו אלו השחקים. בגבחתו אלו החדשים. מיכן אמרו (סגי) [סגוס] שנראה בו נגע ר' אליעזר בן יעקב אומר עד שיראה באריג ובמוכין. והמתרגם אומר בשחיקותיה או בחדתותיה לפי שהבגד הישן נקרחה צמרתו והחדש יש לו צמרת ואינו דומה לקרחת ולגבחת האדם לפי שאותו תלוי בפאת פנים וזה בצמרת:

Verse 56

פס'. ואם ראה הכהן והנה כהה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> כהה למראה שני ולא למראה שלישי. וקרע. יכול קרע קטן כדי לקיים בו מצות קריעה ת"ל אותו. אי אותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> יכול ישפצנו וינחנו במקומו ת"ל מן הבגד ינתקנו מן הבגד וישרפנו באש:
פס'. ואם תראה עוד בבגד.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> אין עוד אלא מקומו מלמד שהוא טולה עליו מטלית. פורחת היא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> במראה ושלא במראה:
פס'. והבגד או השתי או הערב. יכול יקיים בו מצות כיבוס בלבד ת"ל וסר מהם הנגע יכול מצד זה לצד זה בלבד ת"ל מהם עד שיעקר מכולה. וכבס שנית וטהר השניה לטהרו והראשונה להסיר את נגעו:

Verse 57



Verse 58



Verse 59

פס'. זאת תורת נגע צרעת בגד הצמר וגו'. מקישן לבגד מה בגד מטמא בביאה אף כולן מטמאין בביאה. לטהרו או לטמאו. בארץ ובחוצה לארץ. לטהרו או לטמאו. כשם שמצוה לטהרו כך מצוה לטמאו. מיכן אני למד לכל איסור והיתר שבתורה שכשם שזה מצוה כך זה מצוה ובלבד שתהא הוראה כהוגן. לטהרו או לטמאו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> לפי שכתוב למעלה וכבס שנית וטהר. אמר תחלה לטהרו להסמיך טהרה לטהרה:





Verse 1



Verse 2

פרשת זאת תהיה
כתוב טעמו וראו כי טוב יי אשרי הגבר יחסה בו. מה כתוב למעלה דרשתי את יי וענני ומכל מגורותי הצילני. חונה מלאך יי סביב ליראיו ויחלצם (תהלים ל"ד)
לפי שאין הקדוש ברוך הוא בא בטרוניא עם בריותיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> ואינו בא בכפישה אלא הכל בצדק שנאמר (תהלים ז) אלהים שופט צדיק ואומר אל צדיק ומושיע. לכך אמר דוד טעמו וראו כי טוב ה' לפיכך צריך אדם להתבונן על כל הבא עליו כענין שנאמר (איכה ג) נחפשה דרכינו ונחקורה ונשובה עד ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ומעשה בכהן אחד שהיה רואה את הנגעים ומטה ידו ובקש לצאת חוצה לארץ קרא לאשתו אמר לה דעי שבני אדם היו רגילין לבוא אצלי לראות את הנגעים בואי ואני אלמדך שתהא רואה את הנגעים. אם תראי שער האדם שיבש. המעין של שער יבש. שכל שערה ושערה ברא לה הקב"ה מעין בפני עצמו ואם יבש המעין יבש השער אמרה לו אשתו ומה אם כל שערה ושערה ברא לה הקב"ה מעין ושותה הימנו. אתה שבראך הקב"ה להכיר יחודו ולהללו על אחת כמה וכמה. באותה שעה מנעתו לצאת חוצה לארץ זהו שאמר הכתוב טעמו וראו כי טוב ה' אשרי הגבר שהקב"ה מספק מזון לכל בריה ומה שאמר הכהן שכל שער יש לו מעין פסוק מלא הוא. שנאמר (איוב מ) ויען ה' את איוב מן הסערה אמר לו הקב"ה לאיוב אמרת (שם ט) אשר בשערה ישופני והרבה פצעי חנם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> והלא כל שער ושער של כל בריה אני מונה אותם לתת להם מעינים והיותם ואתה אומר בשערה ישופני כלומר רוח סערה עברה לפניו לפיכך מרבה פצעי חנם אלא ודאי אשרי הגבר יחסה בו אשרי שמתגבר ביצרו ואינו מהרהר אחר מדת בוראו אלא חוסה בו בכל לבו. בוא וראה בפרשת אדם כי יהיה בעור בשרו שאת או ספחת או בהרת בידוע שאין הקב"ה מביא על האדם אחד מארבעה נגעים הללו אלא על ידי עון. מצאנו בבנות ירושלים כתיב (ישעיה ג) יען כי גבהו מה כתיב אחריו וספח ה' קדקד בנות ציון ואפילו הכי נתנה לו תורה טהרה שנא' זאת תהיה תורת המצורע. ד"א זאת תהיה תורת המצורע. תורת המוציא רע. אתה מוצא שבלעם בן בעור מפני לשונו נדחף שנאמר (במדבר כג) מן ארם ינחני בלק מלך מואב מהררי קדם. מן רמי עולם הייתי ממחיצת האבות הייתי וינחני בלק וזרקו לגיהנם. וכן דואג האדומי מפני לשונו נדחף שנאמר (ש"א כא) ושם איש מעבדי שאול ביום ההוא נעצר לפני ה' ושמו דואג האדומי אביר הרועים אשר לשאול דכתיב (שם כב) ויען דואג האדומי והוא נצב על עבדי שאול ויאמר ראיתי את בן ישי בא נבה אל אחימלך בן אחיטוב. וכתיב (שם) ויאמר המלך לדויג סב אתה ופגע בכהנים. אתה הלשנתה אותם אתה פגע בהם. וכן אחיתופל מפני לשונו נטרד שנאמר (ש"ב יז) ואחיתופל ראה כי לא נעשתה עצתו ויצו אל ביתו ויחנק וימת. וכן גיחזי מפני פיו נטרד שנאמר (מ"ב ה') הי ה' כי אם רצתי אחריו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ולקחתי (מידו) [מאתו] מאומה. וכתיב (שם) וצרעת נעמן תדבק בך ובזרעך. אמר רבי פדת ברית כרותה נתן הקב"ה בעולמו שכל מי שהוא מפטפט בחבירו לוקה בצרעת שנא' זאת תהיה תורת המצורע. המוציא רע. וכן אמר קהלת (קהלת ה) אל תתן את פיך לחטיא את בשרך זה לשון הרע. ד"א אל תתן את פיך לשון נקיה דבר הכתוב שלא ישמש עם הנדה שלא ילקו בצרעת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> א"ר אחא אם שמש אדם עם אשתו ביום הראשון שבנדתה הבן הנולד לוקה בצרעת בן עשר שנים. ביום השני לוקה בן כ' שנה. ביום הג' לוקה בן ל'. ביום ד' לוקה בן מ'. ביום ה' לוקה בן נ'. ביום ששי לוקה בן ס'. ביום ז' לוקה בן ע'. ד"א זאת תהיה תורת המצורע. זה שאמר הכתוב (משלי יח) מות וחיים ביד לשון אם זכה זכה לחיים ואם נתחייב נתחייב למיתה. כיצד אם עסק בתורה זכה לחיי העולם הבא שהרי התורה נקראת חיים שנאמר (שם ג) עץ חיים היא למחזיקים בה. ובלשון הרע מתחייב בנפשו שהרי הורג שלשה הורג את האומרו והורג המקבלו והורג הנאמר עליו. ומנין אתה לומד מן דואג שאמר לשון הרע על אחימלך לפני שאול ונהרגו דואג ושאול ואחימלך. אחימלך (ש"א כב) ויאמר המלך מות תמות אתה וכל ביתך. שאול (דה"א י) וימת שאול במעלו אשר מעל בה' וכן אמר שאול (ש"ב א) כי אחזני השבץ כי כל עוד נפשי בי. קטיגוריא של נוב עיר הכהנים אחזני שאין שבץ אלא בגדי כהונה שנאמר (שמות כח) ועשית משבצות זהב. דואג נשתרש מן העולם שנאמר (תהלים נג) גם אל יתצך לנצח וגו'. בוא וראה כמה כתיב (ירמיה ט) חץ שחוט לשונם כשם שחץ מכה מרחוק כך לשון הרע מכה וממית מרחוק. ואל יאמר בן אדם אני אדבר מה שאני מבקש ואוציא מפי מה שאני מבקש, אלא ראה הזהירך הכתוב (תהלים לד) נצור לשונך מרע ושפתיך מדבר מרמה. סור מרע ועשה טוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> ושלמה אמר בחכמתו (משלי כא) שומר פיו ולשונו שומר מצרת נפשו. קשה לשון הרע שאין אדם מוציאו מפיו עד שכופר בעיקר. שנא' (תהלים יב) אשר אמרו ללשוננו נגביר וגו' אמר הקב"ה אני עליהם לגיהנם מלמעלה ואתה עליהם מלמטה שנא' (שם קכ) חצי גבור שנונים עם גחלי רתמים. אמר להם הקב"ה לישראל אם רצונכם שתזכו לעולם הבא הרחיקו עצמיכם מלשון הרע שנאמר מי האיש החפץ חיים אוהב ימים לראות טוב. נצור לשונך מרע ושפתיך מדבר מרמה. סור מרע ועשה טוב בקש שלום ורדפהו. בוא וראה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> כמה גדול לשון הרע (עונש) שהרי מרים דברה במשה אחיה שנא' (במדבר יג) ותדבר מרים ואהרן במשה מה כתיב (דברים כד) זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים. למעלה כתיב השמר בנגע הצרעת לשמור ומה דברו במשה אמרו (במדבר יב) הרק אך במשה דבר ה' הלא גם בנו דבר כלומר למה פירש מן האשה מיד ויאמר ה' פתאום, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> מלמד שהיו צריכין מים אמר להם הקב"ה וכך הייתם מבקשים שהיה משה צריך מים ואני מדבר עמו מיד לקו בצרעת. וכתיב (שם) ויחר אף ה' בם וילך אלא שנתרפא אהרן מיד ומרים אחר ז' ימים לכך נאמר זאת תהיה תורת המצורע. והנחש הקדמוני לקה בזאת שנאמר (בראשית ג) ויאמר ה' אלהים אל הנחש כי עשית זאת ארור אתה מכל הבהמה לפי שדבר לשון הרע נאמר כאן ארירה ונאמר צרעת ממארת היא לפיכך הנחש יש עליו סלעים כגון צרעת וכל המכות לעתיד לבוא מתרפאות חוץ מן הנחש שנאמר (ישעיה סה) ונחש עפר לחמו, ללמדך כמה הוא כח לשון הרע:
וידבר יי אל משה לאמר
זאת תהיה תורת המצורע.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> תורת. לבית עולמים. תורת המצורע. תורה אחת לכל המצורעים שיהו מביאין קרבן זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> אע"פ שחלוקין בטמאות אין חלוקין בקרבן. המצורע. שהיה מצורע ונטהר. ביום טהרתו. מלמד שטומאתו וטהרתו ביום. והובא אל הכהן. מלמד שטומאתו וטהרתו בכהן. ד"א והובא אל הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שלא ישהה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> שאע"פ שהיה מנון לפני רבי עקיבא אם מי פיטרתיו בעמידתו אחזתיו בהליכתו שבעה מי שאחזתיו ז' אינו דין שאוחזנו בהליכתו ז':
פירוש מי שפיטרתיו בעמידתו כלומר הזב שהוא פטור מספירת ז' כל ימי זיבתו ואינו מונה שבעה אלא בהליכתו שנאמר וכי יטהר הזב מזובו וספר. מי שאחזתיו בעמידתו כלומר המצורע שטעון שבעה ימי הסגר אינו דין שימנה ז' בהליכתו ת"ל והובא אל הכהן מיד:
פירוש אחר. ומה מי שפיטרתיו בעמידתו כלומר ומה ימי ספרו הקלים שאינו מטמא משכב ואינו מטמא בביאה טעון שבעה ימי גמרו החמורים שמטמא משכב ומושב ומטמא בביאה אינו דין שיהא טעון שבעה ת"ל והובא אל הכהן שלא ישהה שאינו צריך עוד ז':

Verse 3

פס'. ויצא הכהן אל מחוץ למחנה. כהן שאפשר לו ליכנס לפנים מן המחנה מטהר את המצורע אבל אין כהן מצורע מטהר מצורע. וראה הכהן והנה נרפא. שהלך לו נגעו. נגע. שהלך לו שער לבן. הצרעת, שהלכה לה המחיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> אין לי אלא כלם. מנין (אין) [אף] מקצתן תלמוד לומר מן הצרוע להביא את שפרחה בכולו שיטען צפרים:

Verse 4

פס'. וצוה הכהן ולקח. הצווי בכהן והליקוח בכל אדם. ולקח למטהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> לשם מטהר. בין איש בין אשה בין קטן. מיכן אמרו לקח לאיש כשר לאשה. לאשה כשר לאיש. למצורע כשר לבית. לבית כשר למצורע. ולקח למטהר שתי צפרים. מיעוט צפרים שתים אם כן למה נאמר שתי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> שיהו שוות. חיות. ולא שחוטות. חיות טהורות ולא טמאות. חיות טהורות ולא טרפות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> חיות בריאות. ועץ ארז. זו בקעת ארז. אמר רבי יהודה שבתי היה אצל רבי טרפון והלכתי אחריו לביתו אמר לי יהודה בני תן לי סנדלי ונתתי פשט ידו לחלון ונתן לי מקל אמר לי יהודה בני בזה טיהרתי ג' מצורעים ולמדתי בה שבעה הלכות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> שהיא של ברות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ובראשה טרף וארכה אמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ועביה טפח ומזין ושונין ומשלשין ומטהרין אפילו שלא בפני הבית ומטהרין בגבולין. ושני. זו זהורית טובה רבי יוחנן בן דהבאי אומר ושני תולעת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> השני שבתולעת. ואזוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> לא אזוב יון כל שיש לו שם לווי:
מדרש שתי צפרים. לפי שקולם הולך יבואו לכפרה על לשון הרע. ובעץ ארז. שגבוה שהרי על עסק גסות הרוח באה עליו שנאמר (דה"ב כו) וכחזקתו גבה לבו והצרעת זרחה במצחו ואם השפיל עצמו כאזוב יש לו טהרה לפיכך שוחט צפור אחת ומשלח אחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> שאם חזר לסיאורו חוזרת עליו הצרעת. והובא אל הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> שאין לו מי שיביאנו שהכל רחוקין ממנו. ר' תנחומא דרש על י' דברים נגעים באים על עבודת כוכבים דכתיב (שמות לב) וירא משה את העם כי פרוע הוא כענין וראשו יהיה פרוע. על ברכת השם דכתיב בגלית הפלשתי (ש"א יז) היום הזה יסגרך ה' בידי כענין והסגירו הכהן. על גילוי עריות דכתיב (ישעיה ג) וספח ה' קדקד בנות ציון כענין שאת או ספחת. ועל הגנבות ועל שבועת שוא דכתיב (זכריה ה) הוצאתיה נאום ה' (אלהים) [צבאות] ובאה אל בית הגנב ואל בית הנשבע וגו'. וכתיב (שם) וכלתו ואת עציו ואת אבניו. זו צרעת דכתיב ונתץ את הבית את אבניו ואת עציו. ועל לשון הרע המצורע המוציא שם רע. על עדות שקר. שהעידו ישראל ואמרו אלה אלהיך ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> וכתיב כי פרוע הוא. ועל קלקול הדין. דכתיב (ישעיה ה) לכן כאכל קש לשון אש וחשש להבה ירפה שרשם כמק יהיה ופרחם כאבק יעלה בענין אם פרוח תפרח. ועל הנכנס בתחום שאינו שלו. מעוזיהו דכתיב והצרעת זרחה במצחו. ועל משלח מדנים בין אחים. זה פרעה שנאמר (בראשית יב) וינגע ה' את פרעה נגעים ששלח מדנים בין שרה לאברהם. ועל צרת העין. שנאמר ובא אשר לו הבית. מי שמיחד לו ביתו סופו שהוא גוררן לחוץ שנאמר (איוב כ) יגל גבול ביתו נגרות ביום אפו:

Verse 5

פס'. וצוה הכהן. צווי בכהן ושחיטה בכל אדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> דברי רבי יוסי ברבי יהודה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ושחט את הצפור האחת. (האחת שבשתים) הברורה שבשתים. האחת. שאם מתה אחת מהן או נעשית טרפה יקח זוג לשניה. אל כלי חרש. זו פיאלין של חרש. על מים חיים. לא מלוחים ולא פושרין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ולא מנטפין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> מה מים שלא נעשה בהם מלאכה אף כלים שלא נעשה בהם מלאכה:

Verse 6

פס'. את הצפוד החיה יקח אותה ואת עץ וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> זו בכלי. כיצד הוא עושה נוטל עץ ארז ואזוב ושני תולעת וכורכן בשירי הלשון ומקיף להם גפים וראש הזנב וטובל ומזה בדם על המים החיים. מים חיים. שדם צפור ניכר בהם שיערו חכמים רביעית. נשפך הדם תמות המשתלחת. מתה המשתלחת ישפך הדם. והזה על המטהר. על מצחו. מן הצרעת שבע פעמים. מצורע טעון הזיית שבע ואין טמא מת טעון הזיית שבע. שבעה פעמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ולא שלישי ושביעי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> וטיהרו. בדברים שבגופו. ושילח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> שלא יעמוד ביפו וישלח לים. שלא יעמוד חוץ לעיר וישלחנה כלפי העיר. אל פני השדה. הא אם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שלחה וחזרה לתוך ידו מותרת באכילה. ושלח את הצפור החי. מצוה לשלח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> לא שלח טהור:

Verse 7



Verse 8

פס'. וכבס המטהר את בגדיו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> מלטמא משכב ומושב. וגלח את כל שערו. נאמר כאן כל שערו ונאמר בימי ספירו כל שערו מה להלן פרט לבית הסתרים אף כאן פרט לבית הסתרים. ורחץ במים וטהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> במי מקוה. ורחץ במים וטהר ואחר יבוא אל המחנה. רחיצת גופו מעכבת ליכנס לפנים מן המחנה ואין כיפוריו מעכבין אותו ליכנס לפנים מן המחנה. וישב מחוץ לאהלו שבעת ימים. שיהא כמנודה ואסור בתשמיש המטה. אהלו זו אשתו שנא' (דברים ה) שובו לכם לאהליכם. שבעת ימים. שבעת ימי ספרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> ולא שבעת ימי חלוטו דברי רבי יוסי בר' יהודה רבי יוסי אומר קל וחומר לידי החליטו. אמר רבי חייא חשבתי לפני רבי והלא למדתנו רבינו שלא היה יותם לעוזיהו אלא בימי חלוטו. אמר לו אף אני כך אמרתי:
פירוש  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> מאי טעמא עוזיהו כמה מלך נ"ב שנה ונתנגע בכ"ז לירבעם וירבעם ועוזיהו מלכו כאחת הוו ליה מנוגע כ"ו שנה ויותם כי שכיב עוזיהו מלך איהו בר כמה שנים הוה בר חמשה ועשרים (ועשרים) הוה עיבורו אימת בכ"ז אשתכח דעיבורו בימי חלוטו ורבי יוסי ברבי יהודה אמר לך מתחלת שנה דעיבורה מקמי הכי הוה ומנא לן דחמשים ושתים שנה עוזיהו במלכו דכתיב בספר מלכים (מ"ב טו) בן עשרים ושבע שנים היה במלכו ושנים וחמשים שנה מלך בירושלים והוא עזריה הוא עוזיה ונתנגע בן כ"ז לירבעם דכתיב (שם) בשנת עשרים ושבע שנה לירבעם מלך ישראל מלך עזריה בן אמציה וכתיב (שם) וינגע ה' את המלך ויהי מצורע עד יום מותו וישב בבית החפשית ויותם בן המלך על הבית שפט את עם הארץ. רבותינו דרשו בית החפשית שנעשה חפשי ממלכותו היה מנוגע כ"ו שנה ויותם כי שכיב עוזיהו אבוה מלך איהו. דכתיב (שם) וישכב עזריהו עם אבותיו ויקברו אותו עם אבותיו בעיר דוד וימלוך יותם בנו תחתיו. וכתיב בן חמשה ועשרים שנה היה במלכו ושש עשרה שנה מלך בירושלים ויעש הישר בעיני ה' ככל אשר עשה עוזיהו אביו:

Verse 9

פס'. והיה ביום השביעי. ביום ולא בלילה. יגלח את כל שערו את ראשו ואת זקנו ואת גבות עיניו. מה גבות עיניו בנראה אף כל בנראה פרט לבית הסתרים. ראשו מה ת"ל לפי שנאמר (במדבר ו) תער לא יעבור על ראשו יכול אפילו מנוגע ת"ל ראשו. זקנו מה ת"ל לפי שנא' (ויקרא כא) ופאת זקנם לא יגלחו יכול אפילו מנוגע ת"ל זקנו. ולפי שיש בראש מה שאין בזקן ובזקן מה שאין בראש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> שהראש אסור במספרים כבתער [שנאמר (ויקרא יט) ולא תשחית איזה הוא גילוח שיש בו השחתה הוי אומר זה תער] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> הראש מותר בכל אדם קסבר הקפת הראש כולו לא שמה הקפה והזקן אסור בכל אדם. ואת כל שערו יגלח. מה תלמוד לומר (מ) ליתן אחריות לתגלחת שאם לא גלח בשביעי יגלח בשמיני ובתשיעי ובעשירי. שלשה מגלחין ותגלחתן מצוה הנזיר והמצורע והלוים. וכולם שגלחו שלא בתער או ששיירו שתי שערות לא עשו כלום:

Verse 10

פס'. וביום השמיני יביא. שיאם גילח בשביעי יביא בשמיני ואם גילח בשמיני מביא בו ביום. יביא שני כבשים. מיעוט כבשים שנים אם כן למה נאמר שני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שיהו שוין. וכבשה אחת. שתהא ברורה. אחת. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> שהוא מביא אחת על נגעים הרבה. בת שנתה. לא שנה אחת למנין עולם. ושלשה עשרונים סלת מנחה וגו'. ואפילו לשלשה עשרונים:

Verse 11

פס'. והעמיד הכהן המטהר את האיש המטהר ואותם לפני ה'. למדנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> שכולן טעונין העמדה לפני ה'. פתח אהל מועד. מעמידין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> בשיערי ניקנור אחוריהן למזרח ופניהם למערב:

Verse 12

פס'. ולקח הכהן את הכבש האחד והקריב אותו לאשם ואת לוג השמן וגו'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> תנופה באחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> תנופה ולא תנופות. לפני ה'. במזרח:

Verse 13

פס'. ושחט את הכבש במקום אשר ישחט את החטאת ואת העולה. בצפון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> יכול על טבעתן ת"ל במקום הקדש להכשיר את כל הרוח של צפון. כי כחטאת האשם הוא לכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> מה חטאת מן החולין וביום וביד הימנית אף אשם כן ומה חטאת טעונה כלי אף אשם טעון כלי. מה חטאת דם המזבח מתירו אף אשם דם מזבח מתירו. קדש קדשים הוא. לרבות לוג שמן של מצורע:

Verse 14

פס'. ולקח הכהן מדם האשם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> שני כהנים מקבלין את דמו אחד בכלי ואחד ביד זה שקבל בכלי בא וזרקו על קיר המזבח וזה שקבל ביד בא לו אצל המצורע ומצורע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> טבל בלשכת המצורעים ובא ועומד לו בשער ניקנור:
פס'. ולקח הכהן מדם האשם ונתן [הכהן] על תנוך. זה גדר האמצעי הקרוב לגבוה של אוזן:

Verse 15

פס'. ולקח הכהן מלוג השמן. מן המלא ואם חסר ימלאנו. ויצק על כף הכהן. מצוה לצוק לכף של חבירו ואם יצק לתוך כף עצמו יצא:

Verse 16

פס'. וטבל הכהן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> ולא מספוג. והזה מן השמן באצבעו שבע פעמים. על כל הזאה טבילה. לפני ה'. היה מכוין כנגד בית קדש הקדשים:

Verse 17

פס'. ומיתר השמן [וגו'] יצק הכהן [וגו'] על מקום דם האשם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> אין הדם גורם אלא המקום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מכאן א"ר אליעזר אין לו בהן יד בהן רגל אזן ימנית נותן הוא על מקומו ודיו:

Verse 18

פס'. והנותר (בשמן) [מן השמן] אשר על כף. וכפר עליו הכהן.  (נג) אם נתן כפר ואם לא נתן לא כפר:

Verse 19

פס'. ועשה הכהן את החטאת. שיהו כל מעשיה לשם חטאת. וכפר על המטהר. מלמד שהכפרה בחטאת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> מטומאתו. ולא מזובו. ואחר ישחט את העולה. אחר המעשה הזה:

Verse 20

פס'. והעלה הכהן את העולה ואת המנחה המזבחה. אע"פ ששחטה שלא לשמה אע"פ שקדמה לחטאת לפי שבכל מקום (הי') איברי חטאת קודמין לאיברי עולה וכן הדין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> שירצה פרקליט ואחר כך מכניס דורון:

Verse 21

פס'. ואם דל הוא ואין ידו משגת. מפני דלותו ולקח כבש אחד אשם. אם נאמר כבש למה נאמר אחד אמר לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> לפי שזה מביא בהשיג יד. ומטמא מקדש. מביא בהשיג יד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> מה מטמא מקדש מביא שנים תחת אחד. (פירוש) שתי תורים או שני בני יונה. אף זה יביא שנים תחת אחת והעולה תעלה חובה. ת"ל אחד וכן מצינו במסכת מגילה ששאל רבי עקיבא את רבי נחוניה אם נאמר כבש למה נאמר אחד ואמר לו מיוחד שבעדר מה שאינו יכול לדרוש כאן שהרי דל הוא. לתנופה. לכפר עליו. וכי יש תנופה מכפרת. אלא מלמד שאם עשה תנופה שירי מצוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> כאלו לא כפר. ועשרון סולת אחד בלול בשמן למנחה ולוג שמן. מלמד שכל עשרון ועשרון טעון לוג שמן כדברי חכמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> דברי רבי נחמיה (בן) אליעזר בן יעקב אומר אפילו מנחה של ד' עשרון אין לה אלא לוגה ולוג שמן. שהיה בדין שיביא העני שלישית הלוג לפי שהעשיר מביא ג' עשרונים מביא לוג אחד. אבל העני שהוא מביא עשרון אחד יביא שלישית הלוג. ת"ל לוג שמן אחד עני ואחד עשיר:

Verse 22

פס'. ושתי תורים או שני בני יונה. שנים ולא ד' שהרי מטמא מקדש מביא שנים תחת אחת. יכול אף זה כן ת"ל שתי תורים או שני בני יונה. אשר תשיג ידו שאם הביא השמן כשהוא עני והעשיר. יכול שיביא ממין שהתחיל ת"ל אשר תשיג ידו. והרי השיגה ידו. והיה האחד חטאת והאחד עולה. ממין חטאת תהא עולה:

Verse 23

פס'. והביא אותם ביום השמיני לטהרתו. מונה ח' ימים זה אחר זה:

Verse 24



Verse 25

פס'. ושחט את כבש האשם. למדנו שהנגעים באים על חטא וצריכין כפרה. שנאמר האשם והזה ונתן וגו' והנותר וגו' ועשה וגו' כדרך העשיר כך דרך העני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> מאשר תשיג ידו. את אשר תשיג ידו ולמעלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> אמר אשר תשיג ידו. והא כיצד היה עשיר והעני אחרי כן קודם שיביא אשמו מביא קרבן עני שנאמר אשר תשיג ידו. ואם היה עשיר והביא אשמו. ואח"כ העני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> יכול יביא כדין העשיר ת"ל מאשר תשיג ידו. חצי קרבנו עשיר וחצי קרבנו עני. ואם הביא אשמו כשהוא עני והעשיר מנין שיגמור בעשירות. ת"ל את אשר תשיג ידו. והרי השיגה ידו. ללמדך שאין התורה חסרה כלום וללמדך שאין דבר ריק בתורה. שנאמר (דברים לב) כי לא דבר רק הוא. את האחד חטאת ואת האחד עולה על המנחה. שתקדים מנחת בהמה למנחת העוף:

Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32

פס'. זאת תורת אשר בו נגע צרעת. מלמד שהעני אם הביא קרבן עשיר יצא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> יכול אף עשיר הביא קרבן עני יצא. ת"ל אשר בו נגע צרעת. רבותינו אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> אדם מביא קרבן על אשתו שהוא כותב לה אחריות זאת לך עלי מן קדמת דנא:

Verse 33

פס'. וידבר יי אל משה ואל אהרן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> זה אחד מעשרה דברים שנידבר למשה ולאהרן י' דברות וג' מאמרות:

Verse 34

טוביהו ברבי אליעזר ז"ל נתן בהם סימנין. אמירה. מופ"ת חפניכ"ם החד"ש. דיבור. ויצו"ם החי"ה (א"ד) [אר"ץ] אחוזתכ"ם ז"ב נשי"א אל תכרית"ו עד מת"י הבדל"ו פר"ה לפי שאין אתה יכול להוציא את אהרן מתוכם:
פס'. כי תבאו אל ארץ כנען  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> אל הארץ המיוחדת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> אשר אני נותן לכם. פרט לעמון ומואב שנאמר (דברים ב) כי לבני לוט נתתיה ירושה. לאחוזה עד שיכבשו. ונתתי נגע צרעת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> בבשורה היא לכם שנגעין באין עליהן רבי שמעון אומר פרט לנגעי אנסין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> פירוש נגעי רוחות נגעי כשפי'. בבית ארץ פרט לבית הבנוי בספינה ועל גבי אכסדרה. אחוזתכם ולא ירושלים לפי שלא נתחלקה לשבטים:

Verse 35

פס'. ובא אשר לו הבית. ולא ע"י שלוחו אפילו הוא זקן או חולה. ד"א אשר לו הבית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> מי שמיחד ביתו לו שאינו רוצה להשאיל כליו לאחרים. אמר לו השאילני קרדומך אמר אין לי אמר השאילני מגלך אמר אין לי. לסוף שהוא מפנה אותם לרשות הרבים והוא בוש וחפר. ובא והגיד לכהן והכהן ידקדק כיצד בא הנגע לביתו. לאמר. יאמר לו הכהן דברי כבושים. בני אין נגעים באין אלא על לשון הרע. ר' שמעון בן אלעזר אומר אף על גסות הרוח שנאמר (דה"ב כ"ו) וכחזקתו גבה לבו וכתיב והצרעת זרחה במצחו. כנגע מלמד שאפילו הוא תלמיד חכם ויודע שהוא נגע לא יאמר נגע אלא כנגע. נראה לי. ולא לנרי. מכאן אמרו בית אפל אין פותחין בו חלונות לראות את נגעו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> בבית להוציא את היציע ואת העליה. ד"א בבית מתוכו טמא ואין מטמא מאחריו:

Verse 36

פס'. וצוה הכהן. הצווי בכהן. ופנו. כל אדם שרוצה. ופנו אפילו חבילי עצים. בוא וראה אם על הרשעים חסה תורה על עבדיו ויראיו לא כל שכן. ואם על כליו חסה תורה ק"ו על בניו ובנותיו. בטרם יבא הכהן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> לראות את (הבית) [הנגע] ולא הפנוי ולא יטמא כל אשר בבית. רבי אומר אם ממתינין לדבר הרשות לא ימתינו לדבר מצוה מכאן אמרו חתן נותנין לו שבעת ימי המשתה לו ולביתו ולכסותו וכן ברגל נותנין לו כל שבעת ימי הרגל:

Verse 37

פס'. וראה את הנגע והנה הנגע. מלמד שאין הבית מטמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אלא בשני גריסין בקירות הבית הרי ב' ולמטן אומר בקירות הבית הרי ד' מלמד שאין הבית מטמא אלא בד' כתלין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> מכאן אמרו בית עגול דיגון טריגין פינטגין אינו מטמא טטרגון מטמא. שקערורות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> שקועות במראיהן. (ד"א שקערורות) ירקרקות או אדמדמות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> ירוק שבירוקין ואדום שבאדומין. ומראיהן שפל מן הקיר אפי' בכותל אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> ואפי' אבן אחת:

Verse 38



Verse 39

פס'. ושב הכהן ביום השביעי. ביום ולא בלילה. וראה והנה פשה הנגע. נאמר כאן נגע ונאמר להלן נגע מה להלן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> האמור באדם בפשיון כגריס אף כאן כגריס. בקירות הבית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> ולא האבוס והיציע והמגורה:

Verse 40

פס'. וצוה הכהן וחלצו. הצווי בכהן וחליצה בכל אדם. וחלצו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> מלמד ששניהן חולצין מכאן אמרו אוי לרשע אוי לשכנו. והשליכו אתהן. שניהן מתעסקין בכותל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> אלא מחוץ לעיר. חוץ לעירות מוקפות חומה. אל מקום טמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> שיהא מקומו טמא:

Verse 41

פס'. ואת הבית יקציע מבית. מבפנים ולא מבחוץ. סביב. ולא מן הקרקע ולא מן הקורות:

Verse 42

פס'. ולקחו אבנים אחרות. והביאו אל תחת האבנים לא יביאו אבן תחת אבנים ולא אבנים תחת אבן לא אבנים תחת אבנים אחרות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> שלא יטול מצד זה ויביא לצד זה. ועפר אחר יקח וטח את הבית. מלמד שאין חבירו מטפל עמו בטיחה שנאמר וטח את הבית לבדו:

Verse 43

פס'. ואם ישוב הנגע ופרח בבית. כשיחזור הנגע לאותן האבנים. ומנין לרבות את כל הבית ת"ל בבית ופרח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> במראיו ושלא במראיו:

Verse 44

פס'. ובא הכהן. יכול אם חזר הנגע בו ביום יהא טמא. ת"ל ושב הכהן אם ישוב הנגע מה שיבה האמור להלן בסוף שבע אף כאן בסוף שבוע. מנין אם עמד בראשון ופשה בשני חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. ת"ל ובא הכהן וראה והנה פשה הנגע במה הוא מדבר אם בפושה בראשון הרי הוא אמור הא אינו אומר ובא הכהן וראה והנה פשה אלא את שבא בסוף שבוע ראשון ומצאו עומד ובא בסוף שבוע שני ומצאו פושה מה יעשה הרי אני דן מה מצאנו בפושה בראשון חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע אף בפושה שני חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. הין אם היקל בפושה בראשון הרי היקל בעומד בו נקל בפושה בשני שהרי החמיר בעומד בו. ת"ל ובא הכהן ושב הכהן זו היא שיבה זו היא ביאה מה שיבה חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע אף ביאה חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע או היא הלכה הנדרשת בגזירה שוה בכל התלמוד דתאנא דבי ר' ישמעאל זו היא שיבה זו היא ביאה ואע"ג דלא דמי אהדדי ילפינן צרעת ממארת בבגדים ונאמר צרעת ממארת בבתים מה בגדים עשה את העומד בשני כפושה בשני אף צרעת ממארת האמורה בבתים עושה את העומד בשני כפושה בשני:

Verse 45

פס'. ונתץ את הבית וגו'. מלמד שאין הבית מטמא בנגעים עד שיהא בו אבנים ועצים ועפר. אבניו. כל אבנים שבונה עמו. עציו. כל עצים שבונה עמו. עפר. כל עפר שבונה עמו. אבניו ולא אבני העליה. עציו ולא עצי העליה. מכאן אמרו נראה נגע בבית נותן את הקורות לעליה נראה בעליה נותן את הקורות לבית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> אם נאמר לחליצה למה נאמר בנתיצה לפי שבנתיצה נותץ בין אבנים שיש בהן נגע בין שאין בהן נגע:

Verse 46

פס'. והבא אל הבית. עד שיכנס ראשו ורובו ותנן במסכת נגעים הנכנס לבית המנוגע וכליו על כתפיו וסנדליו בידיו הוא והם טמאים מיד ואם היה מלובש בהם הוא טמא מיד והן טהורין עד שיהא בבית בכדי אכילת פרס:

Verse 47

פס'. והשוכב בבית יכבס את בגדיו. למדנו לשוכב שמטמא בגדים ולא לנכנס שאם נכנס והיה לבוש כליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו בידיו שאין מטמאין עד שישהה בבית בכדי אכילת פרס. שנאמר והאוכל בבית יכבס את בגדיו. וכמה הוא שעור אכילה כדי אכילת פרס הוא הפרס שפירשתי למעלה פת חטין ולא פת שעורין מיסב ואוכלה בלפתן שהוא שעור האכילה שמטמא בגדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> משונה כיבוס זה מכל הכבוסין שבתורה שכל כיבוס בגדים שבתורה להחמיר וזה להקל שאלמלא לבוש עשרה כלים אינן מטמאין עד שישהה כדי אכילת פרס:

Verse 48

פס'. ואם בא יבא הכהן וטהר את הבית. על פי הכהן נטהר:

Verse 49

פס'. ולקח לחטא את הבית  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> בבעל הבית הכתוב מדבר. ושחט את הצפור. בכהן מדבר. ולקח את עץ הארז. כדרך שהיה עושה במנוגע כך היה עושה בבית המנוגע. והזה על הבית. על שקופו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> וכן הוא אומר (במצורע) [בפסח] (שמות יב) על הבתים אשר יאכלו אותו בהם והוא השקוף שנאמר והגעתם אל המשקוף:

Verse 50



Verse 51



Verse 52

פס'. וחטא את הבית בדם הצפור. זה צפור דרור. אם נאמר במצורע למה נאמר בבתים לפי שיש במצורע מה שאין בבתים שהמצורע טעון קרבן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> והבית אינו טעון קרבן:

Verse 53



Verse 54

פס'. זאת התורה לכל נגע הצרעת ולנתק ולצרעת הבגד ולבית ולשאת ולספחת. ולבהרת. מלמד שכל כהן שאינו בקי בהן ובשמותיהן אינו רואה את הנגעים:

Verse 55



Verse 56



Verse 57

פס'. להורות ביום הטמא וביום הטהור. מלמד שביום הוא מטמא וביום הוא מטהר. ולהורות. חנניה בן חכינאי אומר. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> שצריך שיורנו רב:





Verse 1

פס'. וידבר יי אל משה ואל אהרן. זה אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> (משבעה) [מעשרה] מקומות שנדבר אל משה ואל אהרן:

Verse 2

פס'. דברו אל בני ישראל. בני ישראל מטמאין בזיבה ואין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> הגוים מטמאין בזיבה. ואמרת אליהם. לרבות את הגרים ואת העבדים. איש איש. לרבות את האשה ואת הקטן. כי יהיה. לכשיהיה. ד"א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> פרט לפני הדבור. זב מבשרו. עד שתצא טומאתו חוץ לבשרו. מבשרו טמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> ולא מחמת דבר אחר. מכאן אמרו בשבעה דרכים בודקין את הזב עד שלא נזקק לזיבה במאכ"ל ובמשת"ה במש"א ובקפיצ"ה בחול"י במרא"ה בהרהו"ר. משנזקק לזיבה אין בודקין אותו. זובו טמא הוא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> אין הדם יוצא מן האמה שלו טמא. כי יהיה זב מבשרו זובו טמא הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> מנה הכתוב שתים יקרא טמא. (זובו טמא לקריו אלא שהקרי שהזוב יותר מן הקרי):

Verse 3

פס'. וזאת תהיה טומאתו בזובו רר בשרו את זובו או החתים בשרו מזובו טמא הוא. מנה הכתוב שלש וקרא טמא הא כיצד שתים לטומאה שלש אף לקרבן. וזאת לרבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> מימי רגליו ורוקו. תהיה טומאתו בזובו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> אפילו כל שהוא. רר. שיצא מן האמה כמו רירין או החתים שעמד הזוב בפי האמה וחתם פי השתן מחמת הזוב. ואם ראה ראיה גדולה שהיא בג' שיעורין בשתי טבילות ושתי סיפוגין הרי זה זב גמור. מזובו. אפילו מקצת זובו מטמא משכב ומושב שאפילו לא ראה אלא שתי ראיות מטמא משכב ומושב. טומאתו הוא. מלמד שטומאתו בלובן ואינו מטמא באודם לפי שטומאת האיש בלובן וטומאת האשה בדם:

Verse 4

פס'. כל המשכב אשר ישכב עליו הזב. הראוי למשכב מטמא פרט לששכב על הדלת. משכב מלמד שהוא עושה כל שתחתיו משכב ובלבד שיהא ראוי לשכיבה שהרי אמרה תורה משכב הראוי לשכיבה. וכל הכלי. כלי מיוחד לישב פרט לכפה סאה וישב עליה שאינו ראוי לישיבה שהרי אומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו. הזב. ולא בעל קרי אין מטמא משכב ומושב:

Verse 5

פס'. ואיש אשר יגע במשא. האדם הנוגע במשכב מטמא בגדים. אין משכב נוגע במשכבו מטמא בגדים. במשכבו מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> שאם נשבר טהור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> דאתי בק"ו מכלי חרש מפורש בברייתא:

Verse 6

פס'. והיושב על הכלי. אפילו אינו נוגע בו מכאן אמרו ז' מושבות זה על גב זה. ואפילו על <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> אבן מסמא טמאין:

Verse 7

פס'. והנוגע בבשר הזב ולא בצואה שעליו. בבשר הזב ולא בעצם הפורש ממנו:

Verse 8

פס'. וכי ירוק הזב בטהור. וכי ירוק מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> לרבות כיחו. כיחו היוצא מן החזה כמו רוק רירו ונועו ומימי האף:

Verse 9

פס'. כל המרכב אשר ירכב עליו. המיוחד למרכב כגון איכוף ועביט של גמל:

Verse 10

פס'. וכל הנוגע בכל אשר יהיה תחתיו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> תחתיו של זב ולא תחתיו של מרכב. והנושא אותם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> לרבות את המשכב ואת המושב במרכב:

Verse 11

פס'. וכל אשר יגע בו הזב. ולא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> הצואה ולא בשום דבר שעליו כמו נזמים וצמידים. וידיו לא שטף במים למה נאמר לפי שנאמר ורחץ את בשרו במים יכול אפילו בית הסתרים. ת"ל וידיו לא שטף במים מה ידיו הנראים אף כל גופו הנראה טעון רחיצה פרט לבית הסתרים שבתוך הנקבים והנחירים. ד"א וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים זה בא ללמד אפילו לאחר מאה שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> אם לא רחץ שהוא מטמא וידיו זה גופו כענין שנאמר (ישעיה נז) (מ)חית ידך כלומר מחמת עצמך. ד"א וידיו לא שטף במים להביא את הטהור שלא רחץ ידיו ורגליו שהוא טמא. אמר ר' אלעזר בן ערך מכאן סמכו לנטילת ידים מן התורה:

Verse 12

פס'. וכלי חרס.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> לרבות כלי נתר. אשר יגע בו הזב ישבר. נאמר כאן אשר יגע ונאמר להלן אשר תבושל בו ישבר מה להלן מאוירו אף כאן מאוירו. וכל כלי עץ ישטף במים. לכך נקראים כלי עץ כלי שטף שדינו כשטיפת ידים:

Verse 13

פס'. וכי יטהר הזב מזובו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> לכשיפסק הזב. מזובו. ולא מנגעו מזובו וסופר לימד על מקצתו זובין כגון שתי ראיות שטעונין ספירת ז'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> וספר לו. לעצמו. שבעת ימים לטהרתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> שתהא טהרתן אחת למדנו לשבעת הימים שהיו סמוכין ולא מפוזרין. וכבס בגדיו ורחץ במים מה בשרו בנקיות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> אף בגדיו בנקיות. במים חיים וטהר, הזב טעון מים חיים ולא מצורע בשרו במים חיים וטהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> ולא בגדיו וטהר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> מלטמא כלי חרש (בחסר) וזו הלכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> השיב בן עזאי את ר' יוסי הגלילי אמר לו ר' יוסי הגלילי שנהו לי ואמר אין שונין לחכם פרשיהו ואמר אין מפרשין לחכם ופירשו רבי יוסי הגלילי מעצמו:

Verse 14

פס'. וביום השמיני. ולא בלילה. יקח (שני כבשים) [לו שתי תורים] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> ובא לפני יי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> מלמד שאין הקינים מתפרשות אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן. וכפר עליו הכהן מזובו מקצת זבין מביאין קרבן. כיצד ראה ג' מביא ראה שתים אינו מביא: פס'. ואיש. לרבות בן תשע שנים ויום אחד. כי תצא ממנו. עד שתצא טומאתו חוץ לבשרו. מכאן אמרו הזב ובעל קרי שהרגישו אוחזין באמה ובולעין את התרומה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> שכבת זרע. פרט (למעלה) [למערה]. ורחץ במים. במי מקוה. את כל בשרו. מים שכל בשרו עולה בהן וכמה הן אמה על אמה ברום ג' אמות שיערו חכמים בארבעים סאה:

Verse 15



Verse 16



Verse 17

פס'. וכל בגד וכל עור. לרבות את כל הכלים. אשר יהיה עליו. אפילו על מקצתו. שכבת זרע. הראויה להזריע פרט לשנסרחה. מכאן אמר רבי אלעזר בן עזריה הפולטת שכבת זרע ביום השלישי טהורה ר' ישמעאל אומר פעמים שהן ד' עונות פעמים שהן ה' פעמים שהן ו'. פירוש לפי שהעונה או יום או לילה. ואם שמשה ביום הראשון לעת הערב הרי מקצת יום ראשון ככלו ולילי יום שני ויומו ולילי יום שלישי ויומו הרי ד' בג' ימים. ואם שמשה בבקר ביום הראשון הרי עונה עד הערב ולילי יום שני ויומו ולילי יום שלישי ויומו והם ה' עונות בג' ימים. ואם שמשה בתחלת ליל ראשון הרי ו' עונות עד יום שלישי לילי ראשון שנים לילי שני ויומו ב' ולילי שלישי ויומו ב' רבי עקיבא אומר לעולם ה' שאינו מחשב לילי ראשון ואם יצאת מקצת עונה ראשונה שלא שמשה מן הבקר אלא בחצי היום נותנין לו מקצת עונה שיש מלילי רביעי לה שלש חמש עונות שלימות כדי שאם פולטת מכאן ואילך טהורה והלכה זו נדרשת במסכת שבת בפרק רבי עקיבא:

Verse 18

פס'. ואשה. לרבות את הקטנה. כי תהיה זבה. זו נדה. דם יהיה זובה. מלמד שאינה מטמאה אלא בדם. בבשרה. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> שהיא מטמאה בפנים כבחוץ. שבעת ימים תהיה בנדתה. השלמת ז' ימים תהיה בנדתה מלמד שאינה טובלת ביום אלא בלילה שנאמר שבעת ימים תהיה בנדתה השלמת ז' ימים תהיה בנדתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> בנדתה תהיה. עד שתטבול:

Verse 19

פס'. וכל הנוגע בה יטמא עד הערב. ואינה מטמא אדם וכלי חרש:

Verse 20

פס'. וכל אשר תשכב עליו [בנדתה] יטמא וכל אשר תשב עליו יטמא. יכול תטמא משכב שאינו מיוחד לשכיבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> ומושב שאינו מיוחד (לשכיבה) [לישיבה] ת"ל וכל הנוגע במשכבה יכבס בגדיו וכתיב וכל הנוגע בכל כלי אשר תשב עליו יכבס בגדיו מה אלו שני המקראות האמורות למטן אינה מטמא אלא משכב המיוחד לשכיבה ומושב המיוחד לישיבה אף כאן לא תטמא אלא משכב המיוחד לשכיבה ומושב המיוחד לישיבה:

Verse 21



Verse 22



Verse 23

פס'. ואם על המשכב הוא או על הכלי אשר היא יושבת עליו. יש בפסוק זה לשאול הואיל ונאמר כל הנוגע במשכבה וכל הנוגע בכל כלי אשר תשב עליו מה ת"ל ואם על המשכב הוא או על הכלי אשר היא יושבת עליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> תשובה בא ללמדנו על חבורי טומאה שאם נגע כלי טהור בכלי הנדה או במשכבה שהנוגע בחיבור הטומאה טמא כדתנן במסכת זבין בפרק אחרון בהלכה חמישית מקצת הטמא על הטהור ומקצת הטהור על הטמא חבורי טמא על הטהור וחבורי טהור על הטמא טמא והברייתא עד שינשא בו עליו משובשת שהרי שנינו מקצת טהור על הטמא ומהו ואם על המשכב הוא פליג. ואם על המשכב של נדה הוא הכלי הטהור או על הכלי אשר היא יושבת עליו בנגעו בו בחיבורים יטמא האדם עד הערב ואין טעון כיבוס בגדים כמו שטעון הנוגע במשכבה או בכלי שתחתיה אם במה שכתוב בו בנגעו בו יטמא עד הערב הוא טמא ובגדיו טהורין הוא טעון רחיצה ולא בגדיו כיבוס עד שינשא רובו עליו מכאן אמרו רוב טמא על הטהור או מקצת רוב טהור על הטמא או על מקצתו בזב טמא ובמשכב טהור:

Verse 24

פס'. ואם שכב ישכב.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> לרבות שתי שכיבות. ואם שכב ישכב לרבות את המערה. איש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> פרט לקטן. ותהי נדתה עליו יכול יעלה לרגליו. פירוש שאם בא עליה בתוך ימי נדתה תאמר יטמא בועלה כימים הנותרים לה מטומאתה או אחד או שנים או ג' ת"ל שבעת ימים בין בתחלת הנדה בין באמצע בין בסוף טעון ז' ימים. ד"א ותהי נדתה עליו מלמד מה היא מטמאה אדם וכלי חרש אף הוא מטמא אדם וכלי חרש. וכל המשכב אשר ישכב עליו (שמא) [יטמא] נתקו הכתוב מטומאה חמורה ותלאו בטומאה קלה שלא יטמא אלא אוכלין ומשקין נמצאת אומר משכבו כמגעו מה מגעו מטמא אחד ופוסל אחד אף משכבו. וטמא שבעת ימים. סופר שבעה לביאה האחרונה. וכל המשכב אשר ישכב עליו יטמא עד שינשא רובו עליו. ד"א ואם שכב ישכב איש אתה ותהי נדתה עליו כל המשכב אשר ישכב עליו יטמא מכאן אמרו ומטמאה את בועלה לטמא משכב תחתון כעליון תחתונו של בועל נדה כעליונו של זב שהוא טמא ואינו מטמא. ואשה שאין לה וסת אסורה לשמש שכך שנינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> כל אשה שאין קובעת לה וסת אסורה לשמש ואין לה לא כתובה ולא פירות ולא מזונות ולא בלאות ויוציא ולא יחזור דברי ר' מאיר ר' חנניה בן אנטיגנוס אומר משמשת בשני עדים אחד לפני תשמיש ואחד לאחר תשמיש והן והן עידיה והן הן עוותיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> והן (תיקוליה) [תיקונה]. משום אבא חנן אמרו אוי לו לבעלה של זו כל אשה שאין לה וסת דיה שעתה ואלו הן וסתות מפהקת מתעטשת וחוששת בפיסי כריסה ושיפולי מעיה וכמו צמרמורות אוחזין אותה וכן כיוצא בהן. כל שתקבענה שלש פעמים הרי זה וסת וכן כל כיוצא בהן. להביא את שראשה כבד ואבריה כבדין עליה ורותת וכו' אלו וסתות של גוף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> ווסתות (שלימים) [של ימים] אמרו חכמים היתה לומדת להיות רואה זו חמשה עשר ושינתה ליום כ' זה וזה אסורין פעמים ליום כ' זה וזה אסורין שלשה פעמים ליום כ' מותרין יום חמשה עשר ונקבעה לה יום כ'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> נשים בבתולות כגפנים יש גפן שיינו אדום ויש גפן שיינו שחור ויש גפן שיינו מרובה ויש גפן שיינו ממועט כל גפן יש בו יין וכל אשה יש בה דמים ושאין בה דורקטי. מאי דורקטי דור קטוע. שני ר' חייא כשם שהשאור יפה לעיסה כך דמים יפין לאשה. ר' מאיר אומר כל אשה שדמיה מרובין בניה מרובין. וכל אשה שהיא מרובה בבדיקות משובחת היא בין הנשים שכך שנינו כל היד המרובה לבדוק בנשים משובחת ובאנשים תקצץ ומה טעם בנשים משובחת ובאנשים תקצץ נשים שאינן בני הרגשה משובחת אנשים שהן בני הרגשה תקצץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> ומותיבין ואם אנשים בני הרגשה הן למה הוצרך התנא לומר המרבה לבדוק אפי' אינה מרבה תקצץ שהן בני הרגשה הן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> (ומתרנין) [ומתרצינן] אין באנשים אפילו בלא רבוי נמי תקצץ וכששנה (הונא) [התנא] המרבה לבדוק בשביל נשים שנה:

Verse 25

פס'. ואשה כי יזוב זוב דמה. בין גיורת בין שפחה בין משוחררת. כי יזוב זוב דמה. דמה מחמת עצמה ולא מחמת ולד וכו'. דהמקשה במסכת נדה. ימים רבים מיעוט ימים שנים רבים שלשה. בלא עת נדתה יכול הרואה שלשה בתחלה תהא זבה ת"ל על נדתה אחר נדתה היא הנקראת זבה אינה נקראת זבה בתחלה אלא נדה. אין לי אלא סמוך לנדתה. מופלג מנדתה מנין ת"ל כי תזוב על נדתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> תנן במסכת (פסחים) [ערכין] אין פתח בטועה פחות משבעה ולא יתר על שיבעה עשר טועה שאמרה יום אחד טמא ראיתי (פיחת הי"ז) [פתחה י"ז] שני ימים טמא ראיתי פיתחה שבעה עשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> שלשה ימים טמא ראיתי פיתחה חמשה עשר ששה ימים טמא ראיתי פיתחה י"ד שבעה ימים טמא ראיתי פיתחה שלשה עשיר שמונה ימים טמא ראיתי פיתחה י"ב תשעה ימים טמא ראיתי פיתחה י"א עשרה פתחה י' י"א פתחה ט' י"ב פתחה ח' י"ג פתחה ז' שאין פתח בטועה פחות משבעה ולא יתר על י"ז וכו' הילכ'. פירו"ש יום אחד טמא ראיתי ואיני יודעת אם בימי נדתי אם בימי זיבתי פיתחה י"ז שעד י"ז יום אינה חוזרת לפתחה כפתחה הראשון דאמרינן הך יום טמא דחזת סוף זיבתה הוא והשתא אתו ז' ימי נדה שהיא ראויה להיות נדה בהם והדר תלתה יומי זיבה והדר ז' נקיים הרי י"ז נמצא עד י"ז יום חוזרת לפתח כפתח שאר כל הנשים שאם רואה לאחר מכאן ב' או ג' או ד' יום מונה ומוסיפה כל שעה עד ז' ימים ואפילו ראתה ביום שבעה טובלת לערב ומשמשת מכאן ואילך שומרת יום כנגד יום עד שתראה ג' ימים רצופין והדר מונה ז' נקיים והינו דרך פתח שאר כל הנשים. ולהאי פתח חוזרת עד י"ז ואע"ג דבהנך י"ז יום גופיהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> אית ליה דרך אפי' הכא אתא לאשמועינן דהאי יום טמא שראתה חשבינן לה לסוף זיבה לאחמורי עלה. וכי אמרה ג' ימים טמא ראיתי חשבינן להו לסוף זיבה נמי ואינה משמשת עד שתביא קרבן זיבתה ועד שתעמוד ז' נקיים דאלו חשבינן להו לסוף זיבה נמי ואינה משמשת עד שתביא קרבן זיבתה ועד שתעמוד ז' נקיים דאלו חשבינן להו להנך יומי דאמרה יום א' או ב' או ג' לימי נדתה לא מנינן אלא ד' עליהו וטובלת לערב ומשמשת וטהורה לכל דבריה אלא להכי לא חשבינן להו ליומי נדתה לקולה דספיקה דאורייתא היא ולחומרא מפקינן לה ואע"ג דלא צריך ליה למתני כולי האי (ז"ז יום לא) תשב ז' נקיים וסגי לה כדפריך רב אחא בר אהבה לקמן אפילו הכי איצטרך למתני י"ז יום לאשמעינן שעד י"ז יום סיימה כל פתח נדתה וחזרה לתחלת פתחה הראשון דכולהו הנך יומי דחזת מוקמינן להו בסוף זיבה ואי אמרה ד' אמרינן ג' דיומי זיבה והאיך רביעי תחלת ז' יום נדתה ועוד מוספת ט"ז להשלים י"ז שכך הוא שעור פתחה בין ימי נדה לימי זיבה כדאמרינן וכל שהולכת ומוספת בימי טומאה פוחתת בימי טהרה להשלמת י"ז לפתחה עד פתחה שבעה שאין פתח בטועה פחות משבעה שאפילו אם אמרה י"ד יום ראיתי ואפילו ט"ו או עד מאה יום או עד אלף יום אי אפשר לה לחזור לפתחה עד ז' ששבעה ימים נקיים היא צריכה דממה נפשך זבה גמורה ולמעלה מזהה דאפשר לה להטהר בלא ז' נקיים הלכך כל הפחות פחות אינה חוזרת לפתחה בפחות מז' נקיים שהיא מתעכבת לחזור בפתחה אינה מעכבת יותר מי"ז שכן שיעור פתחה בין נדתה בין זבה לטהרתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> ואמר בתורת כהנים אין לי אלא מופלג מנדתה יום אחד מנין שנים ג"ד ה"ו ז"ח ט"י <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="134"></i> מה מצינו ברביעי שהוא כשר לספירה וכשר לזיבה אף אני ארבה אלו שהן כשרין לספירה שיהו כשרין לזיבה. בלא עת נדתה. לרבות אחד עשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> לפי שמרבה אני אחד עשר שהיא סופרת בלא עת נדתה ומוציא את שנים עשר שאינו בספירת בלא עת נדתה אין לי אלא הרואה ג' שהיא זבה ומנין לרואה שנים ת"ל ימי זיבה. ומנין שהיא סופרת יום כנגד יום ת"ל טמא יהיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> ואע"ג דעיקרי כל הכלי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> תהיה טומאתו בו לרבות את בעלה:

Verse 26

פס'. כל המשכב אשר תשכב עליו כל ימי זובה כמשכב נדתה יהיה לה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> ולא כימי (לידתה). טמא יהיה, כבר מפורש לעיל לשומרת יום כנגד יום דעיקרו על הכלי מדבר:

Verse 27

פס'. וכל הנוגע בם יטמא. כל על ידי חבוריהן:

Verse 28

פס'. ואם טהרה מזובה. כשתספור. מזובה ולא מנגעה מזובה ולא מלידתה. וספרה לה. לעצמה. שבעת ימים רצופין זה לזה. ואחר תטהר. אחר אחד לכולם מלמד שיהו סמוכין:

Verse 29

פס'. וביום השמיני ולא בלילה. תקח לה לעצמה. והביא אותם אל הכהן מלמד שהיא טובלת מבעוד יום שהרי צריכה הערב שמש. ועשה הכהן את האחד חטאת ואת האחד עולה מלמד שאין הקינין מתפרשות אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן:

Verse 30



Verse 31

פס'. והזרתם את בני ישראל אין נזירה אלא הפרשה. והזרתם את בני ישראל מטומאתם הרי זו אזהרה. ולא ימותו בטומאתם הרי זה עונש. בטמאם את משכני אשר בתוכם אע"פ שטמאין שכינה ביניהם:

Verse 32

פס'. זאת תורת הזב ואשר תצא ממנו שכבת זרע. זרע יש שראה ראיה אחת שהוא כבעל קרי טובל ואוכל פסחו לערב:

Verse 33

פס'. והדוה בנדתה. זקנים הראשונים היו אומרין שלא תכחול ולא תפקוס כל ימי נדתה עד שבא ר' עקיבא ואמר יביא הדבר לידי איבה ויגרשנה אלא כוחלת ופוקסת ומהו הדוה בנדתה תהא בנדתה עד שתבוא במים. והזב את זובו. מה הזב מטמא במשא אף הזוב מטמא במשא. לזכר. לרבות את המצורע. ולנקבה לרבות היולדות. רבי יוחנן בן קרחה אומר לזכר ולנקבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> לזכר כל שהוא ולנקבה כל שהיא. ולאיש אשר ישכב עם טמאה להביא את הבא על שומרת יום כנגד יום שהרי הבא על הנדה למדנו והבא על הזבה בא זה ללמדנו על שומרת יום כנגד יום שהוא כיוצא בה:





Verse 1



Verse 2

פרשת אחרי מות
כתוב מי האיש החפץ חיים אוהב ימים לראות טוב (תהילים ל"ד)
מכריז  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> ר' אלכסנדרי מאן דבעי חיי מאן דבעי חיי (כטף) [כנוף] ואתי כולי עלמא גביה אמרו ליה הב לן חיי אמר להו (שם) נצור לשונך מרע ושפתיך מדבר מרמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> התם אמרי רבי ינאי היה יושב ודורש בעליה ושמע קול רוכל מחזר בעיירות צפורי והיה אומר מי שמבקש לקנות סם חיים יבוא ויקח אמר להון ר' ינאי העלוהו אלי אמרו לו אין ר' צריך לסם זה ולא שכמותך לפי שיש בידך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> סמנין הרבה אמר להון אעפ"כ העלוהו אלי עלה והוציא ספר תלין והראהו מי האיש החפץ חיים מה כתיב אחריו נצור לשונך מרע ושפתיך מדבר מרמה. א"ר ינאי כל ימי הייתי קורא מקרא זה ולא הבנתי להיכן הוא פשוט עד שבא הרוכל הזה והודיעני. וכן שלמה אמר (משלי כא) שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו. אין צרות אלא צרעת וכן מפורש מדרש זה בזאת החיה זאת תורת המצורע ללמדך שמות וחיים ביד לשון. ד"א מי האיש החפץ חיים זה אהרן שנאמר (מלאכי ב) בריתי היתה אתו החיים והשלום. אוהב ימים לראות טוב. (תהלים קלג) כשמן הטוב על הראש יורד על הזקן זקן אהרן שיורד על פי מדותיו. נצור לשונך מרע ושפתיך שכיון שראה את בניו מתים באהל מועד ואמר לו משה (ויקרא י) הוא אשר דבר יי בקרובי אקדש וידום אהרן. ואע"פ שכתוב בפרשת ויהי ביום השמיני מיתת שני בני אהרן חזר ושנה עליה שנאמר (שם טז) וידבר יי אל משה אחרי מות שני בני אהרן. מה היה הדבר להזהיר את אהרן על ביאת המקדש לפי שהיה אהרן קדוש ובגדיו בגדי קדש ונמשח בשמן הקדש נאה לו לבא אל הקדש לשרת פני קדוש ונורא שמו. אחרי מות שני בני אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שמיתת שניהם שוה. בקרבתם לפני יי וימתו. ר' יוסי הגלילי אומר על הקריבה מתו ולא על ההקרבה וכן אמר רבי עקיבא בקרבתם לפני יי וימתו. וכתיב (שם י) ויקריבו לפני יי אש זרה אשר וגו'. ללמדך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> שעל הקריבה מתו ולא על ההקרבה. בא הכתוב השלישי והכריע ביניהם (במדבר ג) בהקריבם לפני יי אש זרה ללמדך שעל הקריבה מתו ולא על ההקרבה:
פס'. ויאמר יי אל משה דבר אל אהרן אחיך ואל יבא בכל עת אל הקדש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> והדבור הראשון מה נאמר לו ר' אלעזר בן עזריה משלו משל לחולה שנכנס הרופא אצלו בראשונה אמר לו אל תשתה צונן ואל תשכב בטחב ובשניה אמר לו אל תשתה צונן ואל תשכב בטחב שמא תמות כדרך שמת פלוני וזה זירזו יותר מן הראשון לכך נאמר ויאמר יי אל משה דבר אל אהרן אחיך שאמרתיך עליו (שמות ד) הלא אהרן אחיך הלוי וגו' וראך ושמח בלבו. ואל יבוא בכל עת. ואם בא הוא מת כדרך שמתו שני בניו. אחיך. בלא יבוא ואין אתה בלא יבוא. ד"א אחיך לרבות את הבנים וכן הוא אומר (בראשית יד) וישמע אברם כי נשבה אחיו והוא לוט בן אחיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ואל יבא בכל עת. זה יום הכפורים. מבית לפרוכת זה לפני ולפנים. ולא ימות. הרי זה עונש. כי בענן אראה על הכפורת. הרי זו אזהרה. ולמה נסמכה מיתת שני בני אהרן לפרשת יום הכפורים ללמדך שמיתת הצדיקים מכפרת כיום הכפורים:

Verse 3

פס'. בזאת יבא אהרן אל הקדש. זה ההיכל. בפר בן בקר לחטאת ואיל לעולה. בתחלה כלל ולא פרט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> שהרי אין דמו של איל במקום דמו של פר. גרסינן במסכת יומא בזאת יבא אהרן אל הקדש. (במה) [כמה] שאמור במלואים אהרן פירש ז' ושמש יום אחד אף לדורות מפרישין כהן גדול מביתו ז' ימים קודם ליום הכפורים בפירקא קמא:

Verse 4

פס'. כתנת בד קדש ילבש ומכנסי בד ובאבנט בד [וגו'] יחגור ובמצנפת בד יצנוף. ד' פעמים בד שיהו של בוץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> בד שיהו כפולין בד שיהו חדשים בד שלא ילבש עמהן אחרים. ד"א ד' פעמים בד למעט ד' כלים שנאמר בהם לפני ה' ואלו הן חשן ואפוד ומעיל וציץ. חשן שנאמר (שמות כח) ונשא אהרן את שמות בני ישראל בחשן המשפט וגו' לפני ה' יכול יכנס בו לפני ולפנים ת"ל בד ולא בחשן. באפוד כתיב (שם) ונשא אהרן את שמותם לפני ה' יכול יכנס בו לפני לפנים ת"ל בד ולא באפוד. במעיל כתיב (שם) והיה על אהרן לשרת ונשמע קולו בבואו אל הקדש לפני ה' יכול יכנס בו לפני ולפנים. ת"ל בד ולא במעיל. בציץ כתיב (שם) והיה על מצחו תמיד לרצון להם לפני ה' יכול יכנס בו לפני ולפנים ת"ל בד ולא בציץ. ומכנסי בד יהיו על בשרו. לימד על המכנסים שיהו קודמין לכל הבגדים. בגדי קדש בנין אב לכל הבגדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שיהו משל קדש. ורחץ במים את בשרו ולבשם. מלמד שהוא טעון טבילה בין בגדי זהב לבגדי לבן ובין בגדי לבן לבגדי זהב. ולבשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> כולם בטבילה אחת דיו:

Verse 5

פס'. ומאת עדת בני ישראל יקח שני שעירי עזים לחטאת. שיהו משל צבור. שעירי. שנים. ומה ת"ל שני שיהו שוין. ואיל אחד לעולה. רבי אומר איל אחד הוא האמור כאן הוא האמור בחומש הפקודים בפרשת פנחס בקרבנות המוספין. ר' אלעזר בר' שמעון אומר שני אילים הם אחד האמור כאן ואחד האמור בחומש הפקודים וכן בתלמוד במסכת יומא:

Verse 6

פס'. והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו. שלא יביא משל צבור. וכפר בעדו ובעד ביתו. זה וידוי דברים. כיצד היה מתודה אנא השם עויתי פשעתי חטאתי לפניך אני וביתי. אנא השם כפר נא סלח נא לעונות לפשעים ולחטאים שעויתי שפשעתי שחטאתי לפניך אני ככתוב בתורת משה עבדך לאמר כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו. והן עונין אחריו ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד:

Verse 7

פס'. ולקח את שני השעירים. מלמד שהן מעכבין זה את זה. והעמיד אותם לפני ה' פתח אהל מועד. מעמידו בשערי ניקנור אחוריהן למזרח ופניהם למערב:

Verse 8

פס'. ונתן אהרן על שני השעירים גורלות. של כל דבר. גורלות. שיהו שוין:

Verse 9

פס'. והקריב אהרן את השעיר אשר עלה עליו הגורל לה'. כיון שעלה לשמו מתוך קלפי אע"פ שלא נתן על גביו. ועשהו חטאת. שיאמר לה' חטאת:

Verse 10

פס'. והשעיר אשר עלה עליו הגורל לעזאזל יעמד חי לפני ה'. עד מתי הוא זקוק להיות חי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> עד שיתכפר (בשלשם) [בשל שם] שנאמר וכלה מכפר את הקדש ואת אהל מועד ואת המזבח והקריב את השעיר החי לכפר עליו. כפרה שהיא בגופו. לשלח אותו. שאם נשפך הדם ימות המשתלח מת המשתלח ישפך הדם. לעזאזל. עז ואל למקום קשה שבהרים. המדברה. ולא בישוב:

Verse 11

פס'. והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו. שלא יביא משל צבור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> וכפר בעדו ובעד ביתו. זה וידוי דברים (והקריב את פר החטאת שנאמר) פעמים. שהיה מתודה בראשונה בעדו ובעד ביתו. ובשניה היה מתודה בעדו ובעד ביתו ובעד כל הכהנים ושוחטו שנאמר ושחט את פר החטאת אשר לו. כיצד היה מתודה אנא השם חטאתי עויתי פשעתי חטאתי לפניך אני וביתי ובני אהרן עם קדושיך. אנא השם כפר נא סלח נא לעונות ולפשעים ולחטאים שעויתי שפשעתי שחטאתי לפניך אני וביתי ובני אהרן עם קדושיך ככתוב בתורת משה עבדך לאמר כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו והם עונין אחריו בשכמל"ו:

Verse 12

פס'. ולקח מלא המחתה גחלי אש. בכל יום היה חותה בשל כסף ומערה בתוך של זהב והיום חותה בשל זהב ובה היה מכניס וכו' הלכ' במסכת יומא. גחלי אש. יכול עוממות ת"ל אש אי אש יכול שלהבת ת"ל גחלי אש. הא כיצד מן הלוחשות. מעל המזבח מלפני ה'. מצד הסמוך למערב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> אמר רבי יוסי זה סימן כל הנוטל מבחוץ להנתן בפנים נוטל מן הסמוך בפנים. ומלא חפניו. הגדול לפי גדלו והקטן לפי קטנו וכך היתה מדתו נוטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו וכך היתה מדתה קטרת סמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> שיהו כל סממניה לתוכה. דקה. והלא נאמר ושחקת ממנה הדק שתהא דקה מן הדקה כיצד הוא עושה מפריש שלשת מנים מערב יום הכפורים ומחזר למכתשת כדי למלאת חפניו לקיים דקה מן הדקה:

Verse 13

פס'. ונתן את הקטרת על האש לפני ה'. שלא יתקן מבחוץ שהרי הצדוקים אומרים יתקן מבחוץ ומכניס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> (אמר) [אמרו] להן לחכמים והלא כבר נאמר כי בענן אראה על הכפורת השיבום חכמים מלמד שהוא נותן בה מעלה עשן. ועולה עשן הקטרת במקל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> (אוש) חיסר אחד מכל סמניה חייב מיתה. ולקח מדם הפר נוטלו מיד הממרס בו. והזה באצבעו. נאמר כאן באצבעו ונאמר להלן באצבעו מה אצבעו האמור להלן הימנית אף כאן הימנית. אל פני הכפרת קדמה זה בנין אב לכל מקום שנאמר פני הכפרת למזרח. ד"א אל פני הכפורת קדמה אינו מתכוין להזות לא למעלן ולא למטן אלא במצליף ומפורש במסכת יומא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> אמר ר' יהודה (במנגינא) כלומר כאדם שמלקה את חבירו מהם על כתיפיו מהם על גבו מהם על הכסלים שאינן לא למעלן ולא למטן. יזה שבע פעמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ולא שבע טיפים. שבע פעמים. מונה ז' פעמים עם האחת הרי אחת ושבע. וכך היה מונה אחת. אחת ואחת. אחת ושתים. אחת ושלש. אחת וארבע. אחת וחמש. אחת ושש. אחת ושבע. אחת לפי שהיה צריך למנות הראשונה עם כל אחת ואחת:

Verse 14



Verse 15

פס'. ושחט את שעיר החטאת אשר לעם. שלא יהו אחיו הכהנים מתכפרין בו ובמה הם מתכפרין בפרו של אחיהם. והביא את דמו אל מבית לפרוכת. מלמד שיכנס בו לפני ולפנים. ועשה את דמו כאשר עשה לדם הפר. מלמד שמכניס דמו לפני ולפנים ואחת למעלן ושבע למטן. מדם הפר שנאמר והזה אותו על הכפרת ולפני הכפרת:

Verse 16

פס'. וכפר על הקדש מטומאות בני ישראל. יש לי בענין הזה ג' טמאות טומאת עבודת כוכבים שנאמר (ויקרא כ) למען טמא את מקדשי. טומאת גילוי עריות שנאמר לבלתי עשות מחקות התועבות. ותטמא האריץ. טומאת שפיכות דמים שנאמר (במדבר לה) ולא תטמא את הארץ. יכול לכל הטמאות הללו יהא שעיר זה מכפר ת"ל מטומאות לא כל טומאות. מה מצאנו שחלק מכל הטמאות בטומאת מקדש וקדשיו אף כאן בטומאת מקדש וקדשיו. ר' שמעון אומר וכפר על הקדש מטומאות. כל טומאות שבקדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ומפשעיהם. אלו המרדים וכן הוא אומר (מ"ב ח) אז תפשע לבנה בעת ההיא מתחת ידו. לכל חטאתם. במחוייבי חטאות. וכן יעשה לאהל מועד. כשם שעשה לפני ולפנים כך הוא עושה בהיכל מה לפני ולפנים אחת למעלן וז' למטן מדם הפר אף בהיכל א' למעלן ושבע למטן מדם הפר ומה לפני לפנים א' למעלן וז' למטן מדם השעיר אף בהיכל א' למעלן וז' למטה מדם השעיר. היינו דתנן אי זהו מקומן של זבחים פר ושעיר של יום הכפורים וכו' ודמן טעון הזייה על בין הבדים ועל הפרכת (דיליף אהל מועד דיום הכפורים מאהל מועד דפר כהן גדול ופר העדה מה להלן על הכפרת) השוכן אתם בתוך טומאותם. אע"פ שטמאים שכינה ביניהם:

Verse 17

פס'. וכל אדם לא יהיה באהל מועד ולא בעזרות. בבואו לכפר בקדש לרבות שילה ובית עולמים. עד צאתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> לרבות אפילו ביציאה. וכפר בעדו ובעד ביתו ובעד כל קהל ישראל. כפרתו קודמת לכפרת כל ישראל:

Verse 18

פס'. ויצא אל המזבח אשר לפני ה'  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> היכן היה עומד ומזה לפנים מן המזבח הפנימי. וכפר עליו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> כפרה שהיא בגופו. ולקח מדם הפר ומדם השעיר, בזמן שהן מעורבין. ונתן על קרנות המזבח. מתחיל מקרן מזרחית צפונית צפונית מערבית מערבית דרומית דרומית מזרחית:

Verse 19

פס'. והזה עליו. על טהרו של מזבח. מן הדם שבע פעמים. שהיה מונה ז' פעמים ולא אחת ושבע. וטהרו וקדשו מטומאות בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> וטהרו לשעבר וקדשו לעתיד לבוא:

Verse 20

פס'. וכלה מכפר את הקדש. אם כפר כלה דברי רבי עקיבא כלומר שאם חסר אחת מכל המתנות לא עשה ולא כלום. וכלה מכפר את הקדש. זו לפני לפנים. ואת אהל מועד זה היכל. ואת המזבח כמשמעו. מלמד שכל אחד ואחד כפרה בפני עצמה לפיכך אם גמר מתנות שבפנים ונשפך הדם מביא פר אחר ומתחיל מבחוץ אבל שפיכות יסוד לא מעכב. והקריב את השעיר החי. עד כאן הוא זקוק להיות חי. ואע"ג דאמר רב שמואל בר יהודה אמר רב הלכה כדברי חכמים בענין הוידוי עבדינן כרבי מאיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> דההיא דנחית קמיה (דרבא) [דרבה] עבד כרבי מאיר. אמר ליה שבקת רבנן ועבדת כרבי מאיר. אמר ליה כרבי מאיר סבירא לי דאמר דכתיב בספר אורייתא דמשה והתודה עליו את כל עונות בני ישראל. ומפשעיהם לכל חטאתם. במסכת יומא בפרק אמר להן הממונה:

Verse 21

פס'. וסמך אהרן את שתי ידיו. מלמד שהסמיכה בשתי הידים זה בנין אב לכל הסמיכות. על ראש השעיר החי. זה טעון סמיכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ואין שעיר (שאר עזים) [עבודת כוכבים] טעונין סמיכה דברי ר' יהודה. והתודה עליו זה וידוי דברים וידוי שלישי כיצד מתודה אנא השם עוו פשעו חטאו לפניך עמך בית ישראל וכו'. כי ביום הזה יכפר עליכם. והן עונין אחריו בשכמל"ו. את כל עונות בני ישראל לרבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> אונסיהן ספיקותיהן שגגותיהן. ואת כל פשעיהם לכל חטאתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> ונתן אותם. לא חייבי חטאות ואשמות ודאין וחייבי אשמות תלוין פטורין. ושלח ביד איש עתי. להכשיר את הזר. עתי. שהוא מזומן. עתי אף בשבת. עתי אף בטומאה:

Verse 22

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ונשא השעיר עליו. הוא עליו את כל עונותם. אל ארץ גזרה זה הצוק שהיה השעיר מתגזר במורד מן ההר ונעשה חתיכות חתיכות שלא היה מגיע לחצי ההר עד שנעשה אברים אברים לכך נקרא ארץ גזרה:

Verse 23

פס'. ובא אהרן אל אהל מועד. כל הפרשה כולה נאמרה על הסדר חוץ מן הפסוק הזה פי' כדמפורש במסכת יומא בפרק אמר להם הממונה ובא אהרן אל אהל מועד אע"פ שפסוק זה כתוב קודם מוסף עולתו ועולת התמיד מאוחר הוא אחר עולתו ועולת העם. ולמה הוא בא אל אהל מועד והלא כבר השלים עבודת היום אלא כדי להוציא כף ומחתה שכל הפרשה נאמרה על הסדר חוץ מפסוק זה שהיה לכתוב לאחר אילו ואיל העם דהיינו לאחר המוספין שכך הוא הסדר ואי אמרת פסוק זה על הסדר נאמר לא משכחת אלא ג' טבילות וז' קדושים שעל כל טבילה שני קדושים אחד קודם טבילה ואחד לאחר טבילה שהרי תמיד של שחר בבגדי זהב ועבודת היום בבגדי לבן דכתיב כתונת בד קדש ילבש וכתיב ורחץ במים את בשרו ולבשם. וקא עביד עבודת היום והכנסת דם פר ושעיר והכנס כף ומחתה דכתיב והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו. וכתיב בתריה ושחט את שעיר החטאת. וכתיב בתריה ובא אהרן אל אהל מועד דהיינו הוצאת כף ומחתה דכל הני עבודות בבגדי לבן הוו ולא הוה עביד טבילה אלא אם כן משנה מעבודה לעבודה דפשיט בגדי זהב ולבש בגדי לבן. אי נמי פשיט בגדי לבן ולבוש בגדי זהב. ואי אמרת פסוק זה כסדר נאמר. לא משכחת לה אלא שלש טבילות וששה קדושים כדאמרי' אלא ודאי הא דכתיב ובא אהרן אל אהל מועד דהיינו להוצאת כף ומחתה והלכך משכחת לה ה' טבילות וי' קדושים תמיד של שחר בבגדי זהב הא חדא טבילה ועבודת היום בבגדי לבן חדא טבילה והדר אילו ואיל העם בבגדי זהב חדא טבילה והדר להוצאת כף ומחתה בבגדי לבן חדא טבילה והדר לתמיד של בין הערבים בבגדי זהב הרי ה' טבילות וי' קדושים ומנין ששני קדושים לכל טבילה שנאמר ופשט ורחץ ולבש את בגדי הבד אשר לבש בבואו אל הקדש. כלום הוא פושט אלא מה שהוא לובש. אלא מקיש פשיטה ללבישה. מה לבישה בקידוש ידים ורגלים. אף פשיטה בקידוש ידים ורגלים. והניחם שם. מלמד שהם טעונין גניזה ואינן כשרין ליום הכפורים הבא:

Verse 24

פס'. ורחץ את בשרו במים במקום קדוש. בלשכת בית הפרוה חוץ מן הראשונה שהיתה בחול על גבי שער המים. ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם עולתו קודמת לעולת העם וכפרתו קודמת לכפרת העם:

Verse 25

פס'. ואת חלב החטאת יקטיר המזבחה. אפילו בשבת אפילו בטומאה:

Verse 26

פס'. והמשלח את השעיר  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ולא המשלח את המשלח לעזאזל אינו מטמא בגדים עד שהוא יוצא חוץ מחוצות ירושלים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> ורחץ את בשרו במים ואחרי כן יבא אל המחנה. מפני הטומאה:

Verse 27

פס'. ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת אשר הובא. בנין אב לכל חטאות שדמם לפנים טעונים שריפה וטמאים בגדים. ושרפו באש את עורותם ואת בשרם ואת פרשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> נאמר כאן עור ובשר ופרש מה להלן ע"י (נתינה) אף כאן ע"י (נתינה):

Verse 28

פס'. והשורף. ולא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> המצית את האליתא. ולא המסדר את המערכה. איזה הוא השורף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> המסייע בשעת השריפה:

Verse 29

פס'. והיתה לכם. ולא לאחרים. לחקת עולם. לבית עולמים. בחדש השביעי. יכול כולו ת"ל בעשור. תענו את נפשותיכם. יכול ישב בחמה או בצינה בשביל שיצטער ת"ל וכל מלאכה לא תעשו. מה מלאכה שחייבין עליו כרת אף עינוי דבר שחייבין עליו כרת. משום ר' ישמעאל אמרו נאמר כאן תענו ונאמר להלן (דברים ח) ויענך וירעיבך. מה להלן עינוי רעבון אף כאן עינוי רעבון. וכל מלאכה לא תעשו. נאמר כאן מלאכה ונאמר במשכן מלאכה. מה מלאכת משכן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> מלאכה חשובה אף כאן כיוצא בהם. וכל. לרבות אפילו מקצת מלאכה ארג שני חוטין כתב שני אותיות חייב. האזרח. אזהרה לנשי האזרחים. הגר. לרבות נשי הגרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> בתוככם. לרבות נשים ועבדים:

Verse 30

פס'. כי ביום הזה יכפר עליכם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> בקרבנות. לטהר אתכם מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו. את זו דרש רבי אלעזר בן עזריה במסכת יומא. מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו. עבירות שבין אדם למקום יום הכפורים מכפר ושבינו לבין חבירו אין יוה"כ מכפר עד שירצה את חבירו ומי שמרצה את חבירו ואין מתרצה עד ג' פעמים חייב לבקש מטו ממנו שכן מצאנו באחי יוסף שנאמר (בראשית נ) אנא שא נא פשע וגו'. וכן באיוב אומר (איוב לג) ישור על אנשים ויאמר חטאתי וישר העויתי ולא שוה לי. וכשם שיום הכפורים אסור באכילה ובשתיה כך אסור ברחיצה ובסיכה ובנעילת הסנדל ובתשמיש המטה לפי שכולם נקראים עינוי נפש. המלך והכלה ירחצו את פניהם ולא כל אדם אלא שורין לו מפה מערב יום הכפורים וסוחטה מבעוד יום ולמחר מעבירה על פניו. והחיה תנעול את הסנדל מפני הסכנה. ואם מתלכלך רגלו בטיט או בצואה רוחץ כדרכו. וכן מי שראה קרי בלילי כפורים טובל כדרכו. ובלבד שלא ישפשף. ואסור בתשמיש המטה. תנו רבנן (ישעיה ס) ועמך כלם צדיקים בין שאמרו להדליק בליל יום כפורים בין שאמרו שלא להדליק לשום מצוה נתכוונו. להדליק שלא יתיחד עם אשתו ויבא לידי תשמיש. שלא להדליק שמא יסתכל בה ויבא לידי הרהור. וצריך לאכול סעודתו מבעוד יום שנאמר מערב עד ערב:

Verse 31



Verse 32

פס'. וכפר הכהן אשר ימשח אותו. זה כהן משוח בשמן המשחה. מרובה בגדים מנין פי' שהרי צלוחית שמן המשחה נגנזה עם הארון מימות יאשיהו המלך ומאותו הזמן כהנים גדולים נקראים מרובה בגדים על שם ח' כלים שהוא לובש שהרי כהן הדיוט משמש בד' כתנת ומכנסים מצנפת ואבנט מוסיף עליהן כהן גדול חשן ואפוד ומעיל וציץ ולכך אמרנו מרובה בגדים מנין ת"ל ואשר ימלא את ידו. לכהן תחת אביו. מלמד שהבן קודם לכל אדם. תחת אביו. בזמן שממלא מקום אביו. ולבש את בגדי הבד בגדי הקדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> בנין אב לכל בוץ שיהא משל קדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> את. לרבות כלים אחרים. של בין הערבים (שהולך בהן לביתו):

Verse 33

פס'. וכפר את מקדש הקדש. זה לפני לפנים. ואת אהל מועד. זה ההיכל. ואת המזבח. כמשמעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> (ואת). לרבות העזרות. הכהנים. אלו הכהנים. ועל כל עם. אלו ישראל. יכפר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> לרבות את הלוים:

Verse 34

פס'. והיתה זאת לכם לחקת עולם. אע"פ שאין קרבנות יום הכפורים מכפר. לכפר על בני ישראל מכל חטאתם אחת בשנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> להוציא שאר ימים טובים. ויעש כאשר צוה ה' את משה. מלמד שכל הפרשה נאמרה על הסדר. ד"א ויעש כאשר צוה ה' את משה. שהיה אהרן שומע מפי משה כשומע מפי הגבורה. וכן הכתוב משבחו (מלאכי ב) תורת אמת היתה בפיהו:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל אהרן ואל בניו. לפי שצורך קרבנותיהם לפיכך היה הדבור מפי משה רבינו אל אהרן ואל בניו. ואל כל עדת בני ישראל. שישראל מוזהרין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ולא הגוים. ד"א אזהרה על אהרן על הבנים. והבנים על כל ישראל. ואמרת אליהם. לרבות את הגרים והעבדים. זה הדבר אשר צוה ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> מה ת"ל לגזירה שוה לפי שנאמר בראשי המטות זה הדבר אף כאן ראשי המטות. אשר צוה ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> מלמד שהפרשה נאמר בכה בנין אב לכל הפרשיות שיהו בכה אמר ה':

Verse 2



Verse 3

פס'. ואיש איש מבני ישראל אשר ישחט שור או כשב או עז במחנה וגו', הקיש המחנה למחוץ למחנה מה מחוץ למחנה מיוחד שאינו כשר לשחיטת כל זבח. אף מחנה שאינו כשר לשחיטת כל זבח יצא השוחט חטאת בדרום שהוא כשר לשחיטת קדשים קלים. או אשר ישחט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> לרבות העוף:

Verse 4

פס'. ואל פתח אהל מועד לא הביאו להקריב קרבן לה'. הכשרין ולא הפסולין. יצאו בעלי מומין. לפני משכן ה'. הראוין ליקרב עכשיו ולא הראויין לאחר זמן. כגון מחוסרי זמן. דם יחשב לאיש ההוא. ולא לשלוחו. דם שפך. (אחרי) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> [אחד] ששפך חייב שנים ששחטוהו פטורין לפי שלא נעשית שחיטה אלא ע"י אחד מהן. כיוצא בו במלאכת שבת בעשותה. יחיד שעשאה חייב. שנים שעשאוה פטורין. ונכרת האיש ההוא. המזיד ולא השוגג ולא המוטעה. מקרב עמו. ועמו שלום;

Verse 5

פס'. למען אשר יביאו בני ישראל את זבחיהם. אמרו רבותינו בתורת כהנים שעד כאן הוא מדבר בקדשים שהקדישו בשעת היתר הבמות. ופסוק זה מדבר בקדשים שהקדישו בשעת אסור הבמות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> כגון הקמת המשכן שנאמר למען אשר יביאו בני ישראל את זבחיהם המותרין להם כבר. על פני השדה. מלמד שכל הזובח בבמה בשעת איסור הבמות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> כזובח בשדה. והביאם לה'. זו מצות עשה. לא תעשה מנין ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים:

Verse 6

פס'. וזרק הכהן את הדם. זריקת כהן במזבח ה' ואין זריקת כהן בבמה שאפילו גרים נשים ועבדים כשרין לבמה. על מזבח ה' פתח אהל מועד. מלמד שאין מזבח בבמה. אלא שאפילו על הסלע ועל האבן. לריח ניחוח לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> אין ריח ניחוח בבמה:

Verse 7

פס'. ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים. אין שעירים אלא שדים שנאמר (ישעיה יג) ושעירים ירקדו שם, אשר הם זונים אחריהם. לרבות את שאר עבודת כוכבים. חקת עולם. לבית עולמים. תהיה. אפי' בזמן הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> זאת להם. ואין חייבין עליהן כרת. לדורותם. שינהג איסור הדם לדורות:

Verse 8

פס'. ואליהם תאמר. כל האמור בענין. איש איש מבית ישראל. להביא שנים שהעלו זו דברי רבי ישמעאל. וחכמים אומרים דברה התורה כלשון בני אדם. ומן הגר אשר יגור בתוכם. לרבות נשי הגרים. בתוכם. לרבות נשים ועבדים. אשר יעלה עולה או זבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> לרבות כל הזבחים:

Verse 9

פס'. ואל פתח אהל מועד לא יביאנו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> להביא כל הראוי לבא. ונכרת האיש. ולא הצבור. ההוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> אחד שהעלה חייב:

Verse 10

פס'. ואיש איש מבית ישראל ומן הגר. לרבות נשי הגרים. בתוכם. לרבות נשים ועבדים. אם כן למה נאמר איש איש. אמר רבי אלעזר ברבי שמעון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> להביא ולד ישראל מן העובד כוכבים ומן העבד. אשר יאכל כל דם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> להביא דם התמצית בחולין. ונתתי פני. פונה אני אליו לרעה. בנפש. ולא בצבור. האוכלת את הדם. אין הדם והחלב מצטרפין זה עם זה. והכרתי אותה מקרב עמה. ועמה שלום:

Verse 11

פס'. כי נפש הבשר בדם הוא. להגיד מה שגרם. לא תאכל הנפש עם הבשר. ואני נתתיו על המזבח לכפר על נפשותיכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> לא על קרקעו של מזבח. כי הדם הוא בנפש יכפר. למדנו שאם נתן דם התמצית לא כפר. על כן אמרתי לבני ישראל כל נפש מכם לא תאכל דם. להזהיר הגדולים על הקטנים. והגר הגר בתוככם לא יאכל דם. שחפץ בו הקב"ה כאחד מכם:

Verse 12



Verse 13

פס'. ואיש איש מבני ישראל. שלשה פעמים אמר למעלה מן הענין הזה מבית ישראל כדי להכליל הכל מפני שהשוה הקב"ה האשה לאיש לכל איסורין שבתורה ופרשה זו נאמרה מבני ישראל. אלו הזכרים שאין דרך הנשים לצוד. ומן הגר. אלו הגרים. אשר יצוד ציד חיה או עוף. תאמר שאינו חייב לכסות אלא הנצודים בשדות במדבר ובכרמים. אווזין ותרנגולין מנין ת"ל אשר יצוד ציד מכל מקום. אלא למה נאמר אשר יצוד למדתך התורה דרך ארץ שלא יהא אדם אוכל בשר אלא בהזמנה. אשר יאכל, אף חיה הנאכלת. יוצא עוף הטמא שאינו נאכל. חיה או עוף. כדין עוף כך דין חיה מה עוף אשר יאכל אף חיה הנאכלת. חיה או עוף בין מרובה בין ממועט מכאן אמרו ושחט מאה חיה במקום אחד כסוי אחד לכולם. מאה עופות במקום אחד כסוי אחד לכולם. וכן השוחט כמה עופות ברכה אחת לכולן. ובלבד שלא ישיח. ואם שח צריך לחזור ולברך. רבי יהודה אומר שחט חיה יכסה ואחר כך ישחוט את העוף שנאמר חיה או עוף אשר יאכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> אמרו לו והלא כבר נאמר כי נפש כל בשר דמו בנפשו הוא. ושפך וכסה במה ששפך יכסה לא יכסנו ברגל שלא יהו המצות בזויות עליו. ושפך וכסה מי ששפך יכסה. מעשה באחד ששחט ולא כסה ובא חבירו וכסה וחייבו ר' מאיר עשרה זהובים. ושפך וכסה מצוה שיכסנו הוא. כסהו ונתגלה פטור מלכסות. כסתו הרוח חייב לכסות. את דמו וכסה. מלמד שכל דמו חייב לכסות. דם הניתז ושעל הסכין חייב לכסות. א"ר יהודה אימתי בזמן שאין דם אלא הוא אבל יש דם אחר פטור מלכסות. וכסהו. יכול יכסה יכפה עליו את הכלי או אבנים ת"ל עפר. כללו של דבר בכל דבר שסופו להיות עפר מכסה זבל דק חול דק ובסיד ולבינה ובנסורת של חרשין דקה אבל לא בקמח ובסובין ובמורסן, מה עפר שמגדל צמחין אף כל שמגדל צמחין מכסין בו. בעפר. מכאן אמרו השוחט צריך שיתן עפר למטה ועפר למעלה:

Verse 14

פס'. כי נפש כל בשר דמו בנפשו הוא. להגיד מה גרם. ואומר לבני ישראל ולא חששתי על שאר אומה ולשון. כי נפש כל בשר דמו הוא ג' דמים נאמרו בפסוק לדם התמצית ולדם הקזה ולדם האברין. כל אוכליו יכרת. חזר לדם הנפש. הוא יכרת. ולא המאכיל שהרי הגדולים מוזהרין על הקטנים אבל כרת אין אלא על האוכל בלבד:

Verse 15

פס'. וכל נפש. יכול אף הכנעני בכלל ת"ל באזרח ובגר מה אזרח בן ברית אף גר בן ברית זה גר צדק. אשר תאכל. אין אכילה פחותה מכזית. נבלה וטרפה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> פרט לחרטום ולצפרנים ולכנפים ולנוצה. וכבס בגדיו ורחץ במים. במי מקוה. אינה מטמאה בגדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> לא בתוך מעיו ולא בתוך הפה. אלא בבית הנפש וזו היא בית הבליעה. וכן מפורש בפרשת וכי ימות מן הבהמה. ומה בא לחדש חיוב כרת:

Verse 16

פס'. ואם לא יכבס ובשרו לא ירחץ ונשא עונו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> פסוק זה נאמר כגון שנכנס במקדש או שאכל קדשים בטומאה שנאמר עונש ואזהרה על ידי טומאה וחייב קרבן על ידי טומאה מה קרבן שחייב להלן על ידי טומאה בטומאת מקדש וקדשיו אף עונש ואזהרה על ידי טומאת מקדש וקדשיו:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם דבור ואמירה להזהיר גדולים על הקטנים. אני ה' אלהיכם. אני הוא שקבלתם מלכותי על הר סיני כשאמרתי אנכי ה' אלהיך. אני הוא שאמרתי והיה העולם. אני דיין ומלא רחמים. אני דיין להפרע. אני נאמן לשלם שכר:

Verse 2



Verse 3

פס'. כמעשה ארץ מצרים. מלמד שהתעיבו המצרים מעשיהם על כל אומה. וביותר מקום שהיו ישראל יושבין שנאמר אשר ישבתם בה. וכמעשה ארץ כנען. מלמד שהתעיבו הכנענים מעשיהם מכל אומה. וביותר מקום שבאו בני ישראל שנאמר אשר אני מביא אתכם שמה. ובחקותיהם לא תלכו. מלמד שחקות הכנענים הבל הם. וכן ירמיהו אומר (ירמיה י) כי חקות העמים הבל (המה) [הוא]. ת"ר ובחקותיהם לא תלכו לא אמרתי אלא בחקי תועבותיהם. ומה היו עושין האיש נושא לאיש ואשה נושאת אשה והאשה נישאת לשנים. והאיש נושא אשה ובתה. ד"א ובחקותיהם לא תלכו. אלו שמנו חכמים שהם מדרכי האמורי:

Verse 4

פס'. את משפטי תעשו. אלו הדינין. ואת חקותי תשמרו ללכת בהם. לא המדרש הוא העיקר אלא המעשה. אני ה' אלהיכם. נאמן לשלם שכר:

Verse 5

פס'. ושמרתם את חקותי ואת משפטי אשר יעשה אותם האדם וחי בהם. ליתן שמירה ועשיה לחוקים ושמירה ועשיה למשפטים. וחי בהם לעולם הבא. אני ה'. נאמן לשלם שכר. ד"א ושמרתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> את חקותי אלו מצות הדעת. ואת משפטי אלו שעובדי כוכבים משיבין עליהם כגון לבישת שעטנז וכלאים ואכילת חזיר:

Verse 6

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> איש איש. להביא העובדי כוכבים שהן מוזהרין על העריות כישראל. לא תקרבו לגלות. אחד האיש ואחד האשה מוזהרין על העריות. ד"א לא תקרבו לגלות קריבה של גילוי עריות אסור אבל שאינה של גלוי עריות מותר. שהרי אדם מנשק ומחבק את אחותו ואת דודתו ואת אמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> עולא אמר אפילו שום קריבה אסור. לך לך אמרין נזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב. אני ה'. שאם אין מכיר בו אלא בוראו הוא פורע ממנו שנאמר (איוב כד) וסתר פנים ישים כלומר יושב בסתר. עליון פנים ישים. אני ה'. לשלם שכר טוב לשומרי מצותי: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ואלו הן העריות שחייבין עליהן כרת. אמו ואשת אביו. ואחותו בין מן האב בין מן האם. בתו. בת בנו. בת בתו. בת אשתו. בת בנה. ובת בתה. חמותו. ואם חמותו. ואם חמיו. ואחות אביו. ואחות אמו בין מן האב בין מן האם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> ואשת אחי האב (מן האם). וכלתו. ואשת אחיו בין מן האב בין מן האם. ואחות אשתו בין מן האב בין מן האם. הבא על אחת מכל העריות האלה הולד ממזר ועשאה זונה. ופסולה לכהונה ואינה צריכה הימנו גט לפי שאין תופשין בה קדושין:

Verse 7

פס'. ערות אביך וערות אמך. אביך ממש. מלמד שחייב עליו שתים משום זכור ומשום ערות אב. וערות אמך. זו האם. לא תגלה. בין בחיי האב בין אחר מיתת האב. אמך היא. משום אמו אתה מחייבו ואי אתה מחייבי שתים משום אמו ומשום אשת האב. דברי רבי יהודה. ד"א אמך היא בין מן האירוסין בין מן הנשואין:

Verse 8

פס'. ערות אשת אביך זו אשת האב אע"פ שנתגרשה הימנו לא תגלה ערותה. ערות אביך היא. אפילו לאחר מיתת אביך:

Verse 9

פס'. ערות אחותך בת אביך או בת אמך. זו בת אביו שלא בת אמו ובת אמו שלא בת אביו. מולדת בית או מולדת חוץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> והוא מפורש על בת אביך או בת אמך. ד"א מולדת בית או מולדת חוץ בין שאומרין לאביך הוציא כגון אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט וכו'. ד"א מולדת בית או מולדת חוץ בין מן הנישואין בין מן האירוסין אסורה משום אחות שאע"פ שאנס אביו אשה וילדה לו בלא קדושין אסורה היא לזה משום אחותו:

Verse 10

פס'. ערות בת בנך או בת בתך לא תגלה ערותן כי ערותך הנה. ולא זכר בתו אלא למדנו בתו מגזרה שוה. כתיב הבא כי ערותך הנה וכתיב שארה הנה זמה היא. מה להלן ג' דורות בתה ובת בתה ובת בנה אף כאן ג' דורות. בתו ובת בתו ובת בנו. תדע שהרי בעונש לא אמר הכתוב איש אשר יקה את אשה ואת בתה זמה היא אלא אשר יקח את אשה ואת אמה זמה היא. אלא ללמד מהם גזרה שוה בתו ובת אשתו מה להלן ג' דורות אף כאן ג' דורות. ומה ג' דורות למטה בת אשתו ובת בתה אף ג' דורות למעלה חמותו ואם חמותו ואם חמיו:

Verse 11

פס'. ערות בת אשת אביך מולדת אביך. מה בא ללמדנו אם על אחותו בת אביו שלא בת אמו או בת אמו שלא בת אביו הרי כבר נאמר ערות אחותך בת אביך או בת אמך אלא זו היא בת אשת אביו מאביו שהיא בת אמו מאביו ומהו אשת אביך שיש לה אישות ממנו לכך נאמר אחותך היא שהיא אחותך ממש ללמדך שאין מזהירים מדין ק"ו לומר אם על אחותו בת אביו שלא בת אמו בת אמו שלא בת אביו חייב בת אמו ובת אביו לא כ"ש. אלא לומר שאין מזהירין מן הדין. ולכך הפריד בין האחיות ללמדך כשם שאין בתו נלמדת מדין ק"ו אלא בפירוש. ובתו אתיא ליה מדרשא כדרבא דאמר רבא אתיא הנה הנה מה להלן ג' דורות אף כאן ג' דורות אתיא זמה זמה לגבי עונש. כתיב הכא שארה הנה זמה היא וכתיב בעונש (ויקרא כ) באש ישרפו אותו ואתהן מה להלן בשריפה אף כאן בשריפה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> אבל בת אשת אביו שלא בת אביו מותרת לו:

Verse 12

פס'. ערות אחות אביך וגו'. ערות אחות אמך וגו'. שאר אביך היא כי שאר אמך היא. לפי שיצאו מבשר אחד נקראין שאר על שם (מיכה ג) ואשר אכלו שאר עמי וגו'. כי אמיתת שאר הוא בשר לפיכך אמרו שארו זו אשתו שהיא בשר אחד עם בעלה שנאמר (בראשית ב) והיו לבשר אחד:

Verse 13



Verse 14

פס'. ערות אחי אביך. זה דודו. וחייב עליו שתים משום זכור ומשום דוד. אל אשתו לא תקרב דודתך היא. למדנו לענין עריות שהאשה כבעלה וכן אמרו רבותינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> במסכת סנהדרין דודתך היא. בתמיהה. אשת דודו היא. אלא מלמד שהאשה כבעלה:

Verse 15

פס'. ערות כלתך. זו אשת הבן. אשת בנך היא. שחייב עליה בין בחיי בנו בין לאחר מיתת בנו:

Verse 16

פס'. ערות אשת אחיך לא תגלה ערות אחיך היא. פרט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> לשמת אחיו בלא בן:

Verse 17

פס'. ערות אשה ובתה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> שיש לה אישות הימנו. שארה הנה זמה היא. ללמד מכאן גזרה שוה לחמותו ואם חמיו ואם חמותו ג' דורות למעלה מג' דורות למטה:

Verse 18

פס'. ואשה אל אחותה לא תקח לצרור. לא אותה ולא את צרתה. לגלות ערותה עליה. עליה מה ת"ל לפי שנאמר (דברים כה) יבמה יבא עליה שומע אני אפילו במקום ערוה שנאמר ואשה אל אחותה לא תקח אפילו במקום עליה שאם נשאו שנים אחים שתי אחיות ומת אחד מהן בלא בן אסור לישא את אחותה ואפילו צרת אחות אשתו אסורה לו שנאמר לצרור לא היא ולא צרתה. מכאן אמרו חמש עשרה נשים פוטרות צרותיהן וצרות צרותיהן מן החליצה ומן היבום עד סוף כל הדורות. ושאר כל העריות למדים מאחות אשה. מה אחות אשה ערוה ופוטרת צרתה מן החליצה ומן היבום אבל לאחר מיתתה מותר באחותה. אף כל העריות ששנינו במסכת יבמות בתו ובת בתו וכו' פוטרות צרותיהן מן החליצה ומן היבום. בחייה. אסור אבל לאחר מיתתה מותר באחותה. שלא אסרה תורה אלא בזמן שנעשו צרות זו לזו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> ושאמר שתי נשים בעלמא אסורות. בידוע שאין להם לא דת ולא חוק. שהרי כמה צדיקים נשאו שתי נשים כגון אלקנה ודוד ושלמה. ובדברי הימים כמה בשתי נשים. אלא ודאי כשם שטעו בשתי נשים כך טעו בשתי אחיות בכי ישבו אחים יחדו שגם אלו אחיות. ורבותינו חקרו ודרשו התורה על בוריה כנתינתה מהר סיני:

Verse 19

פס'. ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב לגלות ערותה. טוביהו בר' אליעזר הרב אמר למה נסמכה גלוי עריות נדה לאחות אשה אלא לומר לך מה נדה יש לה היתר לאחר זמן אף אחות אשה יש לה היתר לאחר זמן מיתת אשתו. כיוצא בדבר הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אמרו רבותינו ז"ל ואיש אשר יקח את אשת אחיו נדה היא. כנדה. מה נדה יש לה היתר לאחר זמן לאחר טהרתה. אף אשת אחיו יש לה היתר כגון שאין לו בן. לגלות ערותה. מלמד שהעראה כגמר ביאה:

Verse 20

פס'. ואל אשת עמיתך לא תתן שכבתך לזרע לטמאה בה. בנין אב לכל העריות שנקראין טומאה:

Verse 21

פס'. ומזרעך לא תתן להעביר למולך. כל שהמליכו עליו אפילו צרור ואפילו קיסם. להעביר. כדרך שהיו עושין בתופת וגיא בן הנם מדורות אש ומעבירים בניהם בהם. ולמה נסמך העברת מולך לאשת איש ללמדך שכל הבא על אשת חבירו ומוליד בן סופו שהבן הולך ועובד עבודת כוכבים לכך נאמר לא תתן. נאמר במולך ומזרעך ונאמר באשת איש לזרע. ולא תחלל את שם אלהיך. מלמד שטומאת עבודת כוכבים חילול השם. שכל הכופר בעבודת כוכבים מקדש את השם כדרך שקידשו את השם דניאל חנניה מישאל ועזריה [א] בשעה שיצאו מתוך הכבשן. עליהם אמר שלמה (שיר ז) זאת קומתך דמתה לתמר. פירוש. שלא כפפו קומה לעבודת כובבים וקומתן זקופה כתמר. אני ה'. נאמן לשלם שכר טוב לעתיד לבא:

Verse 22

פס'. ואת זכר לא תשכב. לא תשכב משכבי אשה. קרי ביה לא תשכב מלמד שאחד השוכב ואחד הנשכב במשמע אף הנשכב בעונשין. משכבי אשה. מלמד ששני משכבות באשה והבא עליה בין כדרכה בין שלא כדרכה חייב. לפיכך הוצרך לומר משכבי אשה מיעוט משכבי שנים. ודרך אברים פריצותא היא. תועבה היא. תועה בה שהרי אין לו ממנו זרע אנשים. ד"א תועבה היא התעיבו הכתוב יותר מן החמור. שהחמור אינו בא על החמור אלא על החמורה. וזה התעיב דרכו יותר מן החמור ומן שאר כל בהמה ועוף:

Verse 23

פס'. ובכל בהמה. בין בהמה בין חיה בין עוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> (בין שחוטין בין חיים). לא תתן שכבתך. שאחד הרובע ואחד הנרבע במשמע. לטמאה בה. אבל אין בה זרע. ואשה לא תעמוד לפני בהמה לרבעה תבל הוא. תבלין של טומאה הוא. תנן התם במסכת עריות המקדש את האשה הרי זה אסור בז' עריות הקרובות לאשתו. אמה ואם אמה ואם אביה. בתה ובת בתה ובת בנה ואחותה כל זמן שהיא קיימת ואם בא על אחת מאלו אשתו לא נפסלה לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> הנבעלת באונס מותרת לחזור לו. ברצון אסורה ככל האסורות. (איסור ערוה שבא עליהן אינן צריכות הימנו גט חוץ מאחות אשתו ואשת אחיו ואשת איש שצריכות גט הימנו לפי שיש להן היתר לאחר זמן [ב]): אלו הן העריות. אמו. ואשת אביו. ואחותו בין מן האב בין מן האם. בתו ובת בתו. אשתו ובתה ובת בתה. חמותו. ואם חמותו ואם חמיו ואחות אביו ואחות אמו בין מן האב בין מן האם ואחות אשתו בחייה ואשת איש והנדה: ואלו הן השניות. אם אביו ואם אמו ואשת אביו ואשת אבי אמו ואשת בן בנו ואשת אחי אמו ואשת אחי אביו מאמו אם אבי אביו ואם אבי אמו. כל השניות שמנו חכמים אם נשאת הולד כשר ואין בהם משום ערוה. ואשת אחי אמו שניה בין מן האב בין מן האם הולד כשר וצריכה גט. אשת חמיו ואשת חורגו אסורה מפני מראית העין. בת חורגו אסורה לו. וחורגו מותר. אבל אמרו חכמים בת הגדלה בין האחים אסורה מפני מראית העין. הסוטה אסורה לזה ולזה (ולזה). הנותן רשות לשלוחו לקדש ולא חזר השליח נאסר זה בכל הנשים שבעולם עד שימצא אשה שאין לה לא אם ולא אחות ולא בת ולא אחת משבע עריות שאמרנו למעלה דחיישינן שמא שלוחו קידש אחת מהן:

Verse 24

פס'. אל תטמאו בכל אלה. בין בכולם בין במקצתם. כי בכל אלהנטמאו הגוים אשר אני משלח מפניכם. לפי שלא זכו לארץ ישראל אנימשלח אותם מפניכם. כלומר הזהרו בכם פן גם אשלח אתכם מתוכה:

Verse 25

פס'. ותטמא הארץ. מלמד שהארץ מטמאה על ידי דברים הללו. ואפקוד עונה עליה. כיון שאני פותח את הפנקס מיד אני גובה את הכל. ותקיא הארץ את יושביה. כאדם שהוא מקיא את מזונו:

Verse 26

פס'. ושמרתם אתם. ולכם נאה לשמור. וכן שלמה אומר (שיר ד) גל נעול אחותי כלה גן נעול מעין חתום. גן נעול אלו הבחורים. גל נעול אלו הבתולות כענין טרוקו גלי. ולא תעשו מכל התועבות האלה. אלה בכרת ולא עון מדות בכרת. האלה. לא מהם ולא ממקצתם. האזרח. לרבות נשי האזרחים. הגר. לרבות נשי הגרים. בתוככם. לרבות נשים ועבדים:

Verse 27

פס'. כי את כל התועבות האל. אל בכל מקום קשה. וכן הוא אומר (יחזקאל יז) ואת אילי הארץ לקח:

Verse 28

פס'. ולא תקיא הארץ אתכם. מלמד שהארץ מתחייבת גלות ע"י הדברים הללו:

Verse 29

פס'. כי כל אשר יעשה מכל התועבות האלה. אפילו ממקצתן. ונכרתו הנפשות העושות. לרבות הנשים לכרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> העושות. ולא הקריבות. מקרב עמם, ועמם שלום:

Verse 30

פס'. ושמרתם את משמרתי. עשו משמרת למשמרתי. אלו השניות שגזרו עליהן חכמים. ד"א ושמרתם את משמרתי. להזהיר בית דין על כך. לבלתי עשות מחקות התועבות אשר נעשה וגו'. מלמד שכל העריות נקראו טומאה. אני ה' אלהיכם. הוא שאמרנו שהעריות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> פתח בהם ביו"ד ה"א וחתם ביו"ד ה"א:





Verse 1



Verse 2

פרשת קדושים
כתוב סור מרע ועשה טוב בקש שלום ורדפהו: (תהלים ל"ד)
שלא יאמר אדם הואיל ונצרתי לשוני מרע ושפתי מדבר מרמה אלך ואיגרה בשינה. ת"ל ועשה טוב אין טוב אלא תורה שנאמר (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. בקש שלום אין שלום אלא תורה שנאמר (שם ג) דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום. ואומר (שם ב) אם תבקשנה ככסף וכמטמונים תחפשנה. ורדפהו. במקום אחר. כדתנן הוי גולה למקום תורה ואל תאמר שהיא תבא אחריך שחביריך יקיימוה בידיך (שם ג) ואל בינתך אל תשען. ד"א סור מרע ועשה טוב סור מרע אלו עריות שנקראו רע שנאמר (שם יא) יד ליד לא ינקה רע. וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> אמרו רבותינו כל המרצה מעות מידו ליד אשה כדי להסתכל בה לא ינקה מדינה של גיהנם. ומנין שהפסוק הזה מדבר בזונה שנאמר אחריו (שם) נזם זהב באף חזיר אשה יפה וסרת טעם. ולפי שלמעלה מן הענין אמר איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו וגו' ונאמר אל תטמאו בכל אלה לכך אמר דוד סור מרע ועשה טוב. ואומר (שם טו) למען סור משאול מטה. ואין שאול אלא זונה. שנאמר (שם ט) בעמקי שאול קרואיה. ועשה טוב. לקדש עצמך אפילו במותר לך שנאמר קדושים תהיו כי קדוש אני ה' אלהיכם. שהרי הנמלט מן הזונה נקרא טוב שנאמר (קהלת ז) טוב לפני האלהים ימלט ממנה. בקש שלום. בקש להתקדש להביא עליך שלום שהרי הרשע אין לו שלום שנאמר (ישעיה נז) אין שלום אמר (אלהים) [אלהי] לרשעים, ורדפהו. שתהא כובש את יצרך וכן הוא אומר (תהלים קיב) אשרי איש ירא את ה' במצותיו חפץ מאד. אשרי איש ולא אשרי אשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> אמר רבי אלעזר אשרי איש שמתגבר ביצרו כשהוא איש כלומר בבחרותו. וכן הוא אומר (קהלת יב) וזכור את בוראיך בימי בחורותיך. במצותיו חפץ מאד. ולא בשביל שיקבל שכר המצות. הוא היה אומר אל תהיו כעבדים המשמשין את הרב על מנת לקבל פרס וכו' עד ויהי מורא שמים עליכם:
וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל כל עדת בני ישראל. מלמד שהפרשה נאמרה בהקהל מפני שרוב גופי תורה תלוין בה. ואמרת אליהם אזהרה לבית דין. קדושים תהיו. פרושים תהיו. כי קדוש אני ה' אלהיכם. שאם מקדשים אתם עצמכם מעלה אני עליכם כאלו קדשתם אותי. ואע"פ כי קדוש אני ה' אלהיכם בין מקדשים אתם בין שאין מקדשים:

Verse 3

פס'. איש. אין לי אלא איש אשה מנין. ת"ל תיראו שנים. אלא מה ת"ל איש לפי שהאיש יש בידו יכולת והאשה אינה מספקת מפני שרשות אחרים עליה. אמו ואביו. גלוי וידוע לפני הקב"ה שהבן מתירא מן האב יותר מן האם לפיכך הקדים הכתוב מורא האם למורא האב. תיראו. אי זה הוא מורא לא ישב במקומו ולא מדבר במקומו ולא סותר את דבריו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> ולא מכריעו. את שבתותי תשמרו. מלמד שאם אמר לו אביו ואמו חלל את השבת יכול ישמע להן. ת"ל ואת שבתותי תשמרו. כלכם חייבין בכבודי ובמוראי. מוראי קודם לאב ולאם. מכאן אתה למד לכל המצות שלא ישמע אדם לאביו ולאמו לעבור על אחת מכל המצות:

Verse 4

פס'. אל תפנו אל האלילים.  עשרה שמות מגונים לעבודת כוכבים אלילים לשון הלולים. פסל שנפסלין. מסכה לפי שנסכת. מצבות על שעומדים ולא זזים. עצבים שנעשים פרקים. תרפים על שמתרקבין. גלולים על שהם נעולים. שקוצים שהן משוקצים, חמנים על שהן עומדין בחמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> אשרין שהן מתאשרין מאחרים. אל תפנו. אפילו להביט אליהם להסתכל בדמותם אסור:

Verse 5

פס'. וכי תזבחו זבח שלמים לה'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> מה בא ללמדנו והלא תורת השלמים נאמרה בפרשת צו (ויקרא ז) זאת תורת זבח השלמים אלא ללמד לרצונכם על דעתכם זבוחו. תזבחהו לשם אותו הזבח:

Verse 6

פס'. ביום זבחכם יאכל וממחרת. בא ללמד שתחלת הזביחה לא תהא אלא על מנת לאכל לשני ימים:

Verse 7

פס'. ואם האכול יאכל. אחד אכילת אדם ואחד אכילת מזבח שהכל מפגל בה שאם שחטו על מנת לאכלו חוץ לזמנו או חוץ למקומו שפוגל:

Verse 8

פס'. ואוכליו עונו ישא כי את קדש ה' חלל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> זה בנין אב בכל שהוא קודש ועשהו (פיגול) חייבין עליו כרת:

Verse 9

פס'. ובקצרכם את קציר ארצכם. פרט לשקצרוהו לסטים קרסמוה נמלים שברתה הרוח. מכאן אמרו עובד כוכבים שקצר את שדהו ואח"כ נתגייר פטור מן הלקט ומן השכחה והפאה. רבי יהודה מחייב בשכחה שאין שכחה אלא בשעת העימור כדמפורש במסכת זרעים. לא תכלה פאת שדך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> אין פאה אלא מחמת הכלוי. אין פאה אלא מחמת בסוף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> שדך. לא שדה אחרים. שדך. לחייב על כל שדה מכאן אמרו אלו מפסיקין לפאה הנחל והשלולית וכו'. ולקט קצירך לא תלקט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> לא תסייע את העני:

Verse 10

פס'. וכרמך לא תעולל. אפילו כולו עוללות. ופרט כרמך לא תלקט. שלא יניח כלכלה תחת הגפן בשעה שהוא בוצר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> וכן הוא אומר (משלי כב) אל תסג גבול עולם אשר וגו'. לעני ולגר. מה עני מחוסר ובן ברית אף כולן חסרין ובני ברית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> הנח לפניהם והם יבזבזו ואפילו תשעים ותשעה אומר לחלק ואחד אומר יבזבז ואפילו ידיו רפות לזה שומעין שאמר כהלכה שנאמר תעזוב. אני ה' אלהיכם. אמר הקב"ה איני גובה מכם אלא נפשות שנאמר (שם) אל תגזל דל. וכתיב (שם) כי ה' יריב ריבם. וקבע את קובעיהם נפש:

Verse 11

פס'. לא תגנבו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> אזהרה לגנב. לא תגנבו. על מנת למיקט. פירו"ש. לצערו לפי שראהו שאינו משמר כליו שלא כהוגן וזה גונבו לצערו ולהחזירו לו אסור. בן בג בג אומר לא תגנוב את שלך מאחר הגנב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> שלא תראה גנב. ולא תכחשו ולא תשקרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> אפילו כל שהוא. איש בעמיתו. לרבות אפילו איש באשה. או אשה באיש. מלמד שאם גנב סופו להשבע בשקר. וחללת את שם אלהיך. מלמד ששבועת שוא היא חלול השם. ד"א וחללת אתה נעשה חולין לחיה ולבהמה וכן הוא אומר (ישעיה כד) על כן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אלה (אבלה) [אכלה] ארץ וגו' [א]:

Verse 12



Verse 13

פס'. לא תעשוק את רעך. זה הכובש שכר שכיר. ולא תגזול כמשמעו. לא תלין פעולת שכיר. אפילו שכר בהמה ושכר הכלים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> אתך. בזמן שתבעו. לא תבעו אינו עובר. עד בקר. שכיר יום גובה כל הלילה. שכיר לילה גובה כל היום:

Verse 14

פס'. לא תקלל חרש. מרבה אפילו בר ישראל שאינו שומעך. ק"ו לפניו. ולפני עור לא תתן מכשול. למי שהוא עור בדבר שלא להאכיל את חבירך דבר האסור ושלא להורות לו דבר שלא כהוגן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ושלא ליתן כוס יין לנזיר והוא סבור שכר תמרים ותפוחים הוא וכן כיוצא בהם. היה נוטל עמך עצה לא תתן לו עצה שאינה הוגנת לו. ויראת מאלהיך אני ה':

Verse 15

פס'. לא תעשו עול במשפט. מלמד שהדיין שמקלקל את הדין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> נקרא עול וגורם לטמא את האדם ומחלל את השם ומסלק את השכינה ומפיל את ישראל בחרב ומגלה אותם מארצם. לא תשא פני דל. רבותינו אמרו שלא תאמר הואיל וזה עני יש לו דין עם העשיר אזכנו כדי שיהא מתפרנס בכבוד ת"ל לא תשא פני דל. ולא תהדר פני גדול. שלא תאמר היאך אביישנו בדין לחייבו ת"ל לא תהדר פני גדול. בצדק תשפוט עמיתך שלא יהא אחד אומר כל צרכו ואחד אומר לו קצר דבריך ושלא יהא אחד יושב ואחד עומד. ד"א בצדק תשפוט עמיתך. מכאן אמרו הוי דן את כל האדם לכף זכות:

Verse 16

פס'. לא תלך רכיל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> שלא תהא רך לזה וקשה לזה. ד"א לא תהיה כרוכל המטעים דברים והולך. וכן אמר שלמה (משלי יא) הולך רכיל מגלה סוד. ולא תעמוד על דם רעיך. שלא תראה את חבירך שחיה גוררתו או לסטים באין עליו ועומד לפי שאתה חייב להצילו. אני ה'. בדבר שבלב נאמר בו אני ה':

Verse 17

פס'. לא תשנא את אחיך בלבבך. יכול לא תכנו ולא תסטרינו ולא תקללנו. ת"ל בלבבך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> בשנאה שבלב הכתוב מדבר. הוכח תוכיח. אפילו ד' או ה' פעמים ומנין שאתה מוכיחו ופניו משתנות ת"ל לא תשא עליו חטא. תניא אמר רבי טרפון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> תמה אני אם יש בדור הזה מי שיכול להוכיח טול קיסם מבין שיניך אומר לו טול קורה מבין עיניך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> אמר רבי יוחנן בן נורי מעיד אני עלי שמים וארץ שכמה פעמים לקה עקיבא בן יוסף על ידי שהייתי קובל עליו לפני רבן גמליאל בי רבי וכל שכן שהוסיף בו אהבה שנאמר (משלי ט) הוכח לחכם ויאהבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> עד היכן תוכחה רב אמר עד הכאה. ושמואל אמר עד קללה. ורבי יוחנן אמר עד נזיפה. ושלשתן מקרא אחד דרשו (ש"א כ) ויחר אף שאול ביהונתן ויאמר לו בן נעות המרדות וכתיב (שם) ויטל שאול את החנית עליו להכותו למאן דאמר עד הכאה דכתיב להכותו. ומאן דאמר עד קללה דכתיב לבשתך. ומאן דאמר עד נזיפה דכתיב ויחר אף שאול:

Verse 18

פס'. לא תקום. אמר לו השאילני מגלך ולא השאילו למחר אמר לו הלא השאילני קרדומך ואמר לו איני משאילך כדרך שלא השאלתני זו היא נקימה. למחר א"ל השאילני מגלך א"ל הילך איני כמותך שלא השאלתני זו היא נטירה שהרי נטר בלבו. ולא תטור את בני עמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> אבל (נוקם) אתה לאחרים. ואהבת לרעך כמוך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> מכאן אמרו הלל הזקן דעלך סאני לחברך לא תעביד. אני ה'. כל דבר המסור ללב נאמר בו אני ה':

Verse 19

פס'. את חקותי תשמרו. רבנן אמרי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> חקים שנחקקו כבר היכן נחקקו את הבהמה למינה ואת כל רמש האדמה למינהו. מכאן שנאסרו בני נח בכלאים. בהמתך לא תרביע כלאים. [א] אבל להעמיד בהמה לפני הזכר מין במינו מותר. שדך לא תזרע כלאים. מנין אפילו אם היו לא יקיים ת"ל לא. כלאים. לא אמרתי אלא משום כלאים, ובגד כלאים. לרבות הלבדין. שעטנז. שוע טווי ונוז. ד"א שעטנז זה הצמר שמעטה את הצאן ונוז זה נוץ של פשתן שהוא נץ מן הארץ. ר' ישמעאל אומר הואיל ונאמרו בגדים בתורה סתם ופרט לך הכתוב באחד מהם צמר ופשתים אף כל צמר ופשתים. דכתיב בבגד צמר או בבגד פשתים. לא יעלה עליך. יכול לא יפשילו במקל אחוריו ת"ל לא תלבש. אין לי אלא שלא ילבש מנין שלא יכסה. ת"ל לא יעלה עליך [אבל] מותר אתה להציעו תחתיך אבל אמרו חכמים לא יעשה כן שלא תעלה נימא על בשרו:

Verse 20

פס'. ואיש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> פרט לקטן. כי ישכב את אשה. פרט לקטנה. שכבת זרע. פרט למערה. והיא שפחה. יכול בשפחה כנענית הכתוב מדבר ת"ל והפדה. אי והפדה יכול כולה ת"ל לא נפדתה. הא כיצד פדויה ושאינה פדויה שחציה שפחה וחציה בת חורין במאורסת לבן חורין הכתוב מדבר. ד"א והפדה לא נפדתה. בכסף. או חופשה לא ניתן לה. ולהלן הוא אומר וכתב לה ספר כריתות מה להלן בשטר אף כאן בשטר. בקורת תהיה. מלמד שהיא לוקה יכול אף הוא ילקה ת"ל תהיה. היא לוקה והוא אינו לוקה ד"א בקורת תהיה (ב' קראי) [בקראי]תהא דתנו רבנן במסכת מכות גדול שבדיינין קורא והשני מכה והשלישי אומר הכהו. מאי קורא אם לא תשמור לעשות את כל דברי התורה הזאת וגו'. ואמרי לה בקורת ברצועות של בקר כדתנן ורצועה של עגל בידו כפולה אחת לשתים ושתים לארבעה ושתי רצועות עולות ויורדות בה. לא יומתו כי לא חופשה. הא אם חופשה הרי אלו חייבין מיתה. כל העריות עושה בהם מערה כגומר ובשפחה חרופה לא עשה בה מערה כגומר. כל העריות האיש והאשה שוין בקרבן ובמכות. ובשפחה היא לוקה והוא אינו לוקה. הוא מביא קרבן והיא אינה מביאה קרבן. כל העריות בחטאת והשפחה באשם כל העריות בנקבה והשפחה בזכר. פירוש בפרשת ויקרא שעירת עזים נקבה או כשבה. בשפחה איל זכר. ובשפחה המזיד כשוגג. והביא את אשמו לה'. נאמר כאן איל אשם ונאמר להלן אשם בערכך כסף שקלים בשקל הקדש לאשם. מה איל אשם אמור להלן בכסף שקלים אף כאן בכסף שקלים:

Verse 21



Verse 22

פס'. וכפר עליו הכהן באיל האשם וגו'. מלמד שהוא מביא אחת על דברים הרבה. ונסלח לו מחטאתו. לעשות את המזיד כשוגג. (כל העריות אחד האיש ואחד האשה שוין במכות ובקרבן. ובשפחה חרופה היא לוקה והוא אינו לוקה הוא מביא קרבן והיא אינה מביאה קרבן. כל העריות לא עשה בהן את המזיד כשוגג ובשפחה חרופה עשה בה את המזיד כשוגג):[א] עי' ב"מ צ"א

Verse 23

פס'. וכי תבאו אל הארץ.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> המיוחדת. ונטעתם. פרט לשנטעו עובדי כוכבים עד שלא באו ישראל. ונטעתם. פרט לעולה מאליו. כל עץ מאכל. ולא עץ סרק. עץ מאכל. פרט לנוטע לסייג ולקורות. מאימתי הוא מונה משעת נטיעתו. וערלתם ערלתו. ערלה בכל מקום מאוסה. ערלה. שהכנענים נתגנו בה שנאמר (ירמיה ט) כי כל הגוים ערלים (וכאן הוא אומר וערלתם ותרחקו) עיקר ערלה מאוס. את פריו. פרט לעלין ולולבין. שלש שנים יהיה לכם ערלים. לרבות את שלאחר ג' שנים שבאו מתוך שלש שנים שהן אסורין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> לא יאכל. אפילו בהנאה:

Verse 24

פס'. ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> להביא שלשים יום לפני ראש השנה שהוא בכלל שנה. קדש הלולים, מלמד שהוא טעון ברכה לפניו ולאחריו. מכאן א"ר עקיבא במסכת ברכות לא יטעום אדם כלום קודם שיברך:

Verse 25

פס'. ובשנה החמישית. פעמים שבחמישית וחייבין עליו משום (רביעית) [רבעי]. להוסיף לכם תבואתו. אמר ר' עקיבא שלא יאמר אדם ארבע שנים אני מצטער בו חנם לפיכך נאמר להוסיף לכם תבואתו. מלמד שאינו נפדה אלא תבואה. מכאן אמרו אין פודין את (הרביעי) [הרבעי] עד שיבא לעונת המעשרות:

Verse 26

פס'. לא תאכלו על הדם. מכאן לאוכל מן הבהמה עד שלא תצא נפשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> עובר בלא תעשה. ד"א לא תאכלו על הדם. מכאן שאין מברין על הרוגי בית דין. וחכמים אומרים לא תאכלו על הדם לא תאכלו קודם שתתפללו על דמכם. ד"א לא תאכלו על הדם כענין שנא' בשאול (ש"א יד) הנה העם חוטאים לה' לאכל על הדם. לא תנחשו. כגון אלו שמנחשים בחולדה ובעופות ובכוכבים וכן כיוצא בהם. לא תעוננו. אלו אוחזי העינים. רבי עקיבא אומר לא תעוננו אלו מחשבי העתים. היום יפה ליקח. למחר יפה ליתן. אל תתחיל בי. שחרית הוא. ראש חודש הוא. מוצאי שבת הוא. כל אלו וכיוצא בהן:

Verse 27

פס'. לא תקיפו. אחד המקיף ואחד הניקף. פאת ראשכם. סוף הראש אלו הצדעין מיכן ומיכן. ולא תשחית את פאת זקניך. אין השחתה אלא בתער הא אם גלח במספרים פטור. פאת זקניך. סוף זקניך מכאן אמרו חייב על הראש שתים אחת מכאן ואחת מכאן. ועל הזקן שנים מכאן ושנים מכאן ואחת באמצע מלמטן. ואלו הם פירושם שתי שיבולי הזקן התלוים על מדותיו ושני ראשי השפתים באמצע מלמטן שתחת השפה על סנטרו:

Verse 28

פס'. ושרט לנפש. יכול אם שרט על ביתו שנפל ועל ספינתו שטבעה בים יהא חייב ת"ל לנפש. לא אמרתי אלא סריטה על מת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> לנפש. על כל מת ומת. וכתבת קעקע. עד שיכתוב ויקעקע בדיו ובכחול ובכל דבר שהוא רושם. אני ה'. אמר רבי שמעון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אינו חייב עד שיכתוב את השם. אל תחלל את בתך להזנותה. זה המוסר את בתו פנויה שלא לשם אישות. וכן המוסרת עצמה שלא לשום אישות. ולא תזנה הארץ. שמלמדין זנות לעולם. ומלאה הארץ זמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> אין מעשה יחידי כלום אלא על שמחטיאין את הרבים כגון ירבעם בן נבט. ר' אליעזר בן יעקב אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> מתוך שהוא בא על נשים הרבה ואין ידוע על איזה מהן בא מלאה הארץ זמה. וכן היא שקבלה מאנשים הרבה ואין ידוע מאי זה מהן קבלה ושגג והשיא לבנו את בתו או הוא עצמו בא על בתו נמצא נשוי לבתו ובנו נשוי לאחותו נמצא ממלא את כל העולם ממזרין ועל זה נאמר ומלאה הארץ זמה מאי זמה. זו מה [א] כלומר זו מה תקנה יש בה שמעות לא יוכל לתקון. ד"א ומלאה הארץ זמה. מלמד שהבא על נשים הרבה כאלו בא על אשה ובתה או על אשה ואמה. נאמר כאן זמה ונאמר להלן זמה היא. את שבתותי תשמרו. מה שבת לא מן השבת אתה מתירא אלא ממי שפיקד (את) [על] השבת אף המקדש לא מן המקדש אתה מתירא אלא ממי שפיקד על המקדש. איזו הוא מורא לא יכנס אדם להר הבית במקלו ובמנעלו ובאפונדתו ובאבק שעל גבי רגליו ולא יעשנו קפנדריא ורקיקה מק"ו. ומה לפני מלך בשר ודם אינו רשאי לרוק. לפני מלך מלכי המלכים על אחת כמה וכמה. ולמה הסמיך שמירת שבת למורא מקדש ללמדך מה שבת בין בזמן שבית המקדש קיים בין בזמן שאין בית המקדש קיים. אף מקדש בין בזמן שהוא קיים בין בזמן שאין קיים. וכן הוא אומר (ויקרא כו) והשמותי את מקדשיכם אע"פ ששממו קדושתם עליהם:

Verse 29



Verse 30



Verse 31

פס'. אל תפנו אל האובות ואל הידעונים. אוב זה פיתום המדבר משחיו וכה"א (ישעיה כט) והיה כאוב מארץ קולך. ידעוני זה המדבר בפיו שמניח עצם ידוע בפיו ומדבר מאליו ידועי מין חיה הרי אלו בסקילה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> והנשאל בהן באזהרה. אל תבקשו לטמאה בהם. מלמד שאין באין על האדם אלא אם כן הפנה דעתו להן ונטמא להן:

Verse 32

פס'. מפני שיבה תקום. יכול מפני אשמי ת"ל זקן. ואין זקן אלא חכם שנאמר (במדבר יא) אספה לי שבעים איש מזקני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> רבי יוסי הגלילי אומר זקן זה שקנה חכמה. מלמד שצריך אדם לעמוד בפני רבו מובהק כמלוא עיניו. והדרת פני זקן. יכול יהדרנו בממונו ת"ל תקום והדרת. מה קימה שאין בה חסרון כיס אף הידור שאין בו חסרון כיס. איזה הוא הידור תוך ד' אמות. ויראת מאלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> שלא יעצים עיניו כאלו לא ראהו והדבר הזה מסור ללב. ר' שמעון בן אלעזר אומר מנין לזקן שלא יטריח ת"ל זקן ויראת מאלהיך ואי מקיף שלא להטריח מאריך חיי:

Verse 33

פס'. וכי יגור אתך גר. אם בא ואמר לך גר אני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> יכול תקבלנו ת"ל אתך במוחזק לך. לא תונו אותו. באונאת דברים הכתוב מדבר שלא תאמר לו אתמול היית עובד עבודת כוכבים ועכשיו נכנסת תחת כנפי השכינה. הפה שאכל נבילות וטרפות היאך יקרא ק"ש:

Verse 34

פס'. כאזרח מכם. מה אזרח שקיבל עליו כל דברי תורה אף גר שקיבל עליו כל דברי תורה שאם קיבל עליו כל דברי תורה כולה חוץ מדקדוק סופרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אינו גר. יהיה לכם הגר הגר אתכם ואהבת לו כמוך. כשם שנאמר בישראל ואהבת לרעך כמוך כך נאמר בגרים. כי גרים הייתם בארץ מצרים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מנפשכם. דעו את נפש הגר:

Verse 35

פס'. לא תעשו עול במשפט. אינו אומר לדיין שכבר נאמר למעלה לא תעשו עול במשפט (לא תשא פני דל). אלא מלמד שהמודד נקרא דיין. שאם שקר במדה במשקל ובמשורה נקרא עול שנאוי משוקץ חרם ותועבה וגורם לו דברים שאמורים למעלה בדיין. במדה. זו מדת הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> פירשו רבותינו בתלמוד שלא ימדוד לאחד בימות החמה ולאחד בימות הגשמים לפי שהחבל שהוא מודד בו פעמים נמשך ופעמים נקפץ. במשקל. זו טרטני. פירשו חכמים בבבא בתרא בפרק המוכר את הספינה. תנו רבנן נפש מאזנים תלויה באויר ג' טפחים וזהו לשון המאזנים וגבוה מן הארץ ג' טפחים וקנה ומתנה שלה י"ב טפח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> של צמרים (וזו היא טורטני גדולה). וקטנות אינן תלוים אלא ב' טפחים וגבוה מן האדן טפח וקנה ומתנה שלה [א] ע' נדרים נ"א ע"ב הוא החבל וכו'. ע"א במשקל שלא יטמין משקלותיו במלח כדי שיכבדו. ובמשורה. זו מדת הלח שמוכר בו יין ומהו עול שלה שלא ירתיח. שאם מלא את הכלי בזריזות הרי הוא מתמלא קצף ומתחסר מקחו של חבירו. בוא וראה כמה גדול עונשו של גזלן ומה משורה ששיערו חכמים אחד משלשים וג' בלוג הקפידה עליו התורה ק"ו להין וחצי ההין ושלישית ההין ורביעית ההין וכו'. ע"א ובמשורה. זו המחק. פירוש העץ שהוא מוליך ומביא על האיפה להשוותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ת"ר אין עושין את המחק לא של דלעת מפני שהוא מיקל וצף על האיפה ולא של מתכת מפני שהוא מכביד ומוריד את התבואה אבל עושה הוא של זית ושל אגוז ושל שקמה. ת"ר אין עושים את המחק צדה אחת עבה וצדה אחת קצר מפני שהוא מרמה בה ולא ימחוק בבת אחת שהמוחק בבת אחת רע למוכר ויפה ללוקח ולא ימחוק מעט מפני שרע ללוקח ויפה למוכר. ועל כולן א"ר יוחנן בן זכאי אוי לי אם אומר אוי לי אם לא אומר. אוי לי אם אומר שמא ילמדו הרמאים אוי לי אם לא אומר שלא יאמרו הרמאין אין תלמידי חכמים בקיאין במעשה ידינו ואעפ"כ אמרה משום שנאמר (הושע יד) כי ישרים דרכי ה' וצדיקים ילכו בם ופושעים יכשלו בם. תניא לא יעשה אדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> מדה חסרה בתוך ביתו ואפילו הוא עביט של מימי רגלים:

Verse 36

פס'. מאזני צדק, צדק את המאזנים יפה. אבני צדק. צדק את המשקולות יפה. איפת צדק. צדק את האיפות יפה. הין צדק. צדק את ההינין יפה. מכאן אמרו הסיטון מקנח את מדותיו אחת לשלשים יום ובעל הבית לי"ב חודש. החנוני מקנח את מדותיו פעמים בשבת וממחה את משקלותיו פעם אחת בשבת וחייב להכריע לו טפח שנאמר מאזני צדק. צדק משלך ותן לו:
מדש מכיון שאמר איפת צדק למה לי הין צדק אלא שיהא הין שלך צדק ולאו שלך צדק כלומר אם תאמר הין או לאו קיים דבריך. יהיה לכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> מלמד שיעמיד אגרדמים על המדות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> ולא על השערים. ד"א יהיה לך אם יהיה לך איפת צדק והין צדק יהיה לך ממון. אני ה' אלהיכם אשר הוצאתי אתכם מארץ מצרים. על מנת שתקבלו עליכם המצות:

Verse 37

פס'. ושמרתם את כל חקותי ואת כל משפטי ועשיתם אותם. ליתן שמירה ועשייה לחקים ושמירה ועשייה למשפטים. אני ה'. נאמן לשלם שכר. את כל. שלא יאמר אדם הואיל ושמרתי ועשיתי מצות הרבה דיי ת"ל את כל חקותי ואת [כל] משפטי. אני ה'. נאמן ליתן שכר על כל אחת ואחת וכן הוא אומר (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר:





Verse 1



Verse 2

פס'. ואל בני ישראל תדבר. ואל בני ישראל תאמר. אמור אל בני ישראל. דבר אל בני ישראל. צו את בני ישראל. ואתה תצוה את בני ישראל. ר' יוסי אומר דברה תורה בלשונות הרבה וכולן צריכין לידרש. תדבר על עשית המצוה ההיא לאלתר. אמור אל בני ישראל על אזהרת מצוה. אמור כגון אמור אליהם לדורותיכם. דבר אל בני ישראל לשון זרוז מיד. ואתה תצוה לשון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> נופל במקום חסרון כיס. ואל בני ישראל תאמר. לשון עונש ואזהרה. איש איש. להביא את הנשים. מבני ישראל ומן הגר. להביא דין הגר כדין ישראל. הגר בישראל. לרבות נשי הגרים. אשר יתן מזרעו למולך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> כל שהמליכו עליו נקראת עבודת כוכבים לפי שהזהיר למעלה ומזרעך לא תתן להעביר למולך לפיכך בא להענישו שאם מסר את בנו לכומרים והעבירוהו באש חייב שנא' כאן העברה ונאמר להלן לא ימצא בך מעביר בנו ובתו באש. מות יומת. בבית דין. ומנין שאם אין כח בבית דין שעם הארץ מסייעין אותם ת"ל עם הארץ ירגמוהו באבן ולמה נקראו ישראל עם הארץ עם שבגינן נברא הארץ:

Verse 3

פס'. ואני אתן את פני. פונה אני מכל עסקי ועוסק בו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> באיש. ולא בצבור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> ההוא. לא אנוס ולא שוגג ולא מוטעה. והכרתי אותו מקרב עמו. ועמו שלום. כי מזרעו. אפי' מזרע זרעו. למען טמא את מקדשי ולחלל את שם קדשי. להודיע מה גרם:

Verse 4

פס'. ואם העלם יעלימו עם הארץ את עיניהם. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> שאם העלימו בדבר סוף שהם מעלימים דברים אחרים הרבה. ואם העלם יעלימו. שאם העלים בית דין אחד סוף שמעלימין בתי דינין הרבה. בתתו מזרעו למולך. כל זרע שיש לו בין כשר בין פסול. לבלתי המית אותו בכל מיתה שירצו:

Verse 5

פס'. ושמתי אני את פני באיש ההוא. פונה אני מכל עסק ועוסק בו ובאיש ההוא ובמשפחתו. א"ר שמעון וכי מה חטאת המשפחה אלא ללמדך שאין משפחה שיש בה מוכס שאין כולן מוכסין. שיש בה לסטים שאין כלם לסטים מפני שמחפין עליו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> וכן מתרגם ובסעדוהי. ואעפ"כ והכרתי אותו. אותו בהכרת ואין משפחתו בהכרת אלא ביסורין. ואת כל הזונים אחריו בטעות ההוא. לזנות אחרי המולך. לרבות שאר עבודת כובבים בהכרת. מקרב עמם ועמם שלום:

Verse 6

פס'. והנפש אשר תפנה אל האובות ואל הידעונים. העושה מעשה ולא האוחז את העינים. ואע"פ שהוא אסור לעשות. להתלמד מותר שנאמר לא תלמד לעשות אבל אתה למד להבין ולהורות:

Verse 7

פס'. והתקדשתם והייתם קדושים. אם מקדשים אתם עצמיכם מעט אני מקדש אתכם הרבה. מלמד ששאלת אוב וידעוני נקראו טומאה מפני שרוח הטומאה שורה עליו וכן הוא אומר (זכריה יג) ואת רוח הטומאה אעביר מן הארץ:

Verse 8

פס'. ושמרתם את חקותי ועשיתם אותם. מלמד שהתלמוד מביא לידי מעשה שנאמר ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם:

Verse 9

פס'. כי איש איש. לרבות את האשה. אשר יקלל. שקיללם בשם ה'. את אביו. ולא אבי אביו. ואת אמו. ולא אם אמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> אביו הודאי ולא הספק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> אמו הודאי ולא הספק. אביו ואמו אין לי אלא אביו ואמו. אביו בלא אמו. ואמו בלא אביו מנין ת"ל אביו קלל אמו קלל אפילו אחד מהן. דמיו בו. בסקילה. ד"א אביו ואמו קלל. מלמד שחייב על הקללה אפילו לאחר מיתה זה חומר במקלל יותר מבמכה:

Verse 10

פס'. ואיש אשר ינאף את אשת איש. לרבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> העוקף [א] אחר המנאף. את אשת איש. זו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> שנכנסה לחופה שהיא בדין הזה במיתת חנק שנאמר מות יומת. נאמרה מיתה בידי אדם סתם ונאמרה מיתה בידי שמים סתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> מה מיתה האמורה בידי שמים מיתה שאין בה רושם אף מיתה האמורה בידי אדם מיתה שאין בה רושם ואיזו זו זו חנק כדתנן מצות הנחנקין היו משקעין אותו בזבל עד ארכובותיו ונותנין סודר קשה לתוך הרכה זה מושך אצלו וזה מושך אצלו עד שנפשו יוצאה לכך נאמר את אשת איש שהרי הארוסה יצאת לידון בסקילה שנאמר (דברים כב) והוציאו את הנערה אל פתח בית אביה וסקלוה וגו'. ד"א את אשת איש פרט לאשת קטן מלמד שאין קדושיו כלום. אשר ינאף את אשת רעהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> פרט לאשת אחרים שהרי הבא על הגויה אינו בכרת שנאמר (מלאכי ב) בגדה יהודה ותועבה נעשתה בישראל ובירושלים כי חלל יהודה קדש ה' וגו' ובעל בת אל נכר. וכי בת יש לו לאל נכר אלא זה הבא על הכנענית ונעשה חתן לע"ז וכתיב בתריה (שם) יכרת ה' לאיש אשר יעשנה ער ועונה מאהלי יעקב ומגיש מנחה לה'. אם תלמיד חכם הוא לא יהא לו ער בחכמים ועונה בתלמידים. ואם כהן עם הארץ לא יהא לו בן מגיש מנחה. וכן אמרו רבותינו הבא על הכנענית חייב עליה משום נשג"ז נדה שפחה גויה זונה. וכן אמר לו פנחס למשה רבינו אחי אבי אבא לא כך למדתנו ברדתך אל הר סיני הבועל ארמית קנאין פוגעין בו. לכך נאמר את אשת רעהו בחנק הא אשת אחרים בהיכרת כדאמרינן. הנואף והנואפת. לפי שאמר למעלה ואל אשת עמיתך לא תתן שכבתך לזרע לטמאה בה זו אזהרה. הוצרך לומר עונש דינם במה. מות יומת הנואף והנואפת לרבות את העובר וכה"א במשנה תורה ומתו גם שניהם לרבות העובר:

Verse 11

פס'. ואיש אשר ישכב את אשת אביו. משמע בין אשת אביו שהיא אמו בין אשת אביו שאינה אמו. מות יומתו שניהם דמיהם בם. בסקילה. כל מקום שנאמר דמיהם בם דמיו בו בסקילה. ואיש אשר ישכב את כלתו. זו אשת בנו בין בחיי בנו בין לאחר מיתת בנו. תבל עשו. שתיבלו את החוט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> ודומה לו (ישעיה י) על תבליתם והיא תועבותם לשון בלבול. דמיהם בם. בסקילה:

Verse 12



Verse 13

פס'. ואיש אשר ישכב את זכר. בין קטן בין גדול. משכבי אשה. זה בא ללמד ונמצא למד מגיד ששני משכבות לאשה לחייב על העריות מיתה בשני משכבות בין כדרכה בין שלא כדרכה. תועבה עשו. שלא נהגו אפילו מנהג הבהמות שהבהמות אין הזכר בא על הזכר וזה התעיב את דרכו יותר מן הבהמות. דמיהם בם. בסקילה:

Verse 14

פס'. ואיש אשר יקח את אשה ואת אמה זמה היא. נאמר כאן זמה ונאמר להלן זמה שארה הנה זמה היא מה באזהרה ג' דורות למטה לבתה ובת בתה ובת בנה אף בעונש ג' דורות למעלה חמותו ואם חמותו ואם חמיו מה כאן בשריפה שנאמר באש ישרפו אותו ואתהן אף להלן בשריפה זו היא ששנינו במסכת סנהדרין אלו הן הנשרפין חמותו ואם חמותו ואם חמיו. בתו ובת בתו. ובת בנו. בת אשתו. בת בתה. ובת בנה. באש ישרפו. יכול שריפה ממש כשריפת פרים הנשרפים. נאמר כאן שריפה ונאמר בעדת קרח שריפה שנאמר (במדבר יז) אשר הקריבו השרופים. מה להלן שריפת נשמה וגוף קיים דכתיב בנפשותם שנפשותם נשרפים וגופם קיים אף כאן שריפת נשמה וגוף קיים זו היא ששנינו במסכת סנהדרין מצות הנשרפים שוקעים אותו בזבל עד ארכובותיו. ומסקנא מדליק את הפתילה של אבר ופותח את פיו בצבת וזורקה לתוך פיו ויורדת לתוך מעיו וחומרת את בני מעיו. אותו ואתהן את אחת מהן שהרי אם בא על חמותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> לא נתחייבה אשתו שריפה. ואם בא על בת אשתו לא נתחייבה אשתו שריפה. ולמה הוציאו הכתוב בלשון אתהן שמשמע את שתיהן כדי ללמדך על שתיהן דין אחד באשה ובאמה באשה ובבתה והוא הדין לדורות שניתוספו עליהן בת בתה ובת בנה:

Verse 15

פס'. ואיש אשר יתן שכבתו בבהמה. בין גדולה בין קטנה. מות יומת ואת הבהמה תהרוגו. כדין הבהמה כן דין הנרבע נאמר כאן תהרוגו ונאמר להלן (דברים יג) כי הרג תהרגנו ידך תהיה בו בראשונה להמיתו מה להלן בסקילה אף כאן בסקילה. ואשה אשר תקרב אל כל בהמה לרבעה אותה והרגת את (האיש) [האשה] ואת הבהמה. מפני מה אמרה תורה להרוג את הבהמה שלא תהא בהמה עוברת בשוק ויאמרו בהמה זו נסקל פלוני על ידיה. דמיהם בם. בסקילה: פם'. ואיש אשר יקח את אחותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> אטו בראיה תליא מלתא אלא עד שיתארו בו שיראוהו טעמו של דבר. מכאן בנין אב לכל המומתין שצריכין התראה. חסד הוא. שהרי קין נשא אחותו שנא' (תהלים פט) כי אמרתי עולם חסד יבנה. ואעפ"כ חסד הוא. מתרגם קלנא הוא. ודומה לו (יונה ב) משמרים הבלי שוא חסדם יעזובו. כלומר חרפתם עבודת כוכבים שלהם ועבודת כוכבים נקראת בושת שנאמר (ש"ב יא) הלא בן ירובשת והוא היה ירובעל. ונכרתו. אחותו בכלל כל העריות היתה דכתיב ונכרתו הנפשות העושות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> ולמה יצאת לדונה בכרת ולא במלקות. עונו ישא. למדנו שכל מקום שנאמר עונו ישא הרי הוא בכרת:

Verse 16



Verse 17



Verse 18

פס'. ואיש אשר ישכב את אשה דוה. ממשמע את הנדה ואת הזבה ואת היולדת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> ואת שומרת יום כנגד יום שנאמר דוה כל שהוא. וגלה את ערותה את מקורה הערה, למדנו חומרה על כל העריות שהרי גלה בה שהמערה בה כגומר ואי זו היא העראה זו נשיקת האבר לפי שאי אפשר לה בלא מיעוך ומכאן אתה למד לכל העריות שהעראה כגמר ביאה. ונכרתו שניהם מקרב עמם. ועמם שלום:

Verse 19

פס'. וערות אחות אמך ואחות אביך. יצאו אלו בכרת דכתיב עונם ישאו:

Verse 20

פס'. ואיש אשר ישכב את דודתו. זו אשת אחי אביו. ערות דודו גלה עשה נקבות כזכרים. ערירים ימותו. שאם יש להם בנים קוברין אותם כענין (ירמיה כב) כתבו את האיש הזה ערירי:

Verse 21

פס'. ואיש אשר יקח את אשת אחיו. בזמן שיש לו בן. נדה היא. למה יצאת בלשון נדה. לומר לך מה נדה יש לה היתר. אף אשת אחיו יש לה היתר. כגון שמת ובן אין לו שמקיים בה מצוה יבום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ערירים יהיו. שאינן זוכין לבנים:

Verse 22

פס'. ושמרתם את כל חקותי ואת כל משפטי. ליתן שמירה ועשיה לחקים ושמירה ועשיה למשפטים. ולא תקיא אתכם הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> אני איני מביא אתכם על מנת לירש. ולא תלכו בחקות הגוים. אלו המצרים וכה"א (דברים ד) או הנסה אלהים לבוא לקחת לו גוי וגו'. אשר אני משלח מפניכם אלו הכנענים. כי את כל אלה עשו. מלמד שהיו הכנענים שטופים במעשה זמה. ואקוץ בם כאדם שהוא קץ ממזונו:

Verse 23



Verse 24

פס'. ואומר לכם אתם תירשו את אדמתם. אתם נאים שתרשו אותה ואני אתננה לכם לרשת אותה לפי שהיא לכם ירושה משם בן נח שהרי היא היתה חלקו של שם בן נח, שנאמר (בראשית יד) ומלכי צדק מלך שלם. ואלו הכנענים הם ביניהם ולא היו יושבין בה אלא כדי לטייבה עד שתבאו ותירשו. אני ה' אלהיכם אשר הבדלתי אתכם מן העמים. ראו כמה ביניכם ולעובדי כוכבים שהבדלתי אתכם לשם קדשי:

Verse 25

פס'. והבדלתם בין הבהמה הטמאה לטהורה. לא בין חמורה לפרה אלא בין טהורה לך לטמאה לך בין שנשחט רובו של קנה בין שנשחט חציו. וכמה בין חציו לרובו מלא שערה. ולא תשקצו את נפשותיכם בבהמה ובעוף וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> מצוה זו עליכם לטמא ולאסר:

Verse 26

פס'. והייתם לי קדושים כי קדוש אני ה' ואבדיל אתכם וגו'. אם מובדלים אתם מן העמים הרי אתם לשמי ואם לאו הרי אתם לכנענים. ד"א להיות לי שלא לחבר עמדי אחר שנאמר (שמות כב) בלתי לה' לבדו. ד"א [להיות לי] להיות עוסקים בתורתי הנתונה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> מנין ל"י ימים. ד"א להיות לי שתקבלו עול מלכותי עליכם:

Verse 27

פס'. ואיש או אשה. לרבות טומטום ואנדרוגינוס. כי יהיה בהם אוב. העושה מעשה ולא הנשאל בהם. מכאן אמרו העושה מעשה במיתה והנשאל בהם באזהרה. אוב. זה פיתום המדבר משחיו וכן הוא אומר (ישעיה כט) והיה כאוב מארץ קולך וגו'. ידעוני. המניח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> עצם ידוע בפיו ומדבר מאליו. מות יומתו באבן ירגמו אותם דמיהם בם. זה בנין אב לכל דמיהם בם דמיו בו שהוא בסקילה. ולמה נסמכה פרשת אוב וידעוני לטומאת מת לפרשה הסמוכה כגון לנפש לא יטמא בעמיו. לפי שרוח אוב וידעוני ודורש אל המתים דומים זה לזה והלא דברים ק"ו ומה המרעיב עצמו שתשרה עליו רוח טומאה הרי היא שורה עליו. המרעיב עצמו שתשרה עליו רוח טהרה על אחת כמה וכמה שתהא רוח הקדש שורה עליו. מכאן א"ר פנחס בן יאיר תורה מביאה לידי מעשים טובים וכו' חסידות מביאה לידי רוח הקדש:





Verse 1

פרשת אמור אל הכהנים
כתוב מי אשר יבחר אל כל החיים יש בטחון כי לכלב חי טוב מן האריה המת: (קהלת ט)
כי מי אשר יחבר קרי כלומר מי הוא אשר בחר בו הקב"ה ונתחבר לו החיות ודומה לו אמר דוד (תהלים פט) מי גבר יחיה ולא יראה מות ימלט נפשו מיד שאול סלה. ד"א כי מי אשר יחבר אל כל החיים יש בטחון פירושו כל זמן שהאדם בחיים יש בטחון לחזור בתשובה ומשמת אין לו דרך לעשות תשובה ומעשים טובים שנאמר (שם פח) במתים חפשי כיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצות. ואומר (שם קטו) לא המתים יהללו יה. ואומר (שם קמו) אהללה ה' בחיי אזמרה לאלהי בעודי. כי לכלב חי הוא טוב מן האריה המת. (קהלת ט) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> רבותינו אמרו תנוק בן יומו חי מחללין עליו את השבת חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה. מן האריה המת. דוד מלך ישראל מת אין מחללין עליו את השבת. תנן התם במסכת ידים אמרו צדוקין קובלין אנו עליכם פרושים שאתם אומרים כתבי הקדש מטמאין את הידים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> וספרי המוכסים אין מטמאין את הידים. אמר רבן יוחנן בן זכאי וכי אין לנו מן הפרושים אלא זו בלבד הרי הן אומרים עצמות חמור טהורין שנאמר (ויקרא יא) ובנבלתם לא תגעו פרט לעצמות שאינן קרוין נבלה. ועצמות יוחנן כהן גדול טמאים שנאמר (במדבר יט) או במת או בעצם אדם או בקבר. אמרו לו כפי חיבתן הן טמאין שלא יעשה אדם עצמות אביו ואמו תרוודות. אמר להן אף כתבי הקדש לפי חיבתן היא טמאתן. וספרי המוכסין אינן חביבין ואין מטמאים את הידים. והקב"ה קידש את ישראל במצותיו ואמר להן קדושים תהיו אבל לא הזהיר מליטמא למתים אלא הכהנים שנאמר ויאמר ה' אל משה אמור אל הכהנים בני אהרן. בני אהרן הוזהרו ולא שאר ישראל הוזהרו. בני אהרן הוזהרו ולא בנות אהרן. הכהנים. להוציא את החללים. בני אהרן. להביא את הקטנים. ואמרת אליהם. להזהיר הגדולים על הקטנים. לנפש לא יטמא. להביא רביעית דם שתצא מן המת שהוא בל יטמא לו. לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> שישראל מיטמאין למתים הזהיר הקב"ה לכהנים שלא ליטמא בהם שהם קרובין לעבודת הקדש. בעמיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> בזמן שעמיו שם. כלומר בזמן שיש לו למת קוברין. בעמיו. שעושין מעשה עמיו. ומתעסקין בו מלמד שמיטמא הכהן למת מצוה. ואי זה הוא מת מצוה שהכהן מיטמא לו כל שקורא ואין מי עונהו. ומת מצוה קנה מקומו ואין אדם רשאי לפנותו. כהן שמטמא במזיד לוקה משום דכתיב לא יטמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> יש שנטמא ואינו לוקה:

Verse 2

פס'. כי אם לשארו הקרוב אליו. שארו זו אשתו וכן הוא אומר (משלי יא) גומל נפשו איש חסד ועוכר שארו אכזרי. וכתיב(שם) עוכר ביתו ינחל רוח מה זה באשתו מדבר אף זה באשתו מדבר. ד"א שארו בשרו דכתיב (בראשית ב) והיו לבשר אחד לכך אמרו רבותינו שארו זו אשתו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> וכן הוא אומר שאר אביך אחות אביך. הקרוב אליו. אליו שבעה קרובים שבפסוק.ד"א הקרוב ולא הארוסה. מכאן אמרו אשתו ארוסה לא אונן ולא מטמא לה מתה אינה יורשה. מת הוא גובה כתובתה מנכסי הבעל. אליו. ולא הגרושה. לבנו. מי שיש לו בן מכל מקום ואפילו ממזר הרי בנו לכל דבר חוץ ממה שיש לו מן השפחה ומן הנכרית. שהבן הולך אחר האם בשפחה ובנכרית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> (ואם תאמר הקרוב לשון זכר הארוסה נקבה היא והיאך אתה דורש ולא ארוסה. תשובתו משום שארו שהוא לשון זכר אמר הקרוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ודומה לו אותו ואת בנו משום אותו אמר בנו הוא) פירושו שפחה ונכרית הבנים הולכין אחריהם. שפחה דכתיב (שמות כא) האשה וילדיה תהיה לאדוניה. נכרית דכתיב (דברים ז)כי יסיר את בנך מאחרי. בנך הבא מאיש קרוי בנך ואין בנך מן הכנענית קרוי בנך אלא בנה. כל שמטמא להם קורע עליהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> וחולץ ומתאבל. לאמו ולאביו ולבנו ולבתו ולאחיו פתח הכתב באמו לפי שהיא ודאי אבל אביו שהוא מחמת חזקה שהבנים בחזקת שהן מן אביהם תאמר לא יטמא לו לפיכך נאמר לאמו ולאביו. ולבנו ולבתו. לפי שיש בבן מה שאין בבת. שהבן האב מחויב בו מצות הרבה למולו ולפדותו אם בכור הוא. וללמדו תורה ואומנות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> לפיכך הקדים הבן לבת. והקדים האם והאב לבן ולבת לפי שהאם והאב חייב בכבודם מה שאין כן לא בבן ולא בבת. ולאחיו ולאחותו. הקדים את הבן ואת הבת לאחיו ולאחותו שהרי הבן חייב בו האב במצות שאמרנו והבת האב זכאי במציאתה ובמעשה ידיה ובהפר נדריה. מה שאין כן לא באחיו ולא באחותו. והקדים הכתוב אחיו לאחותו שהרי הבן שאחיו מת מטמא לו בין שהוא נשוי בין שאינו נשוי אבל אחותו לפנויה מטמא. ולא לנשואה. שנאמר הבתולה הפנויה ולא הנשואה. ד"א ולבנו ולבתו ולאחיו ולאחותו מה בנו ובתו שהם יורשיו אף אחיו ואחותו שהם יורשיו יצא אחיו ואחותו מאמו שאינן יורשין אותו:

Verse 3

פס'. ולאחותו הבתולה. פרט לאנוסה ומפותה. הקרובה. לרבות את הארוסה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שהיא עדיין קרובה לו שהרי אין הבעל מטמא לה ואינו יורשה לפיכך היא קרובה לאח. אליו. לרבות את הבוגרת שהוא מטמא לה. הואיל ולא נבעלה מאיש. אחיה כהן מטמא לה. לה יטמא. מצוה. לא רצה מטמאים אותו בעל כרחו. מעשה ביוסף הכהן שמתה אשתו בערב הפסח ולא רצה ליטמא לה ודחפוהו חכמים וטמאוהו בעל כרחו. ד"א לה יטמא. מטמא הוא על הודאי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ואינו מטמא על הספק. ד"א לה יטמא. שלא יאמר הואיל ונטמאתי לה יטמא גם באחרים ת"ל לה יטמא. ד"א לה יטמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ואינו מטמא לאבריה:

Verse 4

פס'. לא יטמא בעל בעמיו. מה ת"ל לפי שמצאנו שהוא מטמא לאמו ולאביו ולבנו ולבתו ולאחיו ולאחותו בין שהן כשרין בין שהן פסולין יכול אף לאשתו יטמא לה בין שהיא כשרה בין שהיא פסולה ת"ל לא יטמא בעל. יש בעל שמטמא ויש בעל שאינו מטמא הא כיצד מטמא הוא לאשתו כשרה ואין מטמא לאשתו פסולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> בעמיו. של בעל שלמעלה שאמר מטמא הוא לכשרה ואינו מטמא לאשתו פסולה. ומנין שנאמר בעמיו בזמן שהן עושין מעשה עמיו ולא בזמן שפירשו מדרכי צבור. שני פעמים כתובים בעמיו. הראשון בזמן שעמיו שם. כלומר בזמן שיש לו קוברים לא יטמא הא אם אין עמיו שם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> יטמא כהן גדול. והשני בעמיו יטמא לקרוביו שאם עושין מעשה עמיו מטמא להן בין כשרין בין פסולין הא פירשו אבותיו מדרכי צבור אין מטמא להן, להחלו. מלמד שאם לא נוהג במצוה הזאת הרי הוא חולין. ד"א לא יטמא בעל בעמיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> שאינו מטמא לנשיא. להחלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> בזמן שהוא מתעסק בו הרי הוא חולין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> פירש וטבל והזה הרי הוא בקדושתו:

Verse 5

פס'. לא יקרחה בה"א כתיב מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> שאם סך בה' אצבעות או בדבר המסיר את השער ועשה חמש קרחות בבת אחת חייב על כל קרחה וקרחה. בראשם. מה ת"ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> לפי שנאמר (דברים יד) לא תתגודדו ולא תשימו קרחה בין עיניכם יכול לא יהא חייב אלא על בין העינים בלבד ת"ל בראשם לרבות את כל הראש. והוא הדין לישראל שהרי נאמר כאן קרחה לא יקרחה קרחה בראשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> ונאמר להלן לא תתגודדו ולא תשימו קרחה בין עיניכם למת. מה כאן חייב על כל הראש אף להלן חייב על כל הראש. ופאת זקנם לא יגלחו. ולהלן כתיב (ויקרא יט) ולא תשחית את פאת זקניך. איזה הוא גילוח שיש בו השחתה הוי אומר זה תער ומה להלן על חמש פאות אף כאן כיוצא בהם שתים מכאן ושתים מכאן ואחת באמצע. ובבשרם לא ישרטו שרטת. חייב על כל שריטה:

Verse 6

פס'. קדושים יהיו לאלהיהם. (כא) על כרחן. ולא יחללו את שם אלהיהם כי את אשי ה' וגו' הם מקריבים. ולא הלוים. והיו קדש. לרבות בעלי מומין:

Verse 7

פס'. אשה זונה. רבנן אמרי אין זונה אלא גיורת ומשוחררת לפי שלא היתה בחזקת שימור ושנבעלה בעילת זנות וחללה. זו שנתחללה שבא אביה על אחת מן הפסולות לו. כהן שנשא גרושה או חלוצה בנה חלל ובתו חללה. לא יקחו ואשה גרושה מאישה. לרבות את החלוצה. את זו דרש ר' אלעזר בן מתיה מאישה שתהא גרושה מאישה ולא שתהא גרושה מאיש שאינו אישה שאם הלך בעלה למדינת הים ואמרו לה מת בעליך ונתקדשה לאחר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> ואח"כ בא בעלה קודם שנבעלה אע"פ שטעונה גט מאחרון הואיל ואינה גרושה מאישה לא נפסלה. לא יקחו. שתי פעמים מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> שאף האשה מוזהרת ע"י האיש. כי קדוש הוא לאלהיו. להגיד מה גרם:

Verse 8

פס'. וקדשתו. בעל כרחו ואם אינו רוצה דפנו כלומר הכריחהו. וכן אמרו רבותינו ז"ל במסכת כתובות אין מעשים אלא לפסולות כגון מאן אמר רב יהודה אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ממזרת ונתינה לישראל בת ישראל לממזר ולנתין. וכל הפוסל את עצמו ומחלל את זרעו ראוי לנדותו ולשמתו שנאמר וקדשתו בעל כרחו. קדוש יהיה לך. אע"פ שאין קרבנות להקריב. ד"א קדוש יהיה לך אפי' בעלי מומין. כי קדוש. להזהיר בית דין על כך. אני ה' מקדשכם:

Verse 9

פס'. ובת איש כהן כי תחל לזנות. יכול אם חללה שבת או אם חללה שבועה תשרף ת"ל לזנות שחללתה זנות ולא דבר אחר. ד"א כי תחל שתחלת ביאתה בזנות כגון נערה ארוסה ומנין לרבות נערה והיא נשואה בוגרת והיא ארוסה בוגרת והיא נשואה ואפילו הזקנה ת"ל ובת איש כהן מכל מקום. את אביה היא מחללת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> שאם היו נוהגין בו קדש נוהגין בו חול. אומרין ארור שזה ילד ארור שזה גידל ארור שזו יצאת מחלציו. אמר רב אשי כמאן קרינן רשיעא בר רשיעא לרשיעא בר צדיקא כמאן כי האי תנא. באש תשרף. היא בשריפה ואין בועלה בשריפה ואין זוממיה בשריפה אלא זוממיה בכלל מיתת בועלה הן במיתת חנק:

Verse 10

פס'. והכהן הגדול. זה כהן גדול שנמשח בשמן המשחה. הגדול מאחיו. שיהא גדול מאחיו. בנוי בכבוד בעושר ובחכמה. ד"א מאחיו אין לו ממון גדלהו מאחיו כמעשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> דר' פנחס איש (הבינ') [הבנאי] שמצאוהו חוצב ומילו עליו את המחצב זהב. אשר יוצק על ראשו שמן המשחה. אפילו יום אחד ואפילו שעה אחת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ומלא את ידו. אפילו (נטיבה) יום אחד ואפילו שעה אחת. את ראשו לא יפרע ובגדיו לא יפרום. כדרך שבני אדם פורעין ופורמים על מיתיהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> כיצד כהן גדול פורם מלמטה וההדיוט מלמעלה:

Verse 11

פס'. ועל כל נפשת, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> חסר וי"ו מלמד שאפילו רביעית דם שיצא משני מתים מטמא באהל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> לא יבא. חייב בבל יבא ובל יטמא, לאביו ולאמו לא יטמא. אבל מטמא הוא למת מצוה:

Verse 12

פס'. ומן המקדש לא יצא. מקדושתו לא יצא הא כיצד הן נכסין והוא נגלה. ויוצא עמהן עד פתח העיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> דברי ר' מאיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> ולא יחלל את אלהיו. מלמד שהכהן אונן מחלל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> בכ שמן משחת אלהיו עליו. לרבות מרובה בגדים שהית בבית שני משנגנזו שמן המשחה. עליו אני ה'. להגיד מה גרם:

Verse 13

פס'. והוא. הוא ולא מלך. הוא ולא נזיר. והוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> לרבות כהן משוח מלחמה. אשה בבתוליה יקח פרט לבוגרת שכלו בתוליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> ואיזו זו (זו) יתירה על שנים עשרה שנה (שהרי י"ב יתרין) שלא אמר בתולה אלא בבתוליה:

Verse 14

פס'. אלמנה. על שם מנה. מלמד שכתובתה מנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> ולפי שהותרה לכהן הדיוט הוצרך הכתוב לאסרה לכהן גדול ללמדך שאין בנו ממנה ממזר אלא חולין באת אלמנה להחמיר עליה שאע"פ שמותרת לכהן הדיוט לכהן גדול זרעו ממנה חולין ובאת גרושה להקל עליה שאע"פ שאסורה לכהן הדיוט אין ממנה ממזר לכהן גדול אלא חולין כדין כהן הדיוט. וחללה זו שנולדה מאחד מן הפסולין. זונה. לגזירה שוה מה זונה אמורה בכהן גדול עשה זרעו מן הפסולים ממנה חולין אף כהן הדיוט כן. את אלה לא יקח ולא יחלל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> אין זרעו מן הנדה חולין ואע"פ שהיא בכרת. כי אם בתולה מעמיו מלמד שהוא מצוה על הבתולה. מעמיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> להביא בת גיורת ועמונית שתהא כשרה לכהונה. יקח אשה שאם ארס את האלמנה ונתמנה להיות כהן גדול יכניסנה. כמעשה דיהושע בן גמלא שקידש את מרים בת בעתוס. מפורש בפרקא קמא במסכת יומא תרקבא דדינארי עיילא ליה מרים בת בעתוס לינאי מלכא לעיולי ליהושע בן גמלא לכהן גדול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> יקח אשה. ולא יבמה:

Verse 15

פס'. ולא יחלל זרעו בעמיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> להביא את האשה שמתחללת כשם שזרעו מתחלל. אני ה' מקדשו. להגיד מה גרם:

Verse 16

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר, דבר אל אהרן לאמר. א"ר אלעזר ברבי יוסי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> תינוק פסול לעבודה אע"פ שהוא תמים מאימתי עבודה כשרה משיביא שתי שערות. אבל אין אחיו הכהנים מקריבין אותו לעבודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> עד שיהא בן כ' שנה משום שנאמר איש מזרעך ולא כל זרעך עד שיהא הגון לעבודה. אשר יהיה בו מום. בין ממעי אמו בין שנולד בו לאחר מיכן. לא יקרב להקריב להם אלהיו אלו הקרבנות. שנאמר (במדבר כח) את קרבני לחמי לאשי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> ומנין לרבות שאר הקרבנות ת"ל להקריב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> וכן הוא אומר ויקריבו בני אהרן (לחם) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> מה לחם שהוא מיוחד לעבודה:

Verse 17



Verse 18

פס'. כי כל איש אשר בו מום לא יקרב. בין מום קבוע בין מום עובר. איש עור. בין סומא בשתי עינים בין סומא באחת מעיניו. חוורור הקבוע כעין המים הקבועין בעין כדמפורש במסכת בכורות. הכל בכלל עור. או פסח. בין בשתי רגליו בין ברגלו אחת. רגלו חלולה עקומה דומה למגל הכל בכלל פסח. או חרום. שחוטמו שקע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> חוטמו בלום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> חוטמו סולד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> חוטמו נוסף. הכל בכלל חרום. או שרוע. שעקביו יוצא לאחוריו:

Verse 19

פס'. או איש אשר יהיה בו שבר רגל. לרבות שנתעקל רגלו. או שבר יד. לרבות שאצבעותיו מורכבות זו על גבי זו:

Verse 20

פס'. או גבן או שגבינים שוכבים ר' חנניה בן אנטיגנוס אומר כל שיש לו שני גבונין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> ושתי שזרות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> (הקצת) דוק שבעין. או תבלול בעינו זה לבן הנכנס בשחור. בעינו. את שעינו אחת למעלה ואחת למטה ורואה את החדר ואת העליה כאחת. או גרב. זה החרס. ילפת זה חזזית. או מרוח אשך. זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> שרוח באשכיו. ר' חנניה בן אנטיגנוס אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> זה שמראיו חשוכים:

Verse 21

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> כל איש, לרבות שאר המומין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מום פרט לשעבר מומו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> לא יגש. לא יגש. ג' פעמים לעבור עליו בג' לאוין על ההגשה ובשני לאוין על ההקרבה שנאמר לא יקרב לא יקרב שני פעמים:

Verse 22

פס'. לחם אלהיו מקדשי הקדשים ומן הקדשים יאכל. למה נאמר מקדשי הקדשים ומן הקדשים שאילולי כן הייתי אומר בקדשים קלים יאכל ולא בקדשי קדשים. לכך נאמר ומן הקדשים ומקדשי הקדשים:

Verse 23

פס'. אך אל הפרכת. זה לפני ולפנים. ואל המזבח. אע"פ שהוא מבחוץ. לא יגש כי מום בו. הרי ג' פעמים לא יגש וב' פעמים לא יקרב כנגד ה' מקומות שנאסרו בעלי מומין ליכנס. כדתנן במסכת טהרות. עשר קדושות הן וכו' בין האולם למזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסין לשם בין האולם ולמזבח והמזבח וההיכל והפרוכת ובית קדש הקדשים הרי אלו ה' קדושות שמובדלין מהן בעלי מומין. וה' של מעלה הרי עשר קדושות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> ולא יחלל את מקדשי. מלמד שאם עבר ועבד עבודתו כשרה אלא שחילל:

Verse 24

פס'. וידבר משה אל אהרן ואל בניו ואל כל בני ישראל, הזהיר את אהרן ע"י הבנים. וינזרו. זו הפרשה. וכן הוא אומר (ישעיה א) נזורו אחור. מקדשי בני ישראל. ולא מקדשי עובדי כוכבים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> מלמד שאין חייבין על קדשי עובדי כוכבים משום פיגול ונותר וטמא. ולא יחללו את שם קדשי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> מלמד שהשם מתקדש בקדשי בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> אשר הם מקדישים. להביא את קדשי הכהנים עצמם. לי אני ה'. לרבות את כלם. אני ה'. משלם גמול לרשעים:





Verse 1



Verse 2



Verse 3

פס'. אמור אליהם. אלו העומדים בפני הר סיני לדורותיכם. שינהוג הדבר הזה לדורות. כל איש. אלו הזכרים. אשר יקרב מכל זרעכם. לרבות הנקבות. אל הקדשים אשר יקדישו בני ישראל לה' וטמאתו עליו ונכרתה. ללמדך כרת על הקדשים. ד"א אשר יקרב. הכשר ליקרב. את שיש לו מתירין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> עד שיקרבו מתירין ואת שאין לו מתירין עד שקדש בכלי. וטומאתו עליו. בטומאת הגוף הכתוב מדבר ולא בטומאת בשר. ונכרתה הנפש ההיא מלפני אני ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> מכל מקום שילך שם ידי תשיגהו. מלפני. שכל העולם כלו שלי:

Verse 4

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> איש איש. בין גדול בין קטן בין איש בין אשה. מזרע אהרן. בין כשר בין פסול. והוא צרוע או זב. למדנו שטומאתו האמורה בתורה בפסוק של מעלה בטומאת גופו הכתוב מדבר. בקדש לא יאכל עד אשר יטהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> אוכלין הן במעשר. עד אשר יטהר. זה הערב שמש. וכן הוא אומר ובא השמש וטהר. מכאן אמרו טבל ועלה אוכל במעשר. הערב שמשו אוכל בתרומה. הביא כפרתו אוכל בקדשים. והנוגע בכל טמא נפש. אין טמא נפש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> אלא מגע:

Verse 5

פס'. או איש אשר יגע בכל שרץ.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> לרבות את הנבלה. או באדם אשר יטמא לו. לרבות כל טומאת האדם. טומאת מת וטומאת זבין וזבות ונדות ויולדות. לכל טומאתו. בועל נדה:

Verse 6

פס'. נפש אשר תגע בו (ולא במסעה). וטמאה עד הערב ולא יאכל מן הקדשים. אלו קדשי תרומה. מן הקדשים. פרט למעורבים לפחות ממאה. כי אם רחץ בשרו במים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ולא אבר אבר:

Verse 7

פס'. ובא השמש וטהר. ביאת שמשו מעכבתו מלאכול בתרומה ואין כפרתו מעכבתו מלאכול בתרומה:

Verse 8

פס'. נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה. את שאין לה טומאה אלא אכילתה יצאת נבלת בהמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> שהיא מטמאה עד שלא יאכלנה. מכאן לנבלת עוף טהור שהיא מטמא בגדים אבית הבליעה:

Verse 9



Verse 10

פס'. וכל זר. אחד ממזר ואחד ישראל ואחד לוי. לא יאכל קדש. אין אכילה פחותה מכזית. קדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> בקדשי הגבול הכתוב מדבר. תושב. זה קנוי קנין עולם. שכיר. זה קנוי קנין שנים. ואם תאמר יאמר תושב ואל יאמר שכיר. ואני אומר קנין עולם אינו אוכל קנוי קנין שנים לא כל שכן אלא לגזירה שוה הוא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> נאמר כאן תושב שכיר ונאמר (שמות יב) תושב שכיר בפסח מה תושב שכיר אמור בפסח פסל בו את הערל אף תושב ושכיר האמור כאן פסל בו את הערל דברי ישמעאל:

Verse 11

פס'. וכהן כי יקנה נפש קנין כספו. שאם נשא אשה או קנה עבדים אוכלין בתרומה. ומנין לעבד עברי שלא יאכל בתרומה ת"ל קנין כספו יצא עבד עברי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> שאינו שוה כסף. ד"א קנין כספו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> פרט לשחציו עבד ושחציו בן חורין, ויליד ביתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> אע"פ שאינו שוה כלום ומנין לבן שיאכיל את אמו בתרומה ודין הוא אם עשה את הזרע כאב לפסול לא נעשה את הזרע כאב להאכיל כגון בת ישראל שנשאת לכהן ונתאלמנה ולה זרע ממנו אוכלת בעד הבן. הם יאכלו בלחמו. לרבות את הבהמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> בלחמו לא תאכל הבהמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אבל היא תאכל (ביום שני) תרומה:

Verse 12

פס'. ובת כהן כי תהיה לאיש זר. אחד ממזר אחד ישראל אחד לוי. ד"א לאיש זר פרט לאלמנה לכהן גדול גרושה וחללה לכהן הדיוט שאע"פ שהיא כהנת לא תאכל בתרומה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> מפני שהוא זר (בקדשים) שאינו מאכיל. היא בתרומת הקדשים לא תאכל. אבל אמה אוכלת. כיצד בת ישראל שנשאת לכהן וילדה ממנו בת נישאת הבת לאחד מן הפסולין היא אינה אוכלת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אבל אמה אוכלת:

Verse 13

פס'. ובת כהן כי תהיה אלמנה וגרושה. כיון שנשאת בת כהן לישראל או אלמנה וגרושה או זרע אין לה מפני שיצאת מקדושתה להיות חולין. וזרע אין לה. לא זרע ולא זרע זרע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> מכאן אמרו בת כהן שנשאת לישראל וילדה הימנו בת הלכה הבת ונשאת לכהן וילדה הימנו בן הרי זה ראוי להיות כהן גדול עומד ומשמש על גבי המזבח ומאכיל את אמו ופוסל את אם אמו וזו אומרת לא כבן בתי שפוסלני מן התרומה. וזרע אין לה. בין כשר בין פסול. ושבה אל בית אביה. פרט לשומרת יבם. כנעוריה. פרט למעוברת. מלחם אביה תאכל, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> בקדשי הגבול:

Verse 14

פס'. ואיש כי יאכל קדש בשגגה. איש פרט לקטן. כי יאכל. אין אכילה פחותה מכזית. קדש. בקדשי הגבול. בשגגה, פרט למזיד. ויסף חמישיתו עליו. שיהא הוא וחומשו חמשה. ונתן לכהן את הקדש. שישלם מן היפה:

Verse 15

פס'. ולא יחללו את קדשי בני ישראל להביא את הסך ואת השותה. ד"א ולא יחללו את קדשי בני ישראל חייב חומש ולא קדשי הגוים. אשר ירימו לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> על המורם הן חייבין ולא חייבין על הטבל:

Verse 16

פס'. והשיאו אותם עון אשמה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> מלמד שאף על הטבל הן חייבין מיתה. באכלם את קדשיהם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> פרט לזורע ולמטמא. כי אני ה' מקדשם. להגיד מה גרם:

Verse 17

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר, דבר אל אהרן ואל כל בני ישראל. הזהיר אלו על אלו. איש איש מבית ישראל ומן הגר בישראל. לרבות נשים ועבדים. ואם כן למה נאמר איש איש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> להביא את (הגרים) שיהו נודרים בנדרים ובנדבות בישראל. לכל נדריהם ולכל נדבותם. פרט לנזירות שאין נזירות לכנענים:

Verse 18



Verse 19

פס'. לרצונכם. אין כופין את הצבור על כרחן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> תמים זכר. תמות וזכרות בבהמה ואין תמות וזכרות בעופות:

Verse 20

פס'. כל אשר בו מום.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> לרבות מום עובר. לא תקריבו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> אפילו לא תקדישום. כי לא לרצון. מלמד שאינן מרצין:

Verse 21

פס'. ואיש כי יקריב. היחיד מקריב שלמים נדבה ואין הצבור מביא שלמים נדבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> לפלא נדר. לרבות את הנזירות. תמים יהיה לרצון. זו מצות עשה. כל מום לא יהיה בו. זו מצות לא תעשה. דבר אחר כל מום לא יהיה בו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> שלא יגרום בו מום:

Verse 22

פס'. עורת. בין בשתי עיניו בין באחת מעיניו. או שבור אפילו שבר זנב או שבור צלע. חרוץ. זה ריס עין שניקב ושנפגם ושנסדק. וכן שפה שנקבה ושנפגמה ושנסדקה חוטין של שנים שנפגמו ושנגממו ולכך נאמר חרוץ. יבלת. זו בעל יבולת. גרב. זה החרס. ילפת. זה חזזית מצרית נאמר כאן גרב ילפת ונאמר באדם גרב ילפת לגזירה שוה מה להלן דק או תבלול אף כאן דק או תבלול. לא תקריבו. לא תשחטו. לא תקריבו אלה אבל אתה מקריב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> את שנתעבדה בה עבודה, ואשה לא תתנו מהם. אלו החלבים. מהם. אפילו מקצתם. על המזבח. זה הדם. לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> לרבות שעיר המשתלח:

Verse 23

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> ושור ושה שרוע וקלוט. שנשמטה ירכו. וקלוט. שפרסות רגליו דומות של סוס ושל חמור שאינן סדוקות. נדבה תעשה אותו. לבדק הבית. ולנדר לא ירצה. זה קידוש מזבח שנאמר בו ונרצה לו לכפר עליו:

Verse 24

פס'. ומעוך וכתות ונתוק וכרות. בגיד. לא תקריבו לה'. שלא יקבל הדם. ובארצכם לא תעשו. כל שבארצכם לא תעשו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> אפילו התרנגול אפילו הכלב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> מכאן שאין מקבלין שקלים מן הכנענים. שמהן היו מקריבין תמידין:

Verse 25

פס'. ומיד בן נכר לא תקריבו את לחם אלהיכם מכל אלה כי משחתם וגו'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> (לא) שהמום פוסל בו דבר ערוה (ועבודה זו) פוסלת בו. לא ירצו לכם. מלמד שאינן מרצין:

Verse 26

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. שור או כשב או עז כי יולד.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> פרט לכלאים. כי יולד. פרט ליוצא דופן. והיה שבעת ימים. פרט למחוסר זמן. תחת אמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> פרט ליתום. ומיום השמיני והלאה. מנין שביום שמיני עצמו מותר. נאמר כאן תחת אמו ונאמר להלן בבכור (שמות כב) שבעת ימים יהיה עם אמו וביום השמיני תתנו לי. מה להלן יום שמיני מותר אף כאן יום שמיני מותר. ומה כאן משמיני והלאה אף בבכור משמיני והלאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> ומצאנו או למידין קדשים מבכור ובכור מקדשים:

Verse 27



Verse 28

פס'. ושור או שה אותו ואת בנו. את שבנו כרוך עליו יצא הזכר שאין בנו כרוך עליו. אותו ואת בנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> ואותו ואת אמו מנין ת"ל לא תשחטו ביום אחד. (ד"א לא תשחטו). להביא שנים ששחטו. כיצד בא אחד ושחט את הפרה ובא אחר ושחט את אמה ובא אחר ושחט את בתה שנים האחרונים חייבין. אותו ואת בנו. לא אותה ואת האחים. אם שחט חמשה אחים ואח"כ שחט את האם אינו חייב (אינו) אלא אחת. אותו ואת בנו. לא אותה ואת אם אמה. ולא אותה ואת בת בתה שחטה את בת בתה שכן רשאי ואח"כ שחט את האמצעי סופג ארבעים. סומכוס אומר משום ר"מ סופג שמונים. שור או שה. יש בכלל שור פרה. בכלל שה נקבה וכן הוא אומר (שמות כא) כי יגנוב איש שור או שה וטבחו או מכרו וכן כיוצא בו לכך נאמר אותו ואת בנו. תנן התם אותו ואת בנו נוהג בארץ ובחוצה לארץ בחולין ובמוקדשין וכו' אותו ואת בנו הנולד ויצא לאויר העולם שנאמר לא תשחטו דבר הנוהג שחיטה ולא שמת מחמת שחיטת אמו. שהרי אמרה תורה (ויקרא כ) מות יומת הנואף והנואפת ואפילו היא מעוברת ואין העובר בכלל נפש אלא מת אגב אמו. לא תשחטו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> להביא השוחט למי שאינו מצווה ולכלבים. ביום אחד. היום הולך אחר הלילה נאמר כאן יום אחד ונאמר במעשה בראשית יום אחד מה להלן היום הולך אחר הלילה אף כאן היום הולך אחר הלילה:

Verse 29

פס'. וכי תזבחו זבח תודה לה' לרצונכם תזבחו. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> שאף תחלת זביחתן לא יהא על מנת לאכול ביום אחד. ואע"פ שאותו ואת בנו היום הולך אחר הלילה לענין אכילת קדשים בין שנאכלין לשני ימים בין שנאכלין ליום אחד הלילה הולך אחר היום היינו דתנן התודה ואיל נזיר וכו' נאכלין ליום אחד ולילה עד חצות. וכן הוא אומר לא תותירו ממנו עד בקר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> אני ה'. דברים שבלב כן אני ה' מעיד עליו:

Verse 30



Verse 31

פס'. ושמרתם מצותי. אלו גזירותי שאין אתה רשאי להרהר עליה. ועשיתם אותם. ליתן שמירה ועשיה למצותי. אני ה'. נאמן לשלם שכר טוב. ולא תחללו את שם קדשי. זה יחוד השם. ונקדשתי בתוך בני ישראל. מסור אתה עצמך למיתה להקדיש את שמי בתוך בני ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> במרובין. מכאן אמרו כל המוסר עצמו על מנת לעשות לו נס אין עושין לו נס. ושלא לעשות לו נס עושין לו נס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> שכך מצאנו בחנניה מישאל ועזריה שאמרו לנבוכדנצר (דניאל ג) לא חשחין אנחנא על דנה פתגם להתבותך:

Verse 32



Verse 33

פס'. המוציא אתכם מארץ מצרים להיות. על מנת כן הוצאתי אתכם ממצרים שתמכרו עצמכם לקדש את שמי. להיות לכם לאלהים. על כרחכם. אני ה'. אני ה' נאמן לשלם שכר. רבותינו ז"ל כתבו מעשה בפפוס ולוליינוס אחיו שהרגם טראיינוס בלודקיאה. אמר להם אם מעמם של דניאל חנניה מישאל ועזריה אתם יבוא אלהיכם ויצילכם מידי וכו' ואני כותב להיות זכרון מעשה שעשו קדושי עליון קהל מגנצ"א שמסרו עצמם ואת נשיהם ובניהם ובנותיהם ביום אחד בפרס חג שבועות ונשחטו באיש אחד על קידוש שם אלהי ישראל בשנת דתתנ"ו לבריית העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> כשנתנו יד יושבי הארץ לעלות לרשת משכנות עליון. ועליהם ועל כיוצא בהם הכתוב אומר (יואל ד) ונקיתי דמם לא נקיתי (ישעיה ס) תחת הנחשת אביא זהב וגו' תחת דם הצדיקים מה יביא. אני ה'. נאמן לשלם שכר טוב:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל בני ישראל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> שיהו ישראל מקדשין את המועדות. ואמרת אליהם. להזהיר בית דין על כך. מועדי יי. מלמד שהקדוש ברוך הוא חפץ לקדשם. אשר תקראו אותם מקראי קדש. מלמד שמסר להם קידוש ימים טובים שנאמר מקראי קדש אשר תקראו אותם. אלה מועדי ה'. שמעברין את השנה מפני כך הוצרך. תנן התם במסכת סנהדרין עיבור החדש בג' עיבור שנה בשלשה דברי רבי מאיר רבי שמעון אומר בג' מתחילין ובחמשה נושאין ונותנין וכו' בשבעה וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> תניא כיצד א"ר שמעון בן גמליאל בג' מתחילין וכו' תנו רבנן על ג' סימנין מעברין את השנה על האביב ועל פירות האילן ועל התקופה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> פירוש על האביב שאם ראו ישראל שאין אביב בא ליקרב הימנו את העומר בט"ז בניסן מעברין את השנה ועושין את אדר השני כדי שיבא האביב בעתו. ועל פירות האילן שצריך להביא מהן בכורים בעצרת. ועל התקופה כגון שראו בית דין שהתקופה הבאה בתשרי נמשכת עד אחר חג הסוכות והתורה אמרה (שמות לד) וחג האסיף תקופת השנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> והיינו פלוגתא דר' יהודה ור' יוסי במסכת סנהדרין. וכן מצאנו בשלמה שנאמר (מ"א ד) ולשלמה שנים עשר נצבים על כל ישראל וכלכלו את המלך ואת ביתו חדש בשנה יהיה על האחד לכלכל (שם) ונציב אחד [אשר] בארץ כנגד חדש העבור ולא יהיו ישראל כצאן אשר אין להם רועה זה עושה פסח בחדש זה וזה עושה פסח בחדש זה. אלא אמר הכתוב אשר תקראו אותם מקראי קדש בכם הדבר תלוי לקרוא מועדי ה'. אלה הם מועדי. לא שיהו כל ישראל עולים וחוגגים בירח אדר פרט לשבדא ירבעם מלבו לכך כתיב מלבד מועדי ה' אבל על צורך תקון ישראל מעברין ומקדשין. ועכשיו אין מעברין לא על האביב ולא על פירות האילן לפי שבטלו מנחת העומר והבכורים אבל מעברין ישראל על תקון השנים שנת החמה על שנת הלבנה כמשפט גז"ח י"א י"ד י"ז י"ט אלו שבעה שני עבורים בכל מחזור של י"ט שנים שאילולי כן אתה מוצא הפסח בא מסובב כל חדשי השנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> כדרך דת הישמעאלים שאין להם פסח קבוע בדתם אלא מסובב. והתורה אמרה (דכרים טז) שמור את חדש האביב עשה לו שמירה שיבא עשיית זמן הפסח בזמנו וזהו על תקון העבור. ואם יבא אדם לשנות ולעשות שני חג המצות אם כן חייב הוא לקיים דברי שניהם גם עצרת וסוכה כל השנים כדרך שמתחיל ואם לא עשה כן א"כ מראה הוא לעולם שאין במעשיו כלום. וכל מי שעושה מעשה בלא עילה אינו נקרא חכם ואין דתו דת לפיכך אין לך לשנות על דברי חכמים ז"ל:

Verse 2



Verse 3

פס'. ששת ימים תעשה מלאכה. ומה ענין השבת אצל המועדות ללמדך שכל המחלל את המועדות כאלו מחלל השבת. וביום השביעי שבת שבתון מקרא קדש. מהו שבת שבתון ללמדך שכל המועדות נקראו שבתון. יום טוב ראשון של פסח נקרא שבת שנאמר וספרתם לכם ממחרת השבת. יום טוב של עצרת נקרא שבת שנאמר עד ממחרת השבת השביעית זה יום טוב של עצרת שמתקדש מן הלילה ומחרתו יום חמשים, ראש השנה נקרא שבתון שנאמר באחד לחדש יהיה לכם שבתון. יום הכפורים שבת שבתון. סוכות ביום הראשון שבתון וביום השמיני שבתון. לכך נקראת השבת שבת שבתון ללמוד הימנו. כל המועדים מהם נקראו שבת ומהם שבתון ומהם נקראו שבת שבתון. פירוש שבות לפי שיש דברים שאינה מלאכה והזהירה תורה בהם משום שבות לא עולין באילן ולא רוכבין על גבי בהמה ולא שטין על פני המים ואמירה לעובד כוכבים שבות היא ולא דחי שבת זהו שבת שבתון. שהרי אמר הכתוב כל מלאכה לרבות אמירה לכנעני. שבת היא לה'. מכלל ששבת שבתון האמור למעלה לדרשה הוא בא. בכל מושבותיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> אפילו בחוצה לארץ:

Verse 4

פס'. אלה מועדי ה' מקראי קדשי. למעלן הוא מדבר בעבור השנה וכאן הוא אומר בקדוש החדש. אשר תקראו אותם במועדם. שאין מעברין את החדש אחר שנראה בזמנו, אשר תקראו אותם. בבית דין הדבר תלוי לקדשו שאם היה מולדו קודם לכאן אינו מקודש לישראל אלא בקידוש בית דין. שנאמר אשר תקראו אותם מכאן סמכו רבותינו ז"ל לומר לא אד"ו ראש השנה. ולא בד"ו פסח לא נה''ז עצרת לא זב"ד פורים שנאמר אשר תקראו אותם במועדם שהרי בשבת כתיב שבת שבתון מקרא קדש. ובמועדים כתיב אשר תקראו אותם בקידוש בית דין הדבר תלוי:

Verse 5

פס'. בחדש הראשון. זה ניסן שהוא ראשון לכל החדשים (קט) וראשון לרגלים. בארבעה עשר יום בין הערבים משיפנה היום לערוב משש שעות ולמעלן אע"פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר (ירמיה ו) אוי לנו כי פנה היום (לערוב) כי ינטו צללי ערב. שמשש שעות ולמעלן צללי הכתלים נוטים כלפי מזרה וחמשה עשר יום לחדש הזה חג המצות זה טעון מצה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> ואין חג הסכות טעון מצה:

Verse 6



Verse 7



Verse 8

פס'. והקרבתם אשה לה' שבעת ימים. כענין האמור בפרשת פנחס:

Verse 9

פס'. וידבר ה'. דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם כי תבאו אל הארץ. אל הארץ המיוחדת. ולא ארץ בני עמון ומואב. וקצרתם את קצירה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> אין מצות קצירה בכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> והבאתם את עומר. מצוה לקצור ולהביא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> קצירכם ולא (קצירנו) [א]. קצירכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> ולא של בית השלחים ולא של בית העמקים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> קצירכם. ולא הקטניות. והבאתם את עומר. הוא שלש סאין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> שלשה שמות יש לו עומר קמה עומר שבלים עומר תנופה:

Verse 10



Verse 11

פס'. והניף את העומר לפני ה' לרצונכם. אין כופין את הצבור על כרחן. ממחרת השבת. ממחרת יום טוב שהוא ט"ז בניסן. יניפנו הכהן. בנין אב לכל התנופות שיהו בכהן:

Verse 12

פס'. ועשיתם ביום הניפכם את העומר. מלמד ששלוחו של אדם כמותו שהרי הכהן מניף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> וכתיב הניפכם. ועשיתם ביום הניפכם. אין תנופה אלא ביום. כבש תמים בן שנתו. שנתו של כבש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> ולא שנה למנין עולם. לעולה לה'. שיהא כליל:

Verse 13

פס'. ומנחתו שני עשרונים. אע"פ שהכבשים מנחתם עשרון אחד לכבש אחד יצא זה בשני עשרונים. יכול כשם שנכפלה סולתו כך יכפיל יינו ת"ל ונסכו יין רביעית ההין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> יכול לא יכפיל יינו שאין (ההין בכלל) עם הסלת ת"ל ונסכו יין רביעית כל נסכיו יהיו רביעית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> לכך כתוב בה"א וקרי בוא"ו שיהו כל נסוכי מצות העומר שוין. וצריכין אנו לידע תקון מנחת העומר כיצד ובאיזה חדש ובכמה בחדש והיאך קציר העומר. והיאך הנפתו והקרבתו. אם חטים ואם שעורים אם קטניות ואם היה כלו נשרף או כלו נאכל. ואם הקומץ נשרף. והשירים נאכלין לכהנים. ואם היה נבלל בשמן. ואם היה לו לבונה. ואם גדיש היה קרב. ואם סולת לקיים מה שנאמר (תהלים קיט) גל עיני ואביטה נפלאות וגו'. וכבר מודעת זאת בכל הארץ כי תורת אלהינו תמימה אין להוסיף ואין לגרוע הימנה והכתובין מתקנין זה את זה כענין (שם יט) משפטי ה' [א] כוונתו שאם מצא קצור קוצר ועי' מכות דף ח' ע"ב וברש"י שם אמת צדקו יחדו. וכבר אמר לנו משה רבינו (דברים ל) לא בשמים היא ולא מעבר לים היא וגו' כי קרוב אליך הדבר מאד בפיך וגו'. בזמן שבפיך ובלבבך לעשותו (שם לב)כי לא דבר רק הוא ואם רק הוא מכם. שאין דעת להבין. ותימה גדולה על אנשים אשר לא ראו תקון הקרבנות וההקרבות וההגשות ומנחת העומר ומנחת נסכים ומנחת כהן וכהנת ומנחת נזיר ומנחת סוטה ומנחת חריבה ובלולה והיאך היו היציקות והבלילות והקמיצות והתנופות ולא נתעסקו בהן ולא בספר תקוניהן ולא היה דעתם כי אם להפוך דברי אלהים חיים ומלך עולם להעמיד דבריהם על תהו ולומר כי כן התורה ואם חכמים המה ואם תורת אלהינו היתה כמו שאומר למה לא דרשו התורה על מתכונתה כדרך חכמי ישראל שקבלו מאבותיהם ומרבניהם דור אחר דור חכם ששמע מרבו ורבו מרבו עד הנביאים חגי זכריה ומלאכי שקבלו מן הנביאים הראשונים שקבלו מן הזקנים שקבלו מן יהושע בן נון שקבל מפי משה רבינו שקבל מהר סיני. והלא מצות העומר אחת משש מאות. ושלש עשרה מצות. והדבר צריך דרשה לחקור ולהודיע לישראל התקון שהיה נקצר בלילה של ששה עשר בניסן וקרב ביום ט"ז בניסן. כדתנן במסכת מנחות מצות העומר להביא מן הקרוב לירושלים לא בכר הקרוב מביאין אותו מכל מקום וכו' פי' מפני מה אמרו מצות העומר להביא מן הקרוב למה משום שנא' בפרשת ויקרא (ויקרא ב) ואם תקריב מנחת בכורים לה' אביב קלוי באש גרש כרמל תקריב. וצריך להיות רך מל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> היה מביא אותו מן הקרוב לירושלים אבל אם לא בכר הקרוב לירושלים היו מביאין מכל מקום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> ותנן כיצד היו עושין שלוחי בית דין יוצאין מבעוד יום ועושין אותן כרוכות במחובר לקרקע כדי שיהא נוח לקצור. כל העיירות הסמוכות לשם מתכנסת לשם כדי שיהא נקצר בעסק גדול במו שנאמר (משלי יד) ברב עם הדרת מלך וגו' ואומר (תהלים נה) אשר יחדו נמתיק סוד בבית אלהים נהלך ברגש. ותנן כיון שחשכה יו"ט של ט"ז בניסן אמר להן הממונה לקצור בא השמש אמרו לו הין שלשה פעמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> מגל זו אמר הין. קופה זו אמר הין קופה זו אמר הין קופה זו אמר הין. אקצור והן אומרין לו קצור ג' פעמים על כל דבר ודבר. אומרין לו הין הין הין על כל דבר ודבר. כך למה על כל דבר ודבר הן אומרין הין. מפני הביתוסין שהיו אומרין אין קצירת העומר במוצאי יום טוב שחל שבת להיות אחריו. אבל לאחר שבת בראשית. לפיכך היו אומרין שלש פעמים הין הין הין על כל דבר ודבר להודיע לכל שאחר יום טוב הוא נקצר ואפי' הוא שבת קצרוהו ונתנוהו בקופות הביאוהו לעזרה שנאמר והבאתם את עומר ראשית קצירכם אל הכהן. היו מהבהבין אותו באור. כדי לקיים בו מצות קלי שנאמר אביב קלוי באש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> נתנוהו באבוב והאבוב היה מנוקב כדי שיהא האור שולט בכולן. שטחוהו בעזרה והרוח מנשבת בו. נתנוהו לריחים של גרושות שנאמר גרש כרמל. והוציאו ממנו עשרון שמנופה בי"ג נפה. שנאמר את עמר. אין עומר פחות מעשרון. שנאמר (שמות טז) והעומר עשירית האיפה הוא. והשאר נפדה ונאכל לכל אדם בא לו לעשרון. ונותן שמנו ולבונתו שנאמר (ויקרא ב) ונתתה עליה שמן ושמת עליה לבונה מנחה היא. יצק ובלל. הניף והגיש. שנאמר והניף את העומר לפני ה'. משקרב העומר יוצאין ומוצאין שווקי ירושלים שמלאים קמח סלת קלי משקרב העומר הותר החדש מיד לפי שאין בית דין מתעצלין בו לפיכך היו מותרין בחדש. והיה מתיר במדינה לעם הארץ לאכל בחדש. ושתי הלחם של עצרת היו מתירין במקדש להביא מנחה מתבואה חדשה. והעומר היה בא שעורין שנאמר אביב למדנו אביב שהוא שעורין דכתיב (שמות מ) כי השעורה אביב ולפי שהוא צורך גבוה היה בשבת שנאמר ועשיתם ביום הניפכם את העומר. וכתיב (ויקרא יב) וביום השמיני ימול מה להלן אפילו בשבת אף כאן אפילו בשבת. זה הכלל כל דבר שהוא בא מחובה צורך גבוה דוחה שבת כגון התמידין והמוספין והפסח. סידור לחם הפנים. שכתוב בו (ויקרא כד) ביום השבת ביום השבת יערכנו שזה הוא יום לפני ה' תמיד לפי שאמר הכתוב מצות העומר אחד מצות חג הפסח עד ממחרת השבת. ידענו שזה יום ראשון מקרא קדש של חג המצות שמחרתו הוא יום ט"ז. והנפתו היתה ביום. שנאמר ביום הניפכם. אבל קצירתו בלילה כדי לזרז להיות מתוקן מן הבקר להתיר לעם לאכל בחדש שנאמר ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה. היתה המנחה הזו נקמצת ונקטר הקומץ. והשאר לכהנים שנאמר (שם ב) (והקריב) [והקטיר] הכהן את אזכרתה מגרשה ומשמנה וגו'. וכתיב במקום אחר (שם) והנותרת מן המנחה יאכלו אהרן ובניו למדנו לכל המנחות ששיריהם לכהנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> דתנן ואלו מנחות נקמצות ושיריהם לכהנים מנחת הסלת והמחבת והמרחשת והחלות והרקיקים וכו':

Verse 14

פס'. ולחם וקלי וכרמל. אין לי אלא חטים שהן קרויות לחם כענין שנאמר ממושבותיכם תביאו לחם תנופה. מנין לרבות את השעורין ואת הכוסמין ושבולת שועל ושיפון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> ת"ל (ולחם) וקלי וכרמל לא תאכלו. ושמא תאמר היום גורם. ת"ל עד הביאכם את קרבן אלהיכם. זה העומר. מלמד שבהבאת העומר הדבר תלוי ולא ביום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> חקת עולם. לבית עולמים ובחוצה לארץ. אמר רבי שמעון שלשה דברים תלוין בארץ ובחוצה לארץ. החדש והערלה והכלאים. החדש אסור מן התורה בכל מקום הערלה והכלאים מדברי סופרים:

Verse 15

פס'. וספרתם לכם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> כל אחד ואחד. ממחרת השבת. ממחרת יום טוב. שאם אתה אומר שבת בראשית אם שבת שלפני החג ואם שבת שבתון בהחג ואם שבת שאחר החג והתורה אמרה תספרו חמשים יום ולא אחד וחמשים יום ולא ב' וג' ולא ג' וג' ולא ד' וג' ולא ה' וג' ולא ו' וג'. הא מה אני מקיים ממחרת השבת. ממחרת יום טוב. שכן מצאנו ליום טוב נקרא שבתון. ואין הפרש בין שבת שבתון לשבתון שנאמר ביום הראשון שבתון [א] וביום השביעי שבתון ואומר וביום השביעי שבת שבתון מקרא קדש רבי יהודה בן בתירה אומר ממחרת השבת ממחרת יום טוב שנאמר שבעה שבועות תספר לך. ספירה התלויה בבית דין. יצאת שבת בראשית שספירתה בכל אדם. ר' יוסי אומר נאמר כאן ממחרת השבת, ונאמר להלן עד ממחרת השבת השביעית. מה להלן רגל ותחלת רגל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> אף כאן תחלת רגל. רבי אלעזר אומר כתוב אחד אומר (דברים טז) ששת ימים תאכל מצות וכתוב אחד אומר (שמות יב) שבעת ימים מצות תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> הא כיצד מצה שאין אתה יכול לאכלה כל שבעה מן החדש תאכלה ששה מן החדש ויום הראשון של פסח תאכלנה מן הישן. מיום הביאכם תספרו. יכול יקצור ויביא ויספור אימתי שירצה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> ת"ל מהחל חרמש בקמה תחל לספור שבעה שבועות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> מיום הביאכם. מלמד שקצירתו מבערב והבאתו ביום. שבע שבתות תמימות תהיינה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> זו תשובה השיב רבי יוחנן בן זכאי לאותו ביתוסי. כתוב אחד אומר תספרו חמשים יום. וכתוב אחד אומר שבע שבתות תמימות תהיינה. הא כיצד כאן ביום טוב שחל להיות באמצע השבת שאם חל להיות ביום טוב הראשון של פסח הרי שבע שבתות תמימות תהיינה. ואם חל להיות שבת בחולו של מועד מכל מקום תספרו חמשים יום ממחרת יום טוב. וכן מצאנו בראש השנה כתוב אחד אומר (במדבר כט) יום תרועה וכתוב אחד אומר זכרון תרועה כאן שחל להיות באמצע השבוע יום תרועה בשופר, חל להיות בשבת זכרון תרועה. שבע שבתות תמימות תהיינה. אימתי הן תמימות בזמן שמתחיל מבערב יכול יקצור בלילה ויביא בלילה ת"ל מיום הביאכם. אין הבאה אלא ביום הא כיצד קצירה וספירה בלילה והבאה ביום:

Verse 16

פס'. עד ממחרת השבת השביעית תספרו חמשים יום.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="134"></i> והוא שאמר רבי יוסי בר' יהודה כל ספירתך לא תהא אלא נ' יום. תספרו נ' יום. יכול יספור נ' ואחד ת"ל שבע שבתות תמימות תהיינה יכול יספור מ"ח ויקדש מ"ט ת"ל תספרו חמשים יום הא כיצד מונה ארבעים ותשע ומקדש יום נ' כיובל:
טוביהו בנו של רבי אליעזר הרב זכרונו לברכה אמר מצאנו לשבת שנקראת שבוע של יוצאי השבת עם באי השבת והם המשמרות המתחדשות בכל שבוע וכן לענין יובלות אומר (ויקרא כה) וספרת לך שבע שבתות שנים כל שבעה שנים נקרא שבת. וכן כל שבעה ימים נקראים שבת. ונקראים שבוע. שנאמר (בראשית כט) מלא שבוע זאת. והם שבעת ימי המשתה של לאה. לפי שאין מערבין שמחה בשמחה. אמר לו לבן מלא שבוע זאת. שהרי י"א שבטים ודינה אחותה נולדו בשבע שנים השניים. כמו שמפורש בפרשת ויצא יעקב. אמר הכתוב כאן שבע שבתות ולהלן הוא אומר שבעה שבועות תספר לך. ללמדך זהו שבת זהו שבוע. אלא בזמן שמזכיר לשון שבועות מוציאו בלשון זכר שבעה. ובזמן שמזכיר לשון שבת מוציאה בלשון נקבה שבע ללמדך שאינן שבתות ממש הנקדשים אלא שבועות כל ז' ימים הן שבת והן שבוע וכן המתרגם אומר שבע שבוען. עד ממחרת השבת השביעית. עד מבתר שבועתא שביעתא. לפיכך אמר הכתוב שבע שבתות. מיום שהתחיל לפנות הן שבע שבתות. שבע שבועות. כדי לאמת שני המקראות ולא יהו שני הכתובין מכחישין זה את זה משפטי ה' אמת צדקו יחדו. ואומר עד ממחרת השבת השביעית, היא השלמת השבוע השביעי. ולפי שזכר למעלה שבע שבתות לשון נקבה. אבל הדעת נותן שאינו מדבר אלא בסוף שבוע שביעי למנין העומר. כי אי אפשר לומר שמחרת השבת הוא שבת בראשית למה שאם חל יום י"ד של ניסן להיות בשבת אי אפשר להביא העומר ביום ראשון של פסח שאין השבת בחג המצות אלא קודם חג המצות. וקצירת העומר אימתי היתה אם קודם לשבת הרי הוא בי"ג בניסן ואחר שתדחוהו מתוך חג המצות הריני מדחה אותו לכל התורה כולה. ואם תאמר יביא העומר ליום ראשון הבא שהוא קרוב יום כ"ב כבר יצא חג המצות. ואם תדחוהו מן חג המצות אני אדיחהו לכל מחרת השבת של כל השנה כולה. עוד קצירת העומר אימתי. אם בחולו של מועד ביום עשרים בניסן וקרב באחד בשבת שהוא יום עשרים ושנים אם כן מה נעשה על מהחל חרמש בקמה תחל לספור לפיכך אמרתי אין לך אלא מה שאמרו רבותינו ז"ל ממחרת השבת ממחרת יום טוב. ועוד מה שנאמר ביהושע (יהושע ה) ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח היאך לא אמר ממחרת השבת. אלא ללמדך שהוא מחרת יום טוב בט"ז בניסן. שאם תאמר ממחרת הפסח הוא ט"ו בניסן. והיתה השבת בי"ד בניסן ביום ששי בשבוע והתורה אמרה מהחל תחל הא אין לך לומר אלא ממחרת הפסח וממחרת השבת שהוא מחרת יום טוב יום ט"ז בניסן. ואל תתמה על מחרתו של פסח שלפי שהפסח נאכל ליל ט"ו נקרא יום ט"ז מחרתו לפי שיש מחרת יום השני לו והוא מחרת ללילה ויום. כגון (במדבר יד) כל היום ההוא וכל הלילה וכל יום המחרת ויש מחרת לשני ימים כגון (ש"א ל) ויכם דוד מהנשף ועד הערב למחרתם ואין דומה ספירת שבעה שבועות לספירת שבע שבתות שנים שהרי שבע שבתות השנים אין לפניהן קדושה אלא מונה שבע שבתות השנים ומקדש השמטה והיובל שנת מ"ט. ויום נ' אלא יום נ' בלבד. ומהו ממחרת השבת השביעית ממחרת השבוע השביעית. וספירת השמטה מסורה לבית דין שנאמר וספרת לך אבל ספירת שבעה שבועות על כל ישראל שנאמר וספרתם לכם. לכם בעמידה שנאמר מהחל חרמש בקמה כלומר בקומה וממנו אנו למדין על כל מצוה שנאמר בה לכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> כגון מילה וציצית, המול לכם כל זכר. והיה לכם לציצית שכולם מצותם בקומה זקופה וזה מדרש וזה הלכה. נחזור לענין הפסוק והקרבתם מנחה חדשה לה' שתהא חדשה. לה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> שתהא ראשונה לכל המנחות:

Verse 17

פס'. ממושבותיכם. ולא בחוצה לארץ. תביאו לחם תנופה. אלו שתי הלחם הבאים בעצרת שהן באין מן החטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> שתים. שני עשרונים שיהו (שנים). סלת תהיינה חמץ תאפינה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> השאור בודה להן ומחמץ דברי רבי מאיר, רבי יהודה אומר מביא את השאור ונותן המדה וממלא את המדות וכו' כדמפורש במסכת מנחות. בכורים לה' משל צבור:

Verse 18

פס'. והקרבתם על הלחם. חובה ללחם שבעת כבשים תמימים. יהיו עולה. כליל לה'. לשם. שישחטו לשמן. ועשיתם שעיר עזים אחד לחטאת. שבעת כבשים ושעירים האמורין כאן אינן שבעת כבשים ושעיר האמור בפרשת פינחס. פרים ואילים האמורין כאן אינן האמורין בפרשת פינחס. שהרי כאן פר אחד ואילים שנים להלן איל אחד ופרים שנים. ללמדך שאלו באין בגלל הלחם ואלו באין בגלל היום במסכת מנחות. ת"ר והקרבתם על הלחם חובה על הלחם יכול הן הן שבעה כבשים האמורין כאן הן הן כבשים האמורים בחומש הפקודים ומסקאנא מדאשתני סדרן שמע מיניה אחריני נינהו הללו באין בגלל הלחם והללו באין בגלל עצמן. ומזה אנו למדין כשם שלא הזכיר בחומש הפקודים שני כבשי עצרת של זבחי שלמים ופר ושני אילים ושבעה כבשים ושעירים הבאים בגלל לחם כך נשתנו הז' כבשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> וכך אמרו במנחות הקרבנות האמורין בפרשת אמור אל הכהנים אין האמורות בפרשת פינחס שאילו לא קרבו במדבר כל אותן מ' שנה משום שנאמר כי תבואו אל הארץ. של פרשת פינחס קרבו במדבר כל אותן ארבעים שנה. ועוד כי לא זכר אחד מכל קרבנות המועדות כגון של ראש השנה ושל יום הכפורים ושל חג הסוכות אלא כבש הבא עם העומר וכבשים הבאים עם הלחם ללמדך שאינן מן הקרבנות הנזכרות בפינחס ואין בהן משום מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד כי זהו מפורש מהו עולת הבקר כלומר אשר לעולת התמיד מלמד שלא יקדים דבר לעולת התמיד. ושני כבשים בני שנה לזבח שלמים. אמר רבי שמעון על מה שני כבשי עצרת מכפרין על טומאת מקדש וקדשיו. ואם כיפר הראשון על מה השני בא על טומאה שאירעה בין זה לזה:

Verse 19



Verse 20

פס'. והניף הכהן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="140"></i> תנו רבנן והניף הכהן אותם על לחם הבכורים תנופה לפני ה' יכול יניח כבשים על גבי הלחם ת"ל על שני כבשים. יכול לחם על גבי כבשים ת"ל על לחם הבכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="141"></i> (ישתקל) הכתוב ואיני יודע אם לחם על גבי כבשים ואם כבשים על גבי הלחם מה מצאנו בכל מקום לחם למעלה אף כאן לחם למעלה כי הא אמר רב פפא במילואים. רבי יוסי בן המשולם אומר כבשים למעלה ומה אני מקיים על שני כבשים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="142"></i> להוציא ז' רבי אומר מניח זה בצד זה ומניף ונמצא מקיים שני מקראות ומאי על בסמוך. וכן הוא אומר (שמות מ) וסכות על הארון את הפרוכת. תנופה לפני ה', מוליך ומביא מעלה ומוריד. אמר רבי חייא בר אבא מוליך ומביא למי שהרוחות שלו מעלה ומוריד למי שהשמים והארץ שלו. וכן הלולב. העומר היה בא עשרון מג' סאין לפי שהיה שעורים. שתי הלחם שני עשרונים משלש סאין לפי שהיו מן החטים ואין בהן סובין ומורסן. קדש יהיה לה' לכהן. מכאן אמרו שתי הלחם ולחם הפנים לכהנים ואין בהם למזבח בזה יפה כח לכהנים מכח המזבח. שתי הלחם אין בהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="143"></i> לא שמן (אלא) לבונה כדין מנחת חוטא, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="144"></i> ת"ר זבחי שלמי צבור (לכהן מתנה):

Verse 21

פס'. וקראתם בעצם היום הזה. זה יום נ' זה יום עמידת ישראל לפני הר סיני לקבל התורה לפי שקבלו אבותינו התורה לסוף נ' יום לצאתם ממצרים נתן להם יום הבכורים לסוף נ' יום ליום טוב הראשון של חג המצות לכך נקראו ישראל בכורה (הושע ט) כענבים במדבר מצאתי ישראל וגו'. ואומר (שיר ב) כתפוח בעצי היער כן דודי בין הבנים. כשם שהתפוח הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="145"></i> מוציא פרי לחמשים יום משיוציא כך ישראל קבלו את התורה לקץ נ' יום לצאתם ממצרים שהרי כל המועדים על שום יציאת מצרים. הפסח על שם שפסח הקב"ה על בתי אבותינו במצרים. יום תרועה הוא זכרון שתוקעין בו ישראל להודיע יום שמתכפרין בו עונותיהם זה יום הכפורים יום שניתנו לוחות אחרונים שהרי מו' בסיון עד יום הכפורים קכ"ב יום חוץ מיום שעלה בו ויום שירד בו ק"כ מ' ימים כראשונים ומ' יום בתפלה דכתיב (דברים ט) ואתנפל לפני ה' [את] ארבעים יום [ואת] (ו)ארבעים לילה. ומ' אחרונים דכתיב (שם י) ואנכי עמדתי בהר כימים הראשונים לפיכך הוקבע יוה"כ בעשור לחדש השביעי יום מחילה וסליחה וכפרה לישראל. והם זכר ליציאת מצרים של סוף נ' יום ליציאת מצרים נתנו עשר הדברות. וזהו ז' בסיון. שנאמר בשבועותיכם בחומש הפקודים מלא בו' על זכר ו' בחדש. מקרא קדש יהיה לכם. קדשהו בב"ד:

Verse 22

פס'. ובקצרכם את קציר ארצכם לא תכלה פאת שדך וגו'. אמר רבי אורדמוס בר' יוסי ולמה נקרא שמו אורדמוס שהיו פניו דומין לורד אמר מה ראה הכתוב ליתנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="146"></i> למצוה הזאת באמצע הרגלים פסח ועצרת מכאן. ראש השנה ויום הכפורים מכאן. אלא ללמד שכל מי שהוציא לקט ושבחה ופאה ומעשרות עניים מעלה עליו הכתוב כאלו בית המקדש קיים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="147"></i> והוא מקריב קרבנותיו לתוכו. לעני ולגר תעזוב אותם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="148"></i> הנח לפניהם. אני ה' אלהיכם. שמשלם לכם שכר טוב:

Verse 23

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. למה לא נאמר וידבר ה' אל משה לאמר על יום חג הבכורים אלא על קצירת העומר והבאתו ללמדך שהוא סמוך עליהם יום טוב הראשון של פסח שביום שמתחיל ספירת העומר בו ביום יום הבכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="149"></i> וסימנך ב"ש לפיכך הוצרך לומר בו וידבר ה' אל משה לאמר:

Verse 24

פס'. דבר אל בני ישראל לאמר. להזהיר את ישראל בכל דור ודור להיות דורשין בכל דור ודור בהלכות המועדים בכל שנה ושנה. בחדש השביעי. הוא תשרי שביעי לניסן. יהיה לכם שבתון זכרון. רבי אליעזר אומר שבתון זה קדושת היום, זכרון. אלו הזכרונות. תרועה. אלו השופרות. מקרא קדש. קדשהו מכל מקום שהוא זקוק לומר זכרונות צריך לומר מלכיות לפני הזכרונות שנאמר והיו לכם לזכרון לפני אלהיכם אני ה' אלהיכם. כיצד סדר התקיעות אומר אבות וגבורות וקדושת השם וכולל מלכיות עמהם ותוקע זכרונות ותוקע שופרות ותוקע ואומר עבודה והודאה וברכת כהנים ומנין שהתרועה הזאת כשופר שנא' (ויקרא כה) והעברת שופר תרועה מה להלן בשופר. אף כאן תרועה בשופר. ושלשה כתובין הן, והעברת שופר תרועה. זכרון תרועה. יום תרועה. ונלמדין זה מזה. מכאן אמרו סדר תקיעות שלש של שלש שלש כלומר שלש תרועות וכל א' פשוטה לפניה ולאחריה הרי שלש של שלש שלש. ומפני שאמיתת התרועה אנחנו למדין אותה מן התרגום שתרגם תרועה יבבא ונאמר (שופטים ה) בעד החלון נשקפה ותיבב. לפיכך נהגו ישראל לתקוע תשר"ת תש"ת תר"ת ג' פעמים כדאתקין ר' אבהו במסכת ראש השנה ואע"פ שיש תרועה בפה כמו (שמואל א י') ויריעו כל העם ויאמרו יחי המלך והואיל וכתיב והעברת שופר תרועה בענין היובל בחדש השביעי ביום הכפורים. אנו למדין כל תרועות של חודש השביעי שיהו בשופר וילמד סתום ממפורש והוא יסוד לזכרון על יום הכפורים להחזיר את ישראל בתשובה י' ימים קודם יום הכפורים ולהזכיר עקידת יצחק אבינו כדי שנזכר לפני אבינו שבשמים לטוב. שיעור השופר שיאחזנו בידו ויראה לכאן ולכאן טפח. כשם שתוקעין ומריעין מיושב כך תוקעים ומריעין מעומד. והלכה כרבן שמעון שאמר בחבר עיר כשהוא שומען שומען אפילו שלא על סדר ברכות. כלומר בשעה ששליח צבור יורד ואין צריך לתקוע בשעת תפלת לחש. ומה שנהגו לתקוע בלחש על אלה המצות ועל כיוצא בהם. ועל כאלה שלא בתורה שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך. שהם קבלה בישראל דור אחר דור היאך היו ישראל נוהגין בתקיעות השופר ובנענוע הלולב ובשחיטה ובבדיקה ובניקוי הבשר ובתיקון שטרות ובחליצה ויבומין וגטין וציצית ומזוזות ותפלין ותפלה. ועל עופות שלא כתובין שמן בתורה ואנחנו אוכלין אותן כל אלה קבלה הן בישראל שלא נחלקו חכמי ישראל עליהן ומי שאינו חס על כבוד קונו ורוצה לדבר תהפוכות הרי הוא חומס נפשו ועליו נאמר (משלי יא) עוכר ביתו ינחל רוח. ואומר (שם כח) גוזל אביו ואמו וגו' חבר הוא לאיש משחית חבר הוא לירבעם בן נבט שהשחית את ישראל. ואין אלו המצות ממצות אנשים מלומדה אלא קבלה ממשה רבינו מפי הגבורה שאין לסור מהן ימין ושמאל שהרי חכמים הראשונים מסרום לחכמים האחרונים. רבי דוסא ראה את חגי הנביא ואמר מעיד אני עלי שמים וארץ וכו'. כדאיתא במסכת יבמות. והקרבתם אשה לה'. כענין האמור בחומש הפקודים:

Verse 25



Verse 26

פס'. והקרבתם אשה לה'. כענין האמור בחומש הפקודים:

Verse 27

פס'. אך. כל מקום שנאמר אך רק מיעוט. מה מיעוט מיעט אכילה ושתיה משאר ימים טובים כדאמרי רבנן (ישעיה נח) וקראת לשבת עונג זו שבת בראשית. לקדוש ה' מכובד. זה יום הכפורים שאין בו לא אכילה ולא שתיה. כבדהו. בכסות נקיה. בעשור לחדש השביעי הזה, תלאו על חדש השביעי האמור למעלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="150"></i> יום כפורים הוא. אע"פ שאין קרבנות. מקרא קדש יהיה לכם. בין בארץ בין בחוצה לארץ. ועניתם את נפשותיכם. זו אזהרת עינוי. והקרבתם אשה לה'. כענין האמור בפרשת פינחס:

Verse 28

פס'. וכל מלאכה לא תעשו בעצם היום הזה. זו אזהרה למלאכה.

Verse 29

פס'. כי כל הנפש אשר לא תעונה. זה עונש עינוי:

Verse 30

פס'. וכל הנפש אשר תעשה כל מלאכה והאבדתי. זה עונש מלאכה. למדנו אזהרה ועונש למלאכה. ואזהרה ועונש לענוי. הרי זו עונש. והאבדתי את הנפש ההיא מקרב עמה. למדנו לכרת בכל מקום שאינו אלא אבדן:

Verse 31

פס'. כל מלאכה לא תעשו חקת עולם לדורותיכם. מה בא ללמדנו אם לאזהרה למלאכה כבר נאמר וכל מלאכה לא תעשו. אלא ההוא נאמר בעצם היום. ופסוק זה נאמר על תוספת מלאכה. מלמד שהוזהרו ישראל על תוספת מלאכה מבערב ככל היום עצמו:

Verse 32

פס'. שבת שבתון היא לכם. מלמד שאין הפרש בין יום הכפורים לשבת על מלאכת עבודה. שנאמר כאן שבת שבתון. ונאמר להלן שבת שבתון. ועניתם את נפשותיכם. זה ענוי חמישי שהרי חמשה ענוין כתובין בפרשת יום הכפורים. שנים בפרשה הזו, הנה בפרשת אחרי מות בעשור לחדש תענו את נפשותיכם ועניתם את נפשותיכם חקת עולם. ושלשה בפרשה זו ועניתם את נפשותיכם והקרבתם. כי כל הנפש אשר לא תעונה. ועניתם את נפשותיכם בתשעה לחדש בערב כנגד חמשה ענוין שאמרו רבותינו במשנתנו אסור באכילה ובשתיה וברחיצה ובסיכה ובנעילת הסנדל ובתשמיש המטה. ואם תאמר ששה הם. אכילה ושתיה אחד הם. (ד"א) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="151"></i> ריש לקיש [אמר] מנין לשתיה שהיא בכלל אכילה שנאמר(דברים יד) ואכלת לפני ה' אלהיך וגו'. מעשר דגנך תירושך ויצהרך. תירוש חמרא הוא וקארי ליה ואכלת. מצאנו לאכילה ושתיה שאם חסרו נקראו ענוי שנאמר (שם ח) ויענך וירעיבך ויאכילך. וכתיב ברחיצה (משלי כה) מים קרים על נפש עיפה ולא כתיב בנפש אלא על נפש, מלמד שהנמנע מן הרחיצה נפשו עיפה. ובנעילת הסנדל שנאמר (ש"ב יז) כי אמרו העם רעב ועיף וצמא במדבר. ובדוד הוא אומר (שם טו) ודוד עולה במעלה הזתים עולה ובוכה וראש לו חפוי והוא הולך יחף (מנעיל הסנדלת) [מנעילת הסנדל] ונקרא ענוי ת"ל (מ"א ב) (יען) [וכי] אשר התענית בכל אשר התענה אבי רעב מלחם. וצמא ממים. ענוי מנעילת הסנדל. מניעת תשמיש המטה נקרא ענוי ואמור רבנן ויענונו זו פרישות דרך ארץ כמה שנאמר (שמת א) כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו. ואע"פ שיש עוד ענויים במקרא כגון (תהלים קב) ענה בדרך כחי קצר ימי וכגון (שם קה) ענו בכבל רגלו. אין זה דרך יוה"כ להיות מהלך בדרך או להיות יושב בתוך הכבל. ולא ענויין שנוהגין בשאר תעניות. כמו שאמר דוד (שם לה) עניתי בצום נפשי ותפלתי על חיקי תשוב. הא אין לך למנות אלא ששה ענויים שבמשנתנו כגון חמשה ענויים שבתורה. בתשעה לחדש יכול יתחיל ויתענה מתשעה ת"ל בערב אי בערב יכול משחשכה ת"ל בתשעה. הא כיצד מתחיל ומתענה מבעוד יום שכן מוסיפין מחול על הקדש. לאחריו מנין ת"ל מערב עד ערב. למדנו על מקום שנאמר שביתה מוסיפין מחול על הקדש:

Verse 33

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר. דבר אל בני ישראל לאמר. בחמשה עשר יום לחדש הזה. הזכור למעלה זה תשרי שביעי לניסן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="152"></i> חג הסוכות. מה חג אסור בהנאה אף סוכה אסורה בהנאה מכאן אמרו עצי סוכה אסורין כל שבעה חג הסוכות שבעת ימים לה':

Verse 34



Verse 35

פס'. ביום הראשון מקרא קדש. קדשהו במאכל ובמשתה ובכסות נקיה:

Verse 36

פס'. שבעת ימים תקריבו אשה. כענין האמור בחומש הפקודים. ביום הראשון מקרא קדש. קדשהו כדרך שקידש יום ראשון במאכל ובמשתה ובכסות נקיה. כבן בעזרא אומר (נחמיה ח) אכלו משמנים ושתו ממתקים למדנו שאסור בתענית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="153"></i> שהרי זה הפסוק על אחד בחדש השביעי נאמר ומכאן את למד לכל המועדים שאסורין בתענית:

Verse 37

פס'. אלה מועדי ה'. מה בא ללמדנו. אם לימים טובים כבר אמורים למעלה, אשר תקראו אותם במועדם. אלא להביא ימי חול של המועדים שאסורים בעשיית מלאכה כגון מלאכה שיש בה טורח אבל מלאכת עבודה שאסורה ביום טוב מותרת. וצרכי הרבים מותרין במועד. כדתנן במועד קטן ועושין כל צרכי הרבים לאתויי מאי לאתויי חפירה. להקריב אשה לה' עולה ומנחה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="154"></i> מלמד שהעולה קודמת למנחה. זבח ונסכים דבר יום ביומו. שכל התדיר מחבירו קודם את חבירו:

Verse 38

פס'. מלבד שבתות ה'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="155"></i> מלמד שמוספי שבת קריבים עם אימורי הרגל. ומלבד מתנותיכם ומלבד כל נדריכם. מלבד שכל קרבנות היחיד וקרבנות הצבור שהוקדשו ברגל שיבואו ברגל:

Verse 39

פס'. אך בחמשה עשר יום לחדש השביעי. אך ממעט. מה בא למעט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="156"></i> בית שמאי אומרים חגיגה שיהא אדם מביא חגיגתו במועד ולא ביום טוב. ומהו אך. ביום טוב אתה חוגג ואין אתה חוגג בשבת. באספכם את תבואת הארץ. באסיפת כל הפירות מדבר. מלמד שכל הפירות נקראין תבואת הארץ. תחוגו את חג ה' שבעת ימים. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="157"></i> שיש לו (תשלומות) כל שבעה. מכאן אמרו מי שלא חג ביום טוב הראשון של חג חוגג את כל הרגל ויום טוב האחרון. ביום הראשון שבתון וביום השמיני שבתון. שבות בהם:

Verse 40

פס'. ולקחתם לכם. רבי יוסי אומר נאמר כאן לקיחה ונאמר להלן (שמות יב) ולקחתם אגודת אזוב. מה להלן אגודה אף כאן אגודה. מלמד שהלולב צריך אגד. לכם. משלכם פרט לגזול. לכם. שתהא לקיחה ביד כל אחד ואחד אם רצה נותנו לחבירו וחבירו לחבירו ואפילו הן מאה, ומעשה ברבן גמליאל והזקנים שהיו באין בספינה ולא נמצא לולב אלא ביד רבן גמליאל בלבד שלקחו באלף זוז להודיעך חיבת הראשונים במצות וכו' במסכת סוכה, ביום. ולא בלילה. ביום הראשון. אפילו בשבת אלא גזירה שמא יעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים ואינו ניטל בשבת בגבולין. פרי עין הדר. פרי שטעם עצו דומה לו. הדר באילנו שעומד משנה לחברתה זה אתרוג. כפות תמרים. זה לולב. וענף עץ עבות. זה הדס. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="158"></i> וערבי נחל. (שיהו) דליות. ושמחתם לפני ה' אלהיכם שבעת ימים. משחרב בית המקדש התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהא הלולב ניטל במדינה שבעה זכר למקדש. ר' תנחומא דרש. ולקחתם לכם. בשביל לזכות אתכם. פרי עץ. מה טיבן של ארבעת מינין הללו מהן עושין פירות ומהן אין עושין פירות. אמר הקב"ה יאגדו אלו עם אלו כדי שיזכו אלו עם אלו ואין שכינה מתעלה אלא כשישראל באגודה אחת שנאמר (עמוס ט) הבונה בשמים מעלותיו ואגודתו על ארץ יסדה אימתי הוא מתעלה בזמן שהן אגודה אחת. ולקחתם לכם ביום הראשון. לפי שמראש השנה ועד יום הכפורים כל העולם נידון וביום הכפורים נחתם דינם כיון שישראל יוצאין זכאין מנענעין לולביהן בחג הסוכות. לולב דומה לשדרו של אדם. הדס דומה לעין האדם. ערבה דומה לפה. ואתרוג דומה ללב, אלו ד' אברים שבאדם שאין בגוף גדול וחשוב מהן ואם תאמר הנח אמר עזרא (נחמיה ח) צאו ההר והביאו [עלי זית ועלי] עץ וגו'. ענף עץ עבות. שהוא הדס כך פירשו רבותינו ז"ל הדס שוטה לסוכה ועץ עבות ללולב.

Verse 41

פס'. וחגותם אותו חג לה'. מלמד שאינו טעון חגיגה אלא יום אחד, שבעת ימים בשנה. לתשלומין שאם לא הביא חגיגתו ביום הראשון מביא כל שבעת הימים. חקת עולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="159"></i> לדורותיכם. לבית העולם. בחדש השביעי תחוגו אותו. להביא יום טוב האחרון לתשלומין:

Verse 42

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="160"></i> בסכות תשבו. מכאן אמרו בסוכות ולא בסוכה שתחת הבית ולא בסוכה שתחת האילן ולא בסוכה שעל גבי סוכה. תשבו. אין תשבו אלא כעין תדורו. מכאן אמרו אוכל ושותה בסוכה וישן בסוכה ומטייל בסוכה ומעלה כלים נאים בסוכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="161"></i> וקורא בסוכה. שבעת ימים. נאמר כאן שבעת ימים ונאמר במלואים (ויקרא ח) ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה שבעת ימים. מה להלן עשה לילות כימים אף כאן עשה לילות כימים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="162"></i> מכאן אמרו ארבע עשר סעודות צריך אדם לאכול בסוכה אחת ביום ואחת בלילה וצריך לברך לישב בסוכה בכל פעם ופעם. כל האזרח. לרבות את הקטנים. בישראל. לרבות את הגרים והעבדים והמשוחררין. ישבו בסוכות. בסוכה מן כל דבר ואפילו נסרין ובלבד שלא יהו רחבין ארבעה טפחים. ישבו בסוכות. לרבות הדפנות. וכן הוא אומר (שמות מ) וסכות על הארון את (הכפורת) [הפרוכת], דופן הוא והוא יוצא בלשון סכך אלא שהדפנות במצעות ובאבנים ובקרשים והסכך בדבר שאינו מקבל טומאה:

Verse 43

פס'. למען ידעו דורותיכם כי בסוכות הושבתי.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="163"></i> רבי אליעזר אומר סוכות ממש היו. רבי עקיבא אומר סוכות ענני כבוד היו. בהוציאי אותם מארץ מצרים. מלמד שאף הסוכה זכר ליציאת מצרים:

Verse 44

פס'. וידבר משה את מועדי ה'. מלמד שהיה משה אומר להן לישראל הלכות המועדים כענינם. רבי אומר וידבר משה את מועדי ה'. מה בא ללמד לפי שלא למדנו אלא על הפסח ועל התמיד שהן דוחין את השבת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="164"></i> לפי שנאמר בהן (במועדיו), עומר והקרב עמו. שתי הלחם והקרבים עמם מנין ת"ל וידבר משה את מועדי ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="165"></i> קבע (הדבר) לכולם:
פס'. (ויאמר) [וידבר] ה' אל משה לאמר. צו את בני ישראל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="166"></i> אין צו אלא (זרות) מיד. ויקחו אליך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="167"></i> אתה גזבר לדבר. שמן זית זך, לא שמן שומשמין ולא שמן אגוזין ולא שאר שמן. זית זך. מכאן אמרו ג' זתים הן ובהן ג' ג' שמנים וכו' כדתנן במסכת מנחות עד הראשון שבראשון אין למעלה הימנו וכן מפורש בפרשת ואתה תצוה. זך. שיהא נקי. כתית. כתיש, להעלות נר. שתהא הדלקת שלהבת נר המערבית עולה תמיד שממנו יהא מתחיל ובו יהא מסיים ובשעה שהכהנים נכנסין להשתחות הוא היה מקדים לפניהם. כדתנן במסכת תמיד נכנס ומצא שתי נרות מזרחים דולקין מדשן את המזרחי ומניח את המערבי דולק שממנו מדליק את המנורה בין הערבים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="168"></i> מצאו שכבה מדשנו ומדליקו ממזבח העולה, תמיד אפילו בשבת:





Verse 1



Verse 2



Verse 3

פס'. מחוץ לפרכת העדות. מה תלמוד [לומר] לפי שנא' (שמות מ) וישם את המנורה באהל מועד ואיני יודע אם סמוכה לפרוכת ואם סמוכה לפתח האהל לפיכך הוצרך לומר מחוץ לפרכת העדות מלמד שהיא סמוכה לפרוכת יותר מן הפתח. העדות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="169"></i> עדות לכל באי העולם שהשכינה בישראל. יערוך אותו אהרן. ובואתה תצוה אומר יערוך אותו אהרן ובניו, שלא יהא כהן א' נכנס בשבעה נרות ולא שבעה בשבעה נרות. מערב עד בקר. שיהו דולקין מערב עד בקר. ד"א מערב עד בקר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="170"></i> שלא תהא להם עבודה מערב עד בקר אלא היא. לפני ה' תמיד. אף בשבת. חקת עולם לדורותיכם. לבית עולמים:

Verse 4

פס'. על המנורה הטהורה יערוך את הנרות. על טהרה של מנורה שלא יסמכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="171"></i> בקסמים ובצרורות. יערוך את הנרות לפני ה'. שלא יתקן מבחוץ ויכניס. תמיד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="172"></i> כתוב כאן תמיד אחד אף בשבת ואחד תמיד אף בטומאה לפי שאין טומאה בצבור שהרי הציץ היה מרצה. ואחד למחתה. אם אינו ענין למנורה תניהו ענין למחתה. תאנא דבי ר' ישמעאל כל פרשה שנאמרה ונשנית לא נשנית אלא מפני שנתחדשה בה דבר ופרשה זו נאמרה מהר סיני שנאמר (שמות כז) ואתה תצוה את בני ישראל ונשנית באהל מועד ללמדנו לפני ה' תמיד שלא יתקן מבחוץ ויכניס וללמדנו על המנורה הטהורה ושלא יסמכם בכלום דבר וללמדנו תמיד במחתה. אבל צריכין אנו לידע למה נסמכה פרשת הנרות למועדים ללמדך דברי רבותינו שאמרו הדלקת הנר בשבת מצוה. לפיכך נסמכה למצות שבתות ומועדי ה' ולפי שנא' (שמות מ) ואת המנורה (אל) [באהל מועד] נכח השלחן. סמך תיקון לחם הפנים למנורה:

Verse 5

פס'. ולקחת סלת. שתהא נלקחת מתרומת הלשכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="173"></i> סלת. מן החטין, ואפית אותה. בתנור של מתכת אלו הן הקערות שנאפה בהן לחם הפנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="174"></i> כדמפורש במסכת מנחות. שתים עשרה חלות שיהו שוות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="175"></i> שני עשרונים. יהיה שיעור החלה האחת:

Verse 6

פס'. ושמת אותם. מלמד שהן נכנסין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="176"></i> לטיפס שלשה טפחים היו שם נותנן לטיפס כשהן בצק. ובתנור היה להן טיפוס וכשהורידן נותנן לטיפס כדי שלא יתקלקלו. שתים מערכות. יכול ח' וארבע ת"ל שש המערכת שכל סדר שש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="177"></i> יכול שש ושש ושש ת"ל שתים עשרה חלות. יכול ד' וד' וד' ת"ל שתים מערכות שש המערכת. שכל סדר שש. הרי שתים מערכות משש שש שתים עשרה חלות. על השלחן הטהור לפני ה'. על טיהורו של שלחן כלומר על גוף השלחן שלא יהו הסניפין מגביהין את הלחם מעל השלחן מכאן אמרו ד' סניפין של זהב היו מופצלין מראשיהן שיהו סומכין בהן שנים לסדר זה ושנים לסדר זה וכ"ח קנים חצי הקנה חלול י"ד לסדר זה וי"ד לסדר זה וכו' מפורש במסכת מנחות:

Verse 7

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="178"></i> ונתת על המערכת. שתהא ברורה. והיתה ללחם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="179"></i> חובה ללחם. והיתה ללחם אינה על גבי הלחם אלא נותנה לשני בזיכין הם הכפות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="180"></i> בזיכין שיש להם שולים כדי שלא יבצעו את הלחם. ללחם לאזכרה. מכאן למדנו שיעור הלבונה נאמר כאן לאזכרה ונאמר להלן אזכרתה לה' מה להלן מלא קומץ אף כאן מלא קומץ. מלמד שיהא נותן שם מלא קומצים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="181"></i> קומץ לסדר זה. אשה לה'. מלמד שהוא מקטיר את הלבונה על גבי המזבח והלחם נאכל לכהנים במותר המנחה אחר שנקמצה:

Verse 8

פס'. ביום השבת ביום השבת. היה עורך החדשה ומניחו בשבת היה מקטיר הישנה. יערכנו, הלחם ולא הקנים אלא מערב שבת יכנס ושומטן ונותנן לאורכו של שלחן. ואחר השבת היה נכנס ועורך שלשה תחת כל אחת ואחת שתים תחת העליונה ושתים תחת התחתונה אע"פ שאין עליה משוי ולמה היו כדי שלא יתעפשו החלות שהרי היו חמין וסידור הקנים לא היה דוחה את השבת ולא נטילתם. אשר יוסך בהן. אלו הקנים תמיד שני כהנים נכנסין ובידיהן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="182"></i> סדרין של לחם הפנים ושנים היו נוטלין ואלו נותנין לקיים תמיד. מאת בני ישראל. מרצין בני ישראל, ברית עולם. ממי שהברית שלו:

Verse 9

פס'. והיתה לאהרן ולבניו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="183"></i> לאהרן שלא (נקמצת) במחלוקת ולבניו במחלוקת. במקום קדוש. אבל לישתן ועריכתן אפילו בבית. כי קדש קדשים הוא לו. ללמדך שכל החולקין על דין הכהונה מועל בקדשי קדשים. מאשי ה'. אין להם אלא לאחר מתנות האשים לאחר שנקטרת הלבונה. חק עולם. לבית עולמים:

Verse 10

פס'. ויצא בן אשה ישראלית. זה מעשה היה במדבר סיני שנאמר (במדבר א) וחנו בני ישראל איש על מחנהו. ולמה נסמכה פרשה זו לענין שלמעלה לומר לך ומה זה שלא חלק אלא על נטיעת אהלו שבא ליטע אהלו במחנה שלא כראוי גרם לעצמו סקילה. החולק על הכהונה לא כל שכן. שהרי אמר הכתוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="184"></i> קדש קדשים הוא לו וכו'. ויש אומרים ויקוב את השם ויקלל את משה. שהרי כתוב למעלה איש כי יקלל אלהיו ונשא חטאו. וכתיב ונקב שם ה' מות יומת ומשמע אלהיו דיינו. כענין שנאמר (שמות כב) אלהים לא תקלל זו אזהרה. עונש מנין ונשא חטאו. אבל הואיל וכתיב הוצא את המקלל מכלל זהו מקלל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="185"></i> זהו נוקב. ויצא. מנין יצא מבית דינו של משה רבינו שבא ליטע אהלו בתוך מחנה דן. אמר לו מה טיבך ליטע אהלך בתוך מחנה דן אמר להן מבית דן אני אמר לו הא כתיב (במדבר ב) איש על דגלו באותות לבית אבותם נכנס לבית דין של משה רבינו מחויב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="186"></i> ועמד וגדף ללמדך מה גרמה לו גאותו וללמדך שישראל היו כשרין ולא נמצא בהם פסול אלא אחד ונתפרסם מלמד שהרשעים פיהם מכשילם. בן אשה ישראלית והוא בן איש מצרי. שנבעלה למצרי. בתוך בני ישראל. מלמד שנתגייר. וינצו במחנה. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="187"></i> שמצותם על עסקי המחנה. בן הישראלית ואיש הישראלי זה שכנגדו:

Verse 11

פס'. ויקב בן האשה הישראלית את השם. זה שם המפורש ששמע מסיני. ויקלל. לא אמר ויברך (מ"א כא) ברך נבות (איוב ב) ברך אלהים אלא ויקלל. מכאן אמרו חכמים אין הורגין בכנויים אלא עד שישמעו מפי העדים מפורש. ר' יהושע בן קרחה אומר בכל היום יהיו דנים את העדים בכנוי יכה יוסי את יוסי נגמר הדין לא היו הורגין בכנוי אלא מוציאין את כל האדם לחוץ ומשיירין את הגדול שבעדים אומרין לו אמור מה ששמעת בפירוש והוא אומר והדיינין עומדין על רגליהן וקורעין ולא מאחין והכל מפורש במסכת סנהדרין. והשני אומר אף אני כמוהו. ויביאו אותו אל משה ושם אמו. גנאי לו גנאי לאמו גנאי לשבטו גנאי למשפחתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="188"></i> וכנגדו לשבח ואתו אהליאב בן אחיסמך למטה דן. שבח לו שבח לשבטו שבח למשפחתו שיוצא ממנו:

Verse 12

פס'. ויניחהו במשמר. לא הניחו את המקושש עמו אע"פ ששניהם היו בפרק אחד יודעים היו במקושש שהוא במיתה שנאמר (שמות לא) מחלליה מות יומת אבל לא היו יודעין אי זו מיתה שנאמר כי לא פורש מה יעשה לו. אבל במקלל כתוב לפרוש להם על פי ה' שלא היו יודעין אם חייב מיתה הוא או דינו בידי שמים לכך נאמר לפרוש להם. ראויה היתה פרשה זו להכתב אלא שנתגלגלה על ידי זה. וכן ראויה היתה פרשת נחלות ליכתב אלא שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידיהן. מכאן אמרו חכמים מגלגלין זכות על ידי זכאי וחובה על ידי חייב:

Verse 13

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. דבור זה לשון קשה. הוצא את המקלל אל מחוץ למחנה. מלמד שבית דין מבפנים ובית הסקילה מבחוץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="189"></i> ואמרו רבותינו ז"ל מאי טעמא אי בעית אימא כי היכי דתהוי ליה זכותא ואי בעית אימא כי היכי דלא מתחזו בית דין רוצחין. וחוץ לשלש מחנות הוה ואי נפיק בית דין חוץ לג' מחנות עבדי להו בית הסקילה חוץ לג' מחנות. וסמכו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="190"></i> כל השומעים. אלו העדים. כל. אלו הדיינים. וסמכו כל השומעים את ידיהם על. סומכין את ידיהם עליו ואומרים לו דמך בראשך אתה גרמת לכך. ירגמו אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="191"></i> ערום היה נסקל. אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="192"></i> ולא האשה. כל העדה. במעמד כל העדה וכן נאמר בעכן (יהושע ז) וכל ישראל עמו כדי ליראם:

Verse 14



Verse 15

פס'. ואל בני ישראל תדבר לאמר. יהא מנהג לדורות. איש. מה ת"ל איש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="193"></i> להביא כנענים שיהו נהרגין על ברכת השם. כי יקלל אלהיו. אפילו בכנוים דברי ר' מאיר וחכמים אומרים על שם המיוחד במיתה ועל שאר הכנוים באזהרה. ונשא חטאו. ולהלן הוא אומר חטאו ישא מה להלן בכרת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="194"></i> אף כאן בכרת:

Verse 16

פס'. ונוקב שם ה' מות יומת. שאם אין אתה יכול להמיתו במיתה הכתובה בו אתה ממיתו בכל מיתה שאתה יכול להמיתו. רגום ירגמו בו כל העדה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="195"></i> בעלי דבב לו. כגר כאזרח. לרבות נשיהן. בנקבו שם. למדנו לנוקב שהוא מקלל. וכן הוא אומר (במדבר כג) מה אקוב לא קבה אל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="196"></i> קו"ף ובי"ת עיקר המלה:

Verse 17

פס'. ואיש. לרבות את האשה. כי יכה כל נפש אדם. עד שיכה כל נפשו להביא את שהכה ויש לו כדי להמית ובא אחר והמית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="197"></i> הרי זה חייב:

Verse 18

פס'. ומכה נפש בהמה ישלמנה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="198"></i> הכל לפי מה שהזיק:

Verse 19

פס'. ואיש כי יתן מום בעמיתו. כאשר עשה כן יעשה לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="199"></i> להביא צרם אזנו. תלש שערו. רקק והגיע בו הרוק. העביר טליתו ממנו. פרע ראשה של אשה:

Verse 20

פס'. שבר תחת שבר. יכול ממש הרי שהיה סומא וסומא איך אני מקיים בו עין תחת עין אין לי אלא ממון שנאמר כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו. נאמר כאן נתינה ונאמר להלן ונתן בפלילים. מה להלן ממון אף כאן ממון. וכן הוא אומר (במדבר לה) ולא תקחו כפר לנפש רוצח. רוצח לא אבל לאברין אתה לוקח כופר:

Verse 21

פס'. ומכה בהמה ישלמנה ומכה אדם יומת. ולמה הוא נאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="200"></i> אלא להקיש בהמה לאדם ואדם לבהמה (ואדם) [מה אדם] עד שיכוין לו שנאמר (דבריה יט) וארב לו וקם עליו והכהו אף בהמה שיכוין לה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="201"></i> ומה בהמה עד שיעשה בה חבורה אף אדם עד שיעשה בו חבורה כגון מכה אביו ואמו אינו חייב עד שיעשה בהם חבורה. ומה מכה בהמה בחייה ולא במותה אף מכה אדם בחייו. זהו שאמרו רבותינו ז"ל חומר במקלל מבמכה שהמקלל לאחר מיתה חייב והמכה לאחר מיתה פטור:

Verse 22

פס'. משפט אחד יהיה לכם. למדנו לדיני ממונות שהם בחקירה ובדרישה כדיני נפשות. מה טעם אמרו דיני ממונות לא בעינן דרישה וחקירה כדי שלא תנעול דלת בפני לווין. אני ה', המתועד בסוד בית דין שלכם וכן הוא אומר (תהלים פב) אלהים נצב בעדת אל בקרב אלהים ישפוט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="202"></i> ג' שמות בפסוק זה [א] מכאן לשלשה שיושבין בדין שכינה שרויה ביניהן:

Verse 23

פס'. וידבר משה אל בני ישראל. הזהירם על הדבר כדי לקדש את השם, ויוציאו את המקלל. שבית הסקילה היה חוץ לבית דין. וירגמו אותו אבן. מכאן שאם מת באבן אחת יצא. ד"א אבן לשון רבים כגון (בראשית לב) ויהי לי שור וחמור וגו'. ד"א אבן מכאן אמרו אבן היתה שם משוי שני אנשים נוטלה ונותנה על לבו וכו' הלכתא ובני ישראל עשו. לסמיכה ולדחיה ולתליה ולבל תלין נבלתו על העץ. כאשר צוה ה' את משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="203"></i> אוי להם לרשעים שמאבדין את העולם על דבר קל ועליהם אמר שלמה בחכמתו (קהלת ט) וחוטא אחד יאבד טובה הרבה. אבל הצדיקים אשריהן שקונין להם חיי העולם הבא ועליהם הכתוב אומר טובה חכמה מכלי קרב. כאשר צוה ה' את משה. לא שינו מציוויו של משה רבינו דבר:





Verse 1

פרשת בהר סיני
כתוב טובה חכמה מכלי קרב וחוטא אחד יאבד טובה הרבה:  (קהלת ט')
ראה שלמה בן דוד בחכמתו שהחכמה טובה לו לאדם לפיכך לא שאל מלפני בוראו אלא החכמה שנאמר (מ"א ג) ויאמר אלהים שאל מה אתן לך. וכתיב (שם) ונתת לעבדך לב שומע לשפוט את עמך להבין בין טוב לרע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> כי מי יוכל לשפוט את עמך (הרב) [הכבד] הזה. וזהו הכובד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> לפי שלבות בני האדם אינן שוין מי יוכל לעשות דבר ויאמרו הכל זה טוב הוא (וגו'). וכתיב (שם) הנה עשיתי כדברך והנה נתתי לך לב חכם ונבון אשר כמוך לא היה לפניך ואחריך לא יקום כמוך וגם אשר לא שאלת נתתי לך גם עושר גם כבוד וגו'. ולא יפה אמר טובה חכמה מכלי קרב שהרי כל המלחמות שעשו ישראל למעת בואם אל ארץ כנען לא יכלו לכבוש כל העולם תחת ידם כאשר נכבש תחת שלמה בחכמתו. וכן הוא אומר (שם ה) כי הוא רודה בכל עבר הנהר מתפסח ועד עזה. וחוטא אחד יאבד טובה הרבה שנאמר (שם י"א) ויתאנף ה' בשלמה כי נטה לבבו מעם ה' וגו'. ויאמר ה' אל שלמה יען אשר היתה זאת עמך ולא שמרת בריתי וחקותי וגו'. בוא וראה שרצה הקב"ה ונתן להם ארץ חמדה נחלת צבי צבאות גוים אמר הקב"ה זרעו שש והשמיטו שבע כדי שתדעו שהארץ שלי ואני נתתיה לכם מורשה שנאמר כי תבואו אל הארץ אשר אני נותן לכם ושבתה הארץ שבת לה'. וחוטא אחד יאבד טובה הרבה והן לא עשו כן אלא חטאו ולא שבתו שמיטות ויובלות וגרמו להם גלות שנאמר כל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> ימי השמה תשבות. יאבד טובה הרבה כמה טובות אבדו ישראל עד שיערה עליהם רוח ממרום עד ישוב עד יכונן עד ישים את ירושלים תהלה בארץ. ויאמר ה' אל משה. ומה ענין שמיטה לענין הר סיני והלא כל המצות נאמרו מסיני אלא מה שמיטה נאמרו כללותיה ודקדוקיה מסיני אף כולם מסיני:

Verse 2

פס'. דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם. לדורות. כי תבואו אל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> אל הארץ המיוחדת. אשר אני נותן לכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> ולא עמון ומואב. ושבתה הארץ שבת לה'. להודיע כי לה' הארץ. ברא את עולמו בששה ימים ונח ביום השביעי. נתן הארץ לחרוש ולזרע שש שנים ולשבות שביעית:

Verse 3

פס'. שש שנים. אין מונין לשמטין וליובלות אלא לאחר י"ד שנה לאחר שכבשו וחלקו ונטל כל אחד ואחד חלקו שנאמר שש שנים תזרע שדך ושש שנים תזמור כרמך עד שיהא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> כל אחד ואחד מכיר את כרמו נמצא אתה אומר כיון שעברו ישראל את הירדן נתחייבו בחלה ובערלה ובחדש הגיע ט"ז בניסן נתחייבו בעומר לסוף נ' יום נתחייבו בשתי הלחם. לי"ד שנה נתחייבו במעשרות התחילו מונין לשמטה לעשרים ואחת שנה עשו שמטה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> לס"ד עשו יובל. ואספת את תבואתה. מהו את תבואתה אם תבואת השדה היה צריך לומר את תבואתם אלא לכך נאמר את תבואתה של שנה ששית שנכנסת לשביעית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> שאם הביא התבואה מלפני ראש השנה אתה כונסה בשביעית:

Verse 4

פס'. ובשנה השביעית שבת שבתון יהיה לארץ. מהו שבת שבתון שתי שבתות להביא את שנחנטו פירותיהן בשביעית ולא נגמרו עד שנה שניה או שלישית שאתה נוהג בהן דין שביעית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> והן חייבין בפירות בשביעית שנאמר שנת שבתון יהיה לארץ מכאן אמרו במסכת שביעית בנות שוח שביעית שלהן שניה לשלש שנים. פירוש בנות שוח תאני חיורתי ואינן יפות כשאר כל התאנים. והא אם נחנטו בשביעית אין פירות להאכל עד שנה שניה לשמטה הבאה שהן עושות שלש השנים שביעית וראשונה ושניה. ולכל האילנות היא שנה שניה וחייבין פירותיהן במעשר ופטורין מן הביעור. ואלו בנות שוח נוהג בהן בשנה שניה דין שביעית פטורין הן מן המעשר וחייבין בביעור שנאמר שנת שבתון יהיה לארץ. וכן אמר רבי יהודה בפרסיות שביעית שלהם מוצאי שביעית שהן עושין לשתי שנים. שבת לה'. להודיע חומר השביעית שהרי שבת בראשית נאמרה בה שבת לה' ושביעית נאמר בה שבת לה'. שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור. כל מלאבה שבשדך וכל מלאכה שבכרמך כגון החרישה והעדור והניכוש והכיסוח והבקוע ואין מאבקין ואין מפרקין ואין מזבלין ואין מקרסמין ואין מזרדין ואין מפסלין באילן כל מלאכות שצורך השדה והכרם אסור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> ושאר מלאכות של (בית דין) מותרין:

Verse 5

פס'. את ספיח קצירך לא תקצור. מלשון (ישעיה יד) ונספחו על בית יעקב אלו שעלו מאליהן. לא תקצור. והא כתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה. אלא לא לקצור כדרך הקוצרים. ואת ענבי נזירך לא תבצור. מן השמור בארץ אבל אתה בוצר מן המופקר. לא תבצור כדרך הבוצרים. מכאן אמרו תאנים של שביעית אין קוצים אותם במקץ אבל קוצהו בחורבה. ואין דורכין אותן בגת אבל דורך הוא בעריבה ואין עושין זתים בבד אבל כותש כל שהוא ומכניס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> לבודדיה. שנת שבתון יהיה לארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> להביא פירות שביעית שהן אסורין עד חמשה עשר בשבט שהוא ראש השנה לאילן כדברי בית הלל:

Verse 6

פס'. והיתה שבת הארץ לכם לאכלה. מן השבות בארץ אתה אוכל ולא מן השמור. לכם. ולא לאחרים, לאכלה. ולא לסחורה. לאכלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ולא להביא ממנה מנחות ונסכין. לך ולעבדך ולאמתך, אפי' עשירים אוכלין פירותם ספיחין. אם כן למה נאמר ואכלו אביוני עמך. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> שאין העשירים אוכלין אחר הביעור אבל העניים אוכלין אפילו לאחר הביעור. ולשכירך ולתושבך. אלו שכירים ותושבים מן הכנענים. הגרים עמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> לרבות את האכסנים:

Verse 7

פס'. ולבהמתך. הראוי לאדם לאדם. לבהמה לבהמה. ולחיה אשר בארצך. ומה אם חיה שאינה ברשותך אוכלת, שהיא ברשותך לא כל שכן. אלא למה נאמר ולחיה. שלא תכניס תבואה מן הספיחים ותהא בהמתך אוכלת והולכת לעולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> שלא יהו טעונין אלא פירות הראוין לאדם. אבל מאכל בהמה (תאמר כן) וכן מותרין לאצרם ולהאכילם לבהמתך כל השנה כולה ת"ל ולבהמתך ולחיה. כל זמן שהחיה אוכלת מן השדה הבהמה אוכלת מן השדה כלה לחיה מן השדה כיון שירד השלג. כלה לחיה מן השדה כלה לבהמתך מן הבית. הפירות הנותרות טעונות ביעור אשר בארצך, מה שבארצך אתה אוכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ולא שתוציא חוץ לארץ. תהיה כל תבואתה לאכול. להביא הדלקת הנר. תבואתה. ולא שחת. מלמד שאינו אוכל אלא עד שיהו תבואתה. לאכול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ולא לעשות ממנה זילוף ומלוגמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ומשרה וכביסה:

Verse 8

פס'. וספרת לך.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> בבית דין הדבר תלוי. שבע שבתות שנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> יכול השבתות של שבע שנים יספור. ת"ל שבע שנים. שבע פעמים. אלו שבעה שמיטין. מלמד שצריך לומר יש לנו היום שבע שנים שהוא שבוע אחד. וכן כל שבע שבתות השנים. והיו לך ימי. אלו השנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> וכן הוא אומר (בראשית ה) ויהיו [כל] ימי אדם אשר חי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> מלמד שסופר שני היובל:

Verse 9

פס'. והעברת שופר. שמא תאמר שיעביר השופר בידו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ת"ל תרועה שיתקע בשופר תרועה (שמא תאמר שיעביר השופר) תרועה יבבא. בחדש השביעי בעשור לחדש. למדנו מזה שתרועה שיתקע בשופר, התרועה הנאמרה בחדש השביעי באחד לחדש שהיא בשופר מגזירה שוה כתיב הכא בחדש השביעי ולהלן בחדש השביעי למדנו לכל תרועה של חדש השביעי לא יהו אלא בשופר. והעברת. זו תקיעה לפניה. תעבירו. זו תקיעה לאחריה למדנו שכל מקום שנאמר תרועה יש תקיעה לפניה ולאחריה ומנין שלשון והעברת ותעבירו הם לשון הכרזה שנאמר (שמות לו) ויצו משה ויעבירו קול במחנה. וזו היתה הכרזה. כי התקיעה נמשכת בקולה כקול ההכרזה. ביום. ולא בלילה. הכפורים. שהוא דוחה את השבת (כד) שנא' בעשור לחדש ואפילו בשבת:

Verse 10

פס'. וקדשתם את שנת החמשים. זה יובל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> מה ת"ל שנה הואיל ואמר שנת החמשים אלא מלמד שמתקדשת והולכת מתחלת השנה מאחד בתשרי מכאן א"ר יוחנן בן ברוקה מראש השנה עד יום הכפורים היו עבדים יושבין וממתינין מתי יגיע יום הכפורים. תקעו בית דין בשופר מיד נפטרין לבתיהן. וקראתם דרור. דרור לשון חירות שרשותו בכל מקום שירצה ומוביל סחורה בכל הדירות. בארץ. בזמן שהדרור נוהג בארץ נוהג גם בחוצה לארץ. לכל יושביה. בזמן שיושביה עליה למדנו שכיון שגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט המנשה בטלו יובלות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> יובל היא. מכל מקום אע"פ שלא תקעו. אע"פ שלא שלחו עבדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> פלוגתא דר' יוסי ור' יהודה וחכמים אומרים שלשתן מעכבות בו תקיעת שופר ושלוח עבדים והשמטת קרקעות. לפי שמקרא נדרש לפניו לפני פניו ולאחריו. פירוש לפניו דכתיב וקראתם דרור בארץ יובל היא. לפני פניו למעלה מזה הפסוק כתוב והעברת שופר תרועה. ולאחריו כתוב לא תזרעו ולא תקצרו. מכלל ששלשתן מעכבות. ושבתם איש אל אחוזתו. זה שנרצע לפני היובל שהיובל מוציאו. איש אל אחוזתו ואיש אל משפחתו תשובו. למה שהוחזקה משפחתו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> הוא שב לשררה שהיה בה:
פס'. יובל היא. על שם השופר שיוביל הקול נקרא יובל. וחשבון אותיות יובל עולין מ"ט*) שנת החמשים שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> לא שתהא נמשכת והולכת עד יום הכפורים הבא אלא מראש השנה ועד ראש השנה. לא תזרעו ולא תקצרו את ספיחיה ולא תבצרו את נזיריה. כשם שנאמר בשביעית כך נאמר ביובל:

Verse 11



Verse 12

פס'. כי יובל היא קדש תהיה לכם. מה קדש תופש את דמיו אף שביעית תופסת את דמיה. כיצד לקח בפירות שביעית בשר אלו ואלו מתבערין בשביעית בבשר דגים נתפשו דגים בדגים שמן יצאו דגים ונתפש השמן האחרון אחרון נתפש בשביעית והפירות עצמן אסורות. תהיה לכם. להימנות [א] ממנה. מן השדה תאכלו את תבואתה. כל זמן שאתה מוציא בשדה אתה אוכל ממה שאצרת בבית מן השביעית. כלה מן השדה אין אתה אוכל ממה שהכנסת בבית. מכאן אמר רבי אלעזר הכובש שלשה כבשים בחבית אחת כגון כרוב וקשואין גדולים וקשואין קטנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> אע"פ שכלה מן השדה (אין) אחד מהן אוכל והולך עד שיכלה מין האחרון שבחבית אבל הלכה כרבן גמליאל שאמר שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית:

Verse 13

פס'. בשנת היובל הזאת. זאת מוציאה עבדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> ואין שביעית מוציאה הנרצעים שנאמר בשנת היובל הזאת. תשובו איש אל אחוזתו. לרבות את המוכר שדהו ועמד בנו וגאלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> שתחזור לאביו ביובל:

Verse 14

פס'. וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך, למדה תורה דרך ארץ שלא תהא מוכר אלא לעמיתך ולא תהיה קונה אלא מיד עמיתך. מפני שהכנענים אנסים הם ומתעללים עלילות ברשע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אל תונו איש את אחיו (מכאן אמרו אין אונאה לקרקעות. שנאמר) מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד. מכאן אמרו אלו דברים שאין להם אונאה הקרקעות והעבדים והשטרות. קרקעות שנאמר מיד עמיתך הנקנה מיד ליד. עבדים שהרי הוקשו לקרקעות. שנאמר והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה. השטרות דכתיב ממכר דבר שגופו מכור יצאו שטרות שאין גופן מכור אלא הראיות לפיכך המוכר שטרותיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> לבשם יש למו אונאה שהרי גופן מכור לכסות על פי צלוחיותיו. אל תונו איש את אחיו. באונאת ממון הכתוב מדבר. וכמה היא אונאה ארבעה כסף מארבעה ועשרים כסף לסלע שתות למקח. עד אימתי מותר להחזיר עד כדי שיראה לתגר או לקרובו. אחד הלוקח ואחד המוכר יש להם אונאה, כשם שאונאה להדיוט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> כך אונאה לתגר. איש את אחיו. מכל מקום בין אשה בין איש:

Verse 15

פס'. במספר שנים אחר היובל תקנה מאת עמיתך. מלמד שאין לו רשות לגאול פחות משתי שנים אחר היובל. במספר שני תבואות ימכר לך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> לא שנת שדפון ולא שנת ירקון ולא שביעית עולה לו מן המנין לפי שאין ראויות לתבואה:

Verse 16

פס'. לפי רוב השנים וגו'. מלמד שבין סמוך ליובל בין מופלג הוא מן היובל הוא גואל אלא הכל לפי חשבון השנים. כי מספר תבואות הוא מוכר לך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> להודיע מה גרם:

Verse 17

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> ולא תונו איש את עמיתו. כיצד אם היה בעל תשובה לא יאמר לו זכור מה היו מעשיך הראשונים. אם היה בן גרים לא יאמר לו זכור מה היו מעשה אבותיך. היו חלאים באין עליו יסורין באין עליו לא יאמר לו כדרך שאמרו לו חבריו של איוב (איוב ד) הלא יראתך כסלתך וגו' זכר נא מי הוא נקי אבד וגו' ר' יהודה אומר אף לא יתלה עיניו על המקח ויאמר לו בכמה חפץ זה ואינו רוצה ליקח. ויראת מאלהיך וגו' אני ה' אלהיכם. להודיעך כח אונאת דברים. מכאן אמרו גדול אונאת דברים מאונאת ממון שהממון יש בו בחזירה ואונאת דברים אינן בחזירה:

Verse 18

פס'. ושמרתם את חקותי ואת משפטי תשמרו. ליתן שמירה על החקים ושמירה על המשפטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> וישבתם על הארץ (עליה) לבטח. ולא מופחדים:

Verse 19

פס'. ונתנה הארץ פריה ואכלתם לשובע. שיהא אדם אוכל קימעא ושובע. וישבתם לבטח עליה. ולא מופחדין. עליה ולא גולים:

Verse 20

פס'. וכי תאמרו מה נאכל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> עתידים אתם לומר מה נאכל אם אין אנו זורעין מה אנו אוספין שנאמר הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתנו:

Verse 21

פס' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> וצויתי את ברכתי לכם בשנה (השביעית) [הששית] לשביעית וליובל ולמוצאי יובל:

Verse 22

פס'. וזרעתם את השנה השמינית. זו שמינית של אחר השמטה וכשהוא אומר שנה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> זו תשיעית של אחר היובל. ואכלתם מן התבואה ישן. זו שנה תשיעית של אחר שמינית. עד בוא תבואתה תאכלו ישן. שתי פעמים ישן זה ישן נושן בן ג' שנים:

Verse 23

פס'. והארץ לא תמכר לצמיתות. לחלוטין. כי לי הארץ. ואל תרע עינך בה. כי גרים ותושבים אתם. אל תעשו עצמכם עיקר, וכן הוא אומר (דה"א כט) כי גרים אנחנו [לפניך] ותושבים ככל אבותינו, וכן דוד אומר (תהלים לט) כי גר אנכי עמך תושב ככל וגו'. כל זמן שאתם בה שכינתי בתוכה נסתלקתם מתוכה שכינתי מסתלקת:

Verse 24

פס'. ובכל ארץ אחוזתכם. לרבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> בתים ועבד עברי. וכי ימוך אחיך ומכר מאחוזתו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> זהו שאמר וחוטא אחד יאבד טובה הרבה על שום שנשא ונטל בפירות שביעית מוכר מטלטלין. לא הרגיש מכר מאחוזתו אלו שדותיו. מכאן למדנו שאין אדם רשאי למכור את שדהו אלא אם כן העני. מאחוזתו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> ולא כל אחוזתו, ובא גואלו הקרוב אליו. מלמד שהקרוב קודם, וגאל את ממכר אחיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> לרבות את הנותן מתנה:

Verse 25



Verse 26

פס'. ואיש כי לא יהיה לו גואל. וכי יש אדם בישראל שאין לו גואל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> אלא אין לו קרוב (כשהוא) גואל. והשיגה ידו. יד עצמו. ומצא כדי גאולתו. שלא ימכור ברחוק ויגאל בקרוב ברע ויגאול ביפה ולא ילוה ויגאל. כדי גאולתו. ולא יגאל לחציים:

Verse 27

פס'. וחשב את שני ממכרו. מנין אתה למד מכרה לראשון במנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> ומכר הראשון לשני במאתים (לשני במנה) מנין שאינו מחשב אלא עם הראשון ת"ל לאיש אשר מכר לו מכרה לראשון במאתים ומכר הראשון לשני במנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> מנין שאין מחשב אלא עם האחרון כלומר לאיש שהוא בתוכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> (דכתיב) ושב לאחוזתו לא דברתי במוכר למוכר אלא על אחוזה:

Verse 28

פס'. ואם לא מצאה ידו די השיב לו. אינו גואל לחציים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> והיה ממכרו ביד הקונה אותו עד שנת היובל א"ר שמעון מה טעם לפי שבהדיוט אם הגיע יובל ולא נגאלה חוזרת היא השדה לבעליה ובהקדש אם הגיע יובל ולא נגאלה חלוטה היא השדה להקדש. עד שנת היובל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> שלא יכניס בה כלום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> ויצא ביובל. אף מן ההקדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> ושב לאחוזתו. לרבות את האשה:

Verse 29

פס'. ואיש כי ימכור בית מושב עיר חומה. שמוקפות חומה מימות יהושע בן נון לא שהקיפוה מכאן ולהבא אלו הן בית חומה שלשה חצרות וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> במסכת ערכין. אמר רבי ישמעאל למה מנו חכמים את אלו. בסוף מסכת ערכין. והיתה גאולתו עד תום שנת ממכרו. ולא שנה למנין עולם:

Verse 30

פס'. ואם לא יגאל עד מלאת לו שנה תמימה. לראשון ולא לשני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> שאם מכרה לראשון ועמד ומכרה לשני (ועמד) ואינו יודע אם שנה לראשון ואם שנה לאחרון לכך נאמר עד מלאת לו שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> תמימה שלש מאות וששים וחמשה ימים כמנין ימות החמה דברי רבי. וחכמים אומרים שנים עשר חדש ואם נתעברה שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> נתעברה לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> הבית (ולא) הראוין לדירה יצאו שדות שאינן בני דירה. אשר בעיר אשר לו חומה. פרט לבית הבנוי לחומה דברי רבי יהודה ר' שמעון אומר כותל החיצון היא חומתו ר' אלעזר ברבי יוסי אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> אשר לו חומה. הא לא חומה כתיב כלומר אע"פ שאין עכשיו והיה לו קודם לכאן. לצמיתות. לחלוטין דומה לו (איכה ג) צמתו בבור חיי כלומר גמרו חיותי וכן (תהלים קיט) צמתתני קנאתי כלומר גמרתני ואין בי עוד כח כך לצמיתות לגמרי. לקונה אותו לדורותיו. לו ולדורותיו:

Verse 31

פס'. ובתי החצרים. אלו הכפרים. אשר אין להם חומה ולא שור אגר פירש שאם היו הבתים של חצרים נתפסים זה בזה בעיגול כל הכפר וכל הגגות של בתים. להם. כעין חומה ומגדלין כשאינן מוקפין חשובין. דבעינן חומה ולא שור אגר, סביב. פרט לטבריא שימה חומה לה שאם יש להם שלש שורות מוקפות חומה ובצד אחרים או מצולה או אגם אין זה מוקף חומה סביב. על שדה הארץ. מה שדה הארץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> יצא ביובל בגרעון כסף אף זה כן ת"ל גאולה תהיה לו מיד. וביובל יצא. אלו שלשה כחות יפות יוצא בגרעון כסף וביובל ומותר לגאול פחות משתי שנים:

Verse 32

פס'. וערי הלוים בתי ערי אחוזתם. מה ת"ל לפי שאמר גאולת עולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> ולא גאולת שנים:

Verse 33

פס'. ואשר יגאל מן הלוים. ואפילו לוי מן לוי. מן הלוים. לא כל הלוים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> כמו לנתין ולממזר. ויצא ממכר בית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> ולא עבדים ולא מטלטלין. ועיר אחוזתו ביובל. ולא לוי שירש אבי אמו ישראלית, כי בתי ערי הלוים. עד שיהא לוי, היא אחוזתם בתוך בני ישראל. להגיד מה גרם. ד"א כי בתי ערי הלוים היא אחוזתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> שלא לשנות. מכאן אמרו אין עושין שדה מגרש ולא מגרש שדה ולא מגרש עיר לא עיר מגרש. א"ר אלעזר במה דברים אמורים בערי הלוים אבל בערי ישראל עושין שדה מגרש למה שלא להחריב את ערי ישראל:

Verse 34

פס'. ושדה מגרש עריהם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> לא ימכר ממכר עולם:

Verse 35

פס'. וכי ימוך אחיך. א"ר יוסי ברבי חנינא בוא וראה כמה קשה אבקה של שביעית אדם נושא ונותן בפירות שביעית לסוף מוכר מטלטלין לא הרגיש לסוף מוכר שדותיו שנאמר ומכר מאחוזתו. לא באת לידו בסוף שהוא נוטל ברבית. לא באת לידו סופו מוכר את עצמו שנאמר כי ימוך אחיך עמך ונמכר לך עד שהוא נמכר לעקר משפחת גר וכו' הלכתא במסכת ערכין. וכי ימוך אחיך ומטה ידו עמך. אל תניחהו שיפול למה זה דומה למשוי על גבי חמור עוזרהו במקומו אחד תופש בו והוא מעמידו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> נפל לארץ חמשה אין מעמידין אותו. נאמר והחזקת בו. גר. זה גר צדק. ותושב. זה אוכל נבלות. וחי עמך. חייך קודמין לחייו:

Verse 36

פס'. אל תקח מאתו נשך. ממנו אין אתה לוקח אבל אתה נעשה לו ערב. ובלבד שיעמידנו אצל הכנעני. נשך ותרבית איזהו נשך ואיזה הוא רבית. נשך. המלוה סלע בחמשה דינרין וסאתים חטין בשלש מפני שהוא נושך. תרבית. המרבה בפירות כיצד לקח ממנו חטין מדינר אחד לכור וכך השער עמדו חטים בשלשים דינר אמר לו תן לי חטאי שאני מוכרן ולוקח לי בהן יין אמר לו הרי חטיך עלי עשויות בשלשים דינר והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו ואם יש לו חייב ליתן שאין זה רבית אלא סחורה היא אבל אם אין לו שכר המתנה היא ואסור. וחי אחיך עמך, דרש בן פטורי שנים שהיו מהלכים בדרך או במדבר ואין ביד האחד אלא כוס מים אם שותהו לבדו מגיע לישוב והוא חי ואם שותין אותו שניהן מתים, מוטב שישתו שניהן וימותו שנאמר וחי אחיך עמך. אבל רבי עקיבא דרש וחי אחיך עמך חייך קודמין לחיי חבירך:

Verse 37

פס'. את כספך לא תתן לו בנשך. תנן התם בבבא מציעא. ואלו עוברין בלא תעשה המלוה והלוה והערב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> והעדים (והכתוב) אומר אף הסופר. עוברין על בל תתן לו ועל בל תקח מאתו ועל לא תהיה לו כנשה ועל לא תשימון עליו נשך ועל ולפני עור לא תתן מכשול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> את כספך לא תתן לו בנשך בלוה הכתוב מדבר שלא יתן לו כספו בשביל רבית ובשביל מרבית הפירות לא יתן לו פירותיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> תאנא ר' ישמעאל בן אלעזר אומר מלוי רביות יותר ממה שמרויחין הם מפסידין ולא עוד אלא שמשימין משה רבינו חכם ותורתו אמת ואומרים אלו היה משה יודע ריוח בדבר לא היה כותבו. אתא רב דימי אמר מנין לנושה בחבירו מנה ויודע בו שאין לו שאסור לעבור לפניו כדי שלא לביישו ת"ל לא תהיה לו כנושה. בוא וראה עד כמה אבק רבית שאע"פ שאמר הדר בחצר חבירו שלא ברשות אין צריך להעלות לו שכר ואם הלוהו צריך להעלות לו שכר. אמר [ר'] שמעון בן יוחאי מנין לנושה בחבירו מנה ואינו רגיל להקדים לו שלום שאסור להקדים לו שלום ת"ל נשך כל דבר אשר ישך אפילו דבור אסור. רבית קצוצה יוצאה בדיינין אבק רבית אינו יוצא בדיינין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> תניא ר"ש בן אלעזר אומר כל שיש לו מעות ומלוה אותם בלא רבית עליו הכתוב אומר (תהלים טו) כספו לא נתן בנשך. הא למדת כל מלוה ברבית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> הללו מתמוטטין ועולין והללו שוב אין עולין. והלכתא מעות של יתומים אסור להלוותן ברבית אבל קרוב לשכר ורחוק להפסד מותר. וכן אמר רב יוסף בר חמא אמר רב ששת בב"מ והלכתא מרבין על השכר ואין מרבין על המכר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> בשכר אגר נטר לי:

Verse 38

פס'. אני ה' אלהיכם. מכאן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> כל המקבל עליו עול רבית מקבל עליו עול מלכות שמים וכל הפורק מעליו עול רבית פורק ממנו עול מלכות שמים. אני ה' אלהיכם אשר הוצאתי. על תנאי כן הוצאתי אתכם כדי שתקבלו עליכם כל המצות, למדנו שכל הכופר בעול רבית כופר ביציאת מצרים. לתת לכם את ארץ כנען להיות לכם לאלהים. מכאן אמרו כל היושב בארץ ישראל מקבל עליו עול מלכות שמים:

Verse 39

פס'. וכי ימוך אחיך. אינו נמכר אלא א"כ העני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> ונמכר לך. (הא) לך (והא) נמכר בתחלה ולא לעובדי כוכבים וכה"א (דברים טו) כי ימכר לך אחיך העברי או העבריה. ד"א וכי ימוך אחיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> אע"פ שנתמכמך תנהוג בו מנהג אחוה. עמך. שלא תתגאה עליו. ונמכר לך. עונותיו גורמין לו לימכר ואעפ"כ לא תעבוד בו עבודת עבד שלא יטול לפניך כלים למרחץ. ד"א לא תעבוד בו עבודת עבד. בו אין אתה עובד עבודת עבד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> אבל בבן חורין אתה עובד עבודת עבד. מכאן אמרו כל עבודה שהעבד עובד תלמיד עושה לרבו חוץ מהנעלת סנדל ורחיצת פניו ידיו ורגליו. ודברים הללו במקום שאין מכירין התלמיד שהוא בן חורין. אבל במקום שהתלמיד ידוע לרבים והכל יודעין מחמת כבוד רבו הוא עושה מותר. ולכן אמרו לא ירחץ תלמיד עם רבו במרחץ אא"כ צריך לו:

Verse 40

פס'. כשכיר כתושב. מה שכיר ביומו תתן שכרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> אף זה ביומו תתן שכרו. מה תושב בטוב לו לא תוננו אף זה בטוב לו לא תוננו. יהיה עמך. עמך במאכל עמך במשתה עמך בכסות נקיה שלא תהא אתה אוכל פת נקיה והוא אוכל פת קיבר אתה שותה יין ישן והוא שותה יין חדש אתה ישן על כרים והוא ישן על התבן. עד שנת היובל יעבוד עמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> שלא [א] תמסור אומנתו לאחר. מכאן אמר רבי אסור לאדם לירד לאומנת חבית:

Verse 41

פס'. ויצא מעמך. שלא תהא אתה בכרך והוא בכפר. הוא בכרך ואתה בכפר. הוא ובניו עמו. מה הוא רבו חייב במזונותיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> אף אשתו ובניו רבו חייב במזונותיהם. ושב אל משפחתו ואל אחוזת אבותיו ישוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> זה שנמכר שנה או שתים לפני היובל שהיובל מוציאו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> ישוב. לרבות את האשה:

Verse 42

פס'. כי עבדי הם. שטרי קודם עליהן ראשון ואין רשות לשום אדם עליהן לשעבדם. אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים. על מנת כן ועל תנאי שלא ימכרו ממכרת עבד. ד"א לא ימכרו ממכרת עבד. שלא יעמידנו על אבן הלקח כמשפט העבדים שנלקחין מן האומות:

Verse 43

פס'. לא תרדה בו בפרך. שלא תאמר לו החם לי חמים הזה ואין אתה צריך. ויראת מאלהיך. דברים שבלב הם שאם תאמר לו עדור לי תחת הגפן עד שאבא ואין אתה צריך. לכך נאמר ויראת מאלהיך:

Verse 44

פס'. ועבדך ואמתך אשר יהיו לך.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> מגיד לך הכתוב שתזכה ויעבדוך עבדים ושפחות. מאת הגוים אשר סביבותיכם מהם תקנו. להביא ישראל שבא על שפחתו וילדה ממנו בן שאתה מותר להשתעבד בו. עבד ואמה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> מה אמה אין לה קידושים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> אף עבד אין לו קידושין:

Verse 45

פס'. וגם מבני התושבים הגרים עמכם. אלו בניהם ובנותיהם, הם עצמם מנין ת"ל מהם תקנו, וממשפחתם אשר עמכם. להביא אחד מן האומות שבא על הכנענית וילדה ממנו בן שמותר אתה לקנותו עבד שהוא ממשפחת האומות שהמשפחה אחר הזכר. אשר הולידו בארצכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> להביא אחד מן הכנענים שבא על אחת מכל האומות וילדה ממנו בן שאתה מותר לקנותו בעבד. שהרי האשה ילדה אותו והיא משאר האומות שלא נאסר אלא שבע אומות בלבד. אבל שאר האומות הותרו. והיו לכם לאחוזה. מה אחוזה נקנית בכסף ובשטר ובחזקה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> אף עבדים נקנים בכסף ובשטר ובחזקה:

Verse 46

פס'. והתנחלתם אותם. אותם אתם מנחילין לבניכם ואין אתם מנחילין בנותיכם לבניכם. מכאן אמרו אין אדם מוריש זכות בתו לבנו. לבניכם אחריכם. שבנו של אדם אחריו בחזקת בנו, לרשת אחוזה, מה אחוזה אין לה אונאה אף עבדים אין להם אונאה, (פז) והיא עצמו מנין ת"ל או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד יצאו קרקעות. לעולם בהם תעבודו. אין לך בהם אלא העבודה בלבד, ובאחיכם בני ישראל איש. להביא את האשה. לא תרדה בו בפרך. בו אין אתה רודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> אבל אתה רודה בבן חורין כענין של מעלה:

Verse 47

פס'. וכי תשיג יד גר ותושב עמך. מי גרם לזה שיעשיר ותשיג ידו דבוקו עמך. ומך אחיך עמך. מי גרם לזה שיעני דבוקו לכנעני. ונמכר לגר תושב. [גר] זה גר צדק, תושב. זה גר אוכל נבלות. או לעקר משפחת גר. להביא את הנמכר לעבודה זרה עצמה:

Verse 48

פס'. אחרי נמכר גאולה תהיה. שאם בא ואמר לך הריני נמכר לא תזקק לו אלא אחרי נמכר שלא יהו כל אדם אומר כן. גאולה תהיה לו. מיד אל תניחהו שיטמא. אחד מאחיו יגאלנו. מלמד שאחיו מאביו קודם לאחיו מאמו:

Verse 49

פס'. או דודו או בן דודו. זה אחי אביו או בן דודו זה בן אחי אביו. או משאר בשרו ממשפחתו יגאלנו. מלמד שהקרוב קודם. או השיגה ידו ונגאל. יד עצמו. ומה ת"ל יגאלנו יגאלנו ג' פעמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> לרבות הגאולות שיהו כסדר זה:

Verse 50

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> וחשב עם קונהו ודקדק עמו. עמו הוא מחשב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> ואינו מחשב עם (הראשון). משנת המכרו לו. עד שנת היובל. ואינו יוצא בשש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> והיה כסף ממכרו, בכסף הוא נגאל ואינו נגאל בתבואה וכלים:

Verse 51

פס'. אם עוד רבות בשנים לפיהן ישיב גאולתו. מלמד שהוא יוצא בגרעון כסף. ומנין שאינו מחשב אלא מנה ת"ל מכסף מקנתו שמכר לו במאתים ואינו יפה אלא מנה אינו מחשב עמו אלא מנה שנאמר כפי שניו ישיב את גאולתו:

Verse 52

פס'. ואם מעט נשאר בשנים עד שנת היובל וגו'. שעבד עמו כפי שניו כפי שהוא שוה שאם נפל מדמיו אינו נותן לו לכנעני אלא כפי שניו:

Verse 53

פס'. כשכיר שנה בשנה. נאמר כאן בנמכר לעובד כוכבים שכיר ונאמר בנמכר לישראל שכיר מה שכיר האמור לעובד כוכבים כשהוא נגאל ידו על העליונה לענין כפי שניו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> ולענין לפיהן ישיב את גאולתו מכסף מקנתו כדמפורש למעלה. לא ירדנו בפרך לעיניך. לעיניך אין אתה מצוה אלא [א] לעיניך:

Verse 54

פס'. ואם לא יגאל באלה. בקרובים לשחרור שאם גאלוהו קרובים משחררין אותו ובשאר כל אדם לשעבוד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> רבי עקיבא אומר חילוף הדברים במסכת קדושין מפורש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> אין זה מדבר בעובד גילולים שישנו תחת ידיך. אם כן החמירה תורה על גזילו של עובד גילולים ק"ו על גזילו של ישראל. ויצא בשנת היובל הוא ובניו עמו. מלמד שבעובד גילולים שישנו תחת ידיך הכתוב מדבר:

Verse 55

פס'. כי לי בני ישראל וגו'. על תנאי כן הוצאתי אתכם מארץ מצרים שלא תשתעבדו. אני ה' אלהיכם. מלמד שהכל המשתעבד בהן למטה מעלין עליו כאלו הוא משתעבד בהן מלמעלה:





Verse 1

פס'. לא תעשו לכם אלילים. זה אחד מעשרה שמות שנתגנית בהן עבודת כוכבים. ופסל ומצבה לא תקימו לכם. זה המרקוליס שעל גבי הדרכים והחמנים שבראשי הגגות. ואבן משכית. זו רצפת אבנים. לא תתנו בארצכם להשתחוות עליה. אבל אתה משתחות על האבנים של בית המקדש. כי אני ה אלהיכם:

Verse 2

פס'. את שבתותי תשמרו ומקדשי תיראו. למה נסמכו שני הפסוקין לענין של מעלה שלא יאמר זה הואיל ונמכר לעובד כוכבים ורבו מחלל שבתות אף הוא כן. לכך נאמר אלו שני הפסוקין. כלומר אע"פ שנמכר לעובד כוכבים לא תעשו לכם אלילים. את שבתותי ת תשמרו אני ה'. הזהירך הקב"ה על כל התורה שלא תחללה ושלא תשנה מכל המצות וגם יש לדמותה דוגמה שעל בני הגלות נאמרה פרשיה זו. וכי תשיג יד גר ותושב עמך. אלו ערי יהודה וירושלים שנאמר (איכה א) היו צריה לראש. ומך אחיך עמו. מה גרם לאחיכם להשתעבד על שנתחברו עמו אעפ"כ אחרי נמכר גאולה תהיה לו. שנאמר (ירמיה נא) כי פדה ה' את יעקב וגאלו, או דודו או בן דודו (שה"ש ב) דודי לי ואני לו. או בן דודו זה מלך המשיח שנאמר בו (תהלים ב) אני היום ילדתיך. או השיגה ידו (זכריה ל) ושבת עד ה' אלהיך וגו' ושב ה' אלהיך את שבותך. ואם לא יגאל באלה ויצא בשנת היובל. (ישעיה כז) והיה ביום ההוא יתקע בשופר גדול. כי לי בני ישראל עבדים. לא בני ישראל עבדים לאומות העולם. (ישעיה נז) כי לא לעולם אריב. אני ה' אלהיכם. על כרחכם. וכן הוא אומר (יחזקאל כ) והעולה על רוחכם וגו' חי אני נאם ה' אלהים אם לא ביד חזקה ובחמה שפוכה אמלוך עליכם. לא תעשו לכם אלילים את שבתותי תשמרו אע"פ שגליתם לבין האומות לא תעשו כמעשיהם שנאמר (הושע ס) אל תשמח ישראל אל גיל (בעמים) [כעמים] אע"פ שפנית אליהם אל תעשו כמעשיהם והשבתות תשמורו ובבתי כנסיות ובבתי מדרשות תקבצו. אני ה'. נאמן לשלם שכר:

Verse 3

פרשת אם בחקתי תלכו
כתוב טוב ה' לקויו לנפש תדרשנו: (איכה ג')
אמר ירמיהו הנביא טוב ה' לקויו שהרי הבטיח הקב"ה את ישראל ואמר להם (דברים ל) ואתה תשוב ושמעת בקול ה' וגו' והותירך ה' אלהיך וגו'. לנפש תדרשנו. וכן הוא אומר (ישעיה א) אם תאבו ושמעתם טוב הארץ תאכלו שהרי כתב משה בתורה אם בחקותי תלכו ואת מצותי תשמרו ונתתי גשמכם. לכך נאמר טוב הארץ תאכלו:
אם בחקתי תלכו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> מלמד שהקב"ה מתאוה שיהו ישראל עמלים בתורה ובמצות וכן הוא אומר (תהלים פא) לו עמי שומע לי. ואומר (ישעיה מח) לו הקשבת למצותי ויהי כנהר שלומך וגו' ויהי כחול זרעך וגו':
אם בחקתי תלכו. שתהיו עמלין בתורה וכן הוא אומר (משלי ט) לכו לחמו בלחמי. ואת מצותי תשמרו שתהא ירא תורה על מנת שתשמור המצות. בעתם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ברביעיות. ד"א ונתתי גשמיכם בעתם. בלילות. לפי שכל הלילה יורד הגשם ובבקר הרוח מנשב ומתפזרין העבים והאדם יוצא לפעלו. ונתתי גשמיכם. ולא גשמי כל הארצות. ומה אני מקיים (בראשית כו) והתברכו בזרעך כל גויי הארץ שבזכות ישראל השמים נותנין טלם והארץ נותנה יבולה שנאמר (תהלים פה) גם ה' יתן הטוב. וכשהן חוטאין השמים נעצרין. ד"א ונתתי גשמיכם. בלילי שבתות. ומעשה בימי שמעון בן שטח ובימי שלמצו המלכה שהיו גשמים יורדין בלילי שבתות עד שנעשו חטין ככליות ועדשים כדנרי זהב. וצררו מהם חכמים והניחום לדורות הבאים. להודיע כמה החטא גורם. ונתנה הארץ יבולה. כדרך שנתנה בברית עולם. ועץ השדה יתן פריו. כדרך שנתן בתחלת העולם לקיים מה שנאמר (תהלים קיא) זכר עשה לנפלאותיו:

Verse 4



Verse 5

פס'. והשיג לכם דיש. שתהו עסוקים בדיש עד שמגיע הבציר. ובציר ישיג את זרע. שתהו עסוקין בבציר עד שיגיע זמן הזרע. ואכלתם לחמכם לשובע. לא שיאכל אדם הרבה וישבע אלא יאכל קימעא וישבע מפני שמתברך במיעיו, וישבתם לבטח בארצכם. שתהו יושבים לבטח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> בארץ ובחוצה לארץ:

Verse 6

פס'. ונתתי שלום בארץ. מלמד שהשלום כנגד הכל. ושכבתם ואין מחריד. אינכם יראים מכל בריה. והשבתי חיה רעה מן הארץ. רבי שמעון אומר משביתן שלא יזיקו. כלומר בעולם יהו חיות אבל לא יזיקו. וכן הוא אומר (ישעיה יא) וגר זאב עם כבש ופרה ודוב תרעינה ושעשע יונק. מלמד שהתינוק מישראל משעשע באצבעו לתוך גלגל עינו. וחרב לא תעבור בארצכם. אפילו חרב של שלום כגון פרעה שעבר בימי יאשיהו:

Verse 7

פס'. ורדפתם את אויביכם ונפלו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שיהו נופלין איש בחרב רעהו:

Verse 8

פס'. ורדפו מכם חמשה מאה. החלש שבכם. שהרי בגבורים כתיב (דברים לב) איכה ירדוף אחד אלף ומאה מכם רבבה ירדפו. היה צריך לומר מאה מכם שני אלפים ירדפו. שהרי לחמשה מאה, יבואו חמשים לאלף וחמשים לאלף אלא מה הוא ומאה מכם רבבה ירדפו הם הגבורים שהם אחד למאה שהרבבה מאה מאות. ד"א חמשה מאה ומאה רבבה, לפי רוב העם הגבורה. וכן לענין התורה לא דומין המרובין העוסקין בתורה למעוטין. וכן הוא אומר (משלי יד) ברב עם הדרת מלך. ואומר (איוב לו) הן אל כביר ולא ימאס. ואומר (תהלים נה) כי ברבים היו עמדי. אינו דומה אחד שיושב ועוסק בתורה לשנים שיושבין ועוסקין בתורה:

Verse 9

פס'. ופניתי אליכם.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> אפנה מכל האומות שאחר שאפנה מן העובדי כוכבים אשוב אליכם לשלם שכרכם הטוב לכך נאמר ופניתי אליכם. ד"א ופניתי אליכם. שלא יהא לי עסק באומה אחרת כי אם בכם. והפרתי אתכם. בפריה ורביה. והקימותי את בריתי אתכם. לא כברית הראשונה אשר הפרתם אותה שנאמר (ירמיה לא) אשר המה הפרו [את] בריתי. ברית חדשה כי לא תופר. שנאמר (שם) (לכן) הנה ימים באים נאם ה' וכרתי את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה:

Verse 10

פס'. ואכלתם ישן נושן.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> מלמד שכל המתיישן נאה מחברו. וישן מפני חדש תוציאו. שיהו הגרנות מלאות חדש והאוצרות מלאות ישן ואתם מקפידים היאך נוציא ישן מפני חדש:

Verse 11

פס'. ונתתי משכני בתוככם. זה בית המקדש. ולא תגעל נפשי אתכם. ומשאני גואל אתכם שוב איני מואס אתכם:

Verse 12

פס'. והתהלכתי בתוככם. לעתיד לבא שנאמר (ישעיה נב) כי עין בעין יראו בשוב ה'. והייתי לכם לאלהים. שיהא מוראי עליכם:

Verse 13

פס'. אני ה' אלהיכם אשר הוצאתי. אני הוא שעשיתי עמכם כל הנסים במצרים. מהיות להם עבדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> יכול שהיו עבדים לעבדים ת"ל להם עבדים היו למלכים ולא עבדים לעבדים. ואשבור מוטות עלכם. המשיל הכתוב את ישראל לפרה שחורשין בה יותר מדאי ובא בעל הפרה ושיבר את העול וקצץ את הסמלון. כך ישראל שלטון זה בא ומשעבד והולך לו ושלטון זה בא משעבד והולך לו והמענה ארוכה שנאמר (תהלים קכו) על גבי חרשו חורשים. עד שהקב"ה ישקיף משמי קדשו. ואולך אתכם קוממיות. רבי יהודה אומר בקומה זקופה ולא יראים מכל בריה:

Verse 14

פס'. ואם לא תשמעו לי,  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> למדרש חכמים. ולא תעשו את כל המצות האלה. מה שכתוב בתורה. ואם לא תשמעו לי ולא תעשו. לא למדין ולא עושין:

Verse 15

פס'. ואם בחקותי תמאסו. לסוף שאתם מבזים את החכמים. לבלתי עשות את כל מצותי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> לסוף שהוא מונע את אחרים מלעשות. להפרכם את בריתי. לסוף שהוא כופר בעיקר וכופר במצות שנאמרו בסיני:

Verse 16

פס'. אף אני אעשה זאת. באף אני בא עליכם. אשר בניתי אני אהרוס ואשר נטעתי אני אתוש. מידכם היתה זאת לכם. אין הרעה יוצאה מלפני לעולם שנאמר (איכה צ) מפי עליון לא תצא וגו'. והפקדתי עליכם. עד שהראשונה פקודה אצליכם אביא אחרת ואסמכה לה. בהלה. המבהלת את הבריות זה מכת מותן. את השחפת ואת הקדחת. מלמד שהוא נשחף בצונן ונקדח באש, שלא יהא לו מנוח על משכבו. מכלות עינים. שלא יהא סבור בעצמו שיחיה. ומדבות נפש. שאפילו אחרין לא יהו סבורין עליו שיחיה והם דואבים עליו. וזרעתם לריק זרעכם ואכלוהו אויביכם. כנגד הבנים והבנות הכתוב מדבר שתהא עמל בהן ומגדלן והחטא בא וכלין. וכן הוא אומר (איכה ב) אשר טפחתי ורביתי. ד"א וזרעתם לריק זרעכם. שתזרעו ואינה צומחת. ואכלוהו. שאפילו תצמח אויביכם אוכלין אותה:

Verse 17

פס'. ונתתי פני בכם. לא זכיתם שאהיה פונה עליכם לטובה. ופניתי אליכם לרעה. משל למלך שאמר לעבדו פונה אני מעסקי ועוסק בך לרעה. ונגפתם לפני אויביכם, שיהא המות הורג אתכם מבפנים והאויב מקיף אתכם מבחוץ. וכן הוא אומר מחוץ תשכל חרב ומחדרים אימה. ורדו בכם שונאיכם. כלומר מכם ובכם יהיו שונאיכם שיחפשו מטמונות שלכם. ונסתם. מפני אימה. ואין רודה אתכם. מבלי כח:

Verse 18

פס'. ואם עד אלה לא תשמעו לי. רבי אליעזר אומר אין הקב"ה מביא פורענות לישראל עד שהוא מעיד בהם תחלה שנאמר ואם עד אלה. ד"א ואם עד אלה. שלא יאמרו כלו המכות. עוד יש לי אחרות מאלה וכאלה. ויספתי ליסרה אתכם שבע על חטאתיכם. אתם עברתם לפני שבע עבירות בואו וקבלו עליכם שבע פורעניות. ד"א שבע לשון מרובה. כגון (משלי כו) כי יחנן קולו אל תאמן בו כי שבע תועבות בלבו, וכמו (שם כד) כי שבע יפול צדיק וקם. ד"א שבע כחטאתיכם:

Verse 19

פס'. ושברתי את גאון עוזכם. זה בית המקדש שנאמר (יחזקאל כד) הנני מחלל את מקדשי גאון עוזכם ומחמד עיניכם ומחמד נפשכם. ר' עקיבא אומר אלו הגבורים. ונתתי את שמיכם כברזל ואת ארצכם כנחושה. זו קשה מן האחרונה שבאחרונה הוא אומר והיו שמיך וגו'. שיהו השמים מזיעים כדרך שהנחושת מזיע והארץ לא תהא מזיעה כדרך שהברזל אינו מזיע. והיא משמרת פירותיה. אבל כאן הוא אומר ונתתי את שמיכם כברזל ואת ארצכם כנחושה שלא יהו השמים מזיעין והארץ תהא מזעת כנחושת שהוא מזיע והיא מאבדת פירותיה:

Verse 20

פס'. ותם לריק כחכם. זה יגיעו של אדם שמחסר את הכח שיהו משיאין כלות קטנות והן מתות וקובר את בתו ומאבד את ממונו. ולא תתן ארצכם את יבולה, מה שאתה מוביל לה שאתה זורעה אינה נותנת. ועץ השדה לא יתן פריו. שלא יהיה העץ חונט את פירותיו ובשעה שהוא מפרה נושרין פירותיו:
פירוש שבע עבירות מעונן ומנחש ומכשף וחובר חבר ושואל אוב וידעוני ודורש אל המתים. וכנגד שבעה פעמים הכתובים בפרשה ואם. ואם לא. ואם בחקותי. ואם עד אלה. ואם לא. ואם באלה. ואם בזאת. אם בחקותי. שמכלל לאו אתה שומע הן:

Verse 21

פס'. ואם תלכו עמי קרי. לשון קשוי. ד"א לשון מקרה כלומר עשיתם דיני עראי בעולם ולא עשיתם אותם קבע. אף אני אעשה אתכם עראי בעולם. ולא תאבו לשמוע לי. מודים לי ואע"פ שאתם מכירים אותי אתם חוטאין לי. ויספתי עליכם מכה שבע כחטאתיכם. כדרך שנאמר למעלה:

Verse 22

פס'. והשלחתי בכם את חית השדה. שאפילו חיה שאין דרכה להזיק תהא מזקת. ושכלה אתכם. אלו הקטנים. והכריתה את בהמתכם. מבחוץ. והמעיטה אתכם. מבפנים. ונשמו דרכיכם. מבלי עובר:

Verse 23

פס'. ואם באלה. שינה הכתוב בדבורו אלה לשון קשה. לא תוסרו לי. כענין שנאמר (ירמיה ה) הכיתה אותם ולא חלו כליתם מאנו קחת מוסר. והלכתי אף אני. כענין של מעלה. בקרי. אתם עשיתם מצותי עראי אף אני אעשה אתכם עראי בארץ:

Verse 24



Verse 25

פס'. והבאתי עליכם חרב נוקמת נקם ברית. על שעברתם בריתי הכרתי אתכם. ונאספתם אל עריכם. מפני המצור. ושלחתי דבר בתוככם ונתתם ביד אויב. שיהא המות הורג אתכם מבפנים ושונאים מקיפין מבחוץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> ואם מוציאין את המת לקברו הם ניתנים ביד אויב:

Verse 26

פס'. בשברי לכם מטה לחם. להביא כל מסעד לחם כגון הפולין והעדשין וכל מיני קטניות שהם סעד ללחם. ואפו עשר נשים לחמכם בתנור אחד. מבלי עצים. והשיבו לחמכם במשקל. שתהא הפת פת ניפולין יהו יושבות ומשקלות אותו. ד"א והשיבו לחמכם במשקל. ר' יוסי בן דורמסקית אומר משל ביד אדם איסר או פרוטה והוא יושב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> ומשקלו בדעתו מה אקח שאשבע אם אקח לחם אוכל ואשבע או אקח לי תמרים שמא אוכל ולא אשבע ואעפ"כ ואכלתם ולא תשבעו:

Verse 27

פס'. ואם בזאת. שאין אחריה אזהרה אחרת:

Verse 28

פס'. והלכתי עמכם בחמת קרי. כל המאוחר במכה קשה מחברתה כענין (ירמיה טו) והיה כי יאמרו אליך אנה נצא ואמרת אליהם כה אמר ה' אשר למות למות ואשר לחרב לחרב ואשר לרעב לרעב וגו' ואמר רבא כל המאוחר בפסוק זה קשה מחבירו לכך נאמר כאן בחמת קרי:

Verse 29

פס'. ואכלתם בשר בניכם. כמעשיה שנהיה בשומרון על אודות האשה אשר צעקה אל יהורם בן אחאב מלך ישראל לאמר הושיעה אדני המלך. והמעשה שהיה בדואג בן יוסף בבית שני. ובשר בנותיכם תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> להביא בנים שאכלו את אבותם שנאמר (יחזקאל ה) לכן אבות יאכלו בנים וגו':

Verse 30

פס'. והשמדתי את במותיכם. אלו בתי עבודת כוכבים. והכרתי את חמניכם. אלו המנחשים והקוסמים שבישראל. ונתתי את פגריכם על פגרי גלוליכם. במסכת סנהדרין אמרו פעם אחת מצא אליהו תינוק מוטל באשפה א"ל מאיזו משפחה אתה אמר לו ממשפחת פלונית אמר לו כלום נשתייר ממשפחה הזאת אמר לו לאו אלא הוא אמר לו רצונך שאלמדך דבר אחד שאתה חייבו אמר לו הן. אמר לו אמור בכל יום שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד מיד צעק ואמר לו הס כי לא להזכיר בשם ה' ומיד הוציא יראתו מחיקו ומחבקה ומנשקה עד שכריסו נבקעת ונפלה יראתו לארץ ונפל הוא עליה לכך נאמר ונתתי פגריכם על פגרי גלוליכם. וגעלה נפשי אתכם. זו הגולה ויש אומרים זה סילוק השכינה:

Verse 31

פס'. ונתתי את עריכם חרבה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> לרבות דרכים (ומזוזות), <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> והשמותי את מקדשיכם ולא אריח בריח ניחוחכם. אלו הקרבנות:

Verse 32

פס'. והשמותי אני את הארץ. שלא יהו ישראל גולין הימנה והיא בטובתה. ושממו עליה אויביכם. שלא ימצאו בה קורת רוח:

Verse 33

פס'. ואתכם אזרה בגוים. לא תהיו רואין זה את זה ומתנחמין זה את זה אלא ואזרם במזרה לכל רוח. ויש אומרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> לטובתן של ישראל גזורו בכל המקומות שאם היו מקובצים היו העובדי כוכבים עולין עליהן למלחמה ולפי שהן משועבדים תחת העובדי כוכבים ומפוזרין אינם כלין. והרקותי אחריכם חרב. שאינה חוזרת במהרה כמים הנשפכין במורד. והיתה ארצכם שממה ועריכם יהיו חרבה, לפי שכל אדם שחוזר מהרה לביתו כאלו אין ביתו חרב. אלא מפני אורך הגלות נחשבו עריהן חרבה וארצם שממה:

Verse 34

פס'. אז תרצה הארץ את שבתותיה. אמר הקב"ה אני אמרתי שתהיו זורעין שש ושומטין אחת כדי שתדעו שהארץ שלי ואתם לא עשיתם כן אלא עבדתם וגליתם עתה תהא שומטת מאליה כל שמטים שהיא חייבת לי. אז תשבת הארץ. להביא שמטים ויובלות:
פס'. כל ימי השמה תשבות.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> כנגד ימים שעברתם על השמטות תשבות בשוממותה:

Verse 35



Verse 36

פס'. והנשארים בכם והבאתי מורך בלבבם. זו אימה ופחד דאגה ויראה. ורדף אותם קול עלה נדף, שאפי' העלין נדפין כסבורין שהאויבים באין עליהן כמעשה שהיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> בימי רבי יהושע בן יהודה. ונפלו ואין רודף מבלי כח:

Verse 37

פס'. וכשלו איש באחיו. איש בעונות אחיו. מלמד שכל ישראל ערבין זה לזה. ולא תהיה לכם תקומה. זו שעה שנלכדה ירושלים:

Verse 38

פס'. ואבדתם בגוים. אין אבדן אלא גולה. וכן הוא אומר (תהלים קיט) תעיתי כשה אובד בקש עבדך. ואכלה אתכם ארץ אויביכם. כענין שנאמר (ירמיה נא) אכלני הממני נבוכדראצר. ואינה אכילה לגמרי אף כאן אינה אכילה לגמרי:

Verse 39

פס'. והנשארים בכם ימקו בעונם. אלו רשעי ישראל שמוסיפין עונות בגלות. ואף בעונות אבותם. מלמד שבזמן שאוחזין מעשה אבותיהם בידיהן הן נידונין עליהן:

Verse 40

פס'. והתודו את עונם ואת עון אבותם. לעת התשובה הן הדברים. כיון שהם מתודים על עונותיהם אני רחום ומרחם עליהם:

Verse 41

פס'. אף אני אלך עמם בקרי, זו מדה טובה לישראל שלא יהו אומרין הואיל וגלינו בין האומות נעשה כמעשיהם. אבל איני מניחם אלא מעמיד אני נביאיי עליהן ומחזירם אותם תחת כנפי השכינה שנאמר (יחזקאל כ) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> והעולה על רוחכם וגו'. או אז יכנע לבבם הערל. לצד התשובה. שכיון שמכניעין את לבם וחוזרין בתשובה מיד אני מרחם עליהם. ואז ירצו את עונם. מרצים הן את עונותיהן:

Verse 42

פס'. וזכרתי את בריתי יעקב. כדאי הוא יעקב אבינו שיתלה זכותו להגן עלינו. ואף את בריתי יצחק ואף את בריתי אברהם אזכר. ביצחק לא נאמר זכירה לפי שאפרו של יצחק נזכר לפני הקב"ה תדיר ואין צריך לומר בו זכירה שכבר זכור ועומד. ביעקב לא נאמר בו אף לפי שהיתה מטתו שלימה. ולמה פתח ביעקב לפי שהיה לו צער גידול בנים ולפי שישראל נקראו בשם יעקב הנקרא ישראל. ומנין לרבות זכות האמהות שנאמר את את את וכן הוא אומר (בראשית מט) שמה קברו את אברהם ואת שרה אשתו וגו'. ומנין שהברית כרותה לארץ שנאמר והארץ אזכור:

Verse 43

פס'. והארץ תעזב מהם ותרץ את שבתותיה. בוא וראה כמה קשה אבק של שביעית שהרי אומר ענין פסוק זה למעלה אז תשבת הארץ והרצת את שבתותיה. ועוד חזר ואמר ותרץ את שבתותיה וכל כך למה לפי שהוא כופר במי שאמר והיה העולם שהרי אמר הקב''ה (ויקרא לב) כי לי הארץ זרעו שש והשמיטו שביעית כדי שתדעו שהארץ שלי היא. ועוד שהוא אומר (שם) וכי תאמרו מה נאכל וצויתי את ברכתי לכם. יען וביען. מדה כנגד מדה. יען על מה שעשו כל אלה. וביען על אשר עזבו את ברית ה' וגו'. במשפטי מאסו. אלו הדינין. ואת חקותי געלה נפשם. אלו המדרשות. בפרשת אם בחקותי. ברכם הקב"ה מאל"ף ועד תי"ו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> שנאמר אם בחקותי ועד קוממיות. שהם כ"ב אותיות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> והאלות הם ח' מן וי"ו ועד מ"ם. ואם לא תשמעו לי ועד געלה נפשם. ושל משנה התורה הברכות בח' מן והיה עד לעבדם. מן וי"ו עד מ"ם הם ח' אותיות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> והאלות הם כ"ב מן וי"ו עד ה"א שנאמר והיה אם לא תשמע עד ואין קונה:

Verse 44

פס'. ואף גם זאת. עון המדבר. אף לרבות עון בעל פעור. גם לרבות עון האמורי. בהיותם בארץ אויביהם לא מאסתים ולא געלתים לכלותם, וכי מה נשתייר להם והלא נמאסו ונגעלו וכל המתנות הטובות שנתנו להם ניטלו מהם אילולי ספר תורה נשתייר להם לא היו משונים מהכנענים. אלא לא מאסתים בימי כשדים ולא געלתים בימי יונים. לכלותם בימי רומיין. להפר בריתי אתם. במלחמת גוג ומגוג. כי אני ה' אלהיהם. לעתיד לבא שנאמר (דברים לב) כי חלק ה' עמו וגו':

Verse 45

פס'. וזכרתי להם ברית ראשונים. מלמד שהברית כרותה לשבטים. אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לעיני הגוים. וכן הוא אומר (ירמיה ב) הלוך וקראת באזני ירושלים וגו'. להיות לכם לאלהים אני ה'. ברית הוא לישראל שלא יכפרו בשם הנכבד. וכן דוד אומר (תהלים מד) כל זאת באתנו ולא שכחנוך ולא שקרנו בבריתך:

Verse 46

פס'. אלה החקים והמשפטים והתורות, חוקים אלו המדרשות. המשפטים אלו הדינין. והתורות. אלו התורות הנאמרות בתורת כהנים. תורת העולה. תורת החטאת. תורת המנחה. תורת השלמים. תורת האשם. תורת המצורע. תורת הזב. תורת היולדת. תורת לזכר ולנקבה. אשר נתן ה' בינו ובין בני ישראל. זכה משה רבינו להעשות שליח בין בני ישראל לאביהן שבשמים. בהר סיני ביד משה. מלמד שניתנה התורה הלכות ודקדוקין ופירושין על ידי משה רבינו מסיני:





Verse 1

וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל בני ישראל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> בני ישראל מעריכין ולא עובדי כוכבים. כיצד הערך אמר ערכי עלי כערך האמור בתורה או ערך פלוני עלי כערך האמור בתורה שאם אמר דמי עלי שמין אותו כעבד הנמכר בשוק. חרש שוטה וקטן נערך אבל לא מעריך. ר' יהודה אומר בני ישראל נערכין ואין הכנענים נערכין. ואמרת אליהם. לרבות הגרים ואת העבדים. איש. פרט לקטן. כי יפליא. ביודע להפליא. נדר. בערכך. הקיש נדרין לערכים. מה נדרין בלא תאחר לשלמו. אף ערכין בלא תאחר לשלמו. בערכך. ערך כולו הוא נותן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ואינו נותן ערך אבריו. נפשות. יכול אם העריך דבר שהנשמה תלויה בו כגון שהעריך ראשו או כבדו או אחד מאבריו שהנשמה תלויה בו לא יהא ערך ת"ל נפשות. ד"א נפשות. להוציא את המת. ד"א נפשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> שאם העריך אפילו מאה נפשות צריך ליתן דמי ערכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ד"א נפשות להביא את האשה (מעריכין אותה) שהיא בכלל נפש. ד"א נפשות שאינן בכלל דמים כגון מוכה שחין. יכול לא יהיו בכלל ערכים ת"ל נפשות מכל מקום ישנן בכלל הערכה:

Verse 2



Verse 3

פס'. והיה ערכך הזכר. לא טומטום ואנדרוגינוס. מכאן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> במסכת ערכין טומטום ואנדרוגינוס נידרין ונודרין ומעריכין. אבל לא נערכין. מבן עשרים שנה ועד בן ששים שנה. שנת עשרים כשנת ששים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> מה שנת ששים כלמטה הימנה אף שנת עשרים כלמטה הימנה. והיה ערכך. אין הטומטום בכלל ערכים. אבל ישנו בכלל דמים. חמשים שקל כסף. פתח הכתוב בגדול שבערכים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> תנן התם אין בערכים פחות מסלע ולא יותר על חמשים סלעים, כיצד נתן סלע והעשיר אינו נותן כלום. פחות מסלע והעשיר נותן חמשים סלעים. ואמרינן בתלמוד מנא לן דכתיב וכל ערכך יהיה בשקל הקדש. כל ערכין שאתה מעריך לא יהו פחותין משקל ולא יתיר מחמשים דכתיב חמשים שקל כסף:

Verse 4

פס'. ואם נקבה. הרי נקבה ודאית. היא פרט לטומטום ואנדרוגינוס. ואם מבן חמש שנים ועד בן עשרים שנה. נאמר כאן שנה ונאמר בששים שנה. לגזרה שוה מה להלן שנת ששים כלמטה אף בעשרים שנת עשרים עצמה כלמטה. ואע"פ שהוא לקולא:

Verse 5

פס'. ואם מבן חדש. למדנו לערכין שאינו בפחות מבן חדש. מכאן אמרו כל שלא שהה שלשים יום באדם הרי זה נפל. תנו רבנן והמעריך פחות מבן חדש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> נותן ערך דמים:

Verse 6



Verse 7

פס'. ואם מבן ששים שנה ומעלה אם זכר והיה ערכך חמשה עשר שקל ולנקבה ערכך עשרה שקלים. כל זמן שהאיש והאשה בבחרותם ערך האיש קרוב להיות כפול מערך האשה אבל משהזקינו אין ערך האיש כפול לערך האשה ואף לא קרוב שהאשה בזקנותה עבודתה קרובה לאיש:

Verse 8

פס'. ואם מך הוא מערכך והעמידו. מלמד שצריכין העמדה והערכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> פרט למת שאינו עומד. על פי אשר תשיג יד הנודר יעריכנו הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> המטלטלין בשלשה רבי יהודה אומר ואחד מהן כהן והלכה זו בפרק ראשון בסנהדרין. איש כי יפליא. תינוק ותינוקת שנדרו על עצמן או שהקדישו אם באה התינוקת יום אחד בי"ב שנה והתינוק בא יום אחד בי"ג שנה בודקין אותם אם אומרין יודעין אנו לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו נדריהן נדר והקדשם הקדש. קודם הזמן הזה אע"פ שאמרו יודעין אנו לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו אין נדריהן נדר ואין הקדשם הקדש. לאחר הזמן הזה אע"פ שאמרו אין אנו יודעין לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו נדריהן נדר והקדשם הקדש. וכן לענין שום עונש אינו קרוי איש עד שיהא בן י"ג שנה ויום אחד ומעת לעת. והוא שהביא שתי שערות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> ואם הביא שתי שערות קודם הזמן הזה. ושתי שערות צריכות שיהא נוטות בעיקרן וזו הלכה לענין כל העונשין ולענין גטין ומיאונין ונדרים:

Verse 9

פס'. ואם בהמה אשר יקריב ממנה קרבן לה'.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אם אמר רגלה של בהמה זו עולה יכול תהא כולה עולה ת"ל אשר יתן ממנה לה' יהיה קדש אין כולה קדש. כיצד יעשה ימכור לחיובי עולה ודמיה חולין חוץ מדמי אותה הרגל דברי רבי מאיר ר' יהודה ורבי יוסי ור' שמעון אומר כולה קדש שנאמר כל אשר יתן ממנה לה' כלומר אפילו כל שהוא אם הקדיש יהיה קדש לה' הכל:

Verse 10

פס'. לא יחליפנו. בשל אחרים. ולא ימיר אותו. בשלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> היכי דמי אי הקדיש מאחרים ותמורה שלו לא מצי למימר דאין אדם עושה תמורה בדבר שאינו שלו. ואי הקדיש שלו ותמורה של אחרים אין הקדשה תמורה דכתיב ואיש כי יקדיש את ביתו מה ביתו ברשותו אף כל דבר שברשותו אמר אביי לעולם הקדש של אחרים ותמורה שלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> ובאמר אותו אחר כל הרוצה להמירו יבא וימיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ומאי משמע דלא יחליפנו בשל אחרים חליפין משמע תצא זו ותכנס זו הינו דקא נפיק של אחרים מן לא יחליפנו דקא נפיק הקדש דאחרים לדידהו. תמורה ממיר לדיליה. טוב ברע או רע בטוב. אי זהו טוב. שקדם הקדשו את מומו. ולא שקדם מום קבוע להקדשו. אמר אביי ויכתוב קרא טוב ברע. או רע בטוב אמאי כתיב. הכי קאמר טוב מעיקרו עושה תמורה. רע מעיקרו אין עושה תמורה. וכן אמר טוב קדמאה וטוב בתראה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> תרוייהו (מותרין) שכתב קרא לא יחליפנו ולא ימיר אותו טוב ברע או רע בטוב קדמאה ובטוב בתראה תרוייהו למאי כתובין חד בטוב דלא ימיר וחד בטוב מעיקרו עושה תמורה רע מעיקרו אין עושה תמורה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> ואביי אמר משיב ק"ו רע בטוב דקא מפיק רע ומייתי טוב לא ימיר. טוב בטוב דתרוייהו בהדדי נינהו לא כל שכן. ורבא אמר לך אין עונשין מן הדין. ואביי סבר גלויי מילתא בעלמא הוא. ואם המר ימיר בהמה בבהמה. מכאן שממירין מן הבקר על הצאן ומן הצאן על הבקר ומן הכשבים על העזים ומן העזים על הכשבים ומן הזכרים על הנקבות ומן הנקבות על הזכרים ומן תמימים על בעלי מומין ומבעלי מומין על התמימים ובלבד שלא יקדים מום קבוע להקדישו שנאמר לא יחליפנו ולא ימיר אותו. רבי שמעון אומר אין ממירין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> אלא אחד באחד. יהיה קדש. מה הוא מיוחד אף תמורתו מיוחדת. תנן התם הכל ממירין אחד אנשים ואחד נשים לא שאדם רשאי להמיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אלא שאם המיר (מותר) וסופג את הארבעים וכו' הלכתא במסכת תמורה:

Verse 11

פס'. ואם כל בהמה. יכול בבהמה טמאה הכתוב מדבר כשהוא אומר ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך הרי בבהמה טמאה אמור הא אינו מדבר אלא בפסולי המוקדשים שיפדו. יכול יפדו על מום עובר ת"ל אשר לא יקריבו ממנה קרבן לה'. יצא מום עובר שהוא כשר לקרב למחר. טמאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> לרבות את המתה יכול אפילו אמר הרי זה הקדש ומתה תפדה ת"ל והעמיד והעריך, את שיש לו העמדה יש לו הערכה. ואת שאין לו עמידה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> אין לו עריכה. והעמיד את הבהמה לפני הכהן. הבהמה נפדית ואין העוף והעצים והלבונה וכלי שרת נפדין:

Verse 12

פס'. והעריך הכהן אותה בין טוב ובין רע. אין פודין את הקדשים אכסרה. פירוש דבר שאינו מדוד ולא שקול ויש אומרים כערכך הכהן כן יהיה אחד אומר הרי הוא עלי בעשר סלעים ואחד אומר בעשרים ואחד אומר בשלשים ואחד אומר בארבעים ואחד אומר בחמשים ואח"כ חזר בו של חמשים ממשכנין מנכסיו עד עשר חזר בו ארבעים ממשכנין מנכסיו עד עשר חזר בו של שלשים ממשכנין בנכסיו עד עשר. חזר בו של עשרים ממשכנין מנכסיו עד עשר. חזר בו של עשר מוכרין אותה בשוה ונפרעין משל עשרים המותר:

Verse 13

פס'. ואם גאול יגאלנה.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> לרבות את האשה. ואם גאול יגאלנה. לרבות את היורש. ויסף חמשיתו עליו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> מה מצאנו בגאולות האמורות (למנין) הבעלים מוסיפין חומש אף גאולות האמורות כאן הבעלים מוסיפין חומש ואין כל אדם מוסיף חומש:

Verse 14

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> ואיש כי יקדיש את ביתו קודש לה'. כשהוא אומר יגאל את ביתו הרי ביתו אמור הא מה אני מקיים יקדיש את ביתו מקדיש הוא מנכסיו. יקדיש לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> מלמד שסתם הקדשות לבדק הבית. והעריכו הכהן בין טוב ובין רע. אין פודין את ההקדשו אכסרה. כאשר יעריך אותו הכהן כן יקום. הבעלים אומר בעשרים וכל אדם בעשרים הבעלים קודמין מפני שהן מוסיפין חומש. אמר אחד הרי היא עלי בעשרים ואחד סלע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> הבעלים נותנין עשרים ושש ואין הבעלים מוסיפים חומש על עילוי של זה וכו' הלכתא:

Verse 15

פס'. ואם המקדיש. לרבות את האשה. יגאל את ביתו. לרבות את היורש. ויסף חמשית כסף ערכך עליו וקם לו. מלמד שאם נתן את הכסף הרי הוא שלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> ואם לאו אינו שלו:

Verse 16

פס'. ואם משדה אחוזתו יקדיש איש וגו' בחמשים שקל כסף. הרי היא גזרת מלך אחד המקדיש פסולת המחוז ואחד המקדיש בפרדיסות סיוסנוי כלומר בין בקרקע עושה הרבה בין בקרקע שאינו עושה אלא מעט נותן בזרע חומר שעורים חמשים שקל כסף ופונדיון לכל שנה שהן מ"ט שקל ומ"ט פונדיון. טוביהו ברבי אלעזר ז"ל אמר קולבון הינו פונדיון דתניא במסכת שקלים וכמה הוא קולבון מעה כסף דברי רבי מאיר וחכמים אומרים חציו קולבון לפרוטרוט בא לפרש לנו דברי רבותינו (מח) שהוא חצי מעה. ומה טיבו של פונדיון הזה קולבון לפרוטרוט שהרי סלע לסלע של הקדש מ"ח פונדיון שהסלע ארבעה דינרין שש מעה כסף דינר. מעה שני פונדיונין:

Verse 17

פס'. אם משנת היובל יקדיש שדהו. כלומר זה האמור שיהא ארכו חמשים שקלים בזמן שמשנת היובל יקדיש שדהו שאם הקדישו מופלג מן היובל. בערכך יקום. לפי חשבון של זרע חומר שעורים:

Verse 18

פס'. ואם אחר היובל יקדיש שדהו.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> שאם הקדישו מופלג מן היובל. שדהו. שאם היו שם נקעים פחות מעשרה טפחים או סלעים נמוכין מעשרה טפחים הרי הן נמדדין עם השדה אבל יותר מכן אין נמדדין עמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> (וכו') לענין מקח וממכר. וחשב לו הכהן את הכסף על פי השנים. מלמד שאין מקדישין לפני היובל פחות משתי שנים. ולא גואלין לאחר היובל פחות משתי שנים. ד"א על פי השנים. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> שאין מחשבין חדשים להקדש, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> ונגרע מערכך. שאם אכלה ההקדש שנה או שתים לפני היובל שאתה נותן סלע ופונדיון בכל שנה ושנה:

Verse 19

פס'. ואם גאל יגאל איש. לרבות את האשה. ואם גאל יגאלנו. לרבות את היורש. את השדה. מה ת"ל לפי שנאמר זרע חומר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> בא לרבות בית לתך בית סאה ואפילו בית קב. ויסף חמישית כסף ערכך עליו וקם לו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> אם נתן את הכסף הרי הוא שלו ואם לאו אינו שלו:

Verse 20

פס'. ואם לא יגאל את השדה. בבעלים הכתוב מדבר. ואם מכר את השדה. הגזבר. לאיש אחר. ולא לבן. פירוש האח נקרא אחר אבל הבן לא נקרא אחר. ומה ראית לרבות את הבן. מרבה אני את הבן שהוא קם תחת אביו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> ליעידה ולעבד עברי והלכתא זו במסכת קדושין ובמסכת ערכין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> וקשיא התם אדרבה מרבה אני את האח שכן הוא קם תחת אביו ליבום. כלום יש יבום אלא במקום שאין בן הא יש בן אין יבום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> מכלל דבן עדיף. ולא יגאל עוד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> לכמות שהיה אינה נגאלת אבל לוקחה מיד הגזבר שתהא לפניו כשדה מקנה:

Verse 21

פס'. והיה השדה בצאתו ביובל. מלמד שהשדה קרוי לשון זכר. קדש לה' כשדה החרם. מלמד שהכהנים נכנסין לתוכו ונותנין דמיו דברי רבי יהודה, רבי שמעון אומר נכנסין לתוכו אבל לא נותנין דמיו רבי אליעזר אומר לא נכנסין ולא נותנים (נח) והוא נקרא שדה רטושין. לכהן תהיה אחוזתו. מלמד ששדה שהוא יוצא לכהנים ביובל. וגאלו. אחד מן הכהנים שלא יאמר הואיל והוא יוצא לכהנים ביובל הרי הוא שלי ת"ל כשדה החרם לכהן תהיה, אחזתו של כהן שלו ואין זה שלו אלא יוצא לכל אחיו הכהנים. תהיה. לשון נקבה. ושב אל האחוזה שהשדה נקרא לשון זכר:

Verse 22

פס'. ואם את שדה מקנתו אשר לא משדה אחוזתו. להוציא את הלוקח שדה מאביו ומת אביו ואח"כ הקדישה שאינה שדה מקנה לפי שהיא שדה אחוזתו דברי ר' מאיר. ר' יהודה ורבי שמעון אומר הלוקח שדה מאביו והקדישה ואח"כ מת אביו יכול תהא לפניו כשדה מקנה ת"ל ואם משדה מקנתו ולא משדה אחוזתו יצא זה שהוא ראוי להיות שדה אחוזה. ושדה מקנה אינו יוצא לכהנים ביובל שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו:

Verse 23

פס'. וחשב לו הכהן את מכסת. אלו הדמים. מלמד שהוא נותן את שויו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> וכמה שויו כענין האמור למעלה זרע חומר שעורים בחמשים שקל כסף. ונתן את הערכך ביום ההוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> מלמד שלא ישהה שאפילו מרגלית בדמים קלים אין לה אלא מקומה ושעתה:

Verse 24

פס'. בשנת היובל ישוב השדה לאשר קנהו וגו'. יכול לגזבר הקונה ממנו ת"ל לאשר לו אחוזת הארץ. יכול אם יצא שדה לכהנים ביובל ומכרו הכהן והקדישו הלוקח כשיגיע היובל השני יכול יחזור לבעלים הראשונים ת"ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> לאשר קנהו מאתו:

Verse 25

פס'. וכל ערכך יהיה בשקל הקדש. מכאן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> אין בערכין פחות מסלע. ד"א בשקל הקדש פרט לעבדים ולשטרות ולקרקעות שאין פודין בהם. עשרים גרה יהיה השקל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> למדך כמה הוא הסלע:

Verse 26

פס'. אך בכור. אך מעוט לפי שאמר למעלה ואם המר ימיר בהמה בבהמה והיה הוא ותמורתו יהיה קדש. הוצרך לומר אך בכור שאין תמורת בכור קריבה. אשר יבכר לה'. מלמד שהבכור קדוש מעצמו ואינו צריך להקדישו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> בבהמה לא יקדיש איש אותו. לא הבעלים ולא אחרים. אם שור אם שה לה' הוא. להביא שאר הקדשים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> שאין משנין אותם מקדושה לקדושה. לה' היא קריבה ואין תמורתו קריבה. ומה אני מקיים (דברים טו) כל הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך הזכר תקדיש לה' אלהיך. מצוה לקדשו לשום בכור ואם לא הקדישו מרחם הוא קדוש מעצמו. אבל לשנותן לקדושה אחרת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> כגון הקדש מזבח לא לכך נאמר לא יקדיש איש אותו. אלא לענין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> שנאמר (במדבר יח) את דמם תזרוק על המזבח ואת חלבם תקטיר והבשר נאכל לכהנים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> (דברים טו) וכי יהיה בו מום וגו' לא תזבחנו לה'. אלא נאכל במומו לכהנים שנאמר (שם) בשעריך תאכלנו ומותר גם לבעלים. ד"א לפי שנאמר ואם בהמה אשר יקריבו ממנה קרבן לה' כל אשר יתן ממנו לה' יהיה קדש. הוצרך לומר אך בכור אשר יבכר לה' בבהמה לא יקדיש איש אותו. ר' ישמעאל ורבי עקיבא אומר בתורת כהנים שאינו מקדיש הקדש מזבח לפי שאין משנים בקדשים:

Verse 27

פס'. ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך. מה בא ללמדנו והלא כבר נאמר ואם כל בהמה טמאה אשר לא יקריב וגו'. אלא בא ללמדנו לרבות המטלטלין שפודין בהן שנאמר ופדה בערכך בכל דבר חוץ מן העבדים ומן השטרות ומן הקרקעות ובלבד שהוא צריך לשום בכסף שנאמר וכל ערכך יהיה בשקל הקדש. ויסף חמשיתו עליו. שיהא הוא וחומשו חמשה. ואם לא יגאל לבעלים. ונמכר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> בערכך. לכל אדם:

Verse 28

פס'. אך כל חרם אשר יחרים איש לה' מכל אשר לו. ולא כל אשר לו וכן אמרו המבזבז מנכסיו לא יבזבז יותר מחומש. מאדם. ולא כל אדם. מלמד שהאיש מקדיש עבדו ושפחתו הכנענים ולא עבדו ושפחתו העברים לפי שאין גופן קנוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> ומבהמה. ולא כל בהמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> ומשדה. ולא כל שדה יכול אם החרים אדם את כלם יהיו מוחרמים לבך נאמר אך למעט דברי ר' אליעזר. א"ר אליעזר בן עזריה ומה אם להקדש אין אדם רשאי להחרים כל נכסיו. ק"ו שיהא אדם חס על נכסיו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> לא ימכר. לגזבר. ולא יגאל. לבעלים. כל חרם קדש קדשים הוא לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אמר רבי יהודה בן בתירה מכאן שסתם חרמים לבדק הבית אבל אם פירש לכהן הרי הוא של כהן. רבי שמעון אומר הכהנים אין מחרימין לפי שהחרמים שלהם. הלוים מחרימין שאין החרמים שלהם. תנן התם במסכת נדרים כל כנוי חרמים כחרמים חרק חרך חרף כנוים לחרם:

Verse 29

פס'. כל חרם אשר יחרם מן האדם לא יפדה. מלמד על מחוייבי מיתות לאחד שאמר ערכי עלי שהוא בלא יפדה. כי מות יומת. כשנגמר דינו למיתה הכתוב מדבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> רבי חנניה בן עקיבא אומר נערך מפני שדמיו קצובים אבל אין נידר לפי שאין דמיו קצובין:

Verse 30

פס'. וכל מעשר הארץ.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> לרבות זרע השום והשחלים והגרגר. מזרע. ולא כל זרע להוציא זרעונים שאינן נאכלין כגון זרע לפת וזרע צנונות. מפרי העץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> לרבות כל פירות האילן ומנין לרבות את הירקות למעשר דכתיב וכל מעשר:

Verse 31

פס'. ואם גאל יגאל.  <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> לרבות את האשה ואת היורש. איש. פרט לקטן, ממעשרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> ולא מעשר חבירו. ד"א ממעשרו. ולא כל מעשרו. פרט למעשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> שנכנס לירושלים ויצא. חמשיתו יוסף עליו. שיהא הוא וחומשו חמשה:

Verse 32

פס'. וכל מעשר בקר וצאן כל אשר יעבור תחת השבט. מכאן שאין מעשרין מן הבקר על הצאן ולא מן הצאן על הבקר. אבל כבשים מתעשרין על העזים שהן בכלל צאן ומנין שאין מעשרין מן החדש על הישן שנאמר (דברים יד) היוצא השדה שנה שנה דברי ר' עקיבא. כל אשר יעבור תחת השבט. (עט) [א] פרט לטרפה שאינה עוברת. העשירי יהיה קדש. בין מנאן בשבט בין מנאן רבוצים או עומדין אע"פ שלא עברו. ד"א העשירי יהיה קדש ואפילו מעוברת אין מונים את העובר למנין הצאן אלא הוא ירך אמו ועולה בחשבון עשירי עם אמו מכאן יבינו ההדיוטים כי אין העובר נחשב בחשבון אותו ואת בנו. ד"א העשירי יהיה קדש לה'. אע"פ שלא קרא שמו עשירי. ואם קרא לתשיעי עשירי ולעשירי תשיעי וי"א עשירי שלשתן מקודשין שנאמר העשירי יהיה קדש. כיצד יעשה. התשיעי נאכל במומיו והעשירי מעשר ואחד עשר קרב שלמים ועושה תמורה דברי רבי מאיר. אמר לו רבי יהודה וכי יש תמורה עושה תמורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> אמר ר' מאיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> אלו היה תמורה לא היה קרב. אמר רבא אפילו ר' דענוותנה הוא אמר משום ר' מאיר אמר רבי מאיר לא אמר בסוף מסכת הוריות:

Verse 33

פס'. לא יבקר בין טוב לרע. שאע"פ שמצוה להביא מן המובחר שנאמר (דברים יב) וכל מבחר נדריכם אשר תדרו לה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> יכול יהא מחפש ומוציא היפה ת"ל לא יבקר בין טוב לרע שהרי בבעלים מצוה זו תלויה להביא מן המובחר אבל לא בכהן שיכנס לעדרו של בקר הטוב שבצאן והמובחר ויטלנו שנאמר לא יבקר בין טוב לרע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> למדנו שאם המיר סופג את הארבעים מפני שהוא בלאו. ואם המר ימיר. לרבות את האשה ואת היורש. והיה הוא ותמורתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> בבכור הוא אומר לא יפדה והוא נמכר ובמעשר הוא אומר לא יגאל ואינו נמכר לא חי ולא שחוט ולא בעל מום. פירוש לפי שמצאנו גאולה נקראת קניה כענין שנאמר (רות ג) אם יגאלך טוב יגאל. ממשמע שאינו נמכר:

Verse 34

פס'. אלה המצות. שאין נביא רשאי לחדש דבר עוד מעתה רבי אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> מכאן שמעשר בהמה בעמוד ועשר. כאשר צוה ה' את משה אל בני ישראל. כדאי הוא השליח לשלוחו וכדי השליח למי שנשתלח אצלם אל בני ישראל. ד"א אל בני ישראל. זכות ישראל גרמה להם שהרי הוא התחיל לידור במעשרות שנא' (בראשית כח) וידר יעקב נדר לאמר. וכתיב (שם) וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך. בהר סיני. מלמד שכלם מסיני נאמרו. סינ"י כנגד שני חיי משה ועשרת הדברים:

במדבר







Verse 1

הללויה כי טוב ה' זמרו לשמו כי נעים כי יעקב בחר לו יה ישראל לסגולתו: (תהלים קל״ה)
טוב הוא הקב״ה לכל באי העולם וביותר עם ישראל שלא בחר בכל אומה ולשון כי אם בישראל שנאמר (תהלים קלה) כי יעקב בחר לו יה ישראל לסגולתו. כשם שהסגולה חביבה לו לאדם יותר מכל ירושה ונחלה כך ישראל חביבין לפני הקב״ה יותר מכל העולם כלו. וכן הוא אומר (דברים י) רק באבותיך חשק ה' לאהבה אותם וגו' לפיכך אמר דוד הללויה כי טוב ה' זמרו לשמו כי נעים. אע״פ שהטובות של הקב״ה במלא הלולינו אין אנו מספיקין להללו כפי טובותיו. וכן הוא אומר (תהלים קו) מי ימלל גבורות ה' ישמיע כל תהלתו. לפיכך נאמר הללויה כי טוב ה' זמרו לשמו. שהוא מזכיר שמו הנכבד והנורא על כל מצוה ומצור, ואח״כ מודיע שבחן של ישראל שלא בחר באומה אחרת זולתם כי יעקב בחר לו יה ישראל לסגולתו. בוא וראה מה כתיב בסוף ספר ויקרא (ויקרא כז) אלה המצות אשר צוה ה' את משה אל בני ישראל. והתחיל בספר רביעי וידבר ה' אל משה במדבר סיני שאו את ראש כל עדת בני ישראל. הרי כי יעקב בחר לו יה ישראל לסגולתו:
וידבר. הפסיק הענין של מעלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> וידבר לשון זריזות, (יהושע כ) וידבר ה' אל יהושע תנו לכם את ערי המקלט. ה'. השם הנכבד והנורא אשר לא קריאתו ככתבו כענין (שמות ג) זה שמי לעלם. אל משה. כדי הוא השליח לשלוחו. במדבר סיני באהל מועד. בתחלה דבר הקב״ה למשה בסנה ואח״כ במדין שנאמר (שם ד) ויאמר ה' אל משה במדין. ואח״כ במצרים שנא' (שם יב) (וידבר) [ויאמר] ה' אל משה ואל אהרן בארץ מצרים. ואח״כ בסיני שנאמר (שם כ) וידבר אלהים (אל משה) את כל הדברים האלה לאמר. משהוקם המשכן לא נדבר עמו אלא מאהל מועד בצניעות. באחד לחדש השני בשנה השנית. ומה ראה הדיבור לומר באיזה זמן באיזה מקום בכמה בחדש באי זה חדש באיזה שנה:
טוביהו ברבי אליעזר זצ״ל אמר באיזה זמן דכתיב במדבר סיני בזמן שהיו במדבר סיני ולא בזמן שהיו באחד מן המסעות אשר מרעמסס ועד ירחו אלא בזמן שהם במדבר סיני. ומה בא ללמדנו שזה ספר רביעי שהרי נמנו בתחלת ירידת יעקב אבינו עם בניו במצרים. להודיע כי בשבעים נפש ירדו אבותינו מצרים. ובשניה נמנו בעלותם ממצרים. אלא שקיצר היחוס ולא נתיחסו אלא עד משה ואהרן שנאמר (שם ו) וידבר ה' אל משה ואל אהרן ויצום אל בני ישראל. וכתיב (שם) אלה ראשי בית אבותם. לבסוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> הכליל המנין שנאמר (שם יב) ויסעו בני ישראל מרעמסס סכותה בשש מאות אלף רגלי ללמדך כמה פרו ורבו ישראל במאתים ועשר שנים. ובשלישית נמנו בעשית המשכן שנאמר (שמות ל) וידבר ה' אל משה לאמר. כי תשא את ראש בני ישראל וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> וכתיב (שם לח) בקע לגלגלת. וכתיב (שם) ויהי מאת ככר הכסף וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> וזה היה בשנה הראשונה אחרי שנשתברו הלוחות דכתיב (שם לב) ויפול מן העם ביום ההוא כשלשת אלפי איש. ושהה עד פ' יום עד שניתנו לוחות השניים ואחרי כן נאמרה פרשת ויקהל ואז ניתנו השקלים ומהם נתנו לצקת האדנים. והשקלים ההם נקראו כופר. והמשכן הוקם בשנה השנית באחד לחדש הראשון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> וזה היה באחד לחדש השני בשנה (השלישית) שלא תאמר זהו שנאמר בכי תשא את ראש בני ישראל. אלא אותו החשבון היה לצורך היחוסין שכל פרשה שהקב״ה מגדל את ישראל מפרסם בה באיזה עת גדלם. וכן הוא אומר במתן תורה (שם יט) בחדש השלישי לצאת בני ישראל. וכן בהקמת המשכן. וכן בפעם הראשון דכתיב (במדבר י) ויהי בשנה השנית בחדש השני בעשרים בחדש וכן לפי שהוא מודיע טהרת יוחסין הזכיר באיזה זמן ובאיזה מקום היה הדבור. באהל מועד. וכן הוא אומר (שמות כה) ונועדתי לך שם וגו', בכמה בחדש. באחד. להודיע שזה המעשה היה קודם שנעלה הענן מעל המשכן ליסע. באיזה חדש. לשנה השנית. להודיע שאין מוקדם ומאוחר בתורה שהרי כתיב (במדבר ט) ויעשו בני ישראל את הפסח במועדו שנאמר בפרשת בהעלותך והדבור היה בשנה השנית בחדש הראשון. למדנו שלא ניתנה התורה אלא לידרש. לצאתם מארץ מצרים. שלא תאמר להקמת המשכן הוא המנין, ד''א לצאתם מארץ מצרים יציאתם מארץ מצרים גרמה להתיחסם לדגלים, באותה שעה אמר לו לך אמור להם לישראל:

Verse 2

פס'. שאו. פתח במשה לבדו וחזר ואמר שאו. אלא מתוך שאמר אלה הפקודים אשר פקד משה ואהרן ידענו שאהרן היה עמו אבל הדבור לא היה אלא למשה וזה מנין רביעי. והחמישי ע״י משה ואלעזר הכהן אחרי המגפה. משל לרועה שהיה רועה את עדרו ובא זאב וטרף מהם ורצה בעל הצאן למנות את עדרו. והוא נקרא חומש הפקודים. שאו. בלשון גדולה וכן הוא אומר (מ״ב כה ירמיה נב) נשא אויל מרודך את ראש יהויכין מלך יהודה ויוצא אותו מלך בבל [בשנת מלכו] (בשתים מלכותו) מבית הכלא. שאו את ראש. עשו להם הרמת ראש להודיע לכל באי העולם שהם מתיחסים מכל אומה ולשון. וכן הוא אומר (שה״ש ד) גן נעול אחותי כלה וגו'. כל עדת. מלמד שכלם נתיחסו ולא נמצא בהן פסול חוץ מבן הישראלית שנתפרסם. למשפחותם לבית אבותם. מלמד שמשפחת אב קרויה משפחה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> שישראל מתיחסים לאבות בכל מקום ואומות העולם מתיחסים לאמותם כענין שנאמר (ש״ב כא) את ארבעת אלה ילדו להרפה בגת. היא ערפה היא הרפה שהיו דשים פלשתים בתשמישתה כריפות לכך לא נזכרו שמות אבותיהן של עובדי כוכבים כי אם במקומות ידועים והם כענין פר בן בקר אע״פ שאין לבהמות יחס אמר פר בן בקר. במספר שמות שהיו קוראין להם בשמותן. כל זכר לגולגלותם. שהיה מעביר אחד אחד:

Verse 3

פס'. מבן עשרים שנה ומעלה. שאין שנת עשרים מן המנין. תפקדו אותם לצבאותם אתה ואהרן. הוא שאמר שאו את ראש:

Verse 4

פס'. ואתכם יהיו איש איש למטה. כדי ליתן גדולה לכל שבט ושבט. וכן מצאנו שאין לך מן השבטים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> שלא העמידו (מלכים) ונביאים. איש ראש לבית (אבותם) [אבותיו] הוא. שלא יתגדל נשיא שבט זה על נשיא שבט זה;

Verse 5

פס'. ואלה שמות האנשים אשר יעמדו אתכם. אתם עיקר להם. לראובן אליצור בן שדיאור וגו' עד לנפתלי אחירע בן עינן. אין אתה מוצא השבטים נמנין בכל מקום שוין אלא פעם מקדים זה ופעם מקדים זה ללמדך שכלם שוין לפני הקב״ה וכן הוא אומר (בראשית מט) כל אלה שבטי ישראל שנים עשר. שבטו של לוי לא נפקד עם שאר השבטים לפיכך לא היה ללוי נשיא שבט בפקוד בני ישראל. לבני יוסף לאפרים אלישמע בן עמיהוד. במרגלים ובנשיאים ייחס את יוסף על אפרים. ובמרגלים ובחלוק הארץ ייחס את יוסף על מנשה. זהו שאמר יעקב (שם מח) גם הוא יהיה לעם וגם הוא יגדל ואולם וגו'. שפקודי בני אפרים ארבעים אלף וחמש מאות ופקודי בני מנשה שנים ושלשים אלף ומאתים. ובגדולה מתחילין מן הגדול. ובחלוק הארץ נתיחס יוסף על בני מנשה לפי שנתרבתה נחלתם. וכן הוא אומר (יהושע יז) ויפלו חבלי בני מנשה עשרה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> מפני בנות צלפחד בן חפר בן גלעד בן מכיר בן מנשה לכך נתיחס יוסף על בני מנשה בנחלות:

Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16

פס'. אלה קריאי העדה, ביו״ד כתיב מלמד שכלם היו צדיקים והם היו בנתינת עשרת הדברות. שהרי בויקח קרח (במדבר טז) קריאי מועד חסר יו״ד על שהיו רשעים:

Verse 17

פס'. ויקח משה ואהרן. מלמד שמשכן בדברים להודיע גדולתו של משה שביום שאמר לו הקב״ה למשה בו ביום כנסן אף הם לא נתעכבו. אשר נקבו בשמת. כתיב חסר וא״ו מלמד שכל הצדיקים כל זמן שגדולה מתוספת עליהן הם משפילין את עצמם:

Verse 18

פס'. ואת כל העדה הקהילו כלם שוין ברציון אחד. באחד לחדש השני. היה הדבור למשה רבינו. באחד לחדש השני. היה המעשה להודיעך זריזותם. ויתילדו על משפחותם לבית אבותם. ויתיחסו וכן הוא אומר (בראשית ב) אלה תולדות השמים והארץ:

Verse 19

פס'. כאשר צוה ה' את משה ויפקדם במדבר סיני. לא שהיה שואל לו אמור כמה במשפחתך אלא היו עוברין בכבוד כחיילות של בית דוד:

Verse 20

פס'. ויהיו בני ראובן בכור ישראל. במספר שמות. ד' במספר שמות מלאין. ראובן שמעון גד ומנשה לפי שנתחלקו מנחלת ארץ ישראל ונטלו נחלתם בעבר הירדן ונתגאו בעשרם. ובשמעון ולוי כתיב (שם מט) אחלקם ביעקב ואפיצם בישראל צא מכאן לוי נשאר שמעון כדרך ראובן גד ומנשה:

Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42

פס'. בני נפתלי תולדותם. כלם כתוב בהן לבני וכאן בני. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> שהיו [כל בניהם זכרים ולא היו להם נקבות:

Verse 43



Verse 44

פס'. אלה הפקודים אשר פקד משה ואהרן ונשיאי ישראל שנים עשר איש. כדי לזכור להם זכות יעקב אבינו שנאמר בברכתו (שם) כל אלה שבטי ישראל שנים עשר איש, לבני שמעון תולדותם למשפחותם [וגו'] פקודיו. מה נשתנה שמעון שנאמר בו פקודיו, מלמד שהיו עתידין להפקד משבטו שהרי חסרו בחומש הפקודים שלשים ושבעה אלף ומאה:

Verse 45

פס'. ויהיו כל הפקודים שש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים. ולהלן הוא אומר (שמות לח) בקע לגולגולת מחצית השקל בשקל הקדש לשש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים למדנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שכל זמן שהיו ישראל עסוקין במלאכת המשכן לא חסרו מהם נפש אחת. שבמלאכת המשכן נמצאו שש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים ובשנה השנית נמצאו החשבונות שוות:

Verse 46



Verse 47



Verse 48



Verse 49

פס'. אך את מטה לוי לא תפקוד ואת ראשם לא תשא בתוך בני ישראל. אבל אתה נושא את שמותם לגדולה אחרת לצורך המשכן:

Verse 50

פס'. ואתה הפקד את הלוים על משכן העדות ועל כל כליו ועל כל אשר לו המה ישאו את המשכן. במדבר. והמה ישרתוהו. בארץ ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> וכן הוא אומר בדוד (דה״א טו) כי למבראשונה לא אתם פרץ ה' (שם יג) פרץ בעוזא כיון שפשט עוזא ידו לאחוז בארון מיד מת כי ראה כי שמטו הבקר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> וסביב למשכן יחנו. זה באהל מועד במדבר:

Verse 51



Verse 52



Verse 53

פס'. והלוים יחנו סביב למשכן העדות, זה בית עולמים. דתנן במסכת תמיד בג' מקומות כהנים משמרין בבית המקדש. בבית אבטינס. בבית הניצוץ. בבית המוקד וכו':

Verse 54

פס'. ויעשו בני ישראל כאשר צוה ה' את משה. להיות הלוים חונים סביב למשכן כך עשו להזהיר עצמם שלא ליקרב למשכן:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר. זה אחד מעשרה מקומות שנדבר למשה ולאהרן:

Verse 2

פס'. איש על דגלו באותות לבית אבותם. חיבה יתירה היתה למלך מלכי המלכים על ישראל והשרה אותם בדגלים כדי שלא יהו מעורבין. בוא וראה כשהסתכל בהם בלעם וראה אותם חונים לשבטיהם לא היה לו פתחון פה עליהם שנאמר (במדבר כד) וישא בלעם את עיניו וירא את ישראל שוכן לשבטיו. וכן מצאנו באבינו יעקב כשבא ליפטר מן העולם קרא לבניו וברכם וצום שלא תהא בריה מגעת במטתו אלא בניו כיצד יהודה ויששכר וזבולן למזרח. אפרים מנשה ובנימן למערב. ראובן שמעון גד לדרום. דן אשר ונפתלי לצפון. וכן הוא אומר (בראשית מח) אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי. מהו יהיו לי לצרכי לשאת את מטתי. דוגמה הם לבניהם שהן עתידין להקיף בחנייתם את המשכן בזה הענין לפיכך אמר לו הקב״ה למשה איש על דגלו באותות' לבית אבותם יחנו שלא לשנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> מטכסים שנתן להם אביהם. שכשם שהקיפו את מטת אביהן כך יקיפו את משכני:
וכך היו הלוים חונים סביבות המשכן שנאמר והלוים יחנו סביב למשכן העדות. משה ואהרן ובניו וסמוך להם יהודה יששכר וזבולון שנאמר והחונים קדמה מזרחה דגל מחנה יהודה. בני קהת מן הדרום וסמוך להם ראובן ושמעון וגד. בוא וראה שהשבטים הסמוכים למשה ולאהרן כלם גדולים בתורה. יהודה (שם מט) לא יסור שבט מיהודה. יששכר (דה״א יב) ומבני יששכר יודעי בינה לעתים. (שופטים ה) ומזבולון מושכים בשבט סופר. על שהיו שכנים לתורה היו כלם בני תורה אבל השלשת השבטים הסמוכים לבני קהת שהיו בניו בני מחלוקת דכתיב (במדבר טז) ויקח קרח בן יצהר בן קהת בן לוי נכנסו עמם במחלוקת שהרי און בן פלת מבני ראובן היה. וגם בחרו להם ארץ הגלעד. ושמעון יצא ממנו זמרי בן סלוא. בני גרשון מן המערב. וסמוכין להם אפרים ומנשה עמם ארבעה מארבע רוחות וארון וענן הולך דרך שלשת ימים לתור להם מנוחה. וענן שכינה שהיה ביניהן. ואחד מסיך על גביהן שנא' (במדבר י) וענן ה' עליהם יומם. הענן שהיה הולך לפניהם היה הורג נחשים ועקרבים ומשוה להם הדרך. והמסיך עליהן מפני השרב ומפני הצינה. סימן היה למשה רבינו כשמסתלק הענן אשר על המשכן היה אומר ( שם יא) קומה ה' ויפוצו אויביך וינוסו משנאיך מפניך כיון שהיה הענן מסתלק מיד היו מתקנין את עצמן למסע ומשוים כליהם על הבהמה. תקע בחצוצרות נסע יהודה ודגלו. תחלה הנשיא ושבטו אחריו ואשר חונים אחריו עמו יששכר וזבולון וסימניות לכל דגל ודגל מפה צבועה והעננים היו עומדין על גביהן וכמין קורה היה יוצא מתוך הענן שהיו יודעין לאיזה רוח הן הולכין וכך היה מסען לכל דגל ודגל. בדגל יהודה היה מצוייר בו ארי על שם (בראשית מט) גור אריה יהודה. דגל ראובן שני לו עם שמעון וגד מצוייר בו דודאים דמות אדם על שם (שם ל) וימצא דודאים:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

פס'. ונסע אהל מועד מחנה הלוים בתוך המחנות. היו הלוים מורידין את היריעות ומקפלין. ומשימין את הקרשים על העגלות ושאר כל כלי הקדש היו נושאין בכתף. בדגל מחנה אפרים שלישי. עליו מנשה ובנימין מצוייר בו דמות שור על שם (דברים לג) בכור שורו הדר לו. דגל מחנה בני דן באחרונה שהיו גבורים במעמדם ועליו אשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ונפתלי מצוייר בו נשר על שם (שם לב) כנשר יעיר קנו שהיה שבט בני דן מאסף לכל המחנות והיה מעירם ומזרזם. ארבעה דגלים כנגד ד' חיות אשר תחת כסא הכבוד בד' פנים. וכך היו הולכין עד מקום שהיה רצון הקב״ה שיחנו. עמדו להם ענני הכבוד התחילו להעמיד אהליהם. ענן השכינה שהיה מהלך על המשכן היה מהלך על מחנה לויה באמצע המחנות הוא היה עומד תחלה. כיון שהיה עומד לו היו בני קהת ובני לוי מעמידין את המשכן קודם לכל המחנות. וחונים כל אחד ואחד במקומו. וזו היתה גדולה ביד משה שלא היה ענן השכינה יורד למשכן עד שהיה משה אומר (במדבר י) שובה ה' רבבות אלפי ישראל מיד היו ענני כבוד באים ומקיפים אותם כך כיבדם הקב״ה ונתן טכסיס לכל אומה ולשון. יהי רצון מלפני אבינו שבשמים לחדש ימינו כקדם ולקיים עלינו מקרא שכתוב (מיכה ז) כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות וכתיב (הושע יב) עוד אושיבך באהלים כימי מועד. ד״א מאסף לכל המחנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> שכל מי שנמשך אחריהן (מתקנים) המחנות היה נאסף אל מחנה דן לפי שהיה אחרון. ד״א מאסף לכל המחנות לא היו מתאספין עד שהיה בא דגל מהנה דן. והחונים לפני המשכן קדמה לפני אהל מועד מזרחה משה אהרן ובניו. כדי שיהו קרובים לתפלה:

Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34

פס'. ויעשו בני ישראל ככל אשר צוה ה' את משה כן (עשו) [חנו] לדגליהם וכן נסעו. מלמד שלא היו מקפידין זה על זה אלא שלום ורעות היה ביניהם. איש למשפחותיו על בית אבותיו. מלמד שלא היה בהם פסול:





Verse 1



Verse 2



Verse 3

פס'. ואלה שמות בני אהרן. שקולין היו כנגד הכל. ואלה שמות בני אהרן. פתח במשה ובאהרן ומפרש שמות בני אהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> מיכן אמר רבי שמואל בר נחמני כל המלמד את בן חבירו תורה כאלו הוא ילדו שנאמר ואלה תולדות אהרן ומשה. וכתיב ואלה שמות בני אהרן הכהנים המשוחים. הגונין וראוין למשיחה וגדולה:

Verse 4

פס'. וימת נדב ואביהוא לפני ה' [וגו'] ובנים לא היו להם ויכהן אלעזר ואיתמר. מלמד שאם היה להם בנים בניהן קודמין לאחיהם. על פני אהרן אביהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> שמלאו מקום אביהם בחיי אביהם:

Verse 5



Verse 6

פס'. הקרב את מטה לוי והעמדת אותו לפני אהרן הכהן ושרתו אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ת״ר ונלוו עליך וישרתוך בעבודתך הכתוב מדבר אתה אומר בעבודתו הכתוב מדבר או אינו מדבר אלא בעבודתם כשהוא אומר ונלוו עליך ושמרו הרי בעבודתם אמור. הא מה אני מקיים ונלוו עליך וישרתוך בעבודתך הכתוב מדבר. מיכן אמרו הכהנים שומרים בבית המקדש בבית אבטינס. ובבית הניצוץ. ובבית המוקד. והלוים בעשרים ואחד מקומות חמשה על חמשה שערי הבית. ארבעה על ארבע פנותיו. ה' על ה' שערי עזרה. וד' על ד' פנותיו מבחוץ. אחד בלשכת הקרבן. ואחד בלשכת הפרוכת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ואחד אחרי (הפרוכת). מנא הני מילי אמר רב יהודה מסורא ואמרי לה במתניתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> (דה״א כו) [שנים] (למזרחה) ליום ששה לצפונה ליום ארבעה לנגבה ליום ארבעה ולאסופים שנים (עשר) לפרבר למערב [ארבעה] למסלה ליום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> אמרינן במס' תמיד האי דא פרבר חד הוא אחרינא הוא דאזיל ויתיב גביה משום דקאי אבראי. מאי לפרבר אמר רבה בר רב שילה כמאן דאמר כלפי בר:

Verse 7



Verse 8

פס'. ושמרו את כל כלי אהל מועד ואת משמרת בני ישראל לעבוד את עבודת המשכן. וכן אמר למעלה לעבוד את עבודת המשכן. חד בשירה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> וחד (בהפשט וניתוח):

Verse 9

פס'. ונתתה את הלוים לאהרן ולבניו נתונם נתונם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> חסר יו״ד מלמד שנמסרו כולם כאיש אחד ולמה שתי פעמים אחד למשכן ואחד לבית העולמים. המה לו מאת בני ישראל. שנכנסו לוים לעבוד את הקדש תחת כל בכור בבני ישראל:

Verse 10

פס'. ואת אהרן ואת בניו תפקד, תמנה. ושמרו את כהנתם. קדשי קדשים. והזר הקרב יומת. זה עונש:

Verse 11



Verse 12

פס'. ואני הנה לקחתי את הלוים מתוך בני ישראל. זה שאמר הכתוב (דברים י) בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי. תחת כל בכור פטר רחם מבני ישראל. דוקא שיפטר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> מכאן לויה שבכרה בנה פטור מחמש סלעים:

Verse 13

פס'. כי לי כל בכור. בג' מקומות קדשו בכורות לישראל במצרים ובמדבר ובכניסתן לארץ. במצרים מה הוא אומר (שמות יג) קדש לי כל בכור. במדבר הוא אומר (במדבר ח) כי לי כל בכור. בכניסתן לארץ הוא אומר (שמות יג) והיה כי יביאך ה' אלהיך. והעברת כל פטר רחם לה'. ביום הכותי כל בכור. להגיד מה גרם. לי יהיו. כהויתן יהו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> עשרים וארבעה מתנות כהונה הם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> וכלם לאהרן ולבניו בכלל ופרט וברית מלח. ואלו הן עשר במקדש. וארבע בירושלים. ועשר בגבולין. י' במקדש. חטאת. וחטאת העוף. אשם ודאי. אשם תלוי. וזבחי שלמי צבור. ולוג שמן של מצורע. ומותר העומר. ושתי הלחם. ולחם הפנים. ושירי מנחות. וד' בירושלים. הבכורה. והבכורים. ומורם מתודה ואיל נזיר. ועורות קדשים. וי' בגבולין. תרומה. ותרומת מעשר. וחלה. וראשית הגז. ומתנות. ופדיון הבן. ופדיון פטר חמור. ושדה אחוזה. ושדה חרמים. וגזל הגר: פירושם חטאת. כגון חטאת יולדת וחטאת מצורע וחטאת נזיר ושאר חטאות כגון האוכל חלב ודם בשוגג או מחלל את השבת בשוגג על אחת מן המצות שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת. כל חטאת שניתן דמה בחוץ. אבל חטאות הפנימיות כגון פר ושעיר של יום הכפורים ושל כהן משיח ופר העלם דבר של צבור לשריפה הן עומדין. חטאת העוף. כיצד היה מולק אותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> חותך השזרה ומפרקת כלה עד שמגיע לושט או לקנה הגיע לושט או לקנה חותך סימן אחד או רובו ורוב בשר עמו. ובעולה שנים או רוב שנים ומזה מדמה על קיר המזבח והבשר נאכל לכהנים. אשם ודאי. ואשם נזיר. אשם מצורע. אשם מעילות. נפש כי תמעול מעל. אשם שפחה חרופה שנאמר (ויקרא יט) ואיש כי ישכב את אשה שכבת זרע והיא שפחה נחרפת לאיש והביא את אשמו מכל אלו מקריב את הדם ואת האמורים והנותר נאכל לכהנים לזכרים שנאמר (שם ז) זאת תורת האשם כל זכר בכהנים יאכל אותה. אשם תלוי כגון שהיו לפניו שתי חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן ואכל אחת מהן ואינו יודע אי זה מהן אכל זהו אשם תלוי והאמורין והבשר לכהנים. זבחי שלמי צבור. אלו כבשי עצרת שנאמר (שם כג) ושני כבשים בני שנה (לז') [לזבה] שלמים. הדם והאמורין נקטר והשאר לכהנים. לוג שמן של מצורע. מצורע שנתרפא מביא כבש אשם ולוג שמן עמו מזה ממנו שבע פעמים ונותן על בוהנות ידיו ורגליו של מצורע ועל תנוך אזנו והנותר מן הלוג נוטלו הכהן. מותר העומר הנקרב בט״ז בניסן קומץ ממנו מלא קומצו למזבח והנותר לכהנים. שתי הלחם של עצרת חמץ ולחם הפנים מצה נאפים מערב שבת ונערכים בשבת. ולשבת הבאה מביאין אחרים ונאכלין הראשונים. שירי המנחות של מנחת מחבת ומנחת מרחשת וכן חלות וכן רקיקי מביאין לכהן וקומץ מלא קומצו למזבח והנותר נאכל לכהנים. ד' בירושלים הבכור. בכור בהמה טהורה בעדרו. ואפילו לכהן היה מקריב חלבו ודמו במזבח. והבשר נאכל לכהנים בירושלים כשהוא תם. אבל בעל מום נאכל לכהן בבל מקום שירצה. ואם רוצה להאכיל ממנו לישראל מותר. הביכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> היה יורד לתוך שדהו (ודשנו) גמר הפרי מביאין בטנא ואם היה רחוק מירושלים מיבשן. דתנן הקרובים מביאין תאנים וענבים והרחוקים מביאין גרוגרות וצמוקים. וקורא מן (דברים כו) הגדתי היום עד ושמחת בכל הטוב. נאכלין לכהנים. המורם מן התודה. מי שהתנדב תודה סתם היה מביא כבש ומביא עשרים עשרונות י' חמץ וי' מצה שלשת מינין חלות. ורקיקין. ורבוכה. הכל ארבעים חלות נותן מהן ד' לכהנים שנאמר (ויקרא ז) והקריב ממנה אחד מכל קרבן. ומן הכבש נותן חזה ושוק לכהנים. והנותר מן החלות ומן הכבש נאכל לבעלים. ומורם מאיל נזיר שסתם נזירות שלשים. ובמלאת ימי נזרו מביא קרבן חלות ורקיקים. ומבשל מן האיל בדוד שנאמר (במדבר ו) ולקח הכהן את הזרוע בשלה מן האיל וחלת מצה אחת מן הסל ורקיק מצה אחד ומניחן על כפי הנזיר. ומניח כהן ידו תחת יד בעלים ומניף. ונאכלין לכהנים עם חזה ושוק של איל. עורות קדשים. (ויקרא ז) עור העולה אשר הקריב לכהן לו יהיה. וכן עורות תודה ושלמים ומעשר ופסח. י' בגבולין תרומה גדולה תרי ממאה. תרומת מעשר אחד מעשרה שהיה הלוי נותן לכהן מעשר מן המעשר. החלה הנפרשת מן העיסה משיעור מ״ג בצים וחומש ביצה. (דברים יח) וראשית גז צאנך תתן לו. שעור משקל חמש סלעים ביהודה שהם עשר בגליל. המתנות. שנאמר (שם) וזה יהיה משפט הכהנים מאת העם מאת זובחי הזבח. פדיון הבן. שכל מי שנולד לו בן זכר מאשה בתולה ואע״פ שיש לו בנים חייב לפדותו בחמש סלעים שנאמר (במדבר יח) ופדוייו מבן חדש תפדה. ולאחר שנטלן הכהן ורוצה להחזירם הרשות בידו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> פדיון פטר (רחם) שנאמר (שמות יג) ופטר חמור תפדה בשה. ואם אינו פודהו עורפהו בקופיץ מאחוריו. שנאמר (שם) ואם לא תפדה וערפתו ואחר שעורפו קוברו. ולמה עורפו אמרו חכמים הוא רוצה לאבד ממון הכהן לפיכך יאבד ממונו. שדה אחוזה. שהמקדיש שדה אחוזה שירש מאבותיו ורוצה לפדותה קודם היובל כל שדה שנזרעת כור שעורים היה פודה בחמשים שקל כסף ואם פחותה אם יתירה היה נותן לפי חשבון זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ואם עבר היובל ולא פדה (נעשה) לכהנים. שדה חרמים. שאם היה אחד מישראל אומר שדה זה יהיה בחרם שוב לא היה לו למכרה או לפדותה שנאמר (במדבר יח) כל חרם בישראל לך יהיה. ונאמר (ויקרא כז) כל חרם אשר יחרים איש לה' מכל אשר לו וגו' גזל הגר כגון שגזל אדם לגר ותבעו לדין ונשבע לו ומת הגר ואח״כ נודע לו שנשבע לשקר חייב להחזיר הגזל לכהן שנאמר (במדבר ה) ואם אין לאיש גואל להשיב האשם אליו, האשם המושב לה' לכהן וגו' זה הממון. כל אלו נאמרו בברית מלה. שנאמר (שם יח) כל תרומות הקדשים אשר (יקדישו) [ירימו] בני ישראל וגו'. ברית מלח עולם הוא בכלל שנאמר (שם) ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומותי כלל המתנות פרט אלו המפורשות שכתבנו ארבעה ועשרים מתנות כהונה. סליק״ו:

Verse 14



Verse 15

פס'. פקוד את בני לוי. בתחלה אמר אך את מטה לוי לא תפקוד וגו'. וחזר ואמר פקוד את בני לוי. אלא מלמד שידע הקב״ה שישראל חוטאין והוא גוזר עליהן (שם יד) במדבר הזה יתמו ושם ימותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> ובקש להוציאן מן הגזרה. כל זכר מבן חדש ומעלה תפקדם, חיבה נוספה להן שישראל נמנו מבן עשרים שנה ומעלה והלוים מבן חדש:

Verse 16

פס'. ויפקוד אותם משה. בוא וראה בפרטן של לוים אתה מוצא עשרים ושנים אלף ושלש מאות שהרי לגרשון משפחת הגרשוני פקודיהם שבעת אלפים ושש מאות:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27

(פס'). ולקהת משפחת העמרמי ומשפחת היצהרי. במספר כל זכר מבן חדש ומעלה שמנת אלפים ושש מאות. למררי משפחת המחלי ומשפחת המושי כל זכר מבן חדש ומעלה ששת אלפים ומאתים. הכל עשרים ושנים אלף ושלש מאות וכתב כל פקודי הלוים אשר פקד משה ואהרן וגו' שנים ועשרים אלף, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> שאלה זו שאל קונתקוס הגמון את רבן יוחנן בן זכאי אמר לו שלש מאות אלו שלא הזכירם בכלל הלוים היו בכורות ואין בכור מפקיע בכור שכבר היה (קודם) [קדש]. במסכת בכורות בתחלת המסכתא:

Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32

פס'. ונשיא נשיאי הלוי. זה אמרכלא מאי אמרכלא אמר כלא על פיו היו עושין כל דבר ודבר:

Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38

פס'. והחונים לפני המשכן קדמה לפני אהל מועד מזרחה משה ואהרן ובניו משה בחד מקום. אהרן בחד מקום. ובניו בחד מקום. מכאן אמרו בג' מקומות כהנים שומרים בית המקדש וכו':

Verse 39

פס'. כל פקודי הלוים אשר פקד משה ואהרן. אהר״ן נקוד לפי שהדבור תחלת הפרשה למשה לבדו ואהרן נצטרף עמו אחרי כן:

Verse 40

פס'. ויאמר ה' אל משה פקוד כל בכור זכר. מבאן אמרו כהנים ולוים פטורים לעולם שהרי פטרו את כל ישראל במדבר לא פטרו את של עצמן:

Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46

פס'. ואת פדויי השלשה והשבעים והמאתים. שהרי עשרים ושנים אלף בכורות ישראל יצאו תחת עשרים ושנים אלף לוים עדפו בכורי ישראל שלשה ושבעים ומאתים שהוצרכו לתת חמשת שקלים:
פס'. ויפקוד אותם משה על פי ה', רבי יהודה הלוי בן שלום אומר מלמד שהיה משה הולך ועומד לו על פתח אהליהם והשכינה מקדמת ואומרת לו יש באהל זה כך. וכך יש באהל זה. שנאמר על פי ה':

Verse 47



Verse 48



Verse 49



Verse 50

פס'. מאת בכור בני ישראל לקח את הכסף. אמר משה רבינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> כיצד אעשה אם אומר לישראל תן לי פדיון בנך אמר לי כבר פדאו בן לוי. מה עשה משה הביא שנים ועשרים אלף פיתקין וכתב עליהם בן לוי. ומאתים ושבעים ושלשה כתב עליהם חמשת שקלים בללם ונתנם בקלפי ואמר להם בואו טלו פתקיכון כל מי שעלה בידו בן לוי אומר לו כבר פדאך בן לוי. וכל מי שעלה בידו חמשת שקלים אומרים לו תן פדיונך וצא:

Verse 51

פס'. ויתן משה את כסף הפדוים לאהרן ולבניו מחצה לאחרן ומחצה לבניו. על פי ה'. זו אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה:





Verse 1



Verse 2

פס'. נשא את ראש בני קהת מתוך בני לוי. נתיחס קהת מתוך בני לוי מפני כבודם של משה ואהרן. וכן אמר לו משה לקרח (כמדבר טז) המעט מכם כי הבדיל אלהי ישראל אתכם מעדת ישראל ובקשתם גם כהונה. לפיכך נבדלו בני קהת לעבוד עבודת קדש הקדשים כמו שאומר בענין. ובא אהרן ובניו בנסוע המחנה והורידו את פרוכת המסך וכסו בה את ארון העדות. כל אלו הבגדים שהיו מכסין בהן כלי הקדש נקראים בגדי שרד. ובני קהת נושאים בכתף. כדכתיב (שם ז) ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18

פס'. אל תכריתו את שבט משפחות הקהתי. שלא ימותו בלא זמנם. ולא יבואו לראות כבלע את הקדש ומתו. רבותינו אמרו בשעת הכנסת כלים לנרתק שלהם. ודומה כבלע את הקדש שהוא לשון כבוי כלומר בשעה שיכסו אותם. כמו (בראשית מא) ותבלענה השבלים הדקות שהיו מכבים את השבלים הטובות:

Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22

כתוב טוב ה' למעוז ביום צרה ויודע חוסי בו: (נחום א')
בוא וראה שלא כמדת הקב״ה מדת בשר ודם מדת בשר ודם אם מורדת בו מדינה הוא עושה מלחמה עליה והורג את הרעים ואת הטובים. אבל הקב״ה אינו כן אלא בזמן שהוא כועס על מכעיסיו הוא מאבד את הרשעים וממלט את הצדיקים שנאמר ויודע חוסי בו. שהרי חטאו דור אנוש איבד אותם והציל את חנוך. חטאו דור המבול איבד אותם והציל את נח. חטאו הסדומיים איבד אותם והציל את לוט. חטאו המצריים הביא עליהם חשך. (שמות י) ולכל בני ישראל היה אור במושבותם. הרי ויודע חוסי בו. חטאו ישראל במדבר פרע מהם חוץ משבטו של לוי. שנאמר (שם לב) ויאספו אליו כל בני לוי. אמר הקב״ה יודע אני מי נשתתף לעגלם ומי לא נשתתף. (במדבר ד) אל תכריתו את שבט משפחות הקהתי מתוך הלוים. וכן הוא אומר (שם א) אך את מטה לוי לא תפקוד ואת ראשם לא תשא בתוך בני ישראל. כדי להוציאם מן הגזירה שראה הקב״ה שעתידין ישראל להכעיס במדבר והוא גוזר עליהם (שם יד) במדבר הזה יפלו פגריכם וכל פקודיכם לכל מספרכם מבן עשרים שנה ומעלה. יצאו הלוים שהיו פקודיהם מבן חדש ומעלה. לפיכך אמר הקב״ה (שם א) ואתה הפקד את את? הלוים על משכן העדות ועל כל כליו. ועל הכל בני קהת שהיו קרובין לשכינה שנא' (שם ג) ומשמרתם הארון והשלחן והמנורה והמזבחות. ושנים להם בני גרשון נושאי יריעות המשכן ומכסהו שנאמר נשא את ראש בני גרשון גם הם נשיאות ראש היה להם להיות עובדים לפני. וכן הוא אומר (תהלים סה) אשרי תבחר ותקרב ישכון חצריך. מבן שלשים שנה ומעלה. בחמשה זמנים הלוים נמנים מבן חדש מבן שלשים שנאמר מבן שלשים. מבן חדש להיות פוטרין את בכורי ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> מבן (שלשים) ליטול מניות הלוים דכתיב בדברי הימים בפרשת יחזקיהו המלך דכתיב (דה״ב לא) מלבד התיחס לזכרים מבן שלש שנים ולמעלה לכל הבא לבית ה' לדבר יום ביומו לעבודתם במשמרותם במחלקותיהם. מבן חמש ועשרים שנה מתחנכין לעבודה ולומדין כל חמש. ומבן שלשים היו מתחילין לעבוד. ומבן חמשים שנה ישוב מצבא העבודה:

Verse 23

פס'. מבן שלשים שנה ומעלה עד בן חמשים שנה כל הבא לצבא צבא לעבוד עבודה באהל מועד. איזו היא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> עבודה שהיא צריבה עבודה הוי אומר זה השיר, כדתנן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> במסכת ערכין אין פוחתין מי״ב לוים העומדים על הדוכן. ואמרינן בגמרא כנגד מי אמר רב פפא כנגד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> תשעה כנורות וב' נבלים וצלצל שהם י״ב שנאמר בדברי הימים (דה״א כה) הוא ובניו ואחיו שנים עשר וכתיב (עזרא ג) ויעמד (יהושע הוא ובניו אחריו קדמיאל) [ישוע בניו ואחיו קדמיאל ובניו] וכו'. לא היו אומרין לא בנבל ולא בכנור אלא בפה כדי ליתן הקול בנעימה. ותנן במסכת תמיד שהה לנסך הניף בסודרין. הקיש בן ארזא בצלצל ודברו הלוים בשיר. השיר שהיו הלוים אומרים בבית המקדש וכו' יהי רצון שיבנה במהרה בימינו. כיצד נמנו ישראל והלוים ביום א' מלמד שקרא משה רבינו לשרי האלפים ושרי האלפים לשרי המאות ושרי המאות לשרי העשרות ולוים ביום א'. תדע שהרי בימי דוד לא שב יואב מלמנות את ישראל עד תשעה חדשים ועשרים יום לפי שהיו ישראל מפוזרין בערים. אבל במדבר היו כלם מקובצים לפיכך נמנו ביום אחד. מכאן למדנו שאין מעבירין על המצות שאע״פ שלא מצאנו הקב״ה שאמר לו למשה למנותם בו ביום אמר מצוה הבאה בידי אקיימנה. וכן דוד אומר (תהלים קיט) חשתי ולא התמהמהתי וגו':

Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46



Verse 47



Verse 48



Verse 49







Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. כיון שנתיחסו ישראל איש על דגלו ואיש על מחנהו. מיד צוה לשלח מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש. פרה אדומה נשרפה בשני בניסן וטיהר כל ישראל בשנה השנית. בארבעה עשר שחטו ישראל פסחיהן ויום השבת היה כדתנן בסדר עולם, צו אין צו אלא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> זרוז מיד ולדורות. וישלחו מן המחנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> צו אזהרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> שהרי כתיב (במדבר יט) ואיש אשר יטמא ולא יתחטא וגו'. כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש. והוא הדין לשאר הטמאים שהרי ביולדת כתיב (ויקרא יב) ואל המקדש לא תבא עד מלאת ימי טהרה. אלא אמר אלו והוא הדין לשאר הטמאין. רבי יהודה בן בתירה אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> הציווי לשון זירוז הוא שנאמר (דברים ג) וצו את יהושע וחזקהו ואמצהו מכאן אמרו אין מחזקין אלא למחוזקין. ואין מזרזין אלא למזורזין. וישלחו מן המחנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> במחנה שכינה. מלמד שאין עונשין מן הדין שהרי אם נדהו טמאים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> ממחנה ארון הקל ק״ו ממחנה שכינה. כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש. לא שלשתן במקום אחד. במצורע (ויקרא יג) בדד ישב מחוץ למחנה מושבו. כל שהזב מטמא צרוע מטמא. חמור מצורע שמטמא בביאה. כל שטמא מת מטמא הזב מטמא חמור הזב שהוא מטמא תחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אבן מסמא כל שטבול יום מטמא טמא מת מטמא חמור טמא מת שהוא מטמא את האדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> חמור טבול יום ממחוסר כפורים שהוא פוסל את התרומה. וישלחו מן המחנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> בכל אדם הכתוב מדבר:

Verse 2



Verse 3

פס'. מזכר עד נקבה תשלחו. אחד גדולים ואחד קטנים במשמע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> אלא שלא ענש הכתוב אלא א״כ הזהיר שנאמר (במדבר יט) ואיש אשר יטמא ולא יתחטא ונכרתה מכל מקום מצוה לשלחם הא מה ת״ל מזכר עד נקבה תשלחו להביא מחנה שניה. אל מחוץ למחנה תשלחום. להביא מחנה שלישית מלמד שאין עונשין מן הדין. שאם ממחנה ארון משתלחין ק''ו ממחנה שכינה. לפיכך הוצרך לומר שלש מחנות. אל מחוץ למחנה תשלחום. להביא טומטום ואנדרוגינוס. ד״א אל מחוץ למחנה תשלחום להביא כלים הטמאים. ד״א מזכר עד נקבה תשלחו. מה זכר ונקבה מיוחדין לעשות אב הטומאה וטעונין שילוח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אף כל שראוי לעשות אב הטומאה. ולא יטמאו את מחניהם אשר אני שוכן בתוכם. מכאן אמרו שלש מחנות הן. מחנה ישראל מחנה לויה מחנה שכינה. מפתח ירושלים עד פתח הר הבית מחנה ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> מפתח הר הבית עד פתח העזרה ולפנים מחנה שכינה. אשר אני שוכן בתוכם. חביבין ישראל שאע״פ שהן טמאין שכינה ביניהם. וכה״א (ויקרא טז) השוכן אתם בתוך טומאותם. אמר רבי יוסי הגלילי בוא וראה כמה. החטא גורם שבתחלה לא היו ישראל לא זבין ולא מצורעין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ומשפשטו ידיהם בעבירה אירעו. כתיב (שמות כד) ומראה כבוד ה' כאש אוכלת בראש ההר. לא יראים ולא מזדעזעים אבל משחטאו מה כתיב (שם לד) וירא אהרן וכל בני ישראל את פני משה כי קרן עור פניו וייראו מגשת אליו:

Verse 4

פס'. ויעשו בן בני ישראל. להודיע שבחן של ישראל שכשם שאמר להם משה כן עשו. כאשר דבר ה' אל משה כן עשו בני ישראל. מה בא ללמד. ללמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> שאף הטמאין לא עכבו:

Verse 5

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. איש או אשה כי יעשו. למה נאמרה פרשה זו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> למד על גזל הגר שהרי בפרשת ויקרא כתיב (ויקרא ה) נפש כי תחטא ומעלה מעל בה' וכחש בעמיתו בפקדון וגו' מכל אשר ישבע עליו לשקר ושלם אותו בראשו וחמישיתו יוסף עליו. זהו שחייב אשם מעילות בא הכתוב ללמד על הגוזל את הגר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ונשבע לו שישלם קרן וחומש לכהנים ואשם למזבח שכל פרשה שנאמרה ונשנית לא נשנית אלא א''כ נתחדש בה דבר. איש או אשה. השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. למעול מעל בה'. מלמד שכל המשקר בחבירו כאלו שקר בבוראו. אין מעילה בכל מקום אלא שיקור. ואשמה הנפש ההיא. לרבות טומטום ואנדרוגינוס. ד״א ואשמה הנפש ההיא. הגוזל ולא בניו. מכאן אמרו הגוזל את הגר ונשבע לו והלך להביא את הכסף ואת האשם ולא הספיק להביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> עד שמת, היורשין פטורין מן האשם. אבל חייבין להחזיר את הקרן. והתודו את חטאתם אשר עשו. רבי נתן אומר זה בנין אב לכל המומתין שיטענו וידוי. ד''א והתודו את חטאתם אשר עשו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> ולא אשר עשה אביו. והשיב את אשמו בראשו. זה הקרן שנקרא אשם ולפי שנשבע עליו לשקר. וחמישיתו יסף עליו. חומשו של סלע שיהא הוא וחומשו חמשה. וזה הוא חמש מלגיו. ונתן לאשר אשם לו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> להביא שליח בית דין (והשליח) והיורש. רבי נתן אומר ונתן לאשר אשם לו. לבעל חובו של נגזל. שאם היה חייב לחבירו מנה ונמצא בעל חובו של נגזל מוציאין מזה ונותנין לזה:

Verse 6



Verse 7



Verse 8

פס'. ואם אין לאיש גואל. א״ר ישמעאל וכי יש לך אדם בישראל שאין לו גואל. והלא נחלה ממשמשת והולכת עד ראובן משום דגמירי דלא כלי שבטא. אלא מה הוא ואם אין לאיש גואל בגוזל את הגר הכתוב מדבר שאם גזל את הגר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ונשבע לו שישלם קרן וחומש לכהנים ואשם למזבח. רבי נתן אומר להשיב האשם אליו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> להביא את האשה. האשם המושב לה'. בכסף הכתוב מדבר כלומר הממון שגזל ונשבע עליו נקרא אשם שכן הוא אומר למעלה למעול מעל בה' ואשמה הנפש ההיא. ולפי שאין לאיש גואל ליקח הממון נקרא האשם המושב לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ונותנו לכהן. שבאותו משמר. מלבד איל הכפורים. והוא האשם הנקרב דמו על גבי המזבח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> שגם הוא נאכל לכהן כדתנן בבבא קמא בפרק הגוזל (מתן) [נתן] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> כסף ליהויריב ואשם לידעיה. אשם ליהויריב וכסף לידעיה. אם קיים האשם יקריבוהו בני ידעיה. ואם לאו יחזור ויביא אשם אחר. שהמביא גזלו קודם שיביא אשמו יצא. אשמו עד שלא הביא גזלו לא יצא. אשר יכפר בו עליו. את שמכפרין עליו ואלו הן אנשי משמר:

Verse 9

פס'. וכל תרומה לכל קדשי בני ישראל אשר יקריבו לכהן לו יהיה. מלמד שהתרומה נוהגת בכל, רבי ישמעאל אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> וכי תרומה (מביאין) לכהן אלא לפי שנאמר (שמות כג) ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך אבל לא שמענו מה יעשה בהן לכך נאמר אשר יקריבו לכהן לו יהיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> למד הכתוב שהבכורים לכהן:

Verse 10

פס'. ואיש את קדשיו לו יהיו. אלו תודה ושלמים ופסח ומעשר שני ונטע רבעי שנאמר (ויקרא יט) ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הלולים לה'. קדש לבעלים וזה הדין דן ר' ישמעאל מעשר שני טעון הבאת מקום והוא של בעלים שהרי הוקש נטע רבעי למעשר שני בג' דברים שנקרא נטע רבעי קדש וטעון הבאת מקום ופדיון. ד״א ואיש את קדשיו לו יהיו. מבאן שטובת נתינה לבעלים שאע״פ שאמר הכתוב (במדבר יח) כל תרומות הקדשים אשר ירימו בני ישראל לה' אין נוטלין אותו בזרוע. אלא הרי הן ברשות בעלים ליתנם למי שירצה. איש אשר יתן לכהן לו יהיה. שאם פדה את בנו לאחר שלשים יום ומת הבן אין האב יכול להוציא פדיונו מיד הכהן, ד״א איש אשר יתן לכהן לו יהיה. כדתנן בפרק הגוזל נתן את הכסף לאנשי משמר ומת אין היורשין יכולין להוציא מידו. ד״א איש אשר יתן לכהן לו יהיה. זוכה ויהיה לו ממון הרבה. ולמה נסמכה פרשת קדשים לסוטה לומר לך שאם לא זכה להביא קדשים לכהן סוף הוא מביא אשתו לכהן להשקותה:

Verse 11

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם. לדורות. איש איש, אחד כהן ואחד ישראל. כי תשטה אשתו. רוח שטות נכנסה בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> אשתו. הראויה לו פרט אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ממזרת ונתינה לישראל בת ישראל לממזר ולנתין. ומעלה בו מעל. זה דבר ערוה:

Verse 12



Verse 13

פס'. ושכב איש אותה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> פרט לקטן שאינו איש. אותה. ולא אחותה כלומר אם שכב איש אותה נאסרה על בעלה אבל אם בא הוא עצמו על אחות אשתו לא נאסרה אשתו על עצמו. ואע״פ שהיה בדין שתהא אשתו אסורה עליו כשבא הוא על אחות אשתו מדין ק״ו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שאם כשבא איסור הקל על איסור הקלה זה הנואף שבא על הנואפת. ולמה קוראהו איסור הקל לפי שאינו איסור כל ימיו שאם מגרשה בעלה מותרת לזה. מה שאין כן באחות אשתו שאם דרש את אשתו אחותה אסורה. ויהא איסור הקל אוסר אף אוסריו כלומר אסר הנואף את הבעל באשתו שהוא אוסריו מתחלה שכיון שקדש אדם את האשה אסורה היא על כל העולם אסר הבועל את הבעל שהוא אוסריו. כשבא איסור חמור האיש שהוא איסור חמור מתחלה שכיון שקידש אדם את האשה אסורה היא אסור חמור. אחות אשתו שאינה ניתרת בגט. אינו דין שתהא אשתו אסורה עליו בביאת אחותה שיהא אוסר את אוסריו כלומר האשה תהא אוסרת את אחותה בבעל עצמה שמחמת קידושיה נאסרה אחותה על הבעל והיה הדין שתאסר אשתו עליו מחמת ביאת אחותה ת״ל אותה. ולא את אחותה. וכן ולא את חמותה (ולא את הערוה של עולם) לא אסר את אשתו אפילו בא על חמותו. ונעלם מעיני אישה. הא אם ידע בה בעלה אינו רשאי להערים עליה להשקותה. ונסתרה והיא נטמאה. כמה שיעור סתירה כדי טומאה כלומר כדי ביאה וכמה כדי הקפת דקל. ונסתרה והיא נטמאה ועד אין בה. אין עדים לטומאה אבל יש עדים לסתירה. ועד אין בה. עדות אין בה שכל מקום שנאמר ועד אין בה הרי שנים אמור עד שיפרוט לך הכתוב אחד כגון (במדבר לה) ועד אחד לא יענה בנפש למות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> למדנו דעדות שלימה אין בה. והיא לא נתפשה. הא אם נתפשה כלומר אם נאנסה לא נאסרה על בעלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> אבל בכהנת דין אחר בין נתפשה בין שלא נתפשה שהרי הגרושה אסורה לכהונה ומותרת לישראל. סוטה חמורה לא כל שכן. ד״א ועד אין בה אע״פ שהצריכה תורה שני עדים לכל דבר כאן די בעד אחד שאם קנא לה ונסתרה משקה על פי עד אחד מפני שרגלים לדבר. ואם יש בה עד אחד שנטמאה אין משקה אותה:

Verse 14

פס'. ועבר עליו רוח קנאה. מה לשון קנאה לשון התראה כענין שנאמר (יואל ב) ויקנא ה' לארצו. כלומר התרה בהם באומות העולם שלא לשחת ארצו. ד״א רוח קנאה. שראה אותה מדברת עם השכנים וקפד בה ומנעה שלא לדבר עמם ומביא עליה קנאה מפני שמנעה לדבר עמו כתמול שלשום. וקנא את אשתו. רשות. דברי רבי ישמעאל. רבי אלעזר אומר חובה מפורש במסכת סוטה. והיא נטמאה או עבר עליו רוח קנאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> וקנא את אשתו. רבי עקיבא אומר מה ת״ל נטמאה נטמאה ג' פעמים טמאה לבעלה ולבועלה ולתרומה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> ר' ישמעאל אומר והיא נטמאה והיא לא נטמאה. מכאן שאין משקין אלא על הספק. ומכאן אתה דן לשרץ לספק טומאה ברשות היחיד שספיקו טמא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> מה סוטה רשות היחיד וספיקו טמא אף בשרץ כן:

Verse 15

פס'. והביא האיש את אשתו אל הכהן. רבותינו אמרו מוסרין לו שני תלמידי חכמים שמא יבוא עליה בדרך ומתרין בו: רבי יהודה אומר בעלה יהא נאמן עליה מק״ו מנדה שבעלה נאמן עליה, אמרו לו נחשדו על הסוטות ולא נחשדו על הנדות לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> שהיא ערוה חמורה ופורשין ממנה. והביא את קרבנה עליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אינו מקיץ לה מכתובתה אלא משלו וכן כל קרבן שעליה. עשירית האיפה. שיעור מ״ג ביצים וחומש ביצה. קמח שעורים. אע״פ שמנחת חוטא באה סולת זו באה שעורים שלא יהא קרבנה מהודר. שעורים. שהיא עושה מעשה בהמה לפיכך קרבנה מאכל בהמה. דברי רבן גמליאל הזקן. לא יצוק עליו שמן ולא יתן עליו לבונה. מגיד שאם נתן עליה שמן ולבונה עובר בלא תעשה. כשם שעובר על שמנו כך עובר על לבונתו. כי מנחת קנאות היא. להודיע מה גרם. מנחת קנאות שתי קנאות. כשם שקינא לבעל כך קינא לבועל כשם שקינא למטה כך קנא למעלה. מנחת זכרון. כל הזכרונות שבתורה לטובה וזו לרעה. ד״א מנחת זכרון אף זו לטובה. כענין שנאמר ואם לא נטמאה האשה וטהורה היא. מזכרת עון לרעה. כענין שנאמר והיתה אם נטמאה. (יש אומרים פותחין לטוב תחלה לזכות) וזכות תולה לה במים המרים שנים עשר חדש דברי רבי ישמעאל זכר לדבר (דניאל ד) לכן מלכא מלכי ישפר עלך וגו'. וכתיב (שם) לקצת ירחין תרי עשר וגו'. וכתיב (שם) כולא מטא על נבוכדנצאר מלכא:

Verse 16

פס'. והקריב אותה הכהן. אותה לבדה. מכאן שאין משקין שתי סוטות כאחת. והעמידה לפני ה'. שלא יעמדו עמה לא עבדיה ולא שפחותיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מפני שלבה גס בהן ולא (חזרה). לפני ה'. בשער ניקנור. מכאן אמרו ראש המעמד מעמיד את הטמאין בשער ניקנור ששם משקין את הסוטות:

Verse 17

פס'. ולקח הכהן מים קדושים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> אץ קדושים אלא שקדשו בכלי. ואלו הן מי כיור בכלי חרש ולמה מים בכלי חרש. מלמד שאם היתה טהורה נחשבה כמים טהורים ואם נטמאה נחשבה ככלי חרש שאין בו ממש שכיון שנשבר שוב אין לו תקנה. ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן. ואפילו אם לא היה שם עפר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> מביא עפר ממקום אחר ומקדשו. איסי בן יעקב אומר להביא קרקע בית עולמים. וכן אמרו רבותינו במסכת סוטה היה מביא כלי של חרס חדשה ונותן לתוכו חצי לוג מים מן הכיור. רבי יהודה אומר רביעית לוג. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> אמר רבה מפני מה אמרה תורה הבא עפר לסוטה שאם היתה טהורה נזרעת זרע כאברהם שאמר (בראשית יח) ואנכי עפר ואפר. ואם לאו חוזרת לעפרה שנאמר (שם ג) כי עפר אתה ואל עפר תשוב. נכנס להיכל ופנה לימינו ומקום היה שם אמה על אמה וטבלה של שיש וטבעת קבועה בה כשהוא מגביהה נוטל עפר מתחתיה ונותן כדי שיראה על פני המים. שנאמר ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן וגו'. ג' דברים בתורה כדי שיראו. רוק יבמה. ואפר הפרה. ועפר סוטה. רבי ישמעאל אומר אף דם הצפור:

Verse 18

פס'. והעמיד הכהן את האשה לפני ה'. מקום שמעמידה בתחלה. שם מעמידה בסוף. ופרע את ראש האשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> כהן פונה לאחוריה ופורעה כדי לקיים בה מצות פריעה דברי רבי ישמעאל. רבי יהודה אומר אם היה בית חליצתה נאה לא היה מגלהו ואם היה שערה נאה לא היה סותרו. היתה מכוסה לבנים מכסה שחורים. היו עליה כלי כסף וכלי זהב קטליות ונזמים. מסלקה הימנה כדי לנוולה. וכל הרוצה לראות רואה חוץ מעבדיה ושפחותיה מפני שלבה סמוך בהן. שנאמר (יחזקאל כג) ונוסרו כל הנשים ולא תעשינה כזמתכנה. היא גילה שערה לנואף. לפיכך בהן פורע את ראשה. ונתן על כפיה את מנחת הקנאות. אבא חנן אומר משום רבי אליעזר כדי ליגעה שמא תחזור בה. וא״כ חס הקב״ה על עוברי רצונו ק״ו על עושי רצונו. מנחת קנאות היא. תנן התם מביא את מנחתה בכפיפה וסופה בכלי שרת וכו' מתניתא. וביד הכהן יהיו מי המרים המאררים. מלמד שביד הכהן נהפכים להיות מרים. ד״א המרים נקראו על שם סופן שממררין את הגוף. המאררים מנינו כנגד אברים של שני בני אדם רמ״ח רמ״ח ללמדך שכשם שהיו בודקין את האשה כך היו בודקין את הבועל שלא יהא חוטא נשכר:

Verse 19

פס'. והשביע אותה הכהן. הכהן משביעה ואינה נשבעת מאיליה. ואמר הכהן. בכל לשון שהיא שומעת. במסכת סוטה ואלו נאמרין בכל לשון פרשת סוטה וכו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> ואמרינן בתלמוד מנא לן דכתיב ואמר (הכהן) לאשה. בכל לשון שהוא אומר. ת״ר מודיעין אותה בכל לשון שהיא שומעת על מה שהיא שותה ועל מה שהיא נטמאת ובמה נטמאת. על מה היא שותה על עסקי קנוי וסתירה ובמה היא שותה במקדה של חרש. על מה נטמאת על עסקי שחוק וילדות. ובמה היא נטמאת בשוגג או במזיד באונס או ברצון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> וכל כך למה כדי שלא להוציא לעז על מי המרים. אם לא שכב איש אותך ואם לא שטית טומאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> מיכן אמרו פותחין בדיני נפשות בתחלה לזכות. ואומר לה בתי הרבה יין עושה הרבה שחוק עושה הרבה ילדות עושה הרבה שכנים הרעים עושים. אל תגרמי לשמו של הקב״ה שנכתב בקדושה שימחה על המים. אומרים לפניה דברי הגדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> מעשה שאירע בכתובים הראשונים. כגון (איוב טו) אשר חכמים יגידו ולא כחדו מאבותם. ואומר לפניה דברים שאינן כדאי לשמען היא ובית אביה וכל משפחתה. רבי ישמעאל אומר מודיעין אותה כחן של מי המרים. אומרים לה הן דומין לסם יבש שנתון על גבי בשר חי ואינו מזיקו כשהוא מוצא מכה התחיל מחלחל, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> אם טמאה את שתי והנקי. ואם טהורה את הנקי ממי המרים:

Verse 20

פס'. ואת כי שטית תחת אישך. זו ביאה כדרכה. וכי נטמאת. זו ביאה שלא כדרכה. ויתן איש בך את שכבתו. להביא את הסריס. מבלעדי אישך. (נ) להביא את אשת הסריס. על הכל מתנה עמה, ד״א ואת כי שטית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> וכי יש אשה מזנה תחת בעלה אלא זו המשמשת עם בעלה ודעתה על אחר. וכן הוא אומר (יחזקאל טז) האשה המנאפת תחת אישה תקח [את] זרים:

Verse 21

פס'. והשביע הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> מכאן אתה דן לכל השבועות שבתורה שלא יהו אלא באלה. יתן ה' אותך ביו״ד ה״א. לאלה ולשבועה מכאן לעשות השבועה אלה מה שבועה ביו״ד ה״א אף אלה ביו״ד ה״א. בתוך עמך. בין במקום שמכיר בין במקום שאין מכיר. ד״א בתוך עמך. ועמה שלום. בתת ה' את ירכך נופלת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> תנן התם במדה שאדם מודד בה מודדין לו. היא קשטה עצמה לעבירה לפיכך כהן מנוולה לכך מצאנו בסוטה שבמדה שמדדה בה מודדין לה. היא עמדה על פתח ביתה להראות לו יופיה. כהן מעמידה בשערי ניקנור ומראה קלונה, היא פרשה לו סודרין נאין על ראשה. לפיכך כהן נוטל סודר מעל ראשה ומניחה תחת רגליה. היא קשטה לו פניה. לפיכך פניה מוריקות. היא כחלה לו עיניה. לפיכך עיניה בולטות. היא קלעה לו שערה. לפיכך כהן פותרו. היא הראה לו אצבעותיה. לפיכך צפרניה נושרות. היא חגרה לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> בצלצול. לפיכך כהן מביא חבל מצרי וקושרו למעלה מדדיה. היא פשטה לו ירכה לפיכך בתת ה' את ירכך נופלת. היא קבלתו על כריסה לפיכך ואת בטנך צבה. היא האכילתו מעדנים. לפיכך קרבנה מאכל בהמה. היא השקתו יין משובח בכוסות משובחין לפיכך כהן משקה אותה מי המרים במקידה של חרש. היא עשתה בסתר, יושב בסתר עליון שם בה פנים שנאמר (איוב כד) ועין נאף שמרה נשף לאמר לא תשורני עין וסתר פנים ישים. ד״א היא עשתה בסתר והקב״ה פרסמה בגלוי שנאמר (משלי כו) תכסה שנאה במשאון תגלה רעתו בקהל, ובאו המים המאררים האלה במעיך לצבות בטן ולנפיל ירך. רבי יוסי אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> זה בטנו וירכו של בועל. מלמד שכשם שפורענות פוקדתה כך פוקדתו. ואמרה האשה אמן אמן. אמן אם לא נטמאתי ואמן אם נטמאתי יבואו בה. אמן מאיש זה אמן מאיש אחר. אמן שלא שטיתי ארוסה ושומרת יבם וכנוסה. מיכן לגלגול שבועה מן התורה ;

Verse 22



Verse 23

פס'. וכתב את האלות האלה הכהן בספר. על ספר. על המגלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> אמר רבה מגלת סוטה שכתבה בלילה פסולה. כתיב הכא ועשה לה הכהן את כל התורה הזאת וכתיב התם (דברים יז) על פי התורה אשר יורוך ועל המשפט אשר יאמרו לך תעשה. מה משפט ביום אף מגלת סוטה ביום. האלה. שלא יכתבנה למפרע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> תנן התם בא לו לכתוב את המגלה מאיזה מקום הוא מתחיל וכותב. אם לא שכב איש אותך ואם לא שטית טומאה תחת אישך הנקי. ואת כי שטית תחת אישך וכי נטמאת לא היה מפסיק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> דברי רבי יוסי (הגלילי). ומחה אל מי המרים. בדבר הנימוח הוא כותב. מכאן אמרו אין כותב לא על לוח ולא על הנייר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> אלא על המגלה כתיב על ספר. והלא דברים ק״ו ומה אם להטיל שלום בין איש לאשתו אמר הקב״ה השם שנכתב בקדושה ימחה על פני המים. ספרי המינים שמטילין איבה על אחת כמה וכמה שיטחו מן העולם. ומחה אל מי המרים. מגיד הכתוב שעושה המים מרים:

Verse 24

פס'. והשקה את האשה. מלמד שאם נמחקה מגלה ואמרה איני שותה מערערין אותה ומשקין אותה בעל כרחה. נמחקה המגלה ואמרה טמאה אני המים נשפכין ומנחתה מתפזרת אבית הדשן. ואין מגלתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת משום דבעינן וכתב לשמה:

Verse 25

פס'. ולקח הכהן מיד האשה. ולא מיד שלוחה. מיד האשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> שאם פירסה נדה לא היתה שותה. את מנחת הקנאות והניף את המנחה. מוליך ומביא מעלה ומוריד. לפני ה'. במזרח. והקריב אותה אל המזבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> לימד על מנחת סוטה שטעונה הנפה והגשה:

Verse 26

פס'. וקמץ הכהן מן המנחה את אזכרתה והקטיר המזבחה. שהקטרת הקומץ קראו הכתוב אזכרה. ואחר ישקה את האשה את המים. שלש השקאות כתוב בסוטה. והשקה את האשה, והשקה את המים. ואתר ישקה את האשה את המים. מיכן אמרו ג' דברים מעכבין בסוטה. עד שלא קרב הקומץ. ועד שלא נמחקה המגלה. ועד שלא תקבל עליה שבועה:

Verse 27

פס'. והשקה את המים. רבותינו אמרו במסכת סוטה בפרק היה נוטל והשקה קמא לגופו. שמשקה ואח״כ מקריב את קרבנה. ואחר ישקה את האשה מיבעי ליה לשרישומו ניכר שצריך למחקה כראוי. והשקה בתראה שאם נמחקה המגלה ואמרה איני שותה משקין אותה על כרחה. והיתה אם נטמאה ותמעל מעל באישה. בין כדרכה בין שלא כדרכה. ובאו בה. בכל גופה. תנן התם אינה מספקת לשתות עד שפניה מוריקות ועיניה בולטות והיא מתמלאת גידים והוא אומר הוציאוה שמא תטמא את העזרה אם יש לה זכות תולה לה:
מדרש רבי תנחומא שהסוטה עוברת על עשרת הדברות. כופרת באנכי ולא יהיה לך. ונשבעת לשקר על כבד. כיצד הבן הנולד הימנה מקלל את אביו כסבור הוא שאינו אביו. לא תרצח גורמת לבעלה לרציחה. נואפת וגונבת. שנאמר (משלי ט) מים גנובים ימתקו ולחם סתרים ינעם. על לא תענה מעידה שקר על בעלה ואומרת ממך אני מעוברת. חומדת שאינו בעלה. על השבת כיצד הרי שהיה בעלה כהן ובועל הזר ובנה מקריב בחזקת שהוא כהן הרי חיללה גם זכור את יום השבת לקדשו. לכך נאמר (קהלה ז) אשר היא מצודים וחרמים. מצודים בשדה וחרמים בעיר. צדה בכל מקום (שם) טוב לפני האלהים ימלט ממנה וחוטא וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> אמרו מעשה בשתי אחיות שהיו דומות זו לזו בא להשקותה בעלה ושנתה את בגדיה באחותה השקו את הטהורה ולא לקת ובחזירתה נשקתה וכיון שהריחה מים המרים מיד מתה הטמאה לקיים מה שנאמר (שם ח) ולא ימלט רשע את בעליו. המים המאררים. מפי הכהן מתאררים. למרים. מלמד שהיו נהפכין למרים. וצבתה במנה. וכן הוא אומר לצבות בטן ולנפיל ירך. ומהו שאמר למעלה בתת ה' את ירכך נופלת ואת בטנך צבה. שהיתה רצה אחר הזמה. וכן הוא אומר (משלי א) כי רגליהם לרע ירוצו וימהרו לשפוך דם. (שם ז) פעם בחוץ פעם ברחובות. הומיה היא וסוררת בביתה לא ישכנו רגליה. והיתד האשה לאלה. שיהו בני אדם אומרין יארעוך כשם שאירע לפלונית. ולמעלה הוא אומר לאלה ולשבועה שיהו הכל נשבעין בה אומרים יארעהו כשם שאירע לפלונית אם כן וכן. ובקבלה הוא אומר (ישעיה סה) והנחתם שמכם לשבועה. ובקללה כתיב (ירמיה כט) ולוקח מהם קללה לכל גלות יהודה. אבל בצדיקים כתיב (בראשית כו) והתברכו בזרעך כל גויי הארץ. שיהו אומרים מי שבירך את אברהם יברכך שנאמר (שם מח) בך יברך ישראל לאמור ישימך אלהים כאפרים וכמנשה. (שם יב) ונברכו בך כל משפחות האדמה. מי שבירך את אברהם יברכך. ואומר (ירמיה ד) והתברכו בו גוים ובו יתהללו:

Verse 28

פס'. ואם לא נטמאה האשה. מכלל שהיא טהורה. מהו וטהורה היא אלא מגיד הכתוב שיצא עליה שם רע אסורה לבעלה לפיכך צריך לומר ואם לא נטמאה האשה לא מפני שזכות תולה לה אלא מפני שטהורה היא לגמרי, ד״א ואם לא נטמאה האשה. וטהורה היא. לבעל. וטהורה היא. לתרומה. ונקתה. מן האלות. ונזרעה זרע. שאם היתה עקרה נפקדת דברי רבי עקיבא. רבי ישמעאל אומר לא. אלא שאם היתה יולדת בצער מקודם יולדת בריוח. נקבות יולדת זכרים. שחורים יולדת לבנים. קצרים יולדת ארוכים. ד״א ונזרעה זרע. לפי ששותה עפר המשכן זוכה להזריע צדיק כאברהם שנאמר (בראשית יח) ואנכי עפר ואפר:

Verse 29

פס'. זאת תורת הקנאות. שתהא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> מצוה לדורות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> אשר תשטה אשה תחת אישה ונטמאה. ד״א תחת אישה. היאך אשה מזנה תחת בעלה ממש כגון שמשמשת עם בעלה ודעתה על אחר להביא אשת חרש שבבית דין מקנין לה. תחת אישה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> להוציא את הארוסה:

Verse 30

פס'. או איש אשר תעבור עליו רוח קנאה וקנא את אשתו. מלמד שאע"פ שקינוי רשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> כיון שקינא חובה עליו להשקותה. לפיכך אמרו אסור לקנאות בזמן הזה שמא תסתתר ואין כהן להשקותה. והעמיד את האשה לפני ה'. כמו שאמרו חכמים במזרח בשער ניקנור. ועשה לה הכהן את כל התורה הזאת. ונקה האיש מעון וכו'.<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> אם עשה ניקה ואם לאו לא ניקה:

Verse 31

פס'. ונקה האיש מעון. שלא יאמר אוי לי שהרגתי את בת ישראל אוי לי שהייתי משמש עם הטמאה לכך נאמר ונקה לפי שאין הקב״ה בא עם בריותיו בטרוניא ולא נתן להם חקים כדי ליגען וכדי לטרדן מן העולם אלא משפטים ישרים ותורות אמת. ואין הקב״ה מביא את האדם בדין אלא על דבר שנצטוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> ובידו כח לעשות (כדי) שידו מגעת, שהרי הקרבנות לא אמר לישראל להביא איל וצבי ויחמור אלא מן הגדלים בעדרו. וכן הנביא אומר (מיכה ו) עמי מה עשיתי לך ומה הלאתיך ענה בי. ד״א ונקה האיש מעון. כשהאיש מנוקה מעון משהרגיש בה. האשה ההיא תשא את עונה. וכן הנביא אומר (הושע ד) לא אפקוד על בנותיכם כי תזנינה ועל (בנותיכן [כלותיכם] כי תנאפנה. אמר להם הואיל ואתם רודפים אחר הזנות אין המים בודקין אותם:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. רבותינו ז״ל אמרו במסכת סוטה למה נסמכה פרשת נזיר לפרשת סוטה לומר לך שכל הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין שלא גרם לה כל אלו אלא היין:

Verse 2

פס'. דבר אל בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> מלמד שהכותים אין להם נזירות. ואמרת אליהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> להיות נוהג לדורות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> מה בין נדר לנזירות (לשאר דברים) שאם נדר יום או יומים או ג' ימים אינו אסור אלא במה שנדר ואינו אסור אלא באותו המין שנדר. אבל נדר עליו נזירות אפילו שעה אחת אסור לשתות יין שלשים יום ולטמא למתים ואסור בתגלחת ובחרצן ובזג ומשרת ענבים כגון שטובל פתו ביין לכך נאמר פרשה זו איש או אשה לעשות נשים כאנשים. איש או אשה. להוציא את הקטנים. כי יפליא. להביא את מי שיודע להפליא. פירוש שידעו לומר לשם מי נדרו ועל מי נדרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> מכאן אמרו במסכת (נדרים) בן י״ג שנה נדריו קיימין. כי יפליא. לרצונו ולא אנוס. כי יפליא לנדור נדר נזיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> ולא שנדר בקרבן עד שידור בנדרו של נזיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> להזיר עצמו (מן היין) הוא מזיר לא את אחרים. ומהו נדר נזיר להזיר. לעשות כינויי נזירות כנזירות. דתנן במסכת נזיר. כנוי נזיח פזיח. ד״א נדר נזיר מקיש נדרים לנזירות ונזירות לנדרים מה בנזירות עשה כינויי נזירות כנזירות אף בנדרים עשה בהם כנוי נדרים כנדרים ומה בנדרים עובר בבל יחל ובל תאחר. אף בנזירות כן ומה בנדרים האב מפר נדרי בתו והאיש מפר נדרי אשתו אף בנזירית כיוצא בהן. להזיר לה'. מצוה להזיר לשם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אמר שמעון הצדיק מימי לא אכלתי אשם נזירות אלא כשבא אחד מך הדרום יפה עינים וטוב רואי וקוצותיו מסודרות תלתלים. נמתי לו בני מה ראית להשחית שער זה הנאה. אמר לי רועה הייתי בעירי והלכתי למלאת מים מן העין נסתכלתי בבואה שלי פחז יצרי עלי בקש לטרדני מן העולם. נמתי לו רשע מפני מה נתגאית בדבר שאינו שלך שסופו להיות רמה ותולעה. העבודה שאני מקדשך לשמים. מיד גלחתי את ראשי. ונשקתיו על ראשו. ונמתי לו בני ירבו כמותך עושין רצון המקום בישראל עליך נתקיים איש או אשה כי יפליא וגו'. שהרי נזירתך היתה לשמים:

Verse 3

פס'. מיין ושכר יזיר. לעשות יין מצוה כגון קידוש היום. כיין הרשות. יין ושכר. הוא יין הוא שכר לפי שהיין משכר אלא שדברה תורה שתי לשונות כאחד. וכן שחיטה וזביחה אחת היא וכן הרמה וקמיצה אחת היא. ובן בנגע. שפלה היא עמוקה אלא שדברה תורה בשתי לשונות. וכן אות או מופת אחד הוא. רבי אלעזר הקפר אומר יין זה מזוג. שכר זה חי. והתרגום אומר חדת ועתיק. יזיר זו פרישה. וכן הוא אומר (ויקרא כב) וינזרו מקדשי בני ישראל. חומץ יין וחומץ שכר. מלמד שעשה בו חומץ כשכר. וכל משרת ענבים לא ישתה. שאם שרה ענבים במים שהם בנותן טעם. מכאן אתה דן לכל איסורין שבתורה. ד״א וכל משרת ענבים זה השורה פתו ביין. וענבים זה פרי עצמו מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> שאין עונשין מן הדין. לחים. להביא את הבוסר. ויבשים. להביא כל יבשין:

Verse 4

פס. כל ימי נזרו מכל אשר יעשה מגפן היין. מלמד שאם אכל כזית מכלם סופג את הארבעים. מכל אשר יעשה מגפן היין. יכול אף העלין והלולבים במשמע. ת״ל מחרצנים ועד זג לא יאכל. תנן התם במסכת נזיר בפרק שלשה מינין אסורין בנזיר הענבים הזוגין והחרצנים אסורין לנזיר הזוגין אלו הפנימים חרצנים אלו החיצונים:
פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> כל ימי נדר נזרו, הרי הכתוב מוציאו מכלל יין ובא לו ללמד על התגלחת. כל ימי נדר נזרו. נדרו תלוי בנזירתו. ולא נזירתו תלוי בנדרו. כלומר שאפילו לא נדר אלא יום אחד או שעה אחת סופר שלשים יום שנאמר קדוש יהיה. יהי״ה בגימטריא שלשים הוי. תער לא יעבור על ראשו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> לעשות (התגלחת כמגלח). עד מלאת הימים אשר יזיר לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> שאם אמר הריני נזיר (יום אחד) וגלח בתוך שלשים יכול יצא. ת״ל עד מלאת עדיין לא מלאו:
פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i>  (כל ימי הזירו לה'). להביא את נזיר עולמו. על נפש מת לא יבא. ג' כתובים הם. כל ימי הזירו מכל אשר יעשה. וכתיב כל ימי נדר נזרו תער, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> וכתיב כל ימי הזירו לה' וכו' ומיכן אמרו במשנה במסכת נזיר שלשה מינין אסורין בנזיר הטומאה והתגלחת והיוצא מן הגפן, תנן התם מה בין נזיר עולם לנזיר שמשון שאם אמר הריני נזיר כשמשון בן מנוח כבעל דלילה כמי שעקר דלתות עזה הרי זה נזיר שמשון. ומה בין נזיר שמשון לנזיר עולם. נזיר עולם הכביד שערו מיקל בתער. ואם נטמא מביא קרבן טומאה. נזיר שמשון אינו מיקל ונטמא אינו מביא קרבן:

Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. לאביו ולאמו לאחיו ולאחותו לא יטמא להם. למעלה אומר (ועל כל נפשות) [על נפש] מת לא יבא שומע אני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> אפילו בנפש בהמה ת״ל לאביו. מה אביו אדם אף כל אדם. ולאמו למה נאמר והלא זכיתי מן הדין אם לאביו אינו מטמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> ק״ו לאמו. נאמר כאן אמו ונאמר בכהן גדול אמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> מה אמו האמורה להלן בכהן גדול מיטמא בנגעם ובזיבתן אף אמו האמורה כאן מיטמא הוא בנגען ובזיבתן. לאחיו ולאחותו. זה חומר בנזיר מכהן הדיוט. ואע״פ שקדושת נזיר לפי שעה אינו מטמא לקרוביו אבל מטמא הוא למת מצוה. לבנו ולבתו. לא נאמר שכבר למדנו. ולמה נאמר כאן לאחיו ולאחותו לומר לך לאחותו אינו מטמא אבל מטמא הוא למת מצוה, אבל לבנו ולבתו לא נאמר שכבר למדנו מן הדין מלאביו ולאמו. ד״א לבנו ולבתו למה לא נאמר לומר לך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> שאין הקטנים נזורין @?![א]@??. לא יטמא להם במותם. אבל מטמא הוא לנגיעתן ולזיבתן. ד"א במותם אינו מטמא אבל עומד הוא בהספד ובשורה. כי נזר אלהיו על ראשו. בין שיש לו שער בין שאין לו שער:

Verse 8

פס'. כל ימי נזרו קדש הוא לה'. להביא את נזיר עולם שלא קצב לו זמן. קדש הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> זו קדושת הגוף:

Verse 9

פס'. וכי ימות מת עליו בפתע פתאום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> להוציא את הספק. פתע להביא את האונס. פתאום להביא את השוגג. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> במסכת (ערכין) תנו רבנן פתע זה שוגג. שנאמר (במדבר לה) ואם בפתע בלא איבה. פתאום זה מזיד, וכן הוא אומר (משלי כב) ערום ראה רעה ונסתר ופתיים עברו ונענשו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> ומהו עליו להביא את המאהיל עליו שאם איהל עליו ועל המת נטמא נזרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> תנן התם על אלו הטמאות הנזיר מגלח על המת ועל כזית מן המת על מלא תרווד רקב על השדרה? ועל הגולגולת. על מגען ועל משאן ועל אהלן ועל עצם כשעורה על מגעו ועל משאו ועל אהלו. לכך נאמר כי ימות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> מת כל דהוא. עליו. להביא האהילות והמשאות. וטמא ראש נזרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> במי שהיה טהור ונטמא הכתוב מדבר. וגלח ראשו ראשו הוא מגלח ואין מגלח את כל בשרו. ביום טהרתו. ביום הזאתו. ביום השביעי. שנאמר וביום השביעי יגלחנו להביא את שלא גילח ביום השביעי מגלח אפילו לאחר מיכן שנאמר יגלחנו מכל מקום. ד״א יגלחנו ואפילו בלילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> מכאן אמרו תגלחת טומאה כיצד מגלח ואח״כ מביא ואם הביא ואחר כך מגלח לא יצא:

Verse 10

פס'. וביום השמיני. להוציא את השביעי. אבל משמיני ואילך מותר להביא. אלא שמצוה בזמנה. ועוד נאמר כאן שמיני ונאמר להלן שמיני שנאמר (ויקרא כג) ומיום השמיני והלאה. מה להלן משמיני והלאה אף כאן משמיני והלאה. יביא שתי תורים או שני בני יונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> שלא יביא תורים כנגד בני יונה ולא בני יונה כנגד תורים. אל הכהן אל פתח אהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> מלמד שהוא חייב בטיפול הבאתן עד שיביאם אל הכהן אל פתח אהל מועד:

Verse 11

פס'. ועשה הכהן אחד לחטאת ואחד לעולה. שיפרישם לפי שאין הקנין מתפרשין אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן. וכפר עליו מאשר חטא על הנפש. רבי ישמעאל אומר בנזיר טמא הכתוב מדבר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> שנטמא למתים. וקידש את ראשו ביום ההוא. מלמד שמתחיל למנות מיום שגילח:

Verse 12

פס'. והזיר לה' את ימי נזרו. כל אשמות שבתורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> מעכבין את הכפרה חוץ מזה. דברי רבי. רבי ישמעאל אומר אף זה מעכב שנאמר והביא כבש בן שנתו לאשם. אמתי והזיר בזמן שהביא שנתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> ולא שנה למנין עולם. והימים הראשונים יפלו. ומתחיל למנות נזירות לכתחלה. הראשונים. שאם נדר מאה יום ונטמא אפילו באמצע המאה אפילו שני ימים לכתחלה או קרוב לסופם מתחיל למנות נזירותו מתחלה אבל אם נטמא ביום מאה אינו סותר את המאה שנאמר והימים הראשונים יפלו מי שיש לו אחרונים סותר יצאו אלו שאין להם אחרונים שהרי ביום מאה נטמא וככר עבר ימי נזירותו. כי טמא נזרו. הטומאה סותרת את הכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> ואין תגלחת סותרת את הכל. ד״א והזיר לה' את ימי נזרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> לעשות ימים של אחר נזירותו כימים שבתוך נזירותו עד הבאת קרבן וכו' ברייתא:

Verse 13

פס'. וזאת תורת הנזיר. אחד נזיר ימים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> ואחד נזיר עולם לקרבן טהרה. יביא אותו. במה הכתוב מדבר אם בקרבן הא כתיב והביא את קרבנו לה' אלא מהו יביא בנזיר עצמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> שיביא את עצמו. ודומה לזה והשיאו אותם עון אשמה מה משיא אותם אלא הם עצמן משיאין עצמם. וכן (דברים לד) ויקבור אותו בגיא אלא הוא קבר עצמו. אלה ג' אתים שהיה רבי (עקיבא) [ישמעאל] דורש בתורה:

Verse 14

פס'. והקריב את קרבנו לה' כבש בן שנתו תמים. להוציא את בעל מום. וכבשה אחת בת שנתה תמימה לחטאת ואיל אחד תמים לשלמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> למד לנזיר שיטען שלש בהמות:

Verse 15

פס'. וסל מצות סלת חלות בלולות בשמן. פרט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> אין בכלל אלא מה שבפרט:

Verse 16

פס'. והקריב הכהן לפני ה' ועשה את חטאתו ואת עולתו. חטאת קודמת לעולה בכל מקום:

Verse 17

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> ואת האיל יעשה זבח שלמים לה' על סל המצות, איל היה בכלל ויצא מן הכלל ללמד על הכלל מה איל מיוחד שהוא בא בנדר ובנדבה וטעון נסכים אף כל הבא בנדר ובנדבה טעון נסכים. יצאו חטאת ואשם שאינן באין בנדר ובנדבה שלא יטענו נסכים מפני שהיה בכלל ויצא לדון בלחם והחזירו הכתוב לכללו:

Verse 18

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> וגלח הנזיר פתח אהל מועד את ראש נזרו. לפי שאין דרך כבוד שהוא מגלח פתח אהל מועד בשלמים הכתוב מדבר. ושחטו פתח אהל מועד שאין דרך כבוד שיהא מגלח פתח אהל מועד אלא מקום שהיה מבשל שם היה מגלח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> וזה שאמר פתח אהל מועד מלמד שאין הנזיר מגלח עד שיפתח פתח אהל מועד. ולקח את שער ראש נזרו ונתן על האש. מכל מקום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> אפילו בגבולין. זבח השלמים. תחת השלמים לא נאמר אלא תחת זבח השלמים להביא אפילו תחת חטאת ותחת האשם:

Verse 19

פס'. ולקח הכהן את הזרוע בשלה מן האיל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> אין בשלה אלא שלימה. רבי שמעון בן יוחאי אומר שנתבשלה עם האיל. וחלת מצה אחת מן הסל. שאם נפרסה או חפרה פסולה. ורקיק מצה שאם נפרס או חסר פסול. ונתן על כפי הנזיר אחר התגלחו את נזרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> אילו אחר התגלחו את נזרו. אין קרבנותיו אחר התגלחו את נזרו:

Verse 20

פס'. והניף אותם הכהן תנופה לפני ה'. מוליך ומביא מעלה ומוריד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> לפני ה'. במזרח. קדש הוא לכהן על חזה התנופה ועל שוק התרומה. שהם מאת בני ישראל מזבחי שלמיהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> ויצא זה מכללם שיטענו הפרשת זרועו. ואחר ישתה הנזיר יין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> אחרי כל המעשים דברי רבי אליעזר:

Verse 21

פס'. זאת תורת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> לא בא מקרא זה (אלא) לחדש כלום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> לומר לך זאת תורת הנזיר לדורות. אשר ידר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> קרבנו לה' על נזרו. ולא נזרו על קרבניו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> לה' על נזרו. ולא קרבן אחרים על נזרו. מלבד אשר תשיג ידו כפי נדרו אשר ידור. מלמד שאם אמר הריני נזיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> ע״מ לגלח על מאה עולות על מאה שלמים קורא אני עליו כפי נדרו לפי שהן קדשים שבנדר ושבנדבה. אבל לא על תוספות חטאות ואשמות לפי שאינן בנדר ונדבה. ד״א כפי נדרו אשר ידור הרי שאמר עלי חמשה נזירות שאגלח תגלחת אחת ואעלה לכולם קורא אני עליו כפי נדרו אשר ידור ת״ל יעשה על תורת נזרו. כלומר כמשפט סדר קרבן הנזיר כן יעשה לכל נזירות ונזירות:
ברייתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> שאל רבי אלעזר ורבי יוחנן הסנדלר. אמר רבי שמעון בן יוחאי הרי שהיה נזיר ומצורע מהו שיעלה תגלחת אחת ותעלה לו לנזרו ולצרעתו א״ל וכי היאך אפשר זה מצורע מגלח להעברת שער וזה נזיר מגלח לגדל שער. היאך תעלה לו תגלחת אחת לנזרו ולצרעתו. ומסקנא לא עולה בימי גמרו עולה בימי ספרו לא עולה בטהור לפי שאינם שוין אבל עולה בטמא לפי שהן שוין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> רבותינו אמרו במסכת נזיר שלשים נדר נזיר יזיר נזרו להזיר הנזיר נזיר כתובין בפרשה זו כנגד ימים של סתם נזירות. ולמה נסמכה פרשה זו לפרשת כהנים לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> שקדושת נזיר כקדושת כהן גדול:

Verse 22

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. דבר אל אהרן ואל בניו לאמר. לפי שכל מעשה הפרשה באהרן ובניו. הביא את אהרן ואת בניו בכל דבור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> זה כלל בתורה שכל זמן שדיבר בכהנים מעשה בכהנים. בישראל מעשה בישראל. ואם דיבר בישראל ומעשה בכל אדם צריך להביא את הגרים. כה תברכו את בני ישראל. בלשון הקדש. שכל מקום שנאמר עניה בכה ואמירה בכה בלשון הקדש. וגמרינן במסכת סוטה נאמר כאן אמור להם ונאמר להלן (דנברים כז) וענו הלוים ואמרו אל כל איש ישראל קול רם. מה להלן בלשון הקדש אף כאן בלשון הקדש. והתם מנא לן דכתיב קול רם. וכתוב התם (שמת יט) משה ידבר והאלהים יעננו בקול. רבי יהודה אומר אינו צריך להביא גזרה שוה שהרי כבר נאמר כה תברכו עד שיאמרו בלשון הזה:
תנו רבנן כה תברכו את בני ישראל בעמידה. כתיב הכא כה תברכו וכתיב התם (דברים כז) אלה יעמדו לברך את העם. רבי נתן אומר הרי הוא אומר (שם י) לעמוד לפני ה' לשרתו ולברך בשמו. מה שרות בעמידה אף ברכה בעמידה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> ושרות בעמידה דכתיב (שם יח) ושרת בשם ה' אלהיו כבל אחיו הלוים העומדים שם לפני ה'. כה תברכו את בני ישראל. בנשיאות כפים. נאמר כאן כה תברכו ונאמר להלן (ויקרא ט) וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם. ד״א כה תברכו את בני ישראל. אין לי אלא ישראל גרים ונשים ועבדים משוחררין מנין ת״ל אמור להם. ד״א כה תברכו את בני ישראל. פנים בפנים. שנאמר אמור להם כאדם שאומר לחבירו דבר פנים כנגד פנים. אמור להם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> שיהא כל הקהל שומע ולא בלחש. אמור להם שיהא החזן קורא הברכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> והוא עונה אחר החזן. זהו ששנינו העובר לפני התיבה לא יענה אחר הכהנים אמן מפני הטירוף שצריך דעת החזן שיהא מכוין להקראת הכהנים את הברכה. ואם יענה החזן אמן יבוא להתיאש מן ההקראה ויטעה את הכהנים. והלכתא כאביי שאמר לשנים קורא כהנים לאחד אין קורא כהנים. שכשם שנאמר אמור להם משמע לשנים ולא לאחד. ואמור רבנן הלכתא כוותיה דאביי ביע״ל קג״ם והני מילי בפלוגתא דאביי ורבא. אבל בלא רבא הלכה כאביי במילי רברבי. ואע״ג דאמר רב חסדא לשנים קורא כהנים ואפילו לאחד קורא כהנים אין הלכה כדבריו ואין הלכה כרב חסדא שאמר כהן קורא כהנים ישראל אין קורא כהנים. אבל הלכה כאביי שאמר אפילו ישראל קורא כהנים בזמן שהכהנים שעולין לדוכן הן שנים. והלכ' ברכת כהנים נקראים ולא מתרגמין. תנן התם במסכת סוטה בפרק אלו נאמרין בכל לשון ברכת כהנים. כיצד במדינה אומר ג' ברכות כדרך שכתוב בתורה יברכך יאר ישא ועונין אמן על כל ברכה וברכה. ובמקדש ברכה אחת. במקדש אומר השם ככתבו ביו״ד ה״א. ובמדינה בכנויו אל''ף דל״ת. וכהן בעל מום לא ישא את כפיו. וכן כהן שנשתמד. ואם היו ידיו צבועות ורוב אנשי העיר אומנותם בכך מותר לישא את כפיו ואם לאו אסור מפני שרוב העם מסתכלין בו. ואסור להסתכל בכהנים בשעה שנושאין את כפיהם. ומחלק כפיו לשש חלקים שנאמר (ישעיה ו) שש כנפים שש כנפים לאחד. במדינה כהנים נושאין את כפיהן כנגד כתפותיהן וכו'. א״ר שמעון בן לוי מנין שהקב"ה מתאוה לברכת כהנים שנאמר ושמו את שמי על בני ישראל. א״ר שמעון בן לוי כל כהן שמברך מתברך. ולמה הכהנים עולים ברצה לפי שהיא ברכת עבודה, (ויקרא ט) וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם. וירד מעשות החטאת והעולה והשלמים, ועם שאחר הכהנים אינן בכלל ברכה. וצריך לברך כדאמר ר' זירא א״ר חסדא ברוך אשר קדשנו בקדשתו של אהרן וצונו לברך את עמו ישראל באהבה. כי עקר כרעיה למיסק אומר יהי רצון ורחמים מלפניך ה' אלהינו שתהא ברכה זו שצויתנו לברך את עמך ישראל באהבה לא ימצא בה כשלון ועון. וכי מהדר אפיה מצבור מאי אמר. אדבריה רב חסדא לרב עוקבא ודרש רבונו של עולם עשינו מה שגזרת עלינו עשה עמנו מה שהבטחתנו. אמר רב חסדא אין הכהנים רשאין לכוף קטרי אצבעותיהן עד שיחזירו פניהם מן הצבור. א״ר זירא אמר רב חסדא אין הקורא רשאי לקרות כהנים עד שיכלה אמן מפי הצבור. ואין הצבור רשאין לענות אמן עד שתכלה ברכה מפי כהן. ואין הכהנים רשאין להחזיר פניהם מן הצבור עד שיתחיל שליח צבור. ואין הכהנים רשאין לעקור רגליהן ולילך עד שיגיע ש״צ לסוף ברכת שים שלום:

Verse 23



Verse 24

פס'. יברכך ה'. בברכה מפורשת (דברים כח) ברוך אתה בעיר. ברוך טנאך. ברוך אתה בבואך. ובאו עליך כל הברכות האלה. יברכך בנכסים. וכן הוא אומר (בראשית לט) ויברך ה' את בית המצרי בגלל יוסף:
טוביהו ברבי אליעזר אומר יברכך ה' בבנים כענין שנא' (תהלים קכח) הנה כי כן יבורך גבר ירא ה'. יברכך ה' במשא ובמתן כענין (איוב א) מעשה ידיו ברכת מלמד שכל הנוטל פרוטה מאיוב מתברך. יברכך ה' שיהו הכל מתברכין בך כענין שנאמר באבינו אברהם (בראשית כב) והתברכו בזרעך כל גויי הארץ שיהו בני אדם אומרים מי שבירך את אברהם הוא יברך אותך וכן הוא אומר (שם מח) בך יברך ישראל לאמר ישימך אלהים כאפרים וכמנשה. יברכך ה' בזקנה כענין שנאמר (שם כד) ואברהם זקן בא בימים וה' ברך את אברהם בכל. יברכך ה' בתלמידים כענין שנאמר (דה״א ד) אם ברך תברכני והרבית את גבולי בתלמידים. וישמרך. כענין שנאמר (משלי ג) ושמר רגלך מלכד. וישמרך. טוביהו אומר שמירת הנפש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> כענין שנאמר (ושמר את נפשו). וישמרך. מן המזיקין כענין שנאמר (תהלים קכא) ה' ישמרך מכל רע. ואין רע אלא מזיקין שנאמר (ישעיה מה) עושה שלום ובורא רע. ד״א ישמרך מכל רע. מיצר רע כענין שנאמר (בראשית ו) וכל יצר מחשבות לבו רק רע כל היום. ד״א ישמרך מכל רע. מגיהנם שנאמר (משלי טז) כל פעל ה' למענהו וגם רשע ליום רעה. וישמרך. מן הליסטים כענין שנאמר (תהלים צא) כי מלאכיו יצוה לך לשמרך בכל דרכיך. וישמרך, כענין שנא' (תהלים קכא) ה' ישמור צאתך ובואך. רבותינו אמרו וישמרך וישמר לך ברית אבות כענין שנאמר (דברים ז) ושמר ה' אלהיך לך את הברית ואת החסד אשר נשבע לאבותיך. וישמרך. שלא יסלק שכינתו מאתך כענין שנאמר (בראשית כח) אם יהיה אלהים עמדי ושמרני בדרך וגו'. ד״א וישמרך ישמור נפשך בשעת מיתה כענין שנאמר (שמואל א כה) והיתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים. ד״א וישמרך. שיכתוב זכותך כענין שנאמר (שם ב) רגלי חסידיו ישמור. ד״א וישמרך. לעולם הבא כענין שנאמר (ישעיה מ) וקוי ה' יחליפו כח. הרי שלש תיבות כנגד אברהם יצחק ויעקב. כך אמר טוביהו ברבי אליעזר ז״ל:

Verse 25

פס'. יאר ה' פניו אליך. יתן לך מאור עינים. רבי נתן אומר יתן לך מאור שכינה כענין שנאמר (שם ס) קומי אורי כי בא אורך. ואומר (שם) ועליך יזרח ה' וכבודו עליך יראה. ד״א יאר ה' זה מאור תורה וכן הוא אומר (משלי ו) כי נר מצוה ותורה אור:
טוביהו ברבי אליעזר אומר זה חכמה. וכן הוא אומר (קהלת ח) חכמת אדם תאיר פניו. ד״א יאר ה' פניו אליך. זו ישועה וכן הוא אומר (תהלים לא) האירה פניך על עבדך. ד״א יאר ה' פניו אליך. אלו חיים שנאמר (משלי טז) באור פני מלך חיים. ד'יא יאר ה' פניו אליך. זו הסברת פנים כענין שנאמר (תהלים קיח) אל ה' ויאר לנו. ואומר (שם סז) יאר פניו אתנו סלה. ויחנך. במשאלותיך וכה״א (שמור לג) וחנותי את אשר אחון. ד״א ויחנך. יתן חנך בעיני בריותיו כענין שנאמר (משלי ג) ומצא חן ושכל טוב בעיני אלהים ואדם. ד״א ויחנך. יחננך דעת בתלמוד תורה כענין שנאמר (שם ד) תתן לראשך לוית חן, (שם א) כי לוית חן הם לראשך. ד״א ויחנך. יחננך במתנות חנם כענין שנאמר (תהלים קכג) כן עינינו אל ה' אלהינו עד שיחננו ואומר (שם) חננו ה' חננו. ואומר (ישעיה לג) ה' חננו לך קוינו:
טוביהו ברבי אליעזר אומר ויחנך. בבנים כענין שנאמר (בראשית לג) הילדים אשר חנן אלהים את עבדך. כענין שנאמר (שמות כב) ושמעתי כי חנון אני. ד"א ויחנך. שישמע תפלתך כענין שנאמר (ישעיה ל) חנון יחנך לקול זעקך. ד״א ויחנך. יתן לך חנינה בעולם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> וכן הוא אומר (שם כט) קרית חנה דוד. ויחנך. כענין שאמר (תהלים לד) חונה מלאך ה' סביב ליראיו ויחלצם. הרי בברכה שניה חמש תיבות שלם? כ' אותיות. חמש תיבות כנגד חמשה חומשי תורה שניתנו לזרע אברהם הנבחר לסוף עשרים דור:

Verse 26

פס'. ישא ה' פניו אליך, בשעה שאתה עומד ומתפלל וכן הוא אומר (בראשית יט) הנה נשאתי פניך. ואם תאמר הא כתיב לא ישא פנים לא קשיא כאן קודם גזר דין. ישא. לאחר גזר דין. לא ישא. כזו הענין לשנים כתובים המכחישים זה את זה כגון (תהלים כה) שומע תפלה (איכה ג) וסכות בענן לך. (תהלים קמה) קרוב ה' לכל קוראיו וגו'. וכתיב (שם י) למה ה' תעמוד ברחוק. (איכה ג) מפי עליון לא תצא הרעות והטוב. (דניאל ט) וישקד ה' על הרעה ויביאה. (ירמיה ד) כבסי מרעה. וכתיב (שם ב) אם תכבסי בנתר. (ישעיה נה) דרשו ה' בהמצאו. וכתיב (יחזקאל כ) אם אדרש לכם. (שם לב) כי לא אחפוץ במות הרשע. וכתיב (שמואל א ב) כי חפץ ה' להמיתם. כל אלו הפסוקים נדרשין כאן קודם חיתום גזר דין. כאן לאחר חיתום גזר דין: טוביהו ברבי אליעזר אומר ישא ה' פניו אליך. כענין שנאמר (ויקרא כו) ופניתי אליכם והפרתי אתכם וגו'. ד״א ישא ה' פניו אליך. יתן לך נשיאות פנים כענין שנאמר (איוב כב) ונשוא פנים (יותר) [ישב] בה שנושא (לדוד) @?![א]@?? בשביל זכותו. וישם לך שלום. שלום בכניסתך שלום ביציאתך. שלום עם כל אדם. רבי חנניה סגן הכהנים אומר וישם לך שלום. שלום בביתך. רבי נתן אומר זה שלום מלכות בית דוד שנאמר (ישעיה ט) למרבה המשרה ולשלום אין קץ. ד״א וישם לך שלום. זה שלום תורה. שנאמר (תהלים כט) ה' עוז לעמו יתן ה' יברך את עמו בשלום. גדול השלום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> ששינה קדוש מפני השלום. גדול השלום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> ששינה מלאך מפני השלום. גדול השלום שהשם שנכתב בקדושה אמר הקב״ה ימחה על המים להטיל שלום בין איש לאשתו. גדול השלום שנטעו הנביאים בפי כל הבריות לשאול איש בשלום חבירו. גדול השלום שבו חותם הברכות שנאמר וישם לך שלום. גדול השלום שאפילו במלחמה פותחין בשלום שנאמר (דברים כ) וקראת אליה לשלום. וכן הוא אומר (שם ב) ואשלח מלאכים ממדבר קדמות אל וגו' דברי שלום לאמר. גדול השלום שאפילו המתים צריכין אותו שנאמר (ירמיה לד) בשלום תמות. ואומר (בראשית טו) ואתה תבוא אל אבותיך בשלום. גדול הוא השלום שלא ניתן בחלק של רשעים שנאמר (ישעיה נז) אין שלום אמר אלהי לרשעים. גדול הוא השלום שניתן לצדיקים שנאמר (שם) יבוא שלום ינוחו על משכבותם. גדול הוא השלום שניתן לאוהבי תורה שנאמר (תהלים קיט) שלום רב לאוהבי תורתך ואין למו מכשול. וכתיב (ישעיה נד) וכל בניך למודי ה' ורב שלום בניך. גדול הוא השלום שניתן לעושי צדקה שנאמר (שם לב) והיה מעשה הצדקה שלום. רבי חנניה סגן הכהנים אומר גדול השלום ששקול כנגד מעשה בראשית. שנאמר (איוב כה) המשל ופחד עמו עושה שלום במרומיו:
טוביהו ברבי אליעזר אומר וישם לך שלום. שאפילו אויביו משלימים עמו כענין שנאמר (שם ה) כי עם אבני השדה בריתך וחית השדה השלמה לך. וישם לך שלום. מן המלחמות. שנא' (דה״א כב) כי שלמה יהיה שמו ושלום (יהיה) [וגו'] בימיו. (משלי טז) ברצות ה' דרכי איש גם אויביו ישלים אתו. ד״א וישם לך שלום. מן החיות ומן המזיקין שנאמר (דה״א כב) כי שלמה יהיה שמו ושלום ושקט (יהיו) [וגו'] בימיו. ד״א וישם לך שלום שנאמר (ישעיה לב) וישב עמי בנוה שלום ובמשכנות מבטחים ובמנוחות שאננות. הרי כאן ברכה שלישית ויש בה שבעה תיבות שהן עשרים וחמש אותיות. של שבעה שבעה. השבת שביעי קדש. השמטה שביעית. שבעת ימי נדה. שבעת ימי לידה. שבעת ימי מצה. שבעת ימי סוכה. וכן כיוצא בהן שניתנו על ידי משה רבינו שעמד לאחר עשרים וחמשה דורות. עשרים עד אברהם אבינו. אדם. שת. אנוש. קינן. מהללאל. ירד. חנוך. מתושלח. למך. נח. שם. ארפכשד. שלח. עבר. פלג. רעו. שרוג. נחור. תרח. אברהם. יצחק. יעקב. לוי. קהת. עמרם. הרי חמשה ועשירים דורות. ואח״כ עמד משה רבינו ועליהם אמר דוד כ״ו (תהלים קלו) הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו שהיה העולם עומד כל אותן הדורות בחסד הבורא בלא תורה שנקראת חסד וכנגד ברכת כהנים שהם גה״ז (ושבעה) תיקנו חכמים ז״ל וקורין בתורה בשני ובחמישי ג' וחמשה ביום טוב ושבעה בשבת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> וכנגד אלו האותיות חילק יחזקאל (יחזקאל מה) המנה יהיה לכם וכנגד שלש יודי״ן יברכך יאר ישא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> כותבין את השם בשלשה יודי״ן:

Verse 27

פס'. ושמו את שמי על בני ישראל. זהו שיאמרו רבותינו ז״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> במקדש (אין) מברכין בשים המפורש. ואני אברכם. לרבות את הגרים ואת הנשים ואת העבדים. ד״א ואני אברכם. חזר על הכהנים שאין יברכך בכהנים לכך נאמר ואני אברכם. הברכה במי שאמר והיה העולם. ד״א שמא יאמרו ישראל ברכותינו תלויות בכהנים לכך נאמר ואני אברכם. הברכה במי שיאמר והיה העולם. ד״א שלא יאמרו הכהנים בנו תלוי לברך את ישראל ת״ל ואני אברכם. וכן הוא אומר (דבריה טו) כי ה' אלהיך ברכך ואומר (שם ז) ברוך תהיה מכל העמים:





Verse 1

פס'. ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן. זה היה כיום החדש הראשון (שמות מ) בשנה השנית כאחד לחדש הוקם המשכן וימשח אותו ויקדש אותו ואת כל כליו וגו'. ומצינו למדים שבעשרים ושלשה באדר התחילו אהרן ובניו למשוח המשכן וכל הכלים בראש חדש הוקם. בשני שרף אלעזר בן אהרן את הפרה. בשלישי הזה הימנה הזיה. שניה גלחו הלוים דכתיב (במדבר ח) והעבירו תער על כל בשרם, בו ביום שהוקם שרת השכינה שנאמר (שמות מ) ולא יכול משה לבא אל אהל מועד. בו ביום הקריבו הנשיאים שנאמר ויהי המקריב ביום הראשון. אין ראשון אלא ראשון לכל ימות השנה. בו ביום ירדה אש מן השמים ואכלה את הקרבנות. בו ביום הקריבו בני אהרן נדב ואביהוא. בו ביום מתו. שנאמר (ויקרא י) וימותו לפני ה'. מיתתן לפנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> ונפילתן בחוץ. כך מפורש בענין המלואים. וימשחם ויקדש אותם מלמד שלא חלה בהם קדושה עד שנתקדשו כלם. ד״א וימשחם. משיחה מבפנים ומבחוץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="134"></i> רבי יאשיהו אומר שלש מדות הללו נמשחו מבפנים ומבחוץ כגון הקשוות של נסוך. ומדות של שמן והמזרקות. ומדות היבש לא נמשחו אלא מבפנים. ד״א וימשחם ויקדש אותם. הוא שאמרו רבותינו כל הכלים שעשה משה משיחתן מקדשתן. מכאן ואילך עבודה מחנכתן. שנאמר וימשחם ויקדש אותם. אותם במשיחה ולא לדורות במשיחה אלא בעבודה:

Verse 2

פס'. ויקריבו נשיאי ישראל. שמא תאמר לפי שעה נתמנו ת״ל ראשי בית אבותם. שמא תאמר לא היו ראשי השבטים ת״ל הם נשיאי המטות. הם שהיו ממונים עליהם במצרים. הם העומדים על הפקודים הנזכרים בראש הספר. ואתכם יהיו איש איש למטה. ליהודה נחשון בן עמינדב וכו':

Verse 3

פס'. ויביאו את קרבנם לפני ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> בנראה הביאום. שש עגלות צב. ר' אומר אין צב אלא מחופין, וכן הוא אומר (ישעיה סו) והביאו את כל אחיכם מכל הגוים מנחה לה' בסוסים וברכב ובצבים ונו'. שש עגלות צב שמא תאמר עגלה לנשיא ת״ל עגלה על שני הנשיאים. ושור לאחד. שני שוורים לעגלה:

Verse 4

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר קח מאתם. מלמד שבאו ועמדו לפני המשכן ולא קבל מהם משה עד שנאמר לו מפי הגבורה קח מאתם. והיו לעבוד את עבודת אהל מועד. מלמד שנחה עליהם רוח הקדש שהרי הסכימה דעתם לדעת העליונה. ר' נתן אומר מה ראו הנשיאים להתנדב כאן ובמלאכת המשכן לא נתנדבו. אלא כך אמרו הנשיאים יתנדבו הצבור ומה שחסרים אנו משלימין כיון שראו שהמלאכה היתה דים לכל המלאכה לעשות אותה והותר אמרו מה לעשות מיד והנשיאים הביאו את אבני השוהם ואת אבני המלואים ואחר כך ידעו שאי אפשר לקדשי המשכן להנשא בכתף והביאו שש עגלות צב:

Verse 5



Verse 6

פס'. ויקח משה את העגלות ואת הבקר ויתן אותם אל הלוים. נטלן וחילקן לפי דעתו:

Verse 7



Verse 8

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> את שתי העגלות ואת (שמונת הבקר) נתן לבני (מררי) כפי עבודתם. שבני גרשון נשיאתם יריעות המשכן והמכסאות וקלעי החצר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> אבל בני מררי פקודתם על עבודת משא קרשי המשכן ובריחיו ועמודיו ואדניו ועמודי החצר ואת אדניה ויתדותיה ומיתריה. לפי כובד המשא היו העגלות. ביד איתמר בן אהרן הכהן. שהיה ממונה על בני גרשון ועל בני מררי:

Verse 9

פס'. ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו. אמר ר' נתן בדבר זה נכשל עוזא שנעלם מדוד והרכיב את ארון האלהים על העגלה. וכתיב (שמואל ב ו) ויחר אף ה' בעוזא וגו' ולאחר שנודע לו לדוד מה כתיב (דה״ב טו) ויקרא דוד לצדוק ולאביתר הכהנים וגו'. ויאמר להם אתם ראשי האבות ללוים התקדשו אתם ואחיכם והעליתם את ארון האלהים וגו'. כי למבראשונה לא אתם פרץ ה' אלהינו בנו כי לא דרשנוהו כמשפט. וכתיב (שם) ויתקדשו הכהנים והלוים:

Verse 10

פס'. ויקריבו הנשיאים. באו ועמדו לפני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> המזבח:

Verse 11

פס'. ויאמר ה' אל משה נשיא אחד ליום נשיא אחד ליום. לימד שלא היה יודע משה רבינו אם כלם יקריבו כאחד אם בזה אחר זה עד שאמר לו להקריב איש יומו. נשיא אחד ליום שלא יאמר נחשון לפי שהוא ראש למסעות אקריב עם כל אחד ואחד:

Verse 12

פס'. ויהי המקריב אעפ״כ שהיה ראובן ראש לתולדות יעקב הקריב יהודה שהוא ראש למסעות. ביום הראשון. ראשון לכל ימות השנה. נחשון בן עמינדב למטה יהודה. יחסו הכתוב על שם שבטו:

Verse 13

פס'. וקרבנו קערת כסף. קרבנו שלו היה ולא שגבה משבטו. קערת כסף אחת. מתחלת עשייתה לשם קרבן נעשית. מזרק אחד כסף שבעים שקל בשקל הקדש. עונה על הקערה ועל המזרק מה מזרק בשקל הקדש אף קערה בשקל הקדש. אלא שהקערה שלשים ומאה והמזרק שבעים. שניהם מלאים סלת. מלמד ששניהן שוין במדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> שאע״פ שלא שוו. ומה הפרש בין קערה למזרק. קערה גלדה עבה. ומזרק גלדו דק. סלת בלולה בשמן למנחה. זו נדבה:

Verse 14

פס'. כף אחת עשרה זהב, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="140"></i> רבותינו אמרו בתלמוד שעושה כל מה שבכף אחת לענין טומאה שהכלי מצרף כל מה שבתוכו. עשרה זהב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="141"></i> היא זהב ומשקלה (שלשים שקל בשקל הקדש עשרים גרה השקל). וכן הוא אומר כל זהב הכפות עשרים ומאה. מלמד שהם שקלי הכסף בשקל הקדש. מלאה קטורת. זו נדבה:

Verse 15

פס'. פר אחד. המיוחד בעדרו. איל אחד. שלא היה כמוהו. כבש בן שנתו לעולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="142"></i> מלמד (שכשרו השלמים) להקריב עולה:

Verse 16

פס'. שעיר עזים אחד לחטאת. מה בא זה לכפר על קבר התהום טומאה לא נודעה מעולם שהרי כל העולם בחזקת טומאה ממיתי המבול והיא נקראת קבר התהום שכשם שאין אדם יודע מה שבתהום כך אין אדם יודע על הטומאה ההיא לפיכך הקריבו שעיר עזים אחד לחטאת:

Verse 17

פס'. ולזבח השלמים בקר שנים. אין אילו מן הפרים שהקריבו עם העגלות. אלים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה. כלם לזבח השלמים וילמד תחתון מן העליון. זה קרבן נחשון בן עמינדב. משלו הביאם ולא גבה מן השבט. ד״א זה קרבן נחשון בן עמינדב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="143"></i> זה מביא קרבן נדבה. אין היחיד מביא קטורת נדבה. ד״א זה קרבן נחשון בן עמינדב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="144"></i> זה דוחה את השבת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="145"></i> ואת הטומאה:

Verse 18

פס'. ביום השני הקריב נתנאל בן צוער נשיא יששכר:

Verse 19

(פס'). הקריב את קרבנו. שני פעמים למה אלא מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="146"></i> שבא ראובן וערער ואמר די שיקדימני יהודה למסעות אקריב אני לתולדות. אמר לו משה רבינו מפי הקב״ה נאמר לי שיקריב יהודה וכל אשר עמו בדגלו לפיכך זכה שבט יששכר להיות יודעי בינה לעתים. שנאמר (דה״א יב) ומבני יששכר יודעי בינה לעתים וגו' וכתיב (שופטים ה) ושרי ביששכר. ובמצרים נאמר (במדכר כו) לישוב משפחת הישובי שהיו מישבין את הדין ומדברין בישיבה. וכן הוא אומר (דברים לג) שמח זבולון בצאתך ויששכר באוהליך. ונתנאל בן צוער נתן להם העצה לפיכך הקריב שני ליהודה:

Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46



Verse 47



Verse 48



Verse 49



Verse 50



Verse 51



Verse 52



Verse 53



Verse 54



Verse 55



Verse 56



Verse 57



Verse 58



Verse 59



Verse 60



Verse 61



Verse 62



Verse 63



Verse 64



Verse 65



Verse 66



Verse 67



Verse 68



Verse 69



Verse 70



Verse 71



Verse 72



Verse 73



Verse 74



Verse 75



Verse 76



Verse 77



Verse 78

פס'. ביום שנים עשר יום. מה יום רצוף אף שנים עשר יום רצופים. מיכן שדחו את השבת. אם הקריב אפרים ביום השביעי מנשה ביום השמיני. מכאן נהגו לומר בשעת המילה יהי אח לשבעה וגם לשמונה לקיים מה שנאמר (בראשית מח) בך יברך ישראל לאמר ישימך אלהים כאפרים וכמנשה:

Verse 79



Verse 80



Verse 81



Verse 82



Verse 83



Verse 84

פס'. זאת חנכת המזבח ביום המשח אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="147"></i> שנמשח בו ביום הקריבו מאת נשיאי ישראל. מלמד שכשם ששוו כלם בעצה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="148"></i> כך שוו כלם בזכות. קערות כסף. מלמד שלא אירע בהן פסול אלא הם הם שהקדישו והם הם שהקריבו. מזרקי כסף שנים עשר כפות זהב שתים עשרה. לא נפסלה אחת מהן:

Verse 85

פס'. שלשים ומאה הקערה האחת כסף ושבעים המזרק האחד כל כסף הכלים אלפים וארבע מאות בשקל הקדש. זה בא ללמד. בוא וראה שהדיוט שוקל אחד אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="149"></i> ושוקלן כאחד פעמים מרבה ופעמים ממעט אבל בשקל הקדש בין בכלל בין בפרט לא ריבה ולא מיעט:

Verse 86

פס'. כפות זהב שתים עשרה מלאות קטורת עשרה עשרה הכף בשקל הקדש כל זהב הכפות עשרים ומאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="150"></i> זהו שאמר היא של זהב ומשקלה של כסף בשקל הקדש:

Verse 87

פס'. כל הבקר לעולה שנים עשר. שלא נפסל אחד מהן:

Verse 88

פס'. וכל בקר זבח השלמים. הם הם שנתנדבו ולא אירע בהם פסול. וצריכין אנו לידע היאך יהו מ״ח קרשים על שש העגלות כדמפורש במסכת שבת בפרק הזורק. לפי שארבעים אבות מלאכות חסר אחת של שבת מן מלאכת המשכן למדנו. שכל מלאכה חשובה במשכן קרויה מלאכה לענין שבות וזריקה והושטה למדנו מן העגלות שבמדבר כדתנן שתי גצוצטראות זו כנגד זו ברשות הרבים המושיט והזורק מזו לזו פטור היו שתיהם בדיוטה אחת וכו' שתי עגלות זו אחר זו ברשות הרבים מושיטין את הקרשים מזו לזו אבל לא זורקין. וגמרינן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="151"></i> אמר רב משום רבי חייא עגלות תחתיהן וביניהם רשות הרבים ובין כל עגלה לעגלה כמלא אורך עגלה. וכמה אורך עגלה חמש אמות וכו'. ופירוש שש עגלות צב היו במשכן לעבודת הלוים והיו נושאות קרשי המשכן שהם מ״ח קרשים כיצד שתי העגלות פורקי המשכן מושיטין לאלו בעגלה עצמה בין שתי הדפנות זו על גבי זו. וכן עגלה שניה שבין שתי דפנות היה מושיב שלשה. ועל שלשה עוד שלשה. ועליהם עוד שלשה ועוד שלשה הכל עשרים וארבע בשתי העגלות הרי י״ב לכל עגלה והילוך העגלות שתים בראשונה זו בצד זו ושתים שניה להם ושתים אחריהם כי ארבע הן כענין הציור:
פירוש כיצד הן אותו ריוח שבין גלגל העגלה ודופניה חמש אמות למה לו אורך עגלה חמש. בארבע סגיא האי דמותיב הכי סבר ליה. דשלש קרשים הוו מותבי אפותייהו דהוו ארבע ופלגא כי היכי דלא לדחקו קרשים הוו להו חמש. צירי עגלה מה שבין דפני עגלה לגלגלים משתי רוחותיה קרו ליה צידי. וצד זה אמה וטופח ומהצד, וזה השני כמו כן שהם שתי אמות ומחצה בין שתי הצדדים, ובין שתי נמי שתים ומחצה כלומר רוחב העגלה זהו רוחב שבין שתי דופנות העגלה. למה לי רוחב העגלה שתי אמות ומחצה באמתא ופלגא סגיא ברחב הקרש ומתרץ שלא יהו הקרשים מתעכבין בהוצאה ובהכנסה דרך ר״ה י״ו אמה כיצד חמיסרי שהעגלה רחבה שתי אמות ומחצה ושתי צדדיה חמש אמות. ובין עגלה לעגלה חמש אמות. וכן לעגלה שניה חמש אמות הרי ט״ו אמות. ואמה לבן לוי שהיה מסבב לעגלות לתקן הקרשים שמקום אדם אמה:
פירוש אטבי בזמן שלא היו הקרשים על העגלות והיו עליהם אטבי והם עמודי ברזל שסומכין עליהן את הקרשים כמו צואר של קורות משום הכי הוו רשות הרבים שלא היו על העגלות אלא אלו השיפודים בלבד אבל אם הונחו הקרשים בין העגלות רשות היחיד הוה אלא יש מלבנות העגלה. כלומר שלא היתה העגלה מקורה. אמר רב עגלות תחתיהן וביניהן וצידיהן רשות הרבים. אמר אביי בין עגלה לעגלה כמלא ארך עגלה וכמה ארך עגלה המש והקשינו עלה כיון ששלשה קרשים מונחים בדרא בתראה על כל עגלה. והקרשין מונחין לרחבן. כל קרש רחבו אמה וחצי הרי אלו ד' אמות ומהצד, למה לי למהוי ארך עגלה ה' אמות, בארבע ופלגא סגיא. כי היכי דלא נדחקו קרשים הרויח להם חצי אמה. אמר רבא וצידי העגלה כמלא רוחב עגלה וכמה רוחב עגלה שתי אמות ומחצה. ואורך הקרשים מוטלין לרוחב עגלה נמצא מן הקרש שתי אמות ומהצד, על עגלה זו מלא ורוחבה וחמש אמות מן הקרש בין עגלה לעגלה. כי עשר אמות אורך הקרש ולפי זאת הקשינו למה לי למהוי שתים ומחצה רוחב עגלה בפחות מיכן סגיא כי אפשר שיהא הקרש אמה אחת מיכן על זו ואמה על זו או שתי אמות על זו ושתי אמות על זו וכו' הלכתא: ורוחב זה שתי צידי הפנסמים חמש אמות ובין עגלה לעגלה חמש אמות הכל חמש עשרה אמות הקרשים נתונים ארכם לרוחב שתי העגלות. אורך הקרש עשר אמות טול ה' שבין עגלה לעגלה ושתי אמות ומחצה מן עגלה זו ושתי אמות ומחצה מן עגלה זו הרי לך מקום הקרשים נשארו עגלה וצד החיצון שכלפי המדבר וחצי עגלה החיצון שכלפי המדבר שהם חמשה אמות והם רשות הרבים. הכל ט״ו אמות וטול מהם מקום בן לוי שמהלך סביבות העגלות אמה הרי לך ט״ז אמה. מיכן לרשות הרבים ט״ז אמה:

Verse 89

פס'. ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו. יבול מאהל מועד ממש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="152"></i> ת״ל (שמות כה) ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל וגו' ומה ת״ל מאהל מועד מגיד הכתוב שהיה משה נכנס ועומד באהל מועד והקול יורד משמי שמים לבין שני הכרובים ומשה היה שומע את הקול מדבר אליו מבפנים לכך נאמר ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו וגו'. ר' יהודה בן בתירא אומר י״ג מיעוטין מיעט אהרן מכל הדברות ואלו הן @?![א]@??. ובבא משה וגו' (שמות כה) ונועדתי לך שם. ודברתי אתך. (שם ל) אשר אועד לך שמה. לדבר אליך. ביום צוותו. את אשר יצוה. את כל אשר אצוה אותך. ואחד במצרים ואחד בסיני ואחד באהל מועד. במצרים כתיב (שם ו) ויהי ביום דבר ה' אל משה בארץ מצרים. בסיני כתיב (במדבר ג) ואלה תולדות אהרן ומשה ביום דבר ה' אל משה בהר סיני. באהל מועד כתיב (ויקרא א) ויקרא אל משה וידבר ה' אליו מאהל מועד לאמר הרי י״ג. וישמע את הקול <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="153"></i> שמא תאמר קול נמוך ת״ל קול רם. בכח. אלא להודיעך שבחו של מלך מלכי המלכים הקב״ה:





Verse 1



Verse 2

כתוב ומתוק האור וטוב לעינים לראות את השמש: (קהלת י״א)
אמר טוביהו ברבי אליעזר ז״ל חזרתי על כל המקרא כולה ולא מצאתי מתוק יותר מדברי תורה שנאמר (תהלים יט) ומתוקים מדבש ונופת צופים. ולפי שראה קהלת בן דוד חכמת התורה שהיא יתרה על כל המדות והמצות יתרון לכל דבר שבעולם אמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> ומתוק האור וטוב לעינים ומה כתיב למעלה מזה (קהלת יא) בבקר זרע את זרעך ולערב אל תנח ידיך כי אינך יודע איזה יכשר הזה או זה ואם שניהם כאחד טובים. אם למדת תורה בילדותך. לעת זקנותך אל תנח ידיך. אם עסקת בילדותך לעת זקנתך אל תנח ידיך כי אינך יודע איזה יכשר הזה או זה ואם שניהם [כאחד] טובים. וגם בהרבה מקומות ובהרבה ענינים יש לפרש דברי קהלת מפני רוחב לשונו (שם יב) אשר לימד דעת את העם ואיזן וחיקר תקן משלים הרבה. לכך אמר ומתוק האור. אור זה תורה שנאמר (משלי ו) כי נר מצוה ותורה אור ודרך חיים תוכחות מוסר. וספרי שלמה בן דוד מפרשים זה את זה. אמר קהלת ומתוק האור אור התורה ואין למעלה הימנו. וטוב לעינים. אלו מעשיים טובים שנאמר (ישעיה ג) אמרו צדיק כי טוב. לעינים. שיהא אדם מעיין במעשיו. כדתנן במסכת אבות איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם. לראות את השמש. כלומר עד שהוא רואה את השמש בימי בחורותיו (קהלת יב) עד אשר לא תחשך השמש והאור והירח והכוכבים מלמד שאין עסיקות המצות לעולם הבא כדתנן טובה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה לחיי העולם הבא. ויש אומרים מכל חיי העולם הבא. שכיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצות. בוא וראה חיבה יתירה שחיבב הקב״ה את עמו ישראל שנתן להם התורה המתוקה מכל דבר המשולה באור הקרויה טוב. שנאמר (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. ואע״פ שנאמר (דניאל ב) הוא גלה עמיקתא ומסתרתא ידע מה בחשובא ונהורא עמיה שריה וכל העולם כולו לאורו משתמשין שנאמר (בראשית א) ויעש אלהים את שני המאורות הגדולים. דכתיב (שם) ויתן אותם אלהים ברקיע השמים. ואעפ״כ כדי לזכות את ישראל הרבה להם תורה ומצות וצוום להעלות לפניו נרות שנאמר בהעלותך את הנרות:
דבר אל אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> לפי שכל מעשה הפרשה הזו באהרן הביא את אהרן לכל דבור זה. ואמרת אליו. הרי זו אזהרה. בהעלותך את הנרות. לשון הדלקה כענין (יהושע ח) ויפנו אנשי העי אחריהם ויראו והנה עלה עשן העיר השמימה ולא היה בהם ידים לנוס הנה והנה והעם הנס אל המדבר נהפך אל הרודף. רבותינו אמרו בהעלותך. עשה לך מעלות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> מיכן אמרו אבן היתה בפני המנורה ובה שלש מעלות שעליה הכהן עומד ומדליק ומטיב את הנרות, ולא נאמרה פרשה זו אלא לחדש בה דברים שהרי הוא אומר (שמות כה) והעלה את נרותיה והאיר על עבר פניה. יכול לכל הרוחות ת״ל אל מול פני המנורה שיהו הנרות מקבילין את המנורה. כיצד שלש כלפי מזרח. ושלש כלפי מערב. ואחד באמצע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> מיכן אמר רבי נתן האמצעי מכובד. יאירו שבעת הנרות. אמר הקב״ה הבא שמן זית זך שלא יהו צריכין חיזוק ותיקון בכל שעה. אלא כיון שהדליקו יהו מאירין והולכין. מיכן אמרו רבותינו בהדלקת נר שבת שצריך פתילה נאה ושמן נאה כמו ששנו חכמים במסכת שבת בפרק במה מדליקין. אמר רבא פתילות שאמרו חכמים אין מדליקין בהם מה טעם מפני שהאור מסכסכת בהם. ושמנים שאמרו חכמים מה טעם אין מדליקין בהם מפני שאין נמשכין אחר הפתילה. אמר רמי בר חמא פתילות שאמרו חכמים אין מדליקין בהם מפני שאין מדליקין בהן במקדש. שנאמר (שם כז) להעלות נר תמיד. שתהא שלהבת עולה מאיליה. ולא שתהא עולה ע״י דבר אחר. אמר רב הונא הרגיל בנר הויין לו בנים תלמידי חכמים מצאנו לפרשת שמן זך ולפרשת המנורה שנאמרו ונשנו והן צריכין להדרש על הסמוכים. למה נאמר (ויקרא כד) ויקחו אליך שמן זית זך לפרשת המועדים מלמד שהיו ישראל עתידין לחדש יום טוב להם על עסק השמן ואיזה זה זו חנוכה. ולמה נסמכה פרשת בהעלותך לענין של מעלה דכתיב (במדבר ז) ובבא משה אל אהל מועד. ולהלן הוא אומר (שמות לד) ובבוא משה לדבר אתו יסיר את המסוה. נסמכה פרשת בהעלותך לפסוק ובבא משה לומר לך שאין _הקב״ה צריך לאורן של ישראל שהרי משה רבינו קרן עור פניו בדברו אתו. אלא לזכות ישראל הרבה להם תורה ומצות. מיכן אמר רבי חנניא בן עקשיא רצה המקום ב״ה לזכות את ישראל לפיכך הרבה להם תורה ומצות שנאמר (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר:

Verse 3

פס'. ויעש כן אהרן. להודיע שבחו של אהרן שכשם שאמר לו כן עשה. אל מול פני המנורה. עשה לה מול ופנים שהיו השלשה פונים אל השלשה. וששתן פונין אל האמצעי. העלה. עשה לה מעלות. כאשר צוה ה' את משה. חצי לוג לכל נר:

Verse 4

פס'. וזה מעשה המנורה. כלומר שנתקשה בה משה רבינו והראה לו הקב״ה למשה. מקשה זהב. תרגם נגידה כלומר מעשה אומן מעשה קורנס לא שהיתה יצוקה במעבה האדמה אלא מעשה אומן. ולא כענין שנאמר בשלמה (מלכים א ז) בככר הירדן יצקם המלך במעבה האדמה אלא מעשה אומן. עד ירכה עד פרחה. למה לי ללמדנו במסכת מנחות בפרק הקומץ רבה נמצאו גביעים עשרים ושנים. כפתוריהם י״א. פרחים ט'. בשלמא גביעים שנים ועשרים דכתיב ובמנורה ארבעה גביעים. תמניסר דקנים וארבעה דידה הרי שנים ועשרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> כפתורים נמי אחד עשר (דכתיב כפתוריה שנים עשר). אלא פרחים תשעה היכא. הא כתיב פרחים תרי דידה וששה דקנים תמניא הוו. אמר רב שלמן עד ירכה עד פרחה הוסיף פרח אחד הרי ט'. מקשה היא. עוד למה לי מלמד שאם עשאה מן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> הגרוטאות פסולה שאינה נעשית אלא מן העשת וכו' הלכתא. מקשה. מין קשה. כמראה אשר הראה ה' את משה כן עשה את המנורה. רבי נתן אומר הראה לו הקב״ה למשה כלים עשויין ומנורה עשויה. וכן עשה בצלאל את המנורה לרבות משמשי המנורה:

Verse 5

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. קח את הלוים. חיבה יתירה חיבב הקב״ה את הלוים שקרבם לשרתו ולברך בשמו. קח את הלוים. זהו שאמר הכתוב (דברים י) בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי. מתוך בני ישראל וגו' וטהרת אותם:

Verse 6



Verse 7

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> וכה תעשה להם לטהרם. מיכן אמרו שפרה אדומה נשרפת בשנים בניסן בשנה השנית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> והלוים הוזו (בין) שנפקדו כאחד לחדש השני בשנה השנית. והעבירו תער על כל בשרם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> פרט לבית הסתרים. וכבסו בגדיהם והטהרו. זו טבילה שנאמר (ויקרא יד) ורחץ את בשרו במים:

Verse 8

פס'. ולקחו פר בן בקר ומנחתו סלת. והלא כל חטאת קודמת לעולה הבא עמהם. ועשה את אשר לחטאת ראשונה. ומהו ופר שני בן בקר תקח אלא פר בן בקר בן שתי שנים:

Verse 9

פס'. והקרבת את הלוים. מיכן אמרו צריך אדם שיהא עומד על קרבנו לפיכך תקנו מעמדות. מפורש במסכת תעניות. והקהלת את כל עדת בני ישראל. להודיע לכל קדושת הלוים:
פס'. והקרבת את הלוים לפני ה'. במזרח. וסמכו בני ישראל את ידיהם על הלוים. זה קידוש שנתקדשו הלוים תחת בכורי ישראל. וכן אמרו במסכת סנהדרין יכול ידיו ממש. לא. הכי סמכו ליה בשמא קרין ליה ר' ויהבין ליה רשותא למידן דיני קנסות. והכא נמי בשמא סמכי להו:

Verse 10



Verse 11

פס'. והניף אהרן. מעבירין אחד אחד:

Verse 12

פס'. והלוים יסמכו את ידיהם. זה קידוש שנתקדשו הלוים. תחת כל בכור בבני ישראל. את האחד חטאת ואת האחד עולה. מלמד שכל חטאת קודמת לעולות הבאין אחריהן:

Verse 13

פס'. והעמדת את הלוים לפני אהל מועד. זה שרות:

Verse 14

פס'. והבדלת את הלוים. והיו לי הלוים. חביבין הלוים לפני הקב''ה שקרבם לפניו:

Verse 15

פס'. ואחרי כן יבואו הלוים. מלמד שכל האמור בפרשה מעכב בהם:

Verse 16

פס'. כי נתונים נתונים המה לי. הרי ב'. ולמטה אומר ואתנה את הלוים נתונים לאהרן ולבניו. הרי שלשה נתינות כנגד שלשה מקומות שקדשו הבכורות במצרים ובמדבר ובביאתן לארץ:

Verse 17

פס'. כי לי כל בכור. במצריים לקחתים לי לקיים שנאמר (תהלים קיא) זכר עשה לנפלאותיו חנון ורחום ה':

Verse 18



Verse 19

פס'. ואתנה את הלוים. ה' בני ישראל כתוב בפסוק מלמד שהעבודה כנגד תורה שניתנה בחמשה חומשין:
פס'. ואתנה את הלוים. מלמד ששבט הלוי מקודש היה מקודם לכן. יעקב אבינו קדשו. שנאמר (בראשית כח) וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך זה לוי שהוא עשירי קודש למפרע:

Verse 20

פס'. ויעש משה. זה פקודי הלוים שפדו בכורי ישראל:

Verse 21

פס'. ויתחטאו הלוים. מיכן אמרו כל מקום שטעון הזאה טעון טבילה.

Verse 22

פס'. ואחרי כן באו הלוים. מלמד שבתחלה היתה העבודה בבכורות. כן עשו להם. זהו שאמר למעלה (במדבר ד) אל תכריתו את שבט משפחות הקהתי. ושמו אותם איש איש על עבודתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שלא (ישם) מעבודה לעבודה שלא יהו השוערים משוררים ולא המשוררים שוערים:

Verse 23



Verse 24

פס'. זאת אשר ללוים. שנים פוסלין בלוים ואין המום פוסל בהם. רבי נתן אומר כתוב א' אומר מבן כ״ה שנה. וכתוב אחד אומר (שם) מבן שלשים שנה כיצד יתקיימו שני פסוקין הללו אלא מבן כ״ה לתלמוד ומבן שלשים לעבודה. מיכן אמרו כל תלמיד שלא ראה סימן ברכה במשנתו בה' שנים שוב אינו רואה:

Verse 25

פס'. ומבן חמשים שנה ישוב מצבא העבודה ולא יעבוד עוד. מפני שכחו מתיש:

Verse 26

פס'. ושרת את אחיו. מלמד שחוזר לנעילת שערים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> תניא עד שלא נכנסו לארץ היו הלוים כשרים מבן שלשים ועד בן חמשים. והכהנים משיביא שתי שערות ועד עולם אבל משנכנסו לארץ אין פוסל בלוים אלא קלקול מפני השירה. לצאתם מארץ מצרים מלמד שהיו מונים ישראל ליציאת מצרים. משבאו לארץ התחילו מונין לביאתן לארץ. ובנו הבית. התחילו מונין לבנין הבית. שנאמר (מלכים א ט) ויהי מקצה עשרים שנה אשר בנה שלמה את שני הבתים את בית ה' ואת בית המלך. חרב הבית. היו מונין לחרבנו. עד שהתחילו מונין למלכי האומות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ובשנת את״ח למלכות יונים אנחנו בזמן הזה ובתחלת זמן את״ח שנפסקה הנבואה. יהי רצון לחדש ימינו כקדם:





Verse 1

[פס']. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> בחדש הראשון. וכבר אמר בתחלת הספר באחד לחדש השני. ללמדך שאין מוקדם ומאוחר בתורה וללמדך ששהו ישראל לפני הר סיני י״א חדש:

Verse 2

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ויעשו בני ישראל את הפסח מה בא ללמדנו על ערב הפסח שחל להיות בשבת ששחיטת הפסח והקטרת אימורים דוחה את השבת שנאמר בהן במועדו. ונאמר בתמיד במועדו מה להלן דוחה את השבת אף כאן דוחה את השבת:

Verse 3

פס'. בארבעה עשר יום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> למה אמר עוד במועדו. מלמד שכשם שדוחה את השבת כך דוחה את הטומאה. ככל חוקותיו אלו מצות שבגופו. שה תמים זכר בן שנה. וככל משפטיו אלו מצות שעל גופו למצה ומרורים וביעור חמץ:

Verse 4

פס'. וידבר משה אל בני ישראל. אמר להם שמרו הפסח בזמנו. נמצאו המועדות בזמנן:

Verse 5

פס'. ויעשו את הפסח בראשון. מלמד שלא עשו במדבר אלא פסח זה בלבד. וכן הוא אומר (עמוס ה) הזבחים ומנחה הגשתם לי במדבר ארבעים שנה בית ישראל. (יהושע ה) כי מולים היו כל העם היוצאים וכל העם הילודים במדבר בדרך בצאתם ממצרים לא מלו. וכתוב (שמות יג) כל ערל לא יאכל בו. ככל אשר צוה ה' את משה. לא סרו מדבריו:

Verse 6

פס'. ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם ולא יכלו לעשות הפסח ביום ההוא. שחל יום שביעי שלהם להיות ערב הפסח של דברי האומרים נושאי ארונו של יוסף היו. ולדברי האומרים מישראל היו. כולן היו יכולין ליטהר. אלא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> נראין הדברים שאמר הכתוב למת מצוה נטמאו. ויקרבו לפני משה ולפני אהרן. אבא חנן אומר משום רבי אליעזר בבית המדרש היו ובאו ועמדו לפניהן ביום ההוא הצורך היתה השאלה:

Verse 7

פס'. ויאמרו האנשים ההמה אליו אנחנו טמאים לנפש אדם. מלמד שהיו בני אדם כשרים וצדיקים וחרדים על המצות:
פס'. ויאמרו האנשים ההמה. שלא הודיעוהו על ידי שליח אלא הם בעצמם. מלמד שאין שואלין אלא לבעל המעשה. אנחנו טמאים. וכי לא היו יודעין שהטמא אסור בפסח. ומה היתה שאלתם. אמר רבי חידקא שמעון השוקמני היה לי חבר מתלמידי רבי עקיבא ואמר יודע היה משה שאין טמאין אוכלין את הפסח ועל מה היתה שאלתם אם יזרוק הדם ואם לאו כלומר יזרק הדם בשבילם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> והבשר יאכל לטהורים כדי להוציא ידי חובתן. אמר להם לא שמעתי. כאדם שאומר אשמע מפי רבי אשרי ילוד אשה שכך היה מובטח שכל זמן שהיה רוצה מדבר עם השכינה:

Verse 8

פס'. ויאמר אליהם משה עמדו ואשמעה. ראויה היתה פרשת טמאים שתאמר אלא שזכו טמאים שתאמר על ידם מלמד שמגלגלין זכות על ידי זכאי:

Verse 9



Verse 10

פס'. דבר אל בני ישראל לאמר. לדורות. למה נאמר שתי פעמים מלמד ששאל משה רבינו ללמוד לשעה לדורות. איש איש. נדחה לפסח שני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ואין צבור נדחין לפסח שני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ואם תאמר מעשה חזקיהו המלך. לא הודו לו חכמים שנאמר (דה״ב ל) כי מרבית העם רבת מאפרים ומנשה יששכר וזבולון לא הטהרו כי אכלו את הפסח בלא ככתוב כי התפלל יחזקיהו עליהם [לאמר] ה' הטוב יכפר בעד. כי יהיה טמא לנפש. זה דבר ששאל. או בדרך רחוקה לכם. זה מה שלא שאלו שהרי לא היו אלו האנשים בדרך רחוקה אלא נטמאו לנפש. אבל אגב שאלה אחת הושב על כל שאלות הלכות הנדחים לפסח שני כמו דין בנות צלפחד. שלא היתה השאלה אלא על הבנות אם יטלו במקום שאין בן. ובא משפט כל הנחלות האמורות בפרשה. ד״א איש איש כי יהיה טמא לנפש, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> להביא שאר הטמאות במה הצד מה טמא נפש יש בדרך שלא עשה הראשון יעשה השני. או בדרך רחוקה. למה נקוד על הה״א כלומר ריחוק מקום. מיכן א״ר אליעזר נאמר ריחוק מקום במעשר שנאמר (דברים יב) כי ירחק ממך המקום. ונאמר ריחוק מקום בפסח. מה במעשר חוץ למקום אכילתו ואיזה זה זה מפתח ירושלים ולחוץ. רבי יהודה אומר חוץ למקום הכשרו. ואיזהו מקום הכשרו מפתח העזרה ולפנים מלמד שריחוק מקום חוץ לעזרה שהיא נקראת אסקופה. רחוקה. נקוד על ה' אפילו בדרך קרובה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> וזה אחד (מט״ו) נקודות שבתורה. (בראשית טז) ישפוט ה' ביני וביני״ך. למה נקוד שלא אמרה אלא על הגר בלבד. ויש אומרים על המטילין מריבה בינו לבינה. (שם יח) אי״ה שרה אשתך. למה נקוד יודעין היאך היא. (שם יט) ובקו״מה. למה שבשכבה לא ידע ובקומה ידע. (שם לג) וישק״הו. שלא נשקו בכל לבו. רבי שמעון בן יוחאי אומר באותה שעה נשקו בכל לבו לכך נקוד. (שם לז) א״ת צאן אביהם. שלא הלכו לרעות אלא את עצמן. אשר פקד משה ואה״רן. שלא היה אהרן מן המנין. (שם כא) [אש״ר] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> עד מידבא. שאף מלהלן היה. (במדבר כט) עשרון עשרו״ן. מלמד שלא היה אלא עשרון אחד בלבד ולא היה במקדש שני כלים למוד בהן את העשרון. (דברים כט) והנגלות לנו ולבני״נו. למה נקוד אמר להם אם עשיתם בגלוי אף אני אודיע לכם הנסתרות. או לדורותיכם. שנוהג הדבר הזה לדורות:

Verse 11

פס'. בחדש השני. על מצות ומרורים יאכלוהו. אלו מצות שעל גופו:

Verse 12

פס. לא ישאירו ממנו עד בקר. זו מצות שבגופו. ועצם לא ישברו בו בטהור ולא בטמא. מיכן אמרו המותיר בטהור והשובר בטמא אינו לוקה את הארבעים. ככל חוקת הפסח יעשו אותו. חוקת הפסח הנעשה בניסן. במצות שבגופו הכתוב מדבר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ולא שיהא צריך וביעור חמץ ואכילת מצה כל שבעה אלא במצות שבגופו בלבד:

Verse 13

פס'. והאיש אשר הוא טהור. יחיד עושה פסח שני ואין צבור עושה פסה שני וחדל לעשות הפסח. שיכול לעשות ואין עושה. שיערו חכמים כל שהיה בשעת שחיטת הפסח מן המודיעית ולפנים וכמדה זו לכל רוח. ונכרתה הנפש ההיא. במזיד. דברי רבי עקיבא. מעמיה. ועמה שלום. כי קרבן ה' לא הקריב במועדו. זה בא ללמד על פסח שני שדוחה את השבת אבל אם דוחה את הטומאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> נחלקו חכמים במסכת (פסחין) שהרי אינו נדחה מפסח ראשון אלא מפני הטומאה והיאך יעשהו בטומאה. ויש אומרין אע״פ שנדחה מפני טומאה אם לא זכה לעשות אותו בטהרה יעשהו בטומאה. חטאו ישא האיש ההוא. רבי שמעון בן יוחאי אומר חטאו ישא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> להוציא את האשה:

Verse 14

פס'. וכי יגור אתכם גר. שמא תאמר יעשה פסח מיד כשיתגייר ת״ל כחוקת הפסח וכמשפטו. כן יעשה. בזמן שישראל עושין יעשה. וכדין שישראל עושין יעשה. חקה אחת יהיה לכם ולגר ולאזרח הארץ, אמר רבי שמעון בן אלעזר הרי שנתגייר בין שני פסחין. יכול יעשה פסח שני ת״ל חקה אחת יהיה לכם ולגר מה אתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> לא עשה את הראשון יעשה את השני בזמן שנדחה מפני הטומאה. יצא זה שנתגייר בין י״ד בניסן לי״ד באייר שלא היה לו רשות לעשות את הראשון הואיל וכן לא יעשה את השני. ולאזרח הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> בא הכתוב והשוה את הגר לאזרח לכל מצות שבתורה:

Verse 15

פס'. וביום הקים את המשכן. זה אחד בניסן. כסה הענן את המשכן לאהל העדות. עדות היא לכל באי העולם שהשכינה בישראל:

Verse 16

פס'. כן יהיה תמיד הענן יכסנו. אפילו בשעת המסעות אלא שהיה נתלה הענן כעין כיפה על נושאי המשכן ועל כל מחנה הלוים. ומראה אש לילה. מלמד שאם היה מלבין היו יודעין שהאיר המזרח. ואם היה מאדים היו יודעין ששקעה החמה:

Verse 17

פס'. ולפי העלות הענן מעל האהל. שהיה נתלה ומסוכך עליהם:
פס'. על פי ה' יסעו בני ישראל. לא עשה כן לכל גוי:

Verse 18



Verse 19

פס'. ובהאריך הענן. ושמרו בני ישראל. נאמר כאן שמירה ונאמר בשבת שמירה מה להלן חייב מיתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> אף כאן חייב מיתה. וכן הוא אומר (במדבר יד) ויעפילו לעלות אל ראש ההר וכתב (שם) וירד הכנעני היושב בהר ההוא לקראתם ויכום ויכתום:

Verse 20

פס'. ויש אשר יהיה הענן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ימים מספר. אלו חדשי השנה, או יומים או חדש או ימים. זו שנה תמימה. שנא' (ויקרא כה) ימים תהיה גאולתו. על פי ה' ביד משה. מלמד שלא היו רשאין ליסע עד שהיה משה גוזר עליהם. וכן הוא אומר ביהושע (יהושע א) עברו בקרב המחנה וצוו את העם לאמר הכינו לכם צידה כי בעוד שלשת ימים אתם עוברים את הירדן הזה לבוא לרשת את הארץ אשר ה' אלהיכם נותן לכם לרשתה:

Verse 21



Verse 22



Verse 23







Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר עשה לך שתי חצוצרות כסף. משלך. דברי רבי יאשיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> רבי יוחנן אומר משל צבור. ומהו עשה לך. כלומר בזמן שאין עושין רצוני כך אני רוצה איני רוצה משלהן. עשה לך. לפי שאמר למעלה על פי ה' ביד משה לכך נאמר כאן עשה לך שתי חצוצרות כסף שעל פיך מסעם וחנייתם. ד״א עשה לך שתי חצוצרות כסף. אתה משתמש בחצוצרות הללו אבל לא יהושע. שכן מצאנו ביהושע שנשתמש בשופרות דכתיב (יהושע י) וירע העם ויתקעו בשופרות. ד״א עשה לך. והיו לך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> וכדומה לך זה דוד דכתיב (דה״ב כט) ויעמדו הלוים וגו' (על עמדם) השיר משורר והחצוצרות מחצרים. שתי חצוצרות שיהו שוין במראה ובאורך ובנוי. מקשה תעשה אותם. שיהו של עשת ולא של גרוטאות. מקשה. מין קשה. מעשה אומן מעשה קורנס. והיו לך למקרא העדה. שתהא מזמן בהן את העדה. ולמסע את המחנות. זהו שאמר הכתוב על פי ה' ביד משה. למסע. ולא לחנייה:

Verse 2



Verse 3

פס'. ותקעו בהן ונועדו אליך כל העדה אל פתח אהל מועד. מלמד שלא היו תוקעין אלא בפתח אהל מועד:

Verse 4



Verse 5

פס'. ותקעתם תרועה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> תקיעה בפני עצמה. ותרועה בפני עצמה. תרועה יתקעו. למדנו שתוקע ומריע ותוקע. נאמר כאן תרועה ונאמר להלן תרועה מה כאן תוקע אף להלן. תרועה יתקעו למסעיהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שלש לכל רוח ורוח. כדרך שהיה עושה למזרח ולדרום:

Verse 6



Verse 7

פס'. ובהקהיל את הקהל תתקעו ולא תריעו. זהו שאמר למעלה. ותקעו בהן בשתיהן אבל לא מריעין. מזה למדנו שזה האמור בראש השנה יום תרועה יהיה לכם אינו בפה אלא בכלי. וכבר אמר ותקעתם תרועה ונסעו המחנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> ולא הוצרכו חכמים לדרוש אמיתת תרועה. באיזה קול אם במנענע אם במשבר הקול ולכך אנו מריעים בשני הקולות תשר״ת תש"ת תר״ת:

Verse 8

פס'. ובני אהרן הכהנים יתקעו בחצוצרות. בין תמימים בין בעלי מומין. דברי רבי טרפון. ר' עקיבא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> תמימים ולא בעלי מומין שנאמר הכהנים הראויין לכהונת עבודה. אמר לו רבי טרפון אני ראיתי שמעון אחי אמה חיגר ברגלו אחת וחצוצרתו בידו. א״ר עקיבא רבי שמא בהקהל שבעלי מומין כשרין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> בהקהל ביום הכפורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> וביובל. אמר לו רבי טרפון העבודה שלא בידיתה אשריך אברהם אבינו שעקיבא יוצא מחלציך טרפון ראה ושכח עקיבא דורש מעצמו מסכים להלכה. הא כל הפורש ממך כפורש מחייו. והיו לכם לחקת עולם לדורותיכם. לחקה ולא לדורות שלא היו ירושה לבניו:

Verse 9

פס'. וכי תבאו מלחמה בארצכם וגו'. משמע בין שאתם יוצאין עליהן בין שהן באין עליכם דכתיב ובי תבאו מלחמה. דבר אחר על הצר הצורר אתכם. להביא על כל הצרה שתבוא על הצבור. כגון דבר שדפון וירקון ומפולת בתים וחיה רעה כענין ששנינו במסכת תעניות שצריכין התרעה שנאמר הצורר אתכם. והרעותם בחצוצרות ונזכרתם לפני ה' אלהיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> וכי חצוצרות מזכרות אלא שאם יכולין להריע ולא הריעו מעלה עליהם כאלו לא הוזכרו לפני המקום. ונזכרתם לפני ה' אלהיכם ונושעתם מאויביכם. מלמד שכל זמן שנזכרין אין נזכרין אלא לתשועה:

Verse 10

פס'. וביום שמחתכם ובמועדיכם ובראשי חדשיכם. אלו שבתות. ומועדיכם אלו רגלים. ובראשי חדשיכם כמשמעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> רבי נתן אומר אלו תמידין. ותקעתם בחצוצרות על עולותיכם ועל זבחי שלמיכם. בשל צבור. והיו לכם לזכרון לפני אלהיכם. לזכרון ניתנו ולא ניתנו להכשר קרבן שאם לא תקעו עליהם לא נפסלו. אני ה' אלהיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> זו מלכות שמים. ד״א ותקעתם בחצוצרות זו תקיעת שופר של ראש השנה. והיו לכם לזכרון. אלו זכרונות. לפני ה' אני ה' אלהיכם אלו מלכיות. ואע״ג שאין המקרא יוצא מידי הקרבנות בא מגזירה שוה כתב כאן ונזכרתם וכתב בראש השנה (ויקרא כג) זכרון. מה כאן מלכיות זכרונות ושופרות אף להלן מלכיות זכרונות ושופרות בענין האמור בראש השנה:

Verse 11

פס'. ויהי בשנה השנית בחדש השני בעשרים בחדש. מלמד שעשו ישראל במדבר שנים עשר חדש פחות עשרה ימים שנאמר (שמות יט) בחדש השלישי לצאת בני ישראל מארץ מצרים ביום הזה באו מדבר סיני:

Verse 12



Verse 13

פס'. ויסעו בראשונה על פי ה' ביד משה. שנים וארבעים מסעות נסעו ישראל:

Verse 14

פס'. ויסע דגל מחנה בני יהודה בראשונה. זהו שאמר הכתוב (דה״א ה) כי יהודה גבר באחיו:

Verse 15



Verse 16



Verse 17

פס'. והורד המשכן ונסעו בני גרשון ובני מררי נושאי המשכן. האהל והקרשים והפרכת לא בכתף אלא בעגלות שנאמר (במדבר ז) את שתי העגלות ואת ארבעת הבקר נתן לבני גרשון. ואת ארבע העגלות ואת שמונת הבקר וגו':

Verse 18

פס'. ונסע דגל מחנה ראובן. אחר נסיעת העגלות:

Verse 19



Verse 20



Verse 21

פס'. ונסעו הקהתים נושאי המשכן. אלו נושאי בכתף. שנאמר (שם) ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו. המקדש. זה הארון והשלחן והמנורה והמזבחות וכלי הקדש. והקימו את המשכן. כלומר הקימו בני גרשון ובני מררי. עד בואם. אלו בני קהת נושאי המקדש. שאין דרך כבוד להיות הארון ממתין עד שיקימו המשכן:

Verse 22

פס'. ונסע דגל מחנה בני אפרים, זהו שאמר הכתוב (בראשית מח) ואולם אחיו הקטן יגדל ממנו:

Verse 23



Verse 24



Verse 25

פס'. ונסע דגל מחנה בני דן מאסף לכל המחנות. וכן הוא אומר ביהושע (יהושע ו) והמאסף הולך (אחריהם) [אחרי הארון] הלוך ותקוע בשופר. ומשה קראו גור אריה שנאמר (דברים לג) דן גור אריה:

Verse 26



Verse 27



Verse 28

פס'. אלה מסעי בני ישראל לצבאותם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> ויסעו. שלא מסעות מעולם:

Verse 29

פס'. ויאמר משה לחובב בן רעואל. זה יתרו. ולמה נקרא שמו יתר שהותיר פרשה אחת בתורה שנאמר (שמות יח) ואתה תחזה מכל העם אנשי חיל. חובב. על שחיבב את התורה. בן רעואל המדיני ולהלן הוא אומר (שם ב) ותבאנה אל רעואל אביהן. מלמד שקורין התינוקות לאבי אביהן אבא. חתן משה. זה יפה לו מכלם שנקרא חותן משה. נוסעים אנחנו אל המקום אשר אמר ה'. יודע היה משה שאין עובר את הירדן ולמה שיתף עצמו עם כלל ישראל ואמר נוסעים אנחנו אל המקום אשר אמר ה' כדי שלא יהו ישראל אומרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> אם משה הוציאנו ממצרים ועשה לנו נסים וגבורות אינו נכנס והוא אומר לו והיה כי תלך עמנו והיה הטוב ההוא וגו' אל המקום אשר אמר ה' אותו אתן לכם מלמד שאין לגרים בו חלק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ומה אני מקיים. (יחזקאל מז) והיה השבט אשר גר הגר וגו' אם אינו ענין לירושה תנהו ענין לכפר. שאם היה הגר בשבט יהודה או בשבט בנימין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> מתכפר לו. ד״א אם אינו ענין לירושה תנהו ענין לקבורה ניתן קבורה לגרים בארץ ישראל. לכה אתנו והטבנו לך וגו' מלמד שפיקד הקב״ה את ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> להיטיב לגרים ולנהוג ענוה לגרים:

Verse 30

פס'. ויאמר אליו לא אלך כי אל ארצי ואל מולדתי אלך. אמר לו יש אדם שיש לו ארץ ואין לו נכסים. ארץ ונכסים ואין לו משפחה, אני יש לי ארץ ונכסים ומשפחה ודיין הייתי בעירי:

Verse 31

פס'. ויאמר אל נא תעזוב אותנו. אין נא אלא לשון בקשה עכשיו יאמרו ישראל כסבור היה יתרו שיש ירושה לגרים בארץ כיון שראה שאין להם חלק בארץ הניח לו והלך. כי אתה ידעת חנותנו במדבר. והנסים והגבורות שנעשו לנו. והיית לנו לעינים. אמר לו בבקשה ממך אל תנעול דלת בפני הגרים הבאים לומר אם יתרו חתן משה לא קיבל עליו קל וחומר שאר כל אדם אלא והיית לנו לעינים. פתח עינים לגרים. דבר אחר כי אתה ידעת חנותנו במדבר אלו אחר שלא ראה הנסים והגבורות שעשה לנו אלהינו במדבר היה הולך. אבל אתה ידעת חנותנו במדבר שראית אל תניחנו ותלך לך. דבר אחר והיית לנו לעינים שתהא יושב עמנו כסנהדרין ותהא מורה בדברי תורה. ד״א והיית מאיר עינינו בדבר שיתעלם ממנו כענין שנאמר (שמות יח) ואתה תחזה מכל העם. ד״א והיית לנו לעינים הימים שהיינו במדבר היינו מכבדין אותך ומחבבין אותך כבבת עינינו:

Verse 32

פס'. והיה כי תלך עמנו והיה הטוב ההוא. ומה טובה הטיבו לו אמרו כשהיו ישראל מחלקין את הארץ הניחו דושנה של יריחו ת״ק אמה כל מי שיבנה בית הבחירה בחלקו יטול דושנה של יריחו שהיא ת״ק שהיא לשם המשמרות כדמתרגמינן במסכת תעניות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> תנו רבנן ארבעה ועשרים משמרות היו י״ב ביריחו וי״ב בירושלים. הגיע זמן המשמר חצי המשמר היה עולה לירושלים וחצי המשמר היה ביריחו שהיו מספקין מים ומזון לאחיהן נתנוהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> לבני יונדב בן רכב חלק בראש. והיו אוכלין אותו ד' מאות ומ' שנים שנא' (מ״א ה) ויהי בשמנים שנה וארבע מאות שנה צא מהם ארבעים שנה שהיו במדבר נשארו ארבע מאות ומ' וכששרת השכינה בחלקו של בנימין באו בני בנימין לטול חלקם עמדו ופינו אותו מפניהם שנאמר (שופטים א) ובני קיני חותן משה עלו מעיר התמרים את בני יהודה מדבר יהודה אשר בנגב ערד וילך וישב את העם. ד״א והיה הטוב ההוא ולהלן הוא אומר (שמות יח) וישלח משה את חותנו. רבי אלעזר המודעי אומר אמר לו אתה נתת לי עצה טובה והקב״ה הסכים על ידיך. אל נא תעזוב אותנו. אמר לו כלום הגר מהנה אלא במקום החושך. אתה כאור החמה. ואהרן כאור הלבנה. מה יעשה הגר במקום חמה ולבנה. אלך לארצי ואגייר כל בני עירי ובני משפחתי ואקרבם תחת כנפי השכינה וכן עשה שנאמר (שופטים א) ובני קיני חותן משה עלו מעיר התמרים את בני יהודה מדבר יהודה אשר בנגב ערד וילך וישב את העם. וכתיב (דה״א ב) ומשפחות סופרים יושבי יעבץ תרעתים שמעתים סוכתים המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב. מלמד שהניחו את יריחו בארץ ישראל והלכו להם אצל יעבץ ללמוד תורה ממנו שנאמר (דה״א ד) ויקרא יעבץ לאלהי ישראל לאמר אם ברך תברכני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> והרבית את גבולי והיתה ידך עמי ועשית מרעה לבלתי עצבי ויבא אלהים את אשר שאל. הם היו חסרים ממי ילמדו והוא היה חסר למי ילמד והקב״ה זיוגם יחד ועל כיוצא באלו אמר שלמה (משלי כט) רש ואיש תככים נפגשו. (והשאר תמצא בפרשת וישמע יתרו):

Verse 33

פס'. ויסעו מהר ה' דרך שלשת ימים וגו' אמר רבי שמעון בן יוחאי ארון ברית ה' אינו אומר כאן אלא וארון ברית ה' מלמד שהשכינה מהלכת ומקדמת לפניהם ומתקנת להם מקום חנייתם שנאמר לתור להם מנוחה. מיכן אמרו שתי ארונות היו אחד היה יוצא עמהן למלחמה בו ספר תורה שנאמר (במדבר יד) וארון ברית ה' ומשה לא משו מקרב המחנה:

Verse 34

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> וענן ה' עליהם יומם. (שם) ועננך עומד עליהם. ובעמוד ענן אתה הולך לפניהם. ובהאריך הענן על המשכן. ובהעלות הענן. ואם לא יעלה הענן. (שמות מ) כי ענן ה' על המשכן יומם. הרי ז' עננים. ד' מארבע רוחות ואחד מלמעלה ואחד מלמטה ואחד הולך לפניהם. דרך שלשת ימים לתור להם מנוחה. הגבוה ממיכו והנמוך מגביהו ומכה הנחשים והעקרבים. ד״א וענן ה' עליהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> על הזבים ועל המצורעים שחוצה למחנה מיכן אמרו אחד מישראל שהיה נמשך מתחת הענן היה הענן נמשך אחריו עד שעה שחוזר. עליהם. ולא על שאר אומות העולם. רבי שמעון בן אלעזר אומר מנין אתה אומר שכל ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר לא הוצרכו לנר אפילו אדם נכנס חדר לתוך החדר עמוד האש נכנס עמו ומאיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> שנאמר (שם) בכל מסעיהם ? ויהי בנסוע הארון, מסומן מלמעלה ומלמטה נו״ן הפוכין שהן דומין לכ״ף ולרי״ש: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> פירוש אך רק כל מקום שאמר אך ורק מיעט מה בא למעט לומר שאין זה מקום הפרשה הזו. רבי אומר מפני שהוא ספר תורה בפני עצמה מיכן אמרו ספר שנמחק ונשתייר בו פ״ה אותיות כפרשת ויהי בנסוע הארון מטמא את הידים כספר תורה שלימה. וכן אמרו שבעה ספרים הן. בראשית. ואלה שמות, ויקרא. וידבר. ויהי בנסוע. ויהי העם כמתאוננים. אלה הדברים. שבעה ספרים הן כנגד שבעת ימי בראשית. ויאמר משה קומה ה' כתוב אחד אומר על פי ה' יסעו וכתוב אחד אומר על פי ה' ביד משה. אלא מלמד שהיה משה אומר קומה ה' ומיד הענן מתנשא. קומה ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> ויפוצו אויביך אלו (המנוסין). וינוסו משנאיך מפניך אלי הרודפנין. משנאיך. מלמד שכל מי ששונא לאדם כאלו שונא למי שאמר והיה העולם. וכן הוא אומר (תהלים עד) קול צורריך שאון קמיך. וכל העוזר להם כאלו עוזר למי שאמר והיה העולם. שנאמר (שופטים ה) לעזרת ה' בגבורים:

Verse 35



Verse 36

פס'. ובנחה יאמר שובה ה' רבבות אלפי ישראל. ? מלמד כשהיו ישראל נוסעים היה עמוד הענן מקופל ועומד עד שמשה אומר קומה ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> וכשהיו חונים היה עמוד הענן מקופל עד שמשה אומר שובה ה'. ויש אומרים שובה מלשון ישיבה כענין שנאמר בגדליה בן אחיקם (מלכים ב כה) (אם שוב תשובון בארק הזאת). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> דבר אחר שובה ה' רבבות אלפי ישראל. כשם שנאמר למעלה (תהלים סח) רכב אלהים רבותים אלפי שנאן ה' בם סיני בקדש. כך נאמר למטה שובה ה' רבבות אלפי ישראל. מלמד ששיכן הקב״ה שכינתו על ישראל כדרך ששיכן על מלאכי השרת:
מדרש תיבות ובנחה יאמר. שבעה תיבות כנגד בראשית ברא אלהים ז' תיבות. ויהי בנסוע הארון י״ב תיבות כנגד ולכל היד החזקה. הרי ז' כנגד ז' כוכבים והי״ב כנגד י״ב מזלות:





Verse 1

פס'. ויהי. אין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> ויהי אלא כלום דבר נתקלקל. מלמד שהיו מקולקלין וחזרו לקלקולן הראשון. העם. רוב מקומות שאמר העם רשעים הם. וכן הוא אומר (שמות יז) מה אעשה לעם הזה עוד מעט. (במדבר יד) עד אנה ינאצוני העם הזה. (ירמיה יג) העם הזה הרע המאנים לשמוע את דברי. (שם יד) כה אמר ה' לעם הזה כן אהבו לנוע. וכשהוא קורא אותם עמי אין עמי אלא כשרים. שנאמר (שמות ט) שלח עמי ויעבדוני. (מיכה ו) עמי מה עשיתי לך. כמתאוננים. כמבקשים תואנה ועלילה להתפרש מאחרי המקום וכן הוא אומר ביורם בן אחאב (מלכים ב ה) כי אך דעו נא וראו כי מתאנה הוא לי. ובשמשון הוא אומר (שופטים יד) כי תואנה הוא מבקש ויצא כמתאוננים מלשון מתעוללים. לפי שאל״ף תחת עיי״ן ונו״ן תחת למ״ד, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> על הנער. אל הנער. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> האבן הגדולה. אבל גדולה. וכן מתרגמינן כך מסתפקין. ולהלן הוא אומר (דברים כב) שם עלילות דברים תסקופי מלין. רע באזני ה'. אין רע אלא עבודת כוכבים שנאמר (שם לא) כי תעשו את הרע בעיני ה' להכעיסו במעשה ידיכם. וישמע ה' ויחר אפו. משל לאחד שהיה מקלל את המלך והיה המלך עומד אמרו לו שתוק שמא ישמע המלך אמר להן ולכך אני מתכוין. וישמע ה' ויחר אפו ותבער בם אש ה'. אש ירדה מן השמים והיתה קופלת בהם והולכת עד שלא עמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> לא לבין החיים ולא לבין המתים. ותאכל בקצה המחנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> במוקצים שבהם בקצינים:

Verse 2

פס'. ויצעק העם אל משה. לא נאמר אל ה' אלא אל משה. משל למלך שכעס על בנו והלך לו הבן אצל אהובו של מלך לבקש עליו רחמים. ויתפלל משה אל ה' לאמר. לא עיכב ולא נתרשל בדבר. ותשקע האש. שקעה האש במקומה. שאם הלכה לאחת מן הרוחות היתה חוזרת עליהם אלא שקעה במקומה:

Verse 3

פס'. ויקרא שם המקום ההוא תבערה כי בערה בם אש ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> אמר להם אם עשיתם תשובה תהא שוקעת ואם לאו תהא בוערת בהם שנאמר כי בערה בם אש ה':

Verse 4

פס'. והאספסוף אשר בקרבו. אלו הגרים המוספין ממקומות אחרות. ערברבין שבהן שהיו מרגילין את ישראל לדבר עבירה. מיכן אמרו אין הפורענות באה לעולם אלא בשביל עמי הארץ. התאוו תאוה. על דבר שטעמו נתרעמו על המן שהיה יורד להם בכל יום. וישובו ויבכו גם בני ישראל. שהרגילו את ישראל על תרעומותיהן. ויאמרו מי יאכילנו בשר. וכי על בשר היו מתרעמין והא כתיב (שמות יב) וגם ערב רב עלה אתם וצאן ובקר. (במדבר לב) ומקנה רב היה לבני ראובן ולבני גד עצום מאד אלא מבקשי עלילה היאך ליפרש מאחרי המקום:

Verse 5

פס'. זכרנו את הדגה. וכי דגין היו ניתנין להם במצרים חנם והא תבן לא היו נותנין להם חנם במצרים אלא חנם מן המצות. הקשואים ואת האבטיחים ואת החציר ואת הבצלים ואת השומים. מפני מה טעמו במן בכל מיני מאכל חוץ מחמש מינים הללו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> מפני שהן קשין לתלמוד:

Verse 6

פס'. ועתה נפשנו יבשה אין כל. אמרו עתיד המן ליתפח בתוך מעיהם כלומר יש ילוד אשה שמכניס ואינו מוציא שנאמר (תהלים עח) לחם אבירים אכל איש. לחם שנבלע במאתים ושמונה וארבעים אברים. אמרו לו לרבי שמעון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> מה אתה מקיים (דברים כג) ויתד תהיה לך על אזניך. אמר להם מתגרי גוים שמוכרין להם. אין כל בלתי אל המן עינינו. שאע״פ שהיו טועמין במן כל מיני מאכל וכל מיני משקה לפי שלא היו רואין. היה בעיניהם כאין שנאמר בלתי אל המן עינינו:

Verse 7

פס'. והמן בזרע גד הוא. ורוח הקדש אומרת ראו על מה אלו מתרעמין. והמן בזרע גד הוא. עגול בזרע גד ולבן כמרגלית שנאמר ועינו כעין הבדולח. ולהלן הוא אומר (בראשית ב) וזהב הארץ ההיא טוב שם הבדולח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> רבותינו דרשו במסכת יומא כזרע גד שהיה מגיד להן לישראל. כיצד עבד איש פלוני נמצא ביד חבירו זה אומר עבדי גנבת וזה אומר עבדי אתה מכרתו לי באו לפני משה לדין אמר להם לבקר משפט. למחר אם נמצא העומר ביד רבו ראשון בידוע שהוא גנבו. ואם נמצא בבית רבו שני בידוע שרבו ראשון מכרו. וכן אשה שמרדה על בעלה אם נמצא עומרה בבית אביה בידוע שהוא מרד. ואם נמצא עומרה בבית בעלה בידוע שהיא מרדה בו:

Verse 8

פס'. שטו העם ולקטו. הצדיקים היה נמצא להם פתח אהליהם. והרשעים היו שוטים על פני המדבר ולוקטים, וטחנו בריחים. והלא לא היה צריך ליטחן ולא לירד לריחים מעולם אלא מלמד שנשתנה להם ולכל הנטחנין, או דכו במדוכה. והלא לא ירד במדוכה מעולם לפי שלא היה צריך להידוך. אלא נשתנה להם לדברים הנדוכים במדוכה. מיכן אמרו תכשיטי נשים ירדו לישראל עם המן. מלמד שכל מיני בשמים היו להם במן שלא היו נשים צריכות למיני בשמים אלא מן המן היו מתקשטות. שנאמר (דברים ב) זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר. ובשלו בפרור. והלא לא ירד לקדירה מעולם לפי שלא היה צריך בישול. אלא מלמד שנשתנה להן לכל מיני תבשילין ועשאו אותו עוגות. והלא לא ירד לתנור מעולם אלא מלמד שנשתנה להם לכל הנאפים בתנור. ולקטו. שנשתנה להם לכל דבר שמתלקט בשדה. כשהיה אדם מתאוה לאכול ענבים טועם כמו טעם ענבים תאנים ג״כ וכן לכל דבר שבעולם. והיה טעמו כטעם לשד השמן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> לישה שמן ודבש שמתהפך לכל דבר. ד״א לשד השמן מה שד שהתינוק טועם בו כל מיני מתיקה כך המן לישראל. ומה השד לתינוק אחר כל מאכלו שהוא עיקר והכל טפילה לו כך היה המן עיקר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> והכל טפילה לו. ד״א מה השד שהתינוק יונק ואפילו כל היום יונק אינו מזיקו כך המן אפילו כל היום אוכלין לא היה מזיקן. ד״א מה השד הזה מין אחד משתנה לכמה טעמים כך היה המן לישראל משתנה לכל דבר שרוצין. ד״א מה השד הזה תינוק מצטער עליו בשעה שפורש ממנו כך ישראל מצטערין בשעה שפורשין מן המן. שנאמר (יהושע ה) וישבות המן ממחרת באכלם מעבור הארץ. הא אם היה להם מן לא היו צריכין לתבואת הארץ. משל לאדם שאומר לו מפני מה אתה אוכל פת שעורין אומר להם לפי שאין לי פת חטים:

Verse 9

פס'. וברדת המן על המחנה לילה. היה הטל יורד תחלה ונעשה כגליד כדי שלא יתלכלך המן ואחר כן היה בא טל מלמעלן מפני השרצין והזבובין כדי שלא יהו שוכבין עליו שנאמר (שמות טז) ותעל שכבת הטל. והיה דומה כמו שמונח בתוך דלוסקמא. והיה אדם משכים ומתפלל ויוצא לפתח ביתו ומלקט פרנסתו ופרנסת ביתו ואחר כך וחם השמש ונמס:

Verse 10

פס'. וישמע משה את העם בוכה למשפחותיו. פשטיה של פסוק משמע על עסק הנזכר למעלה התאוו תאוה. וכן הוא אומר למטה מאין לי בשר. רבי יהודה אומר על עסק משפחות היו מצטערים על שהפרישם מן העריות. איש לפתח אהלו מלמד שהחציפו והיו ממתינין את משה שיצא מפתח בית המדרש והיו מתרעמין. ויחר אף ה' מאד ובעיני משה רע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> כאן הקב״ה ממיך ומשה מגביה אבל במעשה העגל הקב״ה מגביה ומשה ממיך:

Verse 11

פס'. ויאמר משה אל ה' למה הרעות לעבדך ולמה לא מצתי, חסר אל''ף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> על מצות בני ישראל שנאמר האנכי הריתי וגו'. כי תאמר אלי שאהו בחיקך. היכן אמר לו בשעה שאמר לו (שם לג) לך נחה את העם הנחם בנחת. כאשר ישא האומן את היונק. מיכן לאזהרה לדיין שיסבול את הצבור ויש אומרים כי תאמר אלי שאהו בחיקך. היכן אמר לו במצרים שנאמר (שם ו) ויצום אל בני ישראל. אמר להם היו יודעין שבני ישראל סרבנין וטורחנין הן אלא על מנת כן [תהיו] סובלין (תהו) אותם והם מקללים וסוקלין אתכם באבנים:

Verse 12



Verse 13

פם'. מאין לי בשר. וכי אחד הוא או שנים שאני יכול לסובלו לא אוכל אנכי לבדי וכן אמר שלמה (מלכים א ג) כי מי יוכל לשפוט את עמך הכבד הזה:

Verse 14



Verse 15

פס'. ואם ככה את עושה לי:
טוביהו בר רבי אליעזר אמר למה לא נאמר אתה לפי שלשון אתה לשון אהבה כענין שתאמר (נחמיה ט) אתה הוא ה' האלהים אשר בחרת באברם. אתה לשון רחמנות שנאמר (תהלים קב) אתה תקום תרחם ציון. אתה לשון קדושה שנאמר (שם כב) ואתה קדוש. אתה לשון פלאות שנאמר (שם עז) אתה האל עושה פלא. אתה לשון גדולה שנא' (דברים ג) אתה החלות להראות את עבדך את גדלך. אמר משה לפני הקב״ה רבש״ע אם ככה אתה עתיד להביא סדר פורענות על עמך ישראל ואת עתיד לסלק שכינתך מביניהם שמצאנו ה"א לתוספת שהיא שריית שכינה כענין שנא' (נחמיה ט) אשר בחרת באברם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> והוצאתו מאור כשדים לכך נאמר הרגני נא הרוג. היה ר״ש אומר משל לאדם שהוציא אותו ואת בנו ליהרג בבקשה אמר הרגוני עד שלא אראה הריגת בני כענין שנאמר בצדקיה (מלכים כ כד) ואת עיני צדקיהו עור. כך אמר משה רבינו רבונו של עולם יפה לי שתהרגני תחלה ואל אראה בפורענות העתידה לבוא עליהם. ואם לבך נוקפך והלא שבעים זקנים כבר הופרשו ממצרים שנאמר (שמת ג) לך ואספת את זקני ישראל. ואומר (שם כד) ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל אלא מלמד שהרגום על עסק העגל שנאמר (שם לב) וירא אהרן מה ראה שהרגו את חור ואת הזקנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> ויש אומרים כמתאוננים. לפיכך העמיד אחרים תחתיהם וכך אומר (תהלים עח) ואף אלהים חרה בעם ויהרוג במשמניהם ובחורי ישראל הכריע אלו שבעים זקנים שהיו בחורי ישראל:

Verse 16

פס'. ויאמר ה' אל משה אספה לי שבעים איש מזקני ישראל. לשמי שתהא סנהדרין לשמי. בכל מקום שנאמר לי מקודש לשם. (שמות כח) וכהנו לי. (במדבר ח) והיו לי הלוים. (ויקרא כה) כי לי בני ישראל. (שמות יט) כי לי כל הארץ. (במדבר ח) כי לי כל בכור. (שמות כה) ועשו לי מקדש. (שם כ) _מזבח אדמה תעשה לי. (שם ל) שמן משחת קודש יהיה זה לי לדורותיכם. בישראל כתיב (ש״א טז) כי ראיתי בבניו לי מלך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> הוי בכל מקום מקודש לשם. שבעים איש כנגד שבעים נפש שירדו למצרים. שבעים איש שתהא סנהדרין של שבעים. ומהו לשון סנהדרין סין זה תורה שניתנה מהר סיני. הדרין שמהדרין התורה כמדרשה ומיפים ומישרין הכתוב זה עם זה. איש. שיהו בעלי תורה בעלי חכמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> א״ר אבא אין מושיבין בסנהדרין אלא בעלי מראה בעלי חכמה בעלי זקנה בעלי כשפים ויודעין בשבעים לשון כדי שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן. בעל כשפים שאם יעשה בעל דין כלום בכשיפות יתירו אותו הם. מזקני ישראל. מלמד שחלק הקב"ה כבוד לזקנים. במצרים הוא אומר (שמוח ג) לך ואספת את זקני ישראל. במדבר הוא אומר (שם כד) ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל. (ויקרא ט) ויהי ביום השמיני קרא משה לאהרן ולבניו ולזקני ישראל. וכן באבות כתיב (בראשית כד) ואברהם זקן. ביצחק כתיב (שם כז) ויהי כי זקן יצחק. וכן לעתיד לבוא (ישעיה כד) ונגד זקניו כבוד. א״ר שמעון בן יוסי בוא וראה היאך הקב״ה חושש על כבוד הזקנים שנאמר בירושלים (שם מז) על זקן הכבדת עולך מאד. אשר ידעת. צריך אתה לידע אם ברורים לפני כי הם זקני העם ושוטריו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> מלמד שאין אדם (צריך להיות) יושב בישיבה של מטה אלא א״כ יושב בישיבה של מעלה עד שהבריות אומרים כשר איש פלוני חסיד ונאה להיות זקן ודיין. מיכן אמרו חכמים אפי' ריש גרגותא מן שמיא מוקמי ליה. ושוטריו. אלו שנאמר בהם (שמות ה) ויכו שוטרי בני ישראל. אמר הקב״ה הואיל וראו עצמן בצער של מצרים יבואו ויראו בריוח ובכבוד שנאמר ולקחת אותם אל אהל מועד. קחם. בדברים. אמור להם. דברי שבח. אשריכם שנתמניתם. ועוד חזור ואמור להם היו יודעין שישראל סורבנין וטורחנין. אלא על מנת כן שתהו מקבלין עליכם. שיהו מקללים אתכם וסוקלין אתכם באבנים כמה שהתניתי עמך התנה עמהן. והתיצבו שם עמך. שהכניסם עמך ויהיו ישראל נוהגים בהם כבוד:

Verse 17

פס'. וירדתי ודברתי עמך שם. אתך הדבור ולא עמהם. ואצלתי מן הרוח. לא שתהא אתה חסר כלום אלא כנרות המודלקות מנר המונח על גבי המנורה שהם נדלקו והנר הגדול לא חסר כלום מאורו. ונשאו אתך. בדומין לך ולא תשא אתה לבדך:

Verse 18

פס'. ואל העם תאמר התקדשו. והזמינו עצמכם לפורענות כענין שנאמר (ירמיה יב) והקדשם ליום הרגה. ואומר (שם ז) וקדשתי עליך משחיתים:

Verse 19

פס'. לא יום אחד תאכלון ולא יומים עד חדש ימים. הרי אלו חמשה זמנים כנגד חמשה מינים. את הקשואים ואת האבטיחים ואת החציר ואת הבצלים ואת השומים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> הכשרים היו מתמצים על מטותיהן ואה״כ מתים. אבל הרשעים הבשר עודנו בין שניהם. והיה לכם לזרא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> שתהיו מרחיקין אותו יותר ממה שהייתם מקרבין אותו. יען כי מאסתם את ה' אשר בקרבכם וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> לא די לכם ששכנתי שכינתי ביניכם אלא מרגיזין אתם אותי בדבריכם:

Verse 20



Verse 21

פס'. ויאמר משה שש מאות אלף רגלי. הם המירו במצרים הם המירו על הים הם המירו בעשר מקומות לכך נאמר שש מאות אלף רגלי העם וגו':

Verse 22

פס'. הצאן ובקר ישחט להם. רבי שמעון בן יוחאי אומר אפי' אתה מכניס כל צאן ובקר אין אומרים די להם לפי שתואנה הם מבקשים לפרוש מאחרי התורה שהרבה צאן ובקר יש להם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> שנאמר (הצאן ובקר ישחט להם ומצא להם ואומר) (שמות יב) וגם ערב רב עלה אתם וצאן ובקר. וכתיב (במדבר לב) ומקנה רב היה לבני ראובן. אם את כל דגי הים יאסף להם ומצא להם. אפי' אתה מכניס להם כל דגים שבים אין אומרים די לנו שהרי הבאר עמנו היה מעלה להם דגים שמנים יותר מצורכן אלא שהם מבקשים עלילה היך לפרוש מאחרי המקום:

Verse 23

פס'. ויאמר ה' אל משה היד ה' תקצר. וכי משה לא היה יודע כי לא קצרה יד ה' אלא כאן שאמר לו הקב״ה ואל העם תאמר התקדשו למחר אמר משה רבינו רבש״ע יודע אני שאתה מספק להם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> אבל הם לא יאמרו די לנו לעולם שנאמר הצאן ובקר ישחט להם. אמר לו הקב״ה ולכך תהא פורענותם ממני שנאמר והיה לכם לזרא יען כי מאסתם את ה' אשר בקרבכם. אמר לפניו רבש״ע אם סדר פורענות עתידה לבוא עליהם מה הנאה יש להם מן הבשר שתתן להם תאותם ותהרגם. משל אומר אם אומר לחמור קח אלף כורים שעורים ויחתכו את ראשו וכן אומר לאדם טול ככר זה בו תרד שאול. מיד אמר וירד ה' אל משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> למה הפסקה זו לפי שביקש משה המתנה לילך ולפייס ואולי יחזרו בתשובה. אמר לו הקב״ה היד ה' תקצר. יודע אני שאין שומעין לך. אמר לפניו רבש״ע אעפ״כ אלך ואומר להם אמר לו לך אבל עתה תראה היקרך דברי אם לא. מיד ויצא משה וידבר אל העם את דברי ה' שאמר התקדשו למחר. ומה כתיב בהם (תהלים עח) וינסו אל בלבבם לשאול אוכל לנפשם. וידברו באלהים לאמר אמרו היוכל אל לערוך שולחן במדבר. הן הכה צור ויזובו מים. הגם לחם יוכל תת אם יכין שאר לעמו:

Verse 24



Verse 25

פס'. וירד ה' בענן וידבר אליו ויאצל מן הרוח אשר עליו. ויאצל ויגדל כענין שנאמר (שמות כד) ואל אצילי בני ישראל. וכן ביהושע (במדבר כז) ונתת מהודך עליו. ויהי בנוח עליהם הרוח ויתנבאו. מה היו מתנבאים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> על השליו. עלה שליו ולא יספו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> שנפסקה נבואתם:

Verse 26

פס'. וישארו שני אנשים במחנה. יש אומרים בקלפי נשארו. בשעה שאמר לו הקב״ה למשה אספה לי שבעים איש. אמר משה כיצד אעשה. אם אברור שש שש מכל שבט נמצאו שנים יתרים אם אברור חמשה חמשה מכל שבט נמצא עשרה חסרים. אם אברור ששה משבט זה וחמשה משבט זה אני מטיל קנאה בין השבטים. מה עשה משה בירר לו ששה והביא שבעים ושנים פיטקין על שבעים כתב זקן והניח שני חלקים בללם ונתנם בקלפי אמר להם בואו וטולו פיטקיכם וכל מי שעלה בידו זקן אומר לו כבר קידשך הקב״ה וכל מי שעלה בידו חלק אמר לו לא חפץ בך אני מה אעשה לך לכך נאמר והמה בכתובים שהיו בתוך הקלפי בין הכתובים זקן. ועלה בידם נייר חלק כי לא אמר והמה כתובים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> אלא והמה בכתובים. רבי שמעון אומר במחנה נשתיירו שבשעה שאמר לו הקב״ה למשה אספה לי שבעים איש מזקני ישראל אלדד ומידד אמרו אין אנו ראויין לאותה הגדולה הלכו והטמינו עצמם היינו דכתיב והמה בכתובים. מלמד שכתב משה שמות שבעים ושנים זקנים ששה מכל שבט ואלדד ומידד לא יצאו האהלה ויתנבאו במחנה לפי שמיעטו עצמן. אמר להם הקב״ה הואיל ומיעטתם עצמכם הרי אני מוסיף גדולה על גדולתכם. שכל הנביאים נתנבאו ולא יספו אבל הם מתנבאים והולכים. ומה נבואה נתנבאו. משה מת ויהושע מכניס ישראל לארץ, רב נחמן אמר על עסקי גוג ומגוג התנבאו שנאמר (יחזקאל לח) כה אמר ה' אלהים האתה הוא אשר דברתי בימים קדמונים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> ביד עבדי נביאי [וגו']. (יש שנים להביא אותך עליהם גוג). אל תיקרי שנים אלא שנים. אלו שני נביאים שנתנבאו בפרק אחד הוי אומר אלדד ומידד:

Verse 27

פס'. וירץ הנער ויגד. רבי שמעון אומר הואיל וכתיב ויען יהושע בן נון משרת משה מבחוריו מכלל שזה שאמר וירץ הנער אינו הוא:

Verse 28

פס'. ויען יהושע בן נון משרת משה. כבוד ליהושע שנקרא משרת משה. מיכן אמרו גדול שימושה יותר מלימודה. וכה״א (מ״ב ג) פה אלישע בן שפט אשר יצק מים על ידי אליהו. וכן אמרו חכמים אפילו קרא ושנה ולא שימש תלמידי חכמים הרי זה בור. מבחוריו. אינו כמו מנעוריו ופירושו מבחורותיו כי לא אמר מבחוריו כי יהושע מת בן ק״י צא מהם השנים שהיה בארץ ישראל תמצא אותו קרוב לארבעים שנה בצאתו ממצרים. אדני משה כלאם. אמר לו אדוני משה בני אדם שבשרוני שאין אתה נכנס עמי לארץ. כלם מן העולם. רבותינו אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> במסכת סנהדרין במה כלאם הטיל עליהם צרכי צבור והם כלין מאיליהן:

Verse 29

פס'. ויאמר לו משה המקנא אתה לי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> פסוק הזה משמע בשני ענינים משמע שאמר לו המקנא אתה לי אתה עושה אותי שאני מקנא. יהושע אין אני מקנא בם הלואי בני כיוצא בך. והלואי כל ישראל כיוצא בך. ומי יתן כל עם ה' נביאים. מיכן אמרו בכל אדם מתקנא חוץ מבנו ותלמידו בנו מדוד. דכתיב (שם א א) (ויגדל ה') [ייטיב אלהים] את שם שלמה משמך ויגדל את כסאו מכסאך. תלמידו ממשה שאמר ליהושע ומי יתן כל עם ה' נביאים. ויש אומרים מאליהו שאמר (מלכים ב ב) ויהי נא פי שנים ברוחך אלי וגו'. כי יתן ה' את רוחו עליהם. בוא וראה גדולת ענותנותו של משה רבינו שהעיד הכתוב עליו (במדבר יב) והאיש משה ענו מאד וגו':

Verse 30

פס'. ויאסף משה אל המחנה הוא וזקני ישראל. מלמד שלא הביא עליהם הפורענות עד שנכנסו כל הצדיקים אל המחנה:

Verse 31

פס'. ורוח נסע מאת ה'. מלמד (פה) שהיתה פורחת ועולה (כגדין) של צמר שעולין זה אחר זה בשעה שמכה בקשת ומניחו על הבגד החדש. ויגז שלוים. בשי״ן כתיב ובסמ״ך קרי. אמר רבי יוסי ברבי חנינא לרשעים נדמה להם כסלונים. ולצדיקים נדמה להם כשלוה. והם אוכלין אותו בשלוה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> אמר רב חנן בר אבא ארבע מיני שלו הן. ואלו הן שיכלי. כיכלי. פסיוני. ושלו. מעליא דכולהו שיכלא. גריעא דכולהו שלוי. ובציפרתא הויא ושטחן ליה ומותבין ליה בתנורא ותפח עד (דעלי תנותא) [דמלי תנורא] ומסקין ליה ומנח ליה אתליסרי ריפתי ותחתונה אינה נאכלת אלא ע״י תערובות וכו'. במסכת יומא בפרקא בתרא. ד״א ויגז שלוים למה שליו לפי שאמר משה (שם יא) הצאן ובקר ישחט להם וגו'. אמר הקב״ה הרי אני מגיז להם שלו שאינו לא צאן ובקר ולא דגי הים. להודיע לבני האדם גבורותיו. ד״א שלו הדומים לצאן ובקר ולדגי הים שטעון שחיטה ולא לגמרי אלא בסימן אחד נטהרה שחיטתו. ויש להם סנפיר כדגים. ויטוש על המחנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> כדרך יום כה וכדרך יום כה. כלפי דרום. וכאמתים על פני הארץ. מלמד שהיתה פורחת באויר ברום אמתים ועולה לרום מן הארץ. כדי שלא יהו מצטערין עליה בעת לקיטתה אלא מגעת עד הטבור מקום פשיטת יד אדם ולא כאמתים זה על זה שיהו חונקין זה את זה אלא פורחת באויר ברום אמתים כשני חלקי האדם:

Verse 32

פס'. ויקם העם כל היום ההוא וכל הלילה וכל יום המחרת. למדנו מלמחרת שהיום הוא מחרת לילו. הממעיט אסף עשרה חמרים. והחמר עשר איפות. הרי מאה איפות לממעיט. ללמדך רעבתנותם. שאם הממעיט שהם העצלים והקטיעים שבהם כנסו להם מאה איפות. מה אתם אומרים במשתדלין. וישטחו להם שטוח. ר' יהושע בן קרחה אומר מהו וישטחו להם שטוח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> @?![א]@?? מלמד שהן טעונין שחיטה. רבי אומר וישטחו להם שטוח מלמד שהיתה עשויה משטיחין משטיחין סביבות המחנה:

Verse 33

פס'. הבשר עודנו בין שניהם. מלמד שלא זכו ליהנות ממנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> שכיון (שמרפא) לתוך פיו לא היה מספיק לאכלו עד שנשמתו יוצאה. כענין שאמר דוד (תהלים עח) לא זרו מתאותם עוד אכלם בפיהם ואף אלהים חרה בהם וגו'. שכיון שאמר להם משה חזרו בתשובה שהרי נתן לכם המן והשקה לכם מי באר אמרו פשרה היא זו אין בו כח ליתן לנו שאלתנו. שנאמר (שם) הן הכה צור ויזובו מים לכן שמע ה' ויתעבר ואש נשקה ביעקב וגו'. וגם מעשה תבערה דכתיב (שם) ואף אלהים עלה בהם ויהרג במשמניהם. זהו שאמר ואף ה' חרה בעם ויך ה' בעם וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> מלמד שלא הביא הקב״ה עליהם מכה קשה מזו מיום עלותם מארץ מצרים:

Verse 34



Verse 35

פס'. ויקרא שם המקום. על שם המעשה שאירע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> נקרא שם המקום:





Verse 1

פס'. ותדבר מרים. דבור בכל מקום לשון קשה הוא וכן הוא אומר (בראשית מב) דבר האיש אדוני הארץ אתנו קשות. (במדבר כא) וידבר העם באלהים ובמשה. ותדבר מרים ואהרן במשה מלמד ששניהם דברו אלא שמרים פתחה בדבר וכן אמר רבי נתן מרים היתה בצד צפורה בשעה שבא הנער ואמר אלדד ומידד מתנבאים במחנה אמרה צפורה אוי לנשותיהם של אלו. אמרה מרים ולמה. אמרה צפורה שכיון שנתנבאו פורשין בעליהן מהן. מיד ידעה מרים והגידה לאהרן ושניהם דברו במשה אלא מלמד שהנשים דברניות הן. ומה מרים שלא נתכוונה לדבר באחיה לגנאי אלא לשבח כדי להרבות בפריה ורביה כך. המלשין בחבירו לגנאי על אחת כמה וכמה. על אודות האשה הכושית אשר לקח. מלמד שכל הרואה אותה היה מודה לנויה כענין שנאמר (בראשית יא) אבי מלכה ואבי יסכה, יסכה זו שרה ולמה נקרא שמה יסכה שהכל סכין ביפיה שנאמר (שם יב) ויראו אותה שרי פרעה ויהללו אותה אל פרעה. כך היתה צפורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> הכל צופים ורואים ביפיה. ד״א הכושית. והלא מדינית היתה שנאמר (שמות ב) ולכהן מדין שבע בנות. אלא מה כושי זה משונה בעורו כך צפורה משונה במעשיה הטובים. ומשונה בנוי. כיוצא בו (תהלים ז) על דברי כוש זה קיש יו״ד במקום ו״ו כמו (בראשית לו) שפו ואונם. קוף תחת כף כמו (קהלת יב) אזן וחקר תקן (ישעיה מ) מי תכן את רוח ה' כיוצא בו (ירמיה לח) וישמע עבד מלך הכושי זה ברוך בן נריה משונה במעשיו שהיה עבד למלך צדקיהו. ויש אומרים על צדקיה שהיה חסיד גדול. אשר לקה בראשונה וריחקה הימנו. כי אשה כושית לקח. שנית למה נאמר לפי שיש בה מעשים טובים ונאה בנוי שיש אשה נאה בנוי ואין נאה במעשה אבל זו נאה בנוי ובמעשה:

Verse 2

פס'. ויאמרו הרק אך במשה דבר ה'. כלומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> רק מיעוט אך מיעוט. והלא באבות העולם דבר ולא פירשו עצמם מפריה ורביה לכך נאמר הרק אך במשה דבר ה' וכענין שנאמר (דברים י) רק באבותיך חשק ה' לאהבה אותם. אך בשביל עצמם שלא פירשו מפריה ורביה לכך נאמר הלא גם בנו דבר להביא שבעים זקנים. וישמע ה'. רבי נתן אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> אף משה רבינו שמע שנאמר וישמע ה'. והאיש משה ענו מאד, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> הכל ענו בזה שמשה ענו מאד. שמא תאמר ענו בגופו שהיה חלש ת״ל (במדבר כא) ועשית לו כאשר עשית לסיחון מלך האמורי. ירד על סיחון והרגו ירד על עוג והרגו. שמא תאמר ענו בחכמה שלא היה חכם ת״ל גם האיש משה גדול מאד אלא ענו בדעת שהיה שפל ברך מכל האדם אשר על פני האדמה. שלא נשתבח משה רבינו לא על חכמתו ולא על תורתו ולא בגבורתו אלא בענותנותו. מיכן אמר ר' פנחס בן יאיר תורה מביאה לידי מעשים טובים מעשים טובים מביאה לידי זהירות וכו' עד ענוה מביאה לידי חסידות. ופליגא דרבי יהושע בן לוי דאמר רבי יהושע בן לוי ענוה גדולה מכולם שנאמר (ישעיה סא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> רוח ה' אלהים עלי יען משה ה' (אלהים) אותי וגו'. וכן שלמה אומר (משלי טז) תועבת ה' כל גבה לב ואומר (ישעיה י) ורמי הקומה גדועים והגבוהים ישפלו. וכן כיוצא בהם שכל המתיהר כאלו עובד עבודת כוכבים שנאמר (דברים ח) ורם לבבך ושכחת את ה' אלהיך, (משלי ג) אשרי אדם מצא חכמה ואדם יפיק תבונה:

Verse 3



Verse 4

פס'. ויאמר ה' פתאום אל משה. מהו פתאום שהיו בלא טבילה אמר להם רצונכם שיהא משה כמותכן ואני מדבר עמו בכל עת. וכן הוא אומר לא כן עבדי משה בכל ביתי נאמן הוא. צאו שלשתכם. מלמד ששלשתן נקראו משה ואהרן ומרים בדבור באחד מה שאי אפשר לפה לדבר. ואי אפשר לאוזן לשמוע:

Verse 5

פס'. וירד ה' בעמוד ענן. בוא וראה מדת בשר ודם כשהוא יוצא למלחמה יוצא בעם רב וכשהוא יוצא לשלום לבדו אבל הקב״ה כשהוא יוצא לשלום יוצא בעם רב דכתיב (תהלים סח) רכב אלהים רבותים אלפי שנאן. וכשהוא יוצא למלחמה כתיב (שמות טו) ה' איש מלחמה ה' שמו. לכך נאמר וירד ה' בעמוד ענן ויעמד פתח האהל ויקרא אהרן ומרים. ויצאו שניהם. מפני מה לא יצא עמהם משה שלא יהו ישראל אומרים אף משה היה עמהן בכלל הכעס. ד״א ויקרא אהרן ומרים ללמדך דרך ארץ שהרוצה לדבר עם חבירו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> מושכו למה שהוא רוצה לדבר עמו ולא שיאמר לקרב אליך. ד״א שלא ישמע בגנותו של אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> שאין אומרין אלא מקצת שבחו של אדם בפניו וכולו שלא בפניו כענין שנאמר בנח (כראשית ז) כי אותך ראיתי צדיק לפני בדור הזה. וכתיב (שם) נח איש צדיק תמים היה בדורותיו:

Verse 6

פס'. ויאמר שמעו נא דברי. אין נא אלא לשון בקשה ק"ו לבשר ודם לדבר דבריו בתחנונים. רבי שמעון בן יוחאי אומר שמעו נא. מלמד שבקשו ליכנס בדבריו של הקב״ה ואמר להם המתינו לי עד שאחריש. מיכן שלא יכנס אדם לתוך דברי חבירו. אם יהיה נביאכם. אע״פ שבחרתי בנביאים הרבה אני מדבר עמהן במראות ובחלומות. אבל למשה פה אל פה אדבר בו. (שמות לג) ודבר ה' אל משה פנים אל פנים וגו'. ומהו פירושו. שדיבר עמו שלא בתרדמה ושלא בחלום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> ומראה ולא בחידות. יכול מראה שכינה ממש ת״ל (שם) ויאמר לא תוכל לראות את פני. ולא די לנביאים שאינם רואים אלא שאין יודעין אנה הולכים שנא' (יחזקאל ג) ותשאני רוח אלא מהו ומראה שהיה מסתכל בספקלריאה המאירה שכבר נאמר ביחזקאל (שם מג) וכמראה המראה אשר ראיתי כמראה אשר ראיתי בבואי לשחת את העיר ומראות כמראה אשר ראיתי אל נהר כבר הרי תשעה מראות מפני שמראות נחשבות שנים וששה הרי עשר מראות. ומשה היה רואה מתוך ענן אחד. ושאר הנביאים כל אחד ואחד לפי כחו לכך נאמר (הושע יב) וביד הנביאים אדמה. ולא בחידות. לפי שנאמר ביחזקאל (יחזקאל יז) בן אדם חוד חידה לפי שהקב״ה עם שאר הנביאים היה מדבר בחידה ובמשל אבל לא כן עבדי משה. ומראה ולא בחידות ותמונת ה' יביט. זה מראה אחורים. או אינו אלא מראה פנים ת״ל (שמות לג) והסירותי את כפי וראית את אחורי ופני לא יראו:
פירוש סוף אמיתת יום הדין לא יראו אלא (שם) וחנותי את אשר אחון ורחמתי את אשר ארחם. ודומה לזה מה שנאמר (יחזקאל ב) ויפרוש אותה לפני והיא כתובה פנים ואחור. פנים בעולם הזה ואחור בעולם הבא. ד״א והיא כתובה פנים ואחור. פנים זה שלוותן של רשעים ויסורן של צדיקים בעולם הזה. ואחור זה מתן שכרן של צדיקים ופורענות של רשעים לעולם הבא. וכתיב (שם) [וכתוב] אליה קינים והגה והי. קינים לרשעים בענין שנא' (שם לב) קינה היא וקוננוה. והגה לצדיקים כענין שנאמר (תהלים צב) עלי עשור ועלי נבל עלי הגיון בכנור. והי לרשעים שנאמר (יחזקאל ז) הוה על הוה וגו'. ומדוע לא יראתם לדבר בעבדי במשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> לא דברתם בעבדי במשה אלא בי:

Verse 7



Verse 8



Verse 9

פס'. ויחר אף ה' בם וילך. כיון שהודיען סורחנן אח״כ גזר עליהם נידוי מיכן לימדתך התורה שלא יכעוס אדם על סורחנו של חבירו עד שיודיענו סורחנו. רבי נתן אומר מפני מה הודיעם סורחנן שלא יאמר כדרך שאמר איוב (איוב י) הודיעני על מה תריבני:

Verse 10

פס'. והענן סר מעל האהל. משל למלך שאמר לפדגוגו אל תכה את בני בפני לפי שרחמי האב רבים על הבן ק״ו אם כך מרחם הקב״ה על הצדיקים בשעת הכעס כל שכן בשעה שעושין רצונו שנאמר (ישעיה מט) כה אמר ה' בעת רצון עניתיך. והנה מרים מצורעת כשלג. ויפן אהרן אל מרים. מלמד שכל זמן שהיה אהרן רואה אותה היתה פורחת בה:

Verse 11

פס'. ויאמר אהרן אל משה בי אדוני. אמר לו אדוני אם שוגגין היינו אל תשת עלינו חטאת. כמזידים לא נתכווננו אלא מפני פריה ורביה:

Verse 12

פס'. אל נא תהי כמת. מה מת מטמא בביאה אף מצורע מטמא בביאה. אמר אהרן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> נמצאתי מפסיד לאחותי שאינו יכול לא להסגירה ולא לטהרה ולא לטמאה. לפי דרכנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> למדנו שהיה (אבין) דורש אין אדם רואה נגעים של קרוביו וכן הוא אומר (דברים כא) ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע מקיש נגעים לריבים מה ריבים שלא בקרובים. אף נגעים שלא בקרובים. אשר בצאתו מרחם אמו. מרחם אמנו היה צריך אלא שכינה הכתוב. ויאכל חצי בשרו. בשרנו היה צריך לומר כענין שנאמר (בראשית לז) כי אחינו בשרנו הוא. אלא שכינה הכתוב:

Verse 13

פס'. ויצעק משה אל ה' לאמר אל נא רפא נא לה. מהו לאמר לימד לדורות שכל זמן שאדם מבקש שאלותיו צריך שיאמר שנים או שלשה תחנונים ואח״כ מבקש צרכיו וכן הוא אומר (דברים ג) ואתחנן אל ה' בעת ההיא לאמר. ה' אלהים אתה החלות וגו'. וכתיב אעברה נא ואראה. ד״א לאמר השיבני אם אתה מרפא אותה עד שהשיבו שנאמר ויאמר ה' אל משה ואביה ירוק ירק בפניה הלא תכלם שבעת ימים. וכן אתה מוצא (במדבר כז) ויאמר משה אל ה' לאמר יפקוד ה' אלהי הרוחות. השיבני אם אתה ממנה עליהם איש ואם לאו. עד שהשיבו (שם) קח לך את יהושע בן נון בכולם אמר לפני הקב״ה השיבני אם הן ואם לאו ומפני מה לא האריך בתפלה שלא יאמרו ישראל בשביל שהיא אחותו עומד ומרבה בתפלה. ד״א מפני מה לא האריך בתפלה שלא יאמרו ישראל אחותו נתונה בצער והוא עומד ומרבה בתפלה למדנו שיש עת לקצר ועת להאריך בתפלה. ושניהם ממשה רבינו שנאמר (דברים ט) ואתנפל לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה וכאן הוא אומר אל נא רפא נא לה:

Verse 14

פס'. ויאמר ה' אל משה ואביה ירוק ירק בפניה. אלו אביה שהוא בשר ודם נזפה כדאי היתה שתכלם שבעת ימים ק״ו לשכינה י״ד יום אלא דיו לבא מן הדין להיות כנדון. מה לאביה שבעה אף לשכינה שבעה. לכך נאמר שתי נזיפות. ותסגר מרים שבעת ימים. הקב״ה הסגירה הקב״ה טמאה הקב״ה טיהרה:

Verse 15

פס'. ותסגר פרים מחוץ למחנה שבעת ימים. היא המתינה למשה שעה אחת דכתיב (שמות ב) ותתצב אחותו מרחוק וגו'. לפיכך עיכבו לה שכינה ומשה ואהרן וישראל שבעת ימים מלמד מדה כנגד מדה כמו שמפורש במסכת סוטה:

Verse 16

פס'. ואחר נסעו העם מחצרות. ולמעלה מן הענין אמר (במדבר יא) מקברות התאוה נסעו העם חצרות ויהיו בחצרות. דמשמע ויהיו בחצרות אחרו בחצרות. שבעת ימי ההסגר, וכאן אמר ואחר נסעו העם מחצרות. מלמד שכיון שנסעו ישראל ללכת לא הפסיקו ליסע עד ששמעו שנצטרע מרים וחזרו וחנו בחצרות שנאמר ויהיו בחצרות לפי שמעשה מרים שדברה במשה בקברות התאוה היה כי לשם נאמר אספה לי שבעים איש מזקני ישראל על עסק הבשר וזה גרם לדבר במשה שצפורה אמרה אוי לנשותיהן של אלו לפיכך יש לומר כי חזרו וחנו בחצרות לכך נאמר ואחר נסעו העם מחצרות ויחנו במדבר פארן משם נשתלחו המרגלים שנאמר (שם יג) וישלח אותם משה ממדבר פארן על פי ה' כולם אנשים ראשי אלפי ישראל הם:





Verse 1

כתוב שוחר טוב יבקש רצון ודורש רעה תבואנו: (משלי י״א)
אמר טוביהו ברבי אליעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> פסוק זה נדרש ראשיתו על כל צדיק וצדיק. וסופו נדרש על כל רשע ורשע שבכל דור ודור הצדיק שוחר טובתן של ישראל ומבקש רצון מלפני בורא הכל כדי לזכות את ישראל. וסופו נדרש על כל רשע ורשע שהוא נכשל במעשה ידיו. ודורש רעתן של ישראל תבואנו. בוא וראה משה רבינו היה שוחר טוב על ישראל שנאמר (דברים ח) כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה ארץ נחלי מים עינות ותהומות וגו'. יבקש רצון שנאמר (שמות לג) ובמה יודע איפוא כי מצאתי חן בעיניך אני ועמך וגו'. וכן הוא אומר (שם יג) וה' הולך לפניהם יומם בעמוד ענן וגו'. ודורש רעה תבואנו כיון שבאו ישראל למדבר פארן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> באותה שעה (קירבם) לפני משה רבינו שנאמר (דברים א) ותקרבון אלי כולכם ותאמרו נשלחה אנשים וגו'. וכן דוד אומר (תהלים קו) לא האמינו לדברו. ואומר (שם עח) ובתורתו מאנו ללכת. לפיכך לא זכו ליכנס לארץ ישראל. הוי ודורש רעה תבואנו, במדבר הזה יפלו פגריכם:
וידבר ה' אל משה לאמר. שלח לך אנשים. זה היה בעשרים ותשעה בסיון שנאמר (במדבר י) ויהי בשנה השנית בעשרים בחדש נעלה הענן מעל משכן העדות. (שם) ויסעו מהר ה' דרך שלשת ימים. באו לקברות התאוה בעשרים ושלשה באייר ישבו בקברות התאוה שלשים יום. שנאמר (שם יא) עד חדש ימים. נסעו מקברות התאוה ובאו לחצרות בעשרים ותשעה בסיון. הם היו ימי בכורי ענבים עד שחזרו לסוף ארבעים יום הוא יום תשעה באב במזומן לפורענות. וכיון שאמרו ישראל נשלחה אנשים לפנינו אמר לו הקב״ה למשה יודע אני מה הם מבקשים הואיל והדבר כן שלח לך. יקראו שלוחיך ולא שלוחי. אין אדם בוחר חלק רע לעצמו. הזקנים היו צדיקים והגונים לפני הקב״ה נאמר בהם (שם) אספה לי שבעים איש אבל המרגלים ראה אותם שהן עתידן להעד עדות שקר לא קראם על שמו. וכן הוא אומר בישראל (ויקרא כה) כי עבדי הם. (שמות ג) והוצאתי את עמי בני ישראל מתוכם. וכיון שחטאו הוא אומר (שם לב) לך רד כי שחת עמך. וכאן נאמר שלח לך אנשים לפיכך נסמכה פרשת שלח לך לפרשת מרים שבמרים הוא אומר (במדבר יב) ותדבר מרים ואהרן במשה. ומה כתיב (שם) והנה מרים מצורעת בשלג. כדי שיראו המרגלים ויאמרו ומה מרים שלא נתכוונה אלא כדי שלא יתבטל אחיה מפריה ורביה כך. הם שהוציאו דבת הארץ על חנם כדי למנוע את ישראל שלא יעלו לארץ ישראל על אחת כמה וכמה. שמא תאמר לא שלח הגונים ת״ל שלח לך אנשים, ואומר (שמות יז) בחר לנו אנשים. ואומר (ש״א יז) והאיש בימי שאול זקן בא באנשים. ואומר (שם א) ונתת לאמתך זרע אנשים, מלמד שאנשים חכמים ונבונים היו אלא שעשו עצמם כסילים שנאמר (משלי י) ומוציא דבה הוא כסיל. ויתורו את ארץ כנען. כדי לבשר את ישראל שהיא טובה ורחבה ארץ זבת חלב ודבש. אשר אני נותן לבני ישראל. לכם לא נאמר אלא לבני ישראל זהו מגיד מראשית אחרית. איש אחד איש אחד למטה אבותיו תשלחו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> כל מה שאתה יכול לבחור מיוחדין שבהם בחר לך, כל נשיא בהם. גדולים שבהם:

Verse 2



Verse 3

פס'. וישלח אותם משה ממדבר פארן. זה היה בתשעה ועשרים בסיון. על פי ה'. שהיתה בחירתם על פי ה' ולא שאמר להם הקב״ה שלחו מרגלים, ואם תאמר למה לא מנעם הקב״ה מלשלח כדי להוציא תאותם ולשלם להם גמולם. וכדי לשלם שכר טוב ליהושע וכלב. וכן הוא אומר (דברים ל) ראה נתתי לפניך היום את החיים ואת הטוב ואת המות ואת הרע. היינו דתנן הכל צפוי והרשות נתונה [וכו'] ומצודה פרוסה על כל החיים. החנות פתוחה והחנוני מקיף והפנקס פתוח והיד כותבת וכו' בא ליטהר מסייעין אותו בא ליטמא פותחין לו כענין שאמר יחזקאל (יחזקאל יד) (אנכי) [אני ה'] פתיתי את הנביא ההוא ואומר (שם ג) ונתתי מכשול לפניך ללמדך שאין מוליכין את האדם אלא בדרך שהוא רוצה שנאמר (משלי ג) אם ללצים הוא יליץ ולענוים יתן חן. הלא תראה בבלעם בתחלה נאמר לו (במדבר כב) לא תלך עמהם לא תאור את העם כי ברוך הוא, ולבסוף אמר לו קום לך אתם וכן כלל כל אדם שהביא הקב״ה בעולמו אע״פ שגלוי וידוע לפניו שהכל לא ישמרו משמרתו הביאם לעולם הזה. הזוכה זוכה לעצמו. והחוטא חוטא לעצמו:

Verse 4

פס'. ואלה שמותם. יש ששמותם נאים ומעשיהם נאים כגון האבות והשבטים וכיוצא בהן. ויש ששמותם כעורים ומעשיהם גאים כגון בעלי גולה בני ברקום בני סיסרא. ויש שמותם גאים ומעשיהם כעורים כגון מלכי ישראל. ואלו המרגלים יש מהן שמות כעורים ומעשיהם כעורין כגון סתור בן מיכאל שסתר דברי בוראו. נחבי שהחביא דברי בוראו. ויקרא משה להושע בן נון יהושע, אמר לו יה יושיעך מעצת המרגלים. ד״א יהושע הוסיף לו יו״ד שנטל שכר עשרה המרגלים. שבט לוי לא שלח מרגלים מפני שלא נטלו חלק בארץ בתוך בני ישראל:

Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

פס'. וישלח אותם משה. מקדש נשתלחו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שנאמר (יהושע יד) בן ארבעים שנה אנכי (היום) בשלוח אותי משה עבד ה' מקדש ברנע. ומהו ממדבר פארן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> לפי שהמדבר היה מדבר. והמקום היה שמו קדש ברנע. כמו לתור את ארץ כנען. ויבא עד חברון. ויאמר אליהם עלו זה בנגב, מהו עלו זה. אמר להם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> לא תלכו בדרך המלך (אלה) בשביל של יחיד מפני עוברים ושבים. ואע״פ ששכינה עמהם היו צריכין ללכת בחכמה בסתר כדרך המרגלים:

Verse 18

פס'. וראיתם את הארץ מה היא, אם זבת חלב ודבש היא כדרך שהבטיח אתכם הקב״ה לפי שאינו דומה רואה לשומע. ואת העם היושב עליה החזק הוא הרפה. המעט הוא אם רב. לא היו צריכין לכך שכבר הבטיחם הקב״ה (שמות כג) והמתי את כל העם אשר תבוא בהם וגו'. אלא לימדה להם התורה דרך המרגלים:

Verse 19

פס'. ומה הארץ אשר הוא יושב בה. אם ארץ בריאה היא כדי להיטיב לכם וכדי לבשר את ישראל כדי שיעלו שמחים וששים. ומה הערים אשר הוא יושב בהנה וגו'. ואם הם יושבי פרזות כמו בתי החצרים אשר אין להם חומה סביב. עשרה דברים אמר להן כנגד עשרה המרגלים מוציאי דבה. הארץ מה היא. ואת העם החזק הוא הרפה המעט הוא אם רב ומה הארץ [וגו'] היש בה עץ אם אין והתחזקתם. מלמד שיש ארץ שצריך חיזוק. ולקחתם מפרי הארץ. אלו רמונים. והימים ימי בכורי ענבים. זה ספור הסדרן להודיע שבחה של ארץ ישראל:

Verse 20



Verse 21

פס'. ויעלו ויתורו את הארץ ממדבר סין. הוא צין הוא סין. הוא פארן. הוא קדמות. צין שנצטוו שם ישראל על המצות. סין שבו באת שנאה לאומות העולם. פארן שבו פרו ישראל. קדמות שבו קבלו את התורה שהיא קדומה לעולם. שנאמר (משלי ח) ה' קנני ראשית דרכו קדם מפעליו מאז:

Verse 22

פס'. ויעלו בנגב ויבאו. למדנו שארץ ישראל היא בנגב וכה״א (יחזקאל כא) והטף אל דרום (שם) (והנבא) [והטף] אל מקדשים. ויבא עד חברון. פתח בלשון רבים ואמר בלשון יחיד למדנו מזה שהכתוב מדבר ויבא עד חברון על השביל. כלומר מה שאמר משה עלו זה בגנב הוא שמספר הכתוב ויעלו בנגב ויבא עד חברון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> הלכו באותו המשעול. ורבותינו אמרו במסכת סוטה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ויבא (עונה) על כלב בן יפונה שנפרד מן המרגלים ובא עד קברי אבות בחברון מלמד שהלך ונשתטח על קברם אמר אבותי בקשו עלי רחמים שהרי יהושע בקש עליו משה רחמים ואמר לו יה יושיעך מעצת המרגלים אני מה יהי עלי לכך נאמר ויבא עד חברון. ושם אחימן. אמר רבי ברכיה ברבי כשהם עולים מצאו שלשה בני הענק ולמה נקראו שמו אחימן אין בעולם אח לו בגבורה. ד״א אחימן מיומן שבאחיו. ששי שהוא בריא כשיש. תלמי שהיה הולך ועושה תלמים בארץ. ילידי הענק שהיו עונקין את החמה בקומתן: פירוש שמרוב גבהו היתה החמה מגעת לו עד ירכותיו. וכיון שראו אותם המרגלים נתיראו מיד הלכו ואמרו כי חזק הוא ממנו. וחברון שבע שנים נבנתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> מאי נבנתה אילימא נבנתה ממש אפשר אדם בונה בית לבנו קטן קודם שיבנה לבנו הגדול. שנאמר (בראשית י') ובני חם כוש ומצרים ופוט וכנען אלא שהיתה מבונה על אחת משבעה בצוען. ואין לך טרשים בכל ארץ ישראל יותר מחברון משום דקברי ביה שכבי ואין לך מעולה בכל הארצות יותר ממצרים. שנאמר (שם י') כגן ה' כארץ מצרים. ואין לך מעולה בכל הארצות יותר מצוען שנאמר (ישעיה ל) כי היו בצוען שריו ואפי' הכי מבונה היתה חברון על אחת משבעה בצוען ללמדך שאפילו הגדות של תורה צריכים תלמוד. ואפילו קוץ אחת של תורה כולו מלא הלכות ואפי' שמות הכתובים בתורה נדרשים ואין בהם דבר ריק:

Verse 23

פס'. ויבאו עד נחל אשכול. על שם המעשה נקרא נחל אשכול. וכן הוא אומר על אודות האשכול. ויכרתו משם זמורה. זו זמורת הגפן. ואשכול ענבים אחד. שבו הענבים תלוים להגיד שבחה של ארץ. וישאוהו במוט בשנים. אמר רבי יצחק טורטני וטורטני דטורטני. הא כיצד שמונה נשאו אשכול דכתיב וישאוהו הרי שנים. במוט הרי שנים. שנים הרי שנים בשנים הרי עוד שנים הכל שמונה. וכמה שיעור האשכול למדנוהו מן אבנים שהוציאו בני ישראל מן הירדן דכתיב (יהושע ד) והרימי לכם איש אבן אחת על שכמו למספר שבטי בני ישראל. אמר רבי יהודה אבא חלפתא ואלעזר בן מתתיה וחנניה בן חכינאי עמדו על אותם האבנים ושיערום וכל אחת ואחת משא מ' סאה וכל משא שמגביה אדם על כתפיו שליש מן המשא שמגביהים לו אחרים שאם אדם מגביה לעצמו מ' סאה אחרים מגביהין לו יכול לקבל משא מאה ועשרים סאה ומיכן אתה מחשב לאשכול שנאמר יישאוהו במוט בשנים ממשמע שנאמר בשנים במוט אינו יודע שבשנים היו נושאים את המוט אלא בשני מוטות אינו יודע שבשנים היו נושאים את המוט אלא בשתי זוגות כזה:
אבא מארי פירשו שלא יהא טורח לנושאים להלך אלא הכל זה אחר זה ואל תתמה הרי טורטני וטורטני דטורטני ל''ח אנשים וששים סאה להעלותו עד תתק״ס. ואל תתמה על האשכול הזה אלא ממה שראו את עיניהם אבנים שנשאו מן הירדן שיערום מ' סאות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> ואמר רב חסדא מאי דכתיב (ירמיה ג) ואתן לך ארץ חמדה נחלת צבי צבאות גוים. מה צבי אין עורו מחזיק את בשרו מאחר שנפשט עורו אינו מחזיק העור את בשרו מפני שהוא נקפץ כך ארץ ישראל אינה מחזקת את פירותיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> תניא אמר רבי יוסי מעשה באחד בשיחין שהניח לו אביו ג' בדי חרדל ונפשח אחת מהן וחבטוהו נמצאו ט' קבין חרדל ומענפיו סיככו בו סוכת יוצרים. אמר רבי שמעון בן חלפתא קלה של כרוב הניח לי אבא והיינו עולים בו בסולם. ומן הרמונים ומן התאנים. שמונה נשאו אשכול ואחד נשא רימון ואחד נשא תאנה. יהושע וכלב לא נשאו כלום דבר מפני שלא היו באותה עצה:

Verse 24

פס'. למקום ההוא קרא נחל אשכול. מלמד שהמקום נקרא על שם המעשה. וכן הוא אומר (בראשית לה) ויקרא למקום אל בית אל כי שם נגלו אליו האלהים ואומר (שמות יז) ויקרא שם המקום מסה ומריבה וגו'. וכן כיוצא בהם:

Verse 25

פס'. וישובו מתור הארץ וגו'. כל ארבעים יום היו מחשבים מה להשיב דבר כדי שיהו דבריהם נמשכין באזני העם:

Verse 26

פס'. וילכו ויבאו אל משה. אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי מקיש הליכה לביאה מה הליכה בעצה רעה אף ביאה בעצה רעה. אל משה ואל אהרן ואל כל עדת בני ישראל. מצאום כולם מקובצים ובאו לפניהם אל מדבר פארן קדשה. ולפיכך הוא אומר (במקום אחר) [כאן]. וישלח אותם משה ממדבר פארן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ובמקום אחר אומר (דברים ט) בשלוח ה' (אותי) מקדש ברנע. וישיבו אותם דבר ואת כל העדה. הם העיקר וכל העדה טפלה להם. ויראום את פרי הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> אמר רבי יוחנן משום רבי מאיר כל לשון הרע שאין דבר אמת מתחלתו אינו מתקיים בסופו:

Verse 27

פס'. ויספרו לו ויאמרו באנו אל הארץ אשר שלחתנו. ולהלן הוא אומר (שם א) וייטב בעיני הדבר ואקח מכם שנים עשר וגו'. וגם זבת חלב ודבש היא וזה פריה. שהיה הדבש זב מן האילנות והעזים רועות תחתיהן וחלב של עזים זב מתחתיהם והדבש והחלב מתערב יחד. וזה פריה. האשכול ורמונים והתאנים:

Verse 28

פס'. אפס כי עז העם. זה הוא שאמר רבי יוחנן כל לשון הרע שאין דבר אמת בתחלתו אין מתקיים בסופו. לפיכך התחילו המרגלים לומר דבר אמת בתחלה ולשבח את הארץ כדי שיקבלו דבריהם באחרונה. אפס כי עז העם. עזים וקשים לעמוד במלחמה:

Verse 29

פס'. עמלק יושב בארץ הנגב. התחילו להזכיר את עמלק לפי שהיה ראשית גוים והוא שבא על ישראל במדבר תחלה שנאמר (שמות יז) ויבא עמלק וילחם עם ישראל וגו'. ושמא נאמר נלך שפת ההר. והחתי והיבוסי והאמורי יושב בהר. ושמא נאמר נלך דרך שפת הים. והכנעני יושב על הים ועל יד הירדן. כלומר דרך ביאת הים הם יושבין דרך ביאת הירדן הם יושבין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> דרך ביאת הארץ, והיאך נלך אליהם:

Verse 30

פס'. ויהס כלב את העם אל משה. אמר רבא שהסיתן בדברים פתח יהושע קא משתעי אמרו ליה ריש קטיעא ימלל:
פירוש לפי שלא היה לו בן היו קורין אותו ריש קטיעא. ומנין שלא היה לו בן שכך כתוב בדברי הימים (ד״ה א ז) נון בנו יהושע בנו. וביהושע ואילך אינו מונה. אמרו לו מה לך לדבר. אינך חושש אם תחיה או תמות. אין לך בנים ולא בנות. אלא הם מתפחדים על נשיהם ועל טפיהם ומיד השתיקוהו. אמר כלב בן יפונה אם אפתח ומשתעינא להו מידי יאמרון מלתא וחסמין לי. מה עשה כדי להשתיקן לשמוע את דבריו עמד במקום גבוה וצעק ואמר וכי זו בלבד עשה לנו משה מיד שתקו כולם כסבורים היו שהוא רוצה לדבר בגנותו. אמר להם הוציאנו ממצרים וקרע לנו את הים והאכילנו את המן וכמה טובות עשה לנו אם יאמר לנו עשו סולמות ועלו לרקיע נעלה. עלה נעלה וירשנו אותה כי יכול נוכל לה. ויהס כלב. כמו (זכריה ב) הס כל בשר לשון שתיקה:

Verse 31

פס'. והאנשים אשר עלו עמו אמרו לא נוכל לעלות אל העם כי חזק הוא ממנו. אף על פי שלא מצאנו בכל המקרא ממנו רפא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אלא הכל דגשין בין שיאמר ממנו מפלוני בין שיאמר ממנו מעצמו הכל נקראין בדגש מכל מקום בזה יש בו מדרש שכן אמרו חכמים ז״ל דאמר רבי חנינא בר פפא דבר גדול אמרו המרגלים באותה שעה כי חזק הוא ממנו אפילו בעל הבית אינו יכול להוציא את כליו משם:

Verse 32

פס'. ויוציאו דבת הארץ אשר תרו אותה לאמר. מלמד שלא היה בה שום דופי והם הוציאו אל בני ישראל לאמר כלומר השיבו לנו תשובה אם תשמעו אלינו רצונכם. ואם לאו הארץ אשר עברנו בה לתור אותה ארץ אוכלת יושביה היא. אמר הקב״ה אני חשבתיה לטובה והם חשבוה לרעה. אני חשבתיה לטובה דכל היכא דהוו מטו מרגלים הוה מייתי חשיבי דמאתא כי היכי דנטרדו ביה בני מאתא ולא נישיילו אבתריהו והם אמרו ארץ אוכלת יושביה היא. איכא דאמרי איוב נח נפשיה בההוא יומא דאתו לחברון ואיטרח כולי עלמא בהספידא והם אמרו ארץ אוכלת יושביה היא. לפיכך יש דורשים היש בה עץ אם אין. וכי יש לך ארץ שאין בה עץ אלא זה איוב שהיו ימיו ושנותיו מרובין כעץ. ד״א שמגין על דורו כעץ. וכל העם אשר ראינו בתוכה אנשי מדות. אנשים גבוהים בקומה. כענין שנאמר (ירמיה כ״ב) אבנה לי בית מדות ועליות מרווחים במדת היכל וכותליו:

Verse 33

פס'. ושם ראינו את הנפילים. שכל הרואה אותם נופל מאימתם. בני ענק. שם אביהם ענק. שהיו עונקים את החמה בקומתן. מן הנפילים. היו בארץ בימים ההם וכתיב (בראשית ו') המה הגבורים אשר מעולם אנשי השם. ונהי בעינינו כחגבים וכן היינו בעיניהם. מנא הוו ידעין גמירי דכי הוו מברי תותי גופנין הוו מברי ואכלי וכי חזינהו מרגלים הוו מסתפו מיניהו הוו סלקי ויתבי באילני והוו שמעין דקא אמרי חזינא אינשי דדאמו לקומצי באילני:





Verse 1

פס'. ותשא כל העדה ויתנו את קולם וגו'. א״ר יוחנן ט' באב היתה אותה הלילה. אמר הקב״ה הם בכו בכייה של חנם ואני אקבע אותה להם לדורות. דאמר מר בט' באב חרב הבית בראשונה ובשניה לפי שמגלגלין זכות על ידי זכאי וחובה על ידי חייב. לפי שיש יום מזומן לפורענות:

Verse 2

פס'. וילונו על משה ועל אהרן כל בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> לרבות כל הניתוספים עמהם. כל העדה. להביא שאפי' שהיו צדיקים עד עתה נכנסו עם המתלוננים. לו מתנו בארץ מצרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ולא היינו מתבזים במדבר. או במדבר הזה לו מתנו. ולא היינו נופלים בחרב:

Verse 3

פס'. ולמה ה' מביא אותנו אל הארץ הזאת וגו' ואותם הטפים שאמר עליהם שנא' וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה. ובניכם אשר לא ידעו היום טוב ורע המה יבאו שמה וגו':

Verse 4

פס'. ויאמרו איש אל אחיו נתנה ראש ונשובה מצרימה. באותה שעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> כפרו בעקר מיד ויפל משה ואהרן על פניהם:

Verse 5



Verse 6

פס'. ויהושע בן נון וכלב בן יפונה מן התרים את הארץ קרעו בגדיהם. מיכן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> אדם הגון שרואה פירוק המצות חייב לקרוע:

Verse 7

פס'. ויאמרו אל כל עדת בני ישראל. אם חפץ בנו ה'. אך בה' אל תמרודו. אין הדבר תלוי אלא בכם וכן משה אומר (דברים י') ועתה ישראל מה יי אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה את ה' אלהיך. סר צלם מעליהם. נשלמה חוקם והגיע זמן שאמר לאברהם אבינו (בראשית טו) ודור רביעי ישובו הנה וגו'. ד״א סר צלם מעליהם. זה מלאך הממונה עליהם שהוא מגין עליהם שאין הקב״ה נפרע מן האומה עד שמפיל שריה מן השמים שנאמר (ישעיה כד) יפקד יי על צבא המרום במרום וגו'. וה' אתנו אל תיראום. מפני שהקב״ה הוא (עמוס ה') המבליג שוד על עז ושוד על מבצר יבא:

Verse 8



Verse 9



Verse 10

פס'. ויאמרו כל העדה לרגום אותם באבנים וכבוד ה' נראה. אמר ר' חייא בר אבא אמר ר' יוחנן מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> שהיו זורקין אבנים כלפי מעלה והענן היה מקבלן. ד״א וכבוד ה' נראה כדי לבהלם וליראם כדי שינוחו מריגום האבנים:

Verse 11

פס'. ויאמר ה' אל משה עד אנה ינאצוני העם הזה וגו'. כאדם הנלאה מחבירו. ועד אנה לא יאמינו בי. כנגד עד אנה ועד אנה עד מתי לעדה הרעה. ועד אנה מאנתם בפרשת ויהי בשלח הרי ארבעה לארבעה דגלים. וכנגדם אמר דוד שיהו ישראל צועקים בגלות (תהלים י״ג) עד אנה ה' תשכחני נצח עד אנה תסתיר את פניך ממני. עד אנה אשית עצות בנפשי יגון בלבבי יומם עד אנה ירום אויבי עלי. בכל האותות אשר עשיתי בקרבו. אשר לא עשיתי בכל גוי. ד״א אשר עשיתי בקרבו ידעתי מה היה בדעתם ומה הם שואלים ומביא להם:

Verse 12

פס'. אכנו בדבר ואורישנו וגו'. ואע״פ שלא נתקיים המעשה למחות את ישראל מכל מקום התנאי נתקיים שנאמר (שמות לב) ואעשה אותך לגוי עצום ורב ממנו שנאמר בדברי הימים (דה״א כג) ובני משה גרשום ואלעזר ובני גרשום רחביה ובני רחביה רבו למעלה כלומר למעלה מששים רבוא:

Verse 13

פס'. ויאמר משה אל ה'. אמר משה לפני הקב״ה רבש״ע ומה כסא של שלש רגלים אינו יכול לעמוד לפני כעסך כסא של רגל אחת היאך יכול לעמוד ולא עוד אלא ושמעו מצרים כי העלית בכחך את העם הזה מקרבו ומה תעשה לשמך הגדול:

Verse 14

פס'. ואמרו אל יושב הארץ הזאת. יאמרו על מלך אחד היתה גבורתו על שלשים ואחד מלכים אינו יכול לעמוד. שמעו כי אתה ה' בקרב העם הזה. אשר דברת עמהם משמים. אשר עין בעין נראה אתה ה' ועננך עומד עליהם. אשר חזו מחזה אלהים בעיניהם נראה כבודך להם וידעו כי אתה ה' ועננך עומד עליהם:

Verse 15

פס'. והמתה את העם הזה כאיש אחד. ואמרו הגוים אשר שמעו את שמעך. אלו הזכורים בפרשת אז ישיר (שמות טו) אז נבהלו אלופי אדום וגו':

Verse 16

פס'. מבלתי יכולת ה'. אמר משה רבש״ע עתה יאמרו אינו יכול לפרנסם כענין שנאמר (מלכים א ה) ושלמה נתן לחירם מכולת לביתו ואין מכולת אלא פרנסה:

Verse 17

פס'. ועתה יגדל נא כח ה' כאשר דברת לאמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> אמרו כשעלה משה למרום מצאו להקב״ה כותב ה' ארך אפים ורב חסד. אמר לפניו רבש"ע. רשעים יאבדו. אמר לו יבוא זמן שאתה מצטרך לדבר זה. וכן היה. בשעה שאמר לו הקב״ה אכנו בדבר ואורישנו אמר משה ועתה יגדל נא כה ה' וגו', ומה הוא הדבור. ה' ארך אפים ורב חסד וגו'. ד" א כאשר דברת לאמר אלו י״ג מדות שהורה לו שנאמר (שמות לד) ויעבור ה' על פניו ויקרא ה' ה' שיהו אומרים ישראל אלו המדות בשעה שחוטאין והקב״ה מוחל להם. ונקה לא ינקה. מנקה הוא לשבים ואינו מנקה למי שאינן שבין. על שלשים ועל רבעים. כשאוחזין מעשה אבותיהם בידיהן:

Verse 18



Verse 19

פס'. סלח נא לעון העם הזה כגודל חסדך וכאשר נשאתה לעם הזה ממצרים ועד הנה. תנן התם עשרה נסיונות נסו אבותינו להקב״ה שנאמר וינסו אותי זה עשר פעמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> וכן היה רבי יהודה אומר עשרה פעמים ניכו אבותינו את הקב"ה במדבר. שנים בים. אחד בירידה ואחד בעליה. בירידה כתיב (שמות יד) ויאמרו אל משה המבלי אין קברים וגו'. בעליה כתיב (תהלים קו) וימרו על ים בים סוף. מלמד שהמרו על הים ואמרו כשם שעלינו אנו מצד זה כך עלו המצרים מן הצד אחר. עד שאמר הקב״ה לשר של ים פלוט אותם ליבשה שנאמר (שמות יד) וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים, ושנים במים ושנים במן. ושנים בשליו. שנים במים. אחד במרה שנא' (שם טו) ויבאו מרתה ולא יכלו וגו'. וכתיב (שם) וילונו כל העדה. ואחד ברפידים (שם יז) ויחנו ברפידים ואין מים לשתות העם. שנים במן (שם טז) איש אל יותר ממנו עד בקר. וכתיב (שם) ויותירו אנשים ממנו. היום לא תמצאוהו בשדה וכתיב (שם) יצאו מן העם ללקוט ולא מצאו. שנים בשליו. בשליו ראשון ובשליו שני. שליו ראשון (שם) בשבתנו על סיר הבשר. שליו שני דכתיב (במדבר יא) והאספסוף אשר בקרבו התאוו תאוה הרי שמונה. ובעגל הרי תשעה. ובמדבר פארן כמו שכתוב (שם יד) ויבכו העם בלילה הוא. הרי עשרה פעמים. לכך נאמר וכאשר נשאתה לעם הזה ממצרים ועד הנה:

Verse 20

פס'. ויאמר ה' סלחתי כדברך. עתידין אומות העולם לומר:

Verse 21

פס'. ואולם חי אני וימלא כבוד ה' את כל הארץ. אלו ישראל שנקראו כבוד ה' שנאמר (ישעיה מג) כל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו. מיכן שנגזרה גזרה על ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> שיהו גולים בין אומות העולם וכן אמר דוד (תהלים קו) וישא ידו להם להפיל אותם במדבר וגו'. ד״א ואולם חי אני וימלא כבוד וגו'. כי מתוך שישראל חוטאין לפני ואני סולח להם ימלא כבוד ה' את כל הארץ שיהו אומות העולם אומרין (שם קמד) אשרי העם שככה לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> אשרי העם שה' אלהיו:

Verse 22

פס'. כי כל האנשים הרואים את כבודי ואת אותותי. אינו דומה רואה למי שאינו רואה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> שאפילו הם מזידים:

Verse 23

פס'. אם יראו את הארץ. מלמד שכל אותם ארבעים שנה היו מתקנין להם קברות וישנים בתוכם מי שקם קם. ומי שמת הוא נשאר בתוכו. וכל מנאצי לא יראוה. מלמד שדיבר הכתוב על דברי הגלות שנאמר (יחזקאל כ) מארץ מגוריהם אוציא אותם ואל אדמת ישראל לא יבאו:

Verse 24

פס'. ועבדי כלב עקב היתה רוח אחרת עמו, הוא שאמרו רבותינו שהלך לחברון ונשתטח על קברי אבות ואמר להם אבותי בקשו עלי רחמים:

Verse 25

פס'. והעמלקי והכנעני יושב בעמק. משל לחזן שבא לבית הכפר ורצועה על כתפיו כיון שרואה התינוק את הרצועה או שומע אזכרת הרצועה מיד רותת. כך משל התינוק עמלק. היה מזכיר להם העמלקי. דרך ים סוף. כדי להסביבם:

Verse 26

פס'. וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר. עד מתי לעדה הרעה הזאת. על שנועדו להתלונן על עצת מרגלים נקראו עדה רעה:

Verse 27



Verse 28

פס'. אמור אליהם חי אני נאם ה'. זו שבועה, אם לא כאשר דברתם כן אעשה לכם. זה שאמרו או במדבר הזה לו מתנו:

Verse 29

פס'. במדבר הזה יפלו פגריכם וגו'. יצאו שבטו של לוי שלא היה מספר פקודיו מבן עשרים אלא מבן חדש. ומבן חמש ועשרים ומבן שלשים. וראיה לדבר שהרי אלעזר בן אהרן נכנס. וכן אחיה השילוני ראה את עמרם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> שהוא אחד (מששה) שקפלו את כל העולם. מתושלח ראה את אדם הראשון. שם ראה את מתושלח. יעקב ראה את שם. עמרם ראה את יעקב. אחיה השילוני ראה את עמרם. אליהו ראה את אחיה השילוני. ועדיין הוא קיים שנאמר (מלאכי ג) הנה אנכי שולח לכם את אליה הנביא:

Verse 30

פס'. אם אתם תבאו אל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> יצא שבט לוי. וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה. כלומר מה שאמרתם לבז יהיה לא יהיה לבז אלא הם יעברו את הירדן וירעו את הארץ אשר מאסתם בה. ויאמרו ראו מה עשו אבותינו כי מאסו בארץ חמדה כזאת:

Verse 31



Verse 32



Verse 33

פס'. ובניכם יהיו רועים במדבר. יהיו מתאחרים במדבר ארבעים שנה במספר הימים אשר תרתם את הארץ. יום לשנה יום לשנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> מיכן אמרו חכמים כל העוסק בתורה יום אחד בשנה כאלו כל השנה כולה עסק. וכל העובר עבירה אחת בשנה כאלו כל השנה כולה עבר. ארבעים שנה כנגד ארבעים יום שבהם נתנה התורה. כנגד ארבעים יום של יצירת הולד:

Verse 34



Verse 35

פס'. אני ה' דברתי אם לא זאת אעשה. במדבר הזה יתמו ושם ימותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> מיכן ליום הדין מן התורה:

Verse 36

פס'. והאנשים אשר שלח משה לתור את הארץ. משה שלח והקב״ה לא שלח שנאמר שלח לך אנשים ואומר (דברים א) ואקח מכם שנים עשר אנשים. וילונו וילינו קרי להוציא דבה על הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> מלמד שאף שאר העם הוציא דבת הארץ רעה. א״ר שמעון בן לקיש מלמד שמתו מיתה משונה. א״ר חנינא דרש ר' שליא איש כפר תמרתה מלמד שנשתרבב לשונם ונפל על טבורם והיו תולעין יוצאים ממנו ונכנסות לטבורם ומטבורם עד לשונם. רב נחמן אמר באסכרה מתו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> א״ר יוחנן משום ר' יוסי בן זמרה מאי דכתיב (תהלים קכ) מה יתן לך ומה יוסיף לך לשון רמיה. אמר הקב״ה ללשון כל אבריו של אדם זקופין ואתה מוטל כל אבריו של אדם מבחוץ ואתה מבפנים. ולא עוד אלא שהקפתי לך שתי חומות אחת של עצם ואחת של בשר. מה יתן לך ומה יוסיף לך לשון רמיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> א״ר יוחנן כל המזכיר לשון הרע כפר בעקר שנאמר (שם יב) אשר אמרו ללשונינו נגביר שפתינו אתנו מי אדון לנו. זהו שאמר הכתוב (משלי יח) מות וחיים ביד לשון. מה יד ממית אף לשון ממית אלא שהלשון ממית מרחוק שנאמר (ירמיה ט) חץ שחוט לשונם. בוא וראה כמה כח לשון הרע ומה מרגלים שלא דברו אלא על העצים ועל האבנים כך המספר לשון הרע על חברו עאכ״ו ואסור לקבלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אבל ראוי לו לחוש בדבר שאם אמר פלוני מבקש להרגך ראוי לחוש בדבר ראיה ממעשה גדליה בן אחיקם. ואמר רבה בר בר חנה כל מילתא דמיתאמרא באפי' תלתא לית בה משום לישנא בישא:

Verse 37



Verse 38

פס'. ויהושע בן נון וכלב בן יפונה. מלמד ששקולין זה כזה שיהו שוין:

Verse 39

פס'. וידבר משה את כל הדברים האלה אל כל ישראל. דיבור קשה האלה קשה. קשה היה להם הדבור הזה בלבד:

Verse 40

פס'. וישכימו בבקר. כסבורין בדעתם שמשכימין לדבר מצוה:

Verse 41

פס'. ויאמר משה למה זה אתם עוברים את פי ה' והיא לא תצלח. כבר אמר להם והעמלקי והכנעני יושב בעמק. כי העמלקי והכנעני בסוף המלחמות:

Verse 42



Verse 43



Verse 44

פס'. ויעפילו. ויאפילו לדרך חשך ובן הוא אומר (חבקוק ב) הנה עופלה לא ישרה נפשו בו. וארון ברית ה' ומשה לא משו וגו'. מלמד שלא נתקו יתדות מחנה לוים:

Verse 45







Verse 1

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר. כי תבואו אל ארץ מושבותיכם בכל מקום נאמר ארץ כנען וכאן נאמר ארץ מושבותיכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> הבטיחם שמושבותיכם היא ירושה מאבותיהם שנאמר (בראשית יג) קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה. א״ר ישמעאל בא הכתוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> ללמדך שלא נתחייבו ישראל בנסכין אלא מביאתן לארץ ואילך. ארץ מושבותיכם אשר אני נותן לכם. לאחר ישיבה וירושה הכתוב מדבר. ומה ענין פרשה נסכים לענין של מעלה לפי שהוא אומר וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה והבאתי אותם וידעו את הארץ אשר מאסתם בה. ובמשנה תורה מבאר זה הפסוק. (דברים א) וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה ובניכם אשר לא ידעו היום טוב ורע המה יבואו שמה ולהם אתננה והם יירשוה. וכיון שקבע זמן לביאתן לארץ מיד נתן להם מצות הנהוגות בארץ והמצוה הזאת תלויה לאחר ירושה וישיבה לכך נסמכה פרשת נסכין לענין של מעלה:

Verse 2



Verse 3

פס'. ועשיתם אשר. לה', שומע אני כל הקרב לאשים יטען נסכים. ת״ל עולה. אין לי אלא עולה מנין לרבות את השלמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ת״ל או זבח. (ולהלן הוא אומר ואם זבח שלמים קרבנו) לפלא נדר או לנדבה. לא אמרתי אלא קדשים הבאים בנדר ובנדבה יצאו חטאת ואשם, או במועדיכם. להביא עולת חובה הבאה ברגלים. לעשות ריח ניחוח לה' מן הבקר או מן הצאן. יצאת עולת העוף שלא תטען נסכים. דברי ר' יאשיה. מן הבקר או מן הצאן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> מלמד שמביא מזה בפני עצמו ומזה בפני עצמו:

Verse 4

פס'. והקריב המקריב. אין לי אלא איש אשה מנין ת״ל המקריב מכל מקום. קרבנו לה' מנחה סלת עשרון בלול ברביעית ההין שמן. רבי נתן אומר בנין אב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> לכל המתנדב מנחה שלא יפחות מעשרון:

Verse 5

פס'. ויין לנסך רביעית ההין. שמן לבילה ויין לניסוך. תעשה על העולה או לזבח, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> מלמד שמביא לזה בפני עצמו ולזה בפני עצמו. לכבש האחד. ר' נתן אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> להביא את עולת יולדת שתטען נסכים שלא שמענו בכל התורה כולה:

Verse 6

פס'. או לאיל תעשה מנחה. בא הכתוב לחלק בין נסכי כבש לנסכי איל שיהו נסכי איל שלישית ההין ונסכי כבש רביעית ההין. ויין לנסך רביעית ההין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שמן לבילה ויין לניסוך. תקריב ריח ניחוה לה'. נחת רוח לפני ה' שאמר ונעשה רצונו:

Verse 7



Verse 8

פס'. וכי תעשה בן בקר. בן בקר היה בכלל ויצא מן הכלל ללמד על הכלל כולו. מה בן בקר שהוא בא בנדר ונדבה וטעון נסכים אף כל הבא בנדר ובנדבה טעון נסכים. יצאו חטאת ואשם שאין באין בנדר ונדבה. שלא יטענו נסכים. רבותינו ז״ל אמרו עולה או זבח מלמד שמביא לזה בפני עצמו ולזה בפני עצמו:

Verse 9

פס'. והקריב על בן הבקר מנחה סלת שלשה עשרונים בלולה בשמן הצי ההין. רבותינו אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> שנתות היו בהין עד כאן לפר עד כאן לאיל עד כאן לכבש:

Verse 10

פס'. ויין תקריב לנסך חצי ההין. שמן לבילה ויין לניסוך. אשה ריח ניחוח לה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> על גבי ספלים אתה אומר. או אינו אלא על גבי האישים ת״ל (ויקרא ו) אש תמיד תוקד על המזבח. ואם כן אתה מכבה את האש @?![א]@??. אלא אשה ריח ניחוח לה' על גבי ספלים. אשה ריח ניחוח לה'. נחת רוח למי שאמר והיה העולם. שאמר ונעשה רצונו. ככה יעשה לשור האחד. מלמד שלא חלקה תורה בין נסכי עגל לנסכי שור ואע״פ שחלקה תורה בין כבש לאיל לשלישית ההין לרביעית ההין. לגבי בן בקר ושור לא חלקה. או לאיל האחד. מלמד שאע״פ שחלק בין בן שתים לבין בן שלש לפי שמיכן ואילך נקרא איל. או לשה בכשבים. או שה קטן לשה גדול. או בעזים. מקיש גדול שבעזים לקטן שבכשבים מה זה שלשה לוגין אף זה שלשה לוגין למדנו שאין חלוק בין נסכי גדול לנסכי קטן. למדנו שנסכין אין @?![א]@?? עי' יומא כ״א ע״ב אוכלת לחין כיבשין דמערכה ובספרי גי' אחרת ועי' במפרשיו. פוחתין משלשה לוגין שהיא רביעית ההין. לפי שהיו י״ב לוגין ומפורש במסכת מנחות:

Verse 11



Verse 12

פס'. כמספר אשר תעשו. שלא ימעט. ומנין שאם רצה לרבות שלא ירבה תלמוד לומר ככה תעשו לאחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> כמספרם דברי רבי יאשיה. רבי נתן אומר כל האזרח יעשה ככה. שלא ימעט ושלא ירבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> מכאן אמרו במסכת מנחות מערבין נסכי פרים עם נסכי (פרים) וכו' אבל אין מערבין נסכי פרים עם כבשים נסכי כבשים עם אילים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> מיכן אמרו האומר הרי עלי לוג לא יביא שנים שנים יביא שלשה שלשה שכן נסכי רביעית ההין שהוא ג' לוגין יביא ד' שכן נסכי איל שלישית ההין. חמשה לא יביא שאינו לא נסכי כבש ולא נסכי איל. ששה יביא שכן נסכי בן בקר חצי ההין. מכאן ואילך יביא שכשם שהצבור מביא חובה כך היחיד מתנדב נדבה:

Verse 13

פס'. כל האזרח יעשה ככה את אלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> מלמד שישראל מביא נסכים ואין העובד כוכבים מביא נסכים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> שנאמר (ויקרא כב) ומעוך וכתות [וגו'] ומיד בן נכר לא תקריבו את להם אלהיכם מכל אלה אבל אתה מקבל מהם שלמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> יכול שכשם שהעובד כוכבים מביא עולה כך יביא נסכים תלמוד לומר כל האזרח יעשה ככה את אלה ולא העובד כוכבים. מיכן אמרו במסכת שקלים עובד כוכבים ששלח עולתו ממדינת הים ולא שלח נסכיה עמה יקריבו נסכיה משיל צבור:

Verse 14

פס'. וכי יגור אתכם גר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> אין לי אלא המתגייר. שנתגייר כבר מנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> תלמוד לומר או אשר בתוככם לדורותיכם. ועשה אשה ריח ניחוח לה'. כאשר תעשון כן יעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> ר' אומר מה ישראל לא באו לברית אלא בשלש דברים במילה ובטבילה ובהרצאת קרבן אף הגרים כיוצא בהם. אי מה ישראל בדם עולה ובזבחי שלמים אף הגרים בדם עולה ובזבחי שלמים. ת״ל יעשה אשה לה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> שאין מביא אלא עולת עוף ד״א כאשר תעשון כן יעשה הגר את נסכיו. מה אתם ששה לפר וארבעה לאיל ושלש לכבש אף הגרים כיוצא בהם:

Verse 15

פס'. הקהל חוקה אחת. אין לי אלא אנשים. נשים מנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> תלמוד לומר הקהל חוקה אחת לכם ולגר הגר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> בכל מקום שמעשה בישראל צריך להביא את הגרים. חקת עולם לדורותיכם. שינהוג הדבר לדורות. בכם כגר יהיה לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> להביא הציץ שמרצה על ישראל שנאמר (והיה לכם לזכרון). כך מרצה על הגרים:

Verse 16

פס'. תורה אחת ומשפט אחד יהיה לכם ולגר הגר אתכם. השוה הגר לאזרח בכל המצות האמורות בתורה:

Verse 17

פס'. וידבר ה' אל משה [לאמר] דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם [וגו'] לדורותיכם. פרשה זו ללמד על החלה. בבואכם אל הארץ אשר אני מביא אתכם שמה. אמר רבי ישמעאל למה נשתנית ביאה זאת מכל ביאות שבתורה שהוא אומר בכל מקום כי תבואו אל הארץ והיה כי יביאך. וכאן הוא אומר בבואכם אל הארץ כיון שנכנסו לארץ מיד נתחייבו בחלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> מיכן אמרו במסכת קידושין גדולה תורה שקדמה לחלה ארבעים שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> ולמעשרות חמשים וארבע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> ולשמטים ששים ואחת וליובלות מאה ושלש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> תנו רבנן ימי יובלות שבמדבר ארבעים שנה חסר אחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> (וליובלות ק' ושלש). ימי אהל מועד שבגלגל ארבע עשרה שנה שבע שכיבשו ושבע שחילקו דכתיב (יהושע יד) בן ארבעים שנה אנכי בשלוח אותי משה עבד ה' מקדש ברנע לרגל את הארץ ועתה הנה אנכי היום בן חמש ושמונים שנה. כי עבריה לירדן בר כמה הוה בר תמנין נכי תרתי וקאמר בן חמש ושמונים שנה למימרא דבשבע כיבשו ובשבע חילקו. אי בעית אימא מדשבע כיבשו שבע נמי חילקו ואי בעית אימא מהכא ארבע עשרה שנה אחר שהוכתה העיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> וכן מצאתי בסדר עולם שמונה מאות וחמשים שנה עשו ישראל בארץ משנכנסו בה ועד שיצאו מתוכה שהן ארבעה עשר יובלות ואומר ביחזקאל (יחזקאל מ) בעשרים וחמש שנה לגלותנו אימתי נאמר לו בתחלת היובל ואם ששה עשר יובלים הם היאך חסרין ארבעה עשר שנים אמור מעתה שבע שכבשו ושבע שחילקו עולין לחשבון היובל אבל לא מנו אותם. שעד שכיבשו וחילקו לא מנו שמטים (יהושע יח) ויקהלו כל עדת בני ישראל שילה וישכינו שם את אהל מועד והארץ נכבשה לפניהם. באותה שעה התחילו למנות למעשרות ולשמטים וליובלות:
טוביהו ברבי אליעזר ז״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> נתישב על כיבוש של הלכה זו אמרו רבותינו במסכת זבחים שאם אין אתה אומר שבע שכיבשו ושבע שחילקו אין אתה מוצא י״ד שנה אחר אשר הוכתה העיר דכתיב בספר יחזקאל (יחזקאל מ) בעשרים וחמש שנה לגלותינו בראש השנה בעשור לחדש בארבע עשרה שנה אחר אשר הוכתה העיר בעצם היום הזה היתה עלי יד ה' ויבא אותי וגו'. (שמא) באותו הזמן ראה יחזקאל בנין הבית שיבנה במהרה בימינו אמר בעשרים וחמש שנים לגלותינו שהיה יחזקאל מונה לגלות יכניה לפני גלות צדקיה י״א שנה ובגלות צדקיה הוכתה העיר טול י״א מיכניה לצדקיה וי״ד אחר צדקיה משהוכתה העיר הרי כ״ה שנים מיכניה אמר הכתוב (שם) בראש השנה בעשור לחדש ואי זהו עשור לחדש שהוא ראש השנה ליובלות זה יום הכפורים דכתיב (ויקרא כה) ביום הכפורים תעבירו שופר בכל ארצכם. למדנו שנבואה זו ביום הכפורים היתה בתחלת היובל שכן הוא קורא אותו ראש השנה וכן מצאנו באהל מועד דכתיב (שמות לה) ויקהל משה את כל עדת בני ישראל וציום על הכנות המשכן ביום הכפורים היה. ק״כ ימים לעשרת הדברות. וכן חינוך בית עולמים שעשה שלמה ביום הכפורים בא. וכן ליחזקאל העתיד לבוא נראה ביום הכפורים שמא בעשרה באב היה מפני גלות יכניה. דע כי לא היה יחזקאל מונה לגלות צדקיה אלא לגלות יכניה לא היה בעשרה באב ולא השנים שעשו ישראל בארץ תתנ״ו ת״ם משנכנסו עד שנבנה הבית דכתיב (מלכים א ו) ויהי בשמונים שנה וארבע מאות שנה ויבן הבית לה' צא מהם ארבעים שהלכו במדבר נשארו ת״ם והבית עמד ת״י הרי תת״נ שהם י״ז יובלות והיה ראוי להיות יובל כשהוכתה העיר שתת״ג שנים השלמת י״ז יובלות והיאך בא היובל ארבע עשרה שנים אחר שהוכתה העיר אלה י״ד שנים חסרו מן תת״נ שלא היו מונים ליובלות. ואלו שבע שכיבשו ושבע שחילקו לפיכך באו ארבע עשרה שנה אחר שהוכתה העיר. אם היו מחשבים משנכנסו לארץ היה בא היובל בתחלת הגלות של צדקיהו אלא פחות י״ד שנים היו י״ז יובלות עד שנת ד״ף ס״ו לכריית העולם שהוא אלול ז' @?![א]@?? לחורבן בית שני שהוא אתי״ז להפסקת נבואה למימי אלכסנדרוס מוקדון למלכות יונים שהוא משהוכתה העיר בימי צדקיהו המלך אתקכ״ז. נשוב לענינינו אל ענין הפסוק שאמר בבואכם אל הארץ אשר אני מביא אתכם שמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> מיכן אמרו חוצה לארץ שנכנסו לארץ חייבין בחלה:

Verse 18



Verse 19

פס'. והיה באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לה'. נאמר כאן לחם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ונאמר להלן (דברים טז) לחם מה לחם האמור להלן חמשת המינים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> שנאמר (שם) שבעת ימים תאכל עליו מצות לחם עוני. (וכתיב (שמות כג) ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה) ואלו הן חטה ושעורה וכוסמת ושיבולת שועל ושיפון. יצא דוחן ואורז והפרגין והשומשמין שאין באין לידי מצה וחמין אלא לידי סרחון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> תרומה. (חובה) לה' בתרומה גדולה הכתוב מדבר. מלמד שצריכין ישראל להפריש תרומה גדולה ותרומת חלה ועכשיו אנחנו בגלות בעונותינו מפרישין חלת האור במקום תרומה גדולה וזורקה לאור וחלה נותנה לכהן. ומברכת האשה אשר קדשנו במצותיו וצונו להפריש חלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> וחלת הפסח מפרישין ככר מעשרים וארבע ככרות:

Verse 20

פס'. ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה. משתתערב הקמח בעריבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> מיכן אמרו אוכלין עראי מן העיסה עד שתתגלגל שאין מפרישין קמח חלה אלא עיסה ובלבד שיהא כשיעור חלה בשיעור מ״ג ביצים וחומש ביצה. כתרומת גורן כן תרימו אותה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> מה תרומת אחת. אף חלה אחת:

Verse 21

פס'. מראשית עריסותיכם תתנו לה' תרומה לדורותיכם. למה נאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> לפי שהוא אומר ראשית עריסותיכם. שומע אני ראשונה שבעיסות ת״ל מראשית עריסותיכם מקצתה ולא כולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> ד״א חלה תרימו תרומה פרט לעיסת תרומה ולעיסת מעשר לפי שאין השאר חולין והתורה אמרה חלה תרימו את שמורם קודש והשאר חולין ולא שזה וזה קודש. תתנו לה' תרומה לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> עד (שיבוא) בה שיעור כדי מתנה לכהן. מיכן אמרו שיעור חלת בעלת הבית אחת מעשרים וארבעה. והנחתום אחד מארבעים ושמונה. א״ר יהודה מפני מה אמרו בעל הבית אחד מעשירים וארבעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> והנחתום אחד מארבעים ושמונה לפי שהאיש עינו יפה והאשה עינה רעה וכשתפחות לא תפחות מארבעים ושמונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> לדורותיכם. להביא עיסה שביעית שחייבת בחלה:

Verse 22

פס'. וכי תשגו ולא תעשו את כל המצות האלה. בעבודת כוכבים הכתוב מדבר אתה אומר בע״ז הכתוב מדבר או אינו אלא באחת מכל המצות שבתורה ת״ל והיה אם מעיני העדה נעשתה לשגגה ייחד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> הכתוב מצוה זו אמורה בפני עצמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> ואי זו זו ע״ז. ד״א וכי תשגו ולא תעשו את כל המצות האלה. באו כל המצות ללמד על מצוה אחת. מה העובר על כל המצות פורק עול ומפר ברית ומגלה פנים בתורה אף כל העובד ע״ז פורק עול ומפר ברית ומגלה פנים בתורה שנאמר (דברים יז) לעבור בריתו ואין ברית אלא תורה שנאמר (שם כח) אלה דברי הברית וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> אשר (צוה) ה' את משה מלמד שכל המודה בע״ז כופר בעשרת הדברות שנאמר למשה שנאמר (שמות כ) וידבר אלהים את כל הדברים האלה לאמר:

Verse 23

פס'. את כל אשר צוה ה' (את) [אליכם ביד] משה מן היום אשר צוה ה' והלאה לדורותיכם. להביא אף דברי הנביאים שכל המודה בע״ז כאלו כופר בכל מה שנצטוו הנביאים. וכל הכופר בע״ז נקרא יהודי ומודה בכל התורה ובכל המצות דכתיב (דניאל ג) איתי גוברין יהודאין וגו':

Verse 24

פס'. [והיה אם] (ואם) מעיני העדה נעשתה לשגגה וגומר. כגון שהורו ב"ד בדבר מותר ואינן חייבין אלא עד שיורו בדבר שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת כגון זיבוח וקיטור וניסוך והשתחויה. ועשו כל העדה. מלמד שהוראה תלויה בבית דין ומעשה תלוי בקהל. פר בן בקר אחד לעולה לריח ניחוח לה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> ומנחתו ונסכו כמשפט. (ושעיר עזים אחד לחטאת). בסדר האמור שלשה עשרונים לפר ולא פר לחטאת לפי שבפרשת ויקרא כתיב (ויקרא ד) ואם כל עדת ישראל ישגו ונעלם דבר וגו'. כגון שהורו בחלב או בדם כדמפורש בתורת כהנים ובמסכת הוריות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> (ויקרא ד') והקריבו הקהל פר בן בקר לחטאת. יכול יביאו על שגגת ע״ז פר לחטאת ת''ל פר בן בקר אחד לעולה. ושעיר עזים אחד לחטאת. ומפני מה חטאת ע״ז חסרה אל''ף שכל קרבנות חטאת קודמת לעולה וכאן עולה קודמת לחטאת:

Verse 25

פס'. וכפר הכהן על כל עדת בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> זה כהן משוח בשמן המשחה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> יכול בין שוגגין בין מזידין ת״ל ונסלח להם כי שגגה היא. רבי אומר מנין אתה אומר שאם היו מקצת צבור שוגגין ומקצתן מזידין שיהו לפניו כשגגה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> שנאמר כי שגגה היא. והם הביאו את קרבנם לפני ה'. זו עולה. וחטאתם לפני ה', זו חטאת. על שגגתם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> מה שגגתם לכל המעשים אף חטאתם לכל המעשים. כדכתיב ונסלח לכל עדת בני ישראל. אחד אנשים ואחד נשים. ולפי שהיה מעשה בישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> צריך להביא את הגרים. כי לכל העם בשגגה. להוציא כהן משוח שיצא מדין כל העם שאע״פ שלענין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> שימור המצות דין כהן משוח כדין צבור בפר, לענין ע״ז אין דינו כצבור. שצבור בפר והמשוח כיחיד:

Verse 26



Verse 27

פס'. ואם נפש אחת תחטא בשגגה והקריבה עז בת שנתה לחטאת. כבר למדנו בפרשת ויקרא על כל המצות מביא וכאן הוציא הכתוב עבודה זרה לידון ב״ד בפר לעולה ושעיר לחטאת. והיחיד והמשיח והנשיא לידון בשעיר.
פס'. ואם נפש אחת. אחד נשיא ואחד יחיד ואחד משיח כולם בכלל נפש אחת הם. תחטא בשגגה. בשגגת ע״ז לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> שדנין יחיד כצבור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> וילמד מתחתון עליון, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> בשגגה. להוציא את (האזרח) והקריבה עז בת שנתה לחטאת. בנין אב בכל מקום שנאמר עז בת שנתה:

Verse 28

פס'. וכפר הכהן על הנפש השוגגת בחטאה בשגגה לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> חטאין שבידו גורמין לו לביאת החטאת. בחטאה בשגגה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> להוציא את דקדוקי ע״ז, לכפר עליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> להוציא את הספק. ונסלח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> סליחה גמורה ככל הסליחות שבתורה.

Verse 29

פס'. ונסלח לכל עדת בני ישראל. האזרח בבני ישראל. לפי שנא' (ויקרא כג) כל האזרח בישראל ישבו בסוכות להוציא את הנשים ולא למדנו מנין ת״ל כאן האזרח בבני ישראל להיות בנין אב שכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> מקום שנאמר אזרח בזכרים הכתוב מדבר. ד״א האזרח בבני ישראל. בני ישראל מביאין על שגגת ע״ז ואין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> הכנענים מביאין על שגגת ע״ז. תורה אחת יהיה לכם. ליחיד ולנשיא ולמשיח. לעושה בשגגה. מה ע״ז מיוחדת שחייבין על זדונה כרת ועל שגגתה חטאת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> אף כל העשוי בשגגה @?![א]@?? תעשה על שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת:

Verse 30

פס'. והנפש אשר תעשה ביד רמה. זה המגלה פנים בתורה כמנשה בן חזקיהו שהיה יושב ודורש בהגדות של דופי. אומר לא היה לו למשה לכתוב בתורת (בראשית ל) וילך ראובן בימי קציר חטים (שם לו) ואחות לוטן תמנע. ועליו מפורש, בדברי קבלה (תהלים נ) תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי אלה עשית והחרשתי דמית היות אהיה כמוך אוכיחך ואערכה לעיניך. כסבור אתה שכדרך בשיר ודם דרכי. בא ישעיה ופרשם עליו (ישעיה ה) הוי מושכי העון בחבלי השוא [וגו']. @?![ב]@?? כך דרכו של חטא תחלתו של יצר הרע דומה לחוט של בוכיא אבל סופו כעבותות העגלה חטאה. ר' אומר העושה מצוה אחת ישמח שסופו גורר למצות הרבה והעובר עברה אחת ידאג שסופו גורר עברות הרבה שמצוה גוררת מצוה ועברה גוררת עברה. את ה' הוא מגדף. זה הכופר בעיקר. ונכרתה. זו הפסקה. הנפש ההיא. המזידה. מקרב עמה. ועמה שלום:

Verse 31

פס'. כי דבר ה' בזה. אלו צדוקים וכל הדומין להם. ואת מצותו הפר. זה המפר ברית. ד״א כי דבר ה' בזה. זה המגלה פנים בתורה. ואת מצותו הפר. זה אפיקורוס מיכן א״ר אלעזר המודעי המחלל את הקדשים והמגלה פנים בתורה והמפר בריתו של אברהם אבינו אע״פ שיש בידו מעשים טובים אין לו חלק לעולם הבא. רבותי' אמרו אפילו אמר כל התורה אני מקבל עלי חוץ מדבר אחד זה דבר ה' בזה ואת מצותו הפר. זה האומר כל התורה אמר משה מפי הקב״ה חוץ מדבר זה שאמרו מפי עצמו זהו כי דבר ה' בזה. ר' מאיר אומר כי דבר ה' בזה. זה הלומד תורה ואינו מלמדה לאחרים. ר' נתן אומר כי דבר ה' בזה. זה שיכול ללמוד ואינו לומד. רבי ישמעאל אומר כי דבר ה' בזה בע״ז הכתוב מדבר שבזה דבור ראשון שנא' למשה מפי הקב״ה (שמות כ) אנכי ה' אלהיך וגו'. הכרת תכרת. בעולם הזה ולעולם הבא דברי ר' עקיבא. ר' ישמעאל אומר דברה תורה כלשון בני אדם שהרי כתוב למעלה ונכרתה והלא אין שלשה עולמות אלא אומר דברה תורה כלשון בני אדם שאע"פ שכל המתים מתכפרין אבל זו עונה בה שנא' (יחזקאל לב) ותהי עונותם על עצמותם. ד״א עונה בה. כל זמן שעונה בה הא אם עשה תשובה מתכפר. ר' שמעון בן אלעזר אומר עונה בה לעתיד לבוא ליום הדין מיכן שבשתי ספרי מינין שהיו אומרים אין עולם אלא אחד:

Verse 32

פס'. ויהיו בני ישראל במדבר וימצאו איש מקושש עצים. תולש היה בקרקע ולהלן הוא אומר (שמות ה) לקושש קש לתבן שהיו תולשים מן הקרקע ועושין תבן. איש. ושמו לא נזכר לפי שלא היה צריך. ר' יהודה בן בתירה אומר מן המעפילין היה שנא' ויעפלו לעלות אל ראש ההר. וימצאו איש מקושש עצים. מגיד שמינה משה שומרים ומצאו איש מקושש:

Verse 33

פס' ויקריבו אותו המוצאים אותו מקושש עצים. מלמד שהתרו בו ולא רצה לקבל התראה עליו מיכן לכל חייבי מיתות שצריכין לקבל התראה, אל משה ואל אהרן ואל כל העדה. אבא חנן משום ר' אליעזר אומר בבית המדרש באו ועמדו לפניהם:

Verse 34

פס'. ויניחו אותו במשמר. מלמד שכל חייבי מיתות נחבשין. כי לא פורש מה יעשה לו. יודע היה משה רבינו שהמקושש במיתה שנאמר (שם ל״א) מחלליה מות יומת. ומאי כי לא פורש. באי זו מיתה הוא נהרג:

Verse 35

פס'. ויאמר ה' אל משה מות יומת האיש. לדורות. רגום אותו באבנים. לשעה. כל העדה, במעמד כל העדה הוא נהרג. מחוץ למחנה. מיכן אמרו בית הסקילה היה חוץ לבית הדין:

Verse 36

פס'. ויוציאו אותו כל העדה אל מחוץ למחנה וירגמו אותו באבנים וימות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> ולמעלה הוא אומר (ויקרא כד) (רגום אותו באבנים) מכאן אמרו בסנהדרין בית הסקילה היה גבוה שתי קומות. ואחד מן העדים דוחפו על מתניו אם מת בה יצא ואם לאו עד האחר נוטל את האבן ונותנה על לבו אם מת בה יצא וכן עד השני ואם לאו רגימתו בכל ישראל שנא' (דברים יז) יד העדים תהיה בו בראשונה להמיתו ויד כל העם באחרונה. כאשר צוה ה' את משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> צוה מצות תליה. והיכן צוה (שם כא) וכי יהיה באיש חטא משפט מות והומת ותלית אותו על עץ:

Verse 37

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר. למה נסמכה פרשת ציצית לפרשת מקושש לפי שהיו אומרין לו למקושש מפני מה חללת שבת לא שמעת (שמות לא) מחלליה מות יומת אמר להם שמעתי ושכחתי אמר לו הקב״ה למשה דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם ועשו להם ציצית לשון סימן לשון ציון כדי שיהו ישראל זוכרין את המצות, וכן הוא אומר וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה':

Verse 38

פס'. דבר אל בני ישראל. פרט לנשים. ואמרת אליהם. להיות נוהגין לדורות. ועשו להם ציצית. שתהא עשויה לשמה. להם. משלהם פרט לגזול. ועשו להם ציצית. אין ציצית אלא דבר היוצא. וכן הוא אומר (יחזקאל ח) ויקחני בציצת ראשי. ועשו להם ציצית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> שומע אני ועשו חוט אחד בפני עצמו ת״ל (דברים כב) גדילים תעשה לך על ארבע כנפות כסותך. אין גדיל פחות משלשה. דברי בית הלל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> בית שמאי אומרים שלשה של צמר (וארבעה) של תכלת והלכה כבית שמאי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> בד״א (בתלתליה) אבל שיריה וגרדומיה כל שהוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> אמר ציצית ואמר גדילים. הא כיצד שתהא גדילה מן הכנף וציצית מן הגדילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> על כנפי בגדיהם. ולהלן הוא אומר (שם) על ארבע כנפות כסותך. אשר תכסה בה. הטלית והרדיד. לדרותם. בין בארץ בין בחוצה לארץ. ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת. שהוא פותל את הצמר ולא שיעשה כמות שהוא אלא שיהא טווי ושזור שנאמר פתיל תכלת. מה תכלת טווי ושזור אף לבן טווי ושזור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> ונותנו על האריג ולא על מקום הפתיל. על ארבעה ולא על שמונה. מיכן שאם נתנו על הקרן פסולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> ד״א ונתנו על ציצית הכנף. ולא שיארגיה (נימא) אלא ונתנו על הכנף מאחר שנהיה כנף יתנו. יכול יקשרנה עמה ת״ל ועשו [וגו'] פתיל תכלת. א״ר שמעון בן אלעזר למה נקרא שמה תכלת על שם שנתכלו המצריים בבכוריהם. ד״א תכלת. על שם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> שנתכלו המצרים על הים. ולמה נקרא שמה ציצית על שם שהציץ הקב״ה על בתי אבותינו במצרים שנא' (שיר ב) משגיח מן החלונות מציץ מן החרכים:

Verse 39

פס'. והיה לכם לציצית וראיתם אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> ביום ולא בלילה. יכול שתהא כסות סומא פטורה ת״ל והיה לכם לציצית וראיתם אותו. לרבות כסות סומא לפי שישנה בראיה אצל אחרים. ד״א וראיתם אותו. רבי מאיר אומר כל המקיים מצות ציצית כאילו מקביל פני שכינה. שהתכלת דומה לים והים דומה לרקיע ורקיע דומה לכסא הכבוד שנא' (יחזקאל א) וממעל לרקיע אשר על ראשם כמראה אבן ספיר דמות כסא ועל דמות הכסא וגו'. וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה' ועשיתם אותם. זו פרשת שמע שיש בה מלכות שמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> ומיעט בה ע״ז:
תנן התם במסכת ברכות א״ר יהושע בן קרחה למה קדמה ק״ש לוהיה אם שמוע. כדי שיקבל עליו עול מלכות שמים תחלה ואחר כך יקבל עליו עול מצות. והיה אם שמוע לויאמר שוהיה אם שמוע נוהג ביום ובלילה ויאמר אינו נוהג אלא ביום שמצות ציצית נוהג ביום ולא בלילה, ד״א וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה'. מגיד שכל המקיים מצות ציצית כאילו קיים כל התורה כולה. וכן מנין ציצית שש מאות וי״ג. ציצית. שש מאות. ושמונה חוטין וחמשה קשרים שבהן הרי שש מאות ושלש עשרה מנין תור״ה עם אנכי ולא יהיה לך וכן ברי״ת מנינו עם המילה. ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם. אחרי לבבכם זו מינות. וכן הוא אומר (קהלת ז:כו) ומוצא אני מר ממות את האשה זו דת מינות. אשיר היא מצודים וחרמים לבה אסורים ידיה. שמתעים את האדם כאשה זונה. וכן אמר שלמה (משלי ה:ח) הרחק מעליה דרכך ואל תקרב אל פתח ביתה. ואחרי עיניכם. זו זנות. וכן שמשון אומר (שופטים י''ד:ג) אותה קח לי כי היא ישרה בעיני. אשר אתם זונים אחריהם. זו ע״ז כענין שנא' (שם ח:לג) ויזנו אחרי הבעלים. ר' נתן אומר שלא יהא שותה בכוסו וחושב בכוס של חבירו. דבר אחר ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם. מלמד שעיניו של אדם הולכות אחר הלב. רבי ישמעאל אומר ולא תתורו אחרי לבבכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> שנא' (קהלת יא) שמח בחור וגו' לכך נאמר אחרי לבבכם. ד״א אחרי לבבכם. מלמד ששני לבבות יש לאדם יצר טוב ויצר רע. אבל לעתיד לבוא לא יהא לאדם אלא יצר טוב בלבד שנא' (ישעיה ס״ו) וראיתם ושש לבכם כל מקום שנאמר כלפי מעלה אינו אלא לב אחד אבל בבני אדם שני לבבות:

Verse 40

פס'. למען תזכרו ועשיתם. לעשות זכרון כמעשה. גדול הוא זכרון שנא' (מלאכי ג) זכרו תורת משה עבדי ואומר (ירמיה נא) זכרו מרחוק את ה' (כל אפסי ארץ). ואומר (ישעיה מ״ד) זכר אלה יעקב. ועשיתם את כל מצותי. מלמד שהזכירה מביאה לידי מעשה. והייתם קדושים לאלהיכם. זו קדושת ציצית. מגיד שהציצית מוספת קדושה לישראל. שלשה פעמים כתיב ועשו להם ציצית. ונתנו על ציצית. והיה לכם לציצית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> כשתחלק ל' י' לאחד י' לאחד י' לאחד יהיו כולם מלאים כי כולם ציצת חסר יו״ד כתובים. א״ר חנינא בן אנטגנס כל המקיים מצות ציצית מה הוא אומר (זכריה ח) (בי) בימים ההמה אשר יחזיקו עשרה אנשים מכל לשונות הגוים [והחזיקו] בכנף איש יהודי מלמד שכל אחד ואחד מישראל עתידין לשמשו עבדים אלפים ושמונה מאות:

Verse 41

פס'. אני ה' אלהיכם אשר הוצאתי אתכם מארץ מצרים. מה ענין יציאת מצרים לענין ציצית לומר לך שאם יצבע אדם קלא אילן הוא מיני תכלא ויאמר תכלת הוא מי מודיע עלי בגלוי אומר לו הקב״ה אני ה' אלהיכם. דעו מה עשיתי במצרים שהבחנתי בין טפה של בכור לטפה שאינה של בכור אם בין טפה לטפה הבחנתי בין תכלת לקלא אילן לא כל שכן. ד״א אשר הוצאתי אתכם מארץ מצרים. מזכיר יציאת מצרים על כל מצוה ומצוה כלומר עבדי אתם על מנת כן הוצאתי אתכם מארץ מצרים שתקבלו מלכותי ושתשמרו את מצותי לטוב לכם כל הימים (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר אלו שלש מצות שנאמרו בזה אחר זה פרשה ע"ז ופרשת מקושש ופרשת ציצת. לפי שכל הכופר בע״ז כאילו קיים כל התורה כולה. וכל המשמר את השבת כאילו קיים כל התורה כולה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> שנא' (שמות טז) ראו כי ה' נתן לכם השבת. ובתורה כתוב (שם לא) ויתן אל משה ככלותו לדבר אתו. וכל המקיים מצות ציצית כאילו קיים כל התורה כולה הרי אלו שלש מצות חמורו' יחד בזה אחר זה. אני ה' אלהיכם. על כרחכם. כענין שנא' ביחזקאל (יחזקאל כ) והעולה על רוחכם היו לא תהיה וגו'. ואומר (שם) חי אני נאם ה' אם לא ביד חזקה ובזרוע נטויה אמלוך עליכם. ד״א חי אני נאם ה'. ר' נתן אומר אין לך כל מצוה שבתורה שאין מתן שכרה בצדה. צא ולמד ממצות ציצית: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> מעשה באדם אחד שהיה זהיר במצות ציצית ושמע שיש זונה בכרכי הים ונוטלת ארבע מאות זהובים בשביל שכרה וכו'. כיון שהגיע לאותו מעשה באו ארבע ציציותיו ונדמו לו כארבעה עדים וטפחו לו בפניו מיד פרש וישב לו על גבי קרקע וכו' עד שהודיע לה למה נשמט וישב לו בקרקע כתב לה שמו ושם עירו ושם רבו הלכה ובזבזה כל נכסיה שליש למלכות ושליש לעניים ושליש נטלה ובאת לבית מדרשו של ר' חייא א״ל זכי במקחך מצעות שהצעת לו באיסור תציעי לו בהיתר, תנו רבנן וראיתם אותו וזכרתם. ראה מצוה זו וזכור מצוה אחרת התלויה בה ואיזו זו מצות ק״ש שכך שנינו במסכת ברכות מאימתי קורין את שמע בשחרית משיכיר בין תכלת ללבן. כלומר בין תכלת שבה ללבן שבה. ד״א וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה' רואה מצוה זו וזוכר מצוה אחרת הסמוכה לה ואיזו זו כלאים שנא' (דברים כב) לא תלבש שעטנז וסמיך ליה ( שם) גדילים תעשה לך. ד״א וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות. ה'. כיון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> שנתחייב בכל המצות מלמד ששקולה זו כנגד כל המצות. ד״א וראיתם אותו וזכרתם. ראיה מביא לידי זכירה וזכירה מביאה לידי מעשה. חביבין ישראל שסיבבן הקב״ה במצות. ציצית בבגדיהם תפילין בראשיהם תפילין בזרועותיהן מזוזה בפתחיהם ועליהם אמר דוד (תהלים קיט) שבע ביום הללתיך על משפטי צדקך. כיון שנכנס למרחץ וראה עצמו ערום מכל המצות נתקררה דעתו כיון שהוא נזכר את המילה מיד נתישבה דעתו כשיצא אמר (שם יב) למנצח על השמינית זו מילה שניתנה בשמיני א״ר אליעזר בן יעקב כל שתפילין בראשו תפילין בזרועו ציצית בבגדו ומזוזה בפתחו הכל בחזקת שלא יחטא. תניא רבי יהודה אומר חייב אדם לברך מאה ברכות בכל יום שלא עשיתני עובד כוכבים שלא עשיתני עבד שלא עשיתני אשה. והלכה סומא חייב בציצית (והלילה) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> פטור מן הציצית והלובש טליתו בלילה אינו מברך וכשיאיר היום מברך אשר קדשנו במצותיו וצונו להתעטף בציצית. ועטיפתו כעטיפת ישמעאלים ויש אומרים צריך לברך מעומד דכתיב והיה לכם לציצית. ויליף לכם. לכם מן (ויקרא כג) וספרתם לכם מה ספירה מעומד אף עטיפה מעומד והתם מנא לן, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> דכתיב (דברים טז) מהחל חרמש בקמה. וכן מילה דכתיב (בראשית יז) המול לכם כל זכר. וכשמקבצין הציצית בשעת ק״ש ומעבירין על גבי עיניהם אע״פ שנראין הדברים שמשום חבובי מצוה מכל מקום לא נתחייבו ישראל בזה שאם כן היו ממשמשין גם בתפילין בשעה שקורא וקשרתם אלא מנהג בעלמא הוא ואין בדבר איסור והיתר. והמתעטף צריך לעיין בציציותיו ואחר כך יתעטף שמא נחתך מהם וצריך תקון. והיוצא בשבת בטלית שאינה מצויינת כל צרכה הוא חייב חטאת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> (ועכשיו חייב מלקות). וטלית של תלמידי חכמים צריך שיראה בגדו מתחתיו טפח. וטלית שאינו צריך לה והיא בתוך הקופסה אינה צריכה ציצית. וטלית של שלש קרנות פטורה מן הציצית שנא' (דברים כב) על ארבע כנפות כסותך אבל טלית של חמש קרנות חייבת לפי שיש בכלל חמש ארבע ואין בכלל שלש ארבע וכן הלכה. תנו רבנן עשאה לציצית מן הסיסין או מן הקבורין שהם לבית לצורך תפירה ואריגה מן הקוצין. אלו שחותכין מן הבגדים של צמר אחר גמר מלאכתן כדי לנאותן מן הנימין אלו חוטין שבראש היריעה של צמר ולפי שלא היתה טוייתן לשם ציצית פסולין דבעינן ועשו להם ציצית וליכא. תנן התם במסכת מנחות התכלת אינה מעכבת את הלבן והלבן אינה מעכבת את התכלת. תפילין של יד אינה מעכבת את של ראש ושל ראש אינה מעכבת את של יד. סדין הוא טלית של פשתן. ונחלקו בו בית שמאי ובית הלל משום כלי קופסא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> שבית שמאי פוטרין את הסדין מן הציצית ובית הלל מחייבין את הסדין בציצית. ואפילו מונח בקופסא להיות טעון ציצית, והלכה כבית הלל שצריכין ציצית. אבל גזרו חכמים שלא יטיל את הציצית גזירה משום כסות לילה שכל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אתי עשה ודחי את לא תעשה דלא תלבש שעטנז אלא כיון שיש כסות לילה שאין לילה זמן ציצית גזרו בו חכמים שלא להטיל לו ציצית. טלית כפולה אם תפרה חייבת בציצית אכל אם לא תפרה אינה חייבת בציצית שאם תתפשט יבוא הציצית על ראשו ואין זה כנף האמור בתורה. וטלית שנקרעה חוץ לשלש יתפור ויטיל בה ציצית אבל נקרעה תוך שלש יצאת מתורת בגד. ואפילו תפרה פטורה מן הציצית. והלכתא מתירין ציצית מבגד זה ומטילין אותו לבגד אחר. והלכתא תלאן ואחר כך פסק ראשי חוטין שלהן פסולה. שנו חכמים בברייתא הפוחת לא יפחות משבעה חוליות כנגד שבעה רקיעים. והמוסיף אל יוסיף על שלש עשרה כנגד שבעה רקיעים וששה אוירים שביניהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> ומעשה דמלאך שאמר לרב קטינא במסכת מנחות כך פירושו היה לובש סרבל בחורף מפני הקור והסרבל בעל שתי קרנות כעין מנטל. והסדין, היה לובש בקיץ מפני שהוא דק ואסרם המלאך. למדנו מדברי מלאכא שהעגולה פסולה לציצית משום דלית ליה אלא ב' כנפות והסדין משום כסות לילה. וכן גזירות דרבא משום שאמר שופר ולולב ומגלה שלא יהו נוהגים בשבת והלכתא כמותו. ותיקון הציצית הרוצה לתפור חתיכת יריעה של משי בקרנות שלא יקרעו הרשות בידו. ומביא מטוה של צמר שהוא עשוי לשמו ומודד כמלא זרת וחוזר וכופל כמוהו זרת אחד עד שיהו שמונה חוטין באורך זרת. והחוט השמיני מניחו ארוך כחצי זרת שבו קושר את החוליות עד שישוה החוט לשאר החוטין ומתחיל ומברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על מצות ציצית. וקושר קשר התחתון וכורך חוליות שבע. וקושר קשר השני לו וכן עד חמשה קשרים. ומנין ציצית תרי״ג. והלכתא כל זמן שמתעטף אדם צריך לברך. וכן בתפילין כל זמן שמניחן וכן בסוכה כל זמן שנכנס לישב בה. והציצית צריך להיות שני שלישי ענף ושליש גדיל. וכשמטיל הציצית לא ירחיק הקשר לגבי הטלית אלא ירחיקו כדי שיהא ניטף על הקרן. ומקום שנוקב הטלית להטיל הציצית מרחיקו כמלא קשר העליון של גודל והציצית לרוחב הטלית. והלבישה רחבה לקומת האיש ומחזיר שני הציצית לאחוריו והשנים לפניו כדי שיהא מוקף במצות שני ציציות לפניו ושנים לאחריו ותפילין בשמאלו ובימינו תורה ועל קדקדו התפילין של ראש והברית של מילה:





Verse 1

כתיב טוב יפיק רצון מה' ואיש מזמות ירשיע  (משלי י״ב)
טוב זה משה שנאמר (שמות ב') ותרא אותו כי טוב הוא. יפיק רצון מה'. שתפלתו נשמעת בכל עת. במצרים הוא אומר (שם ה) ויצעק משה אל ה' על דבר הצפרדעים וגו'. וכתיב (שם) ויעש ה' כדבר משה. ועל הים הוא אומר (שם י״ד) ויאמר ה' אל משה מה תצעק אלי וגו'. ובמדבר הוא אומר (שם לג) גם את הדבר הזה אשר דברת אעשה כי מצאת חן בעיני ואומר (במדבר יד) ויאמר ה' סלחתי כדבריך. ובקרח הוא אומר ויהי ככלותו לדבר את כל הדברים האלה ותבקע האדמה אשר תחתיהם:
טוביהו ברבי אליעזר ז״לאומר (משלי יב) טוב יפיק רצון מה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> שתפלתו היתה נשמעת לאלתר וכן הוא אומר (ישעיה מט) בעת רצון עניתיך (משלי יב) ואיש מזמות ירשיע. ונתחייב לרדת חיים שאולה. ירשיע כענין שנאמר (איוב לד) ואם צדיק כביר תרשיע. פירוש יחייבו ואומר (שם טו) ירשיעך פיך ולא אני. וכן כיוצא בהם ד״א ואיש מזמות ירשיע זה קרח. יועץ מזמות רשע והרשיע רבים עם עצמו שנא' ויקח קרח בן יצהר בן קהת וכו' ולמה נסמכה פרשת פורענות דקרח לפרשת ציצית שכיון שאמר משה לישראל (במדבר טז) ועשו להם ציצית. הלךואמר לאשתו ראי שחידש לנו משה מצוה אחרת לעשות ציצית על כנפי בגדינו ולתת על ציצית הכנף פתיל תכלת. אמרה לו הריני עושה לך טלית כולה של תכלת. לקחה והוליכה אצל משה רבינו אמר לו זאת חייבת בתכלת או לא אמר לו בית מלא ספרים צריך מזוזה. מיד התחיל לגנות שנא' ויקח קרח. שלקה מקח רע לעצמו. ד״א שלקח לבו בגאותו כענין שנאמר (איוב שם) מה יקחך לבך וגו'. אמרה לו אשתו מפני מה משה מלך ואהרן כהן גדול ובניו סגני כהונה גדולים ולך נתן עבודת משא בכתף שנא' (במדבר ג) ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו. ולא די זה אלא נתן עיניו בשער שלכם שנא' (שם ח) והעבירו תער על כל בשרם לכך נאמר ויקח קרח על שמו נקרא שעשה קרחה במשפחתו. בן יצהר. שהרתיח כל העם עליו כצהרים. בן קהת. שהקהה שיני מולידיו. בן לוי. שנעשה לויה לגיהנם אבל יעקב לא זכרה ר' שמואל בר רב יצחק אמר כבר בקש יעקב רחמים על עצמו ובטלה הימנו שנאמר (בראשית מט) בסודם אל תבא נפשי. אלו המרגלים. בקהלם אל תחד כבודי. אלו עדת קרח. ודתן שעבר על דת. ואבירם. שהאביר לבו שלא לעשות תשובה. ואון. שישב באנינות עד שמת. בן פלת. שנעשו לו פלאות שניצל מעדת קרח. בני ראובן. שראה והבין. אמר רב און בן פלת אשתו הצילתו. אמרה לו מה איכפת לך אי משה רב אתה תלמיד אי קרח רב אתה תלמיד א"ל ומה אעשה כבר נמניתי עמהם ואיני יכול לפרוש. אמרה לו אני אצילך השקתו יין וישן לו על המטה וישבה לה על פתח חצרה וסתרה את שערה והיתה סורקת את ראשה. אמרה כתיב כי כל העדה כולם קדושים ובתוכם ה' וכן היה שכיון שבא אחד מהם לשאול על און היה רואה את האשה פרועת ראש וחוזר לאחוריו בין כך ובין כך ניצל. ועליה אמר שלמה (משלי יד) חכמות נשים בנתה ביתה זו אשת און בן פלת. ואולת בידה תהרסנו. זו אשת קרח שהיסיתתו למרוד במשה. וכן מצאנו באדם הראשון שלקה על ידי אשתו. וכן מצאנו באחאב שהיסיתתו אשתו מיכן אמרו כל ההולך אחר עצת אשתו נופל לגיהנם. והני מילי בדברי תורה אבל במילי דעלמא אזיל. כדאמרי אינשי אתתך גוצא נחון ולחוש לה ליטול הימנה עצה. ד״א ויקח קרח לקח עמו אנשים רעים נותנים לו עצות רעות. א״ל ראה בני קהת עמרם ויצהר וחברון ועוזיאל, תינח עמרם גדול שבאחים זכו בניו לגדולה. מישאל ואלצפן מפני מה יהא נשיא על הלוים שנא' (במדבר ג) ונשיא בית אב למשפחות הקהתי אליצפן בן עוזיאל מיד קנאוהו על משה, ע"א מתקנא על מתנות כהונה. אמר לא די שנטל את הכהונה ונתנה לאחיו אלא נתן להם מתנות כהונה. שנאמד בכורי כל אשר בארצם וגו'. כל חרם בישראל וגו'. כל חלב יצהר וכל חלב תירוש וגו'. ואפי' מעשר שני שניתן ללוים. אמר והרמותם ממנו תרומת ה' מעשר מן המעשר. מיד הלך ולקח עמו חמשים ומאתים איש ועשה להם סעודה ושחט להם שחיטה גדולה. בא אלעזר ליטול מתנות ולא נתנו לו עד שבא אליהם וקמו מפניו וראיה לדבר שעל הכהנים נחלקו שנאמר ובקשתם גם כהונה. אבל היו עמהם קנאות אחרות כמו שדרשו רבותינו. וכן אמר שלמה (משלי י) שנאה תעורר מדנים. ודתן ואבירם בני אליאב בן פלוא בן ראובן שנא' בפרשת פנחס (במדבר כו) (ויהיו בני) ראובן בכור ישראל לפלוא משפחת הפלואי. וכתיב ובני פלוא אליאב. (דה״א ב') ובני איתן עזריה. כמו (בראשית מ״ו) ובני דן חושים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> והיו (בני) דתן ואבירם בני אליאב בן פלוא בן ראובן (ומה שאמר על דתן ואבירם בן טועה). אבל און בן פלת אי אפשר לומר שהוא פלוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> שכבר אמר ובני פלוא אליאב ולא אליאב ואון אחים אלא היה איש אחר זולת משפחת דתן ואבירם. אבל לפי שיצא מעצתם לא זכרו הכתוב במקום אחר שלא יהא לו גנאי שנתוועד עם מתי שוא והסתירה הב״ה המעשה והמשפחה שלו כמו שהסתיר את המקושש מפני המשפחה. ומי גרם לדתן ואבירם להתוועד עם קרח לפי שהיו שכנים להם דכתיב (במדבר ב) דגל מחנה ראובן תימנה. וכתיב (שם ג) משפחות בני קהת יחנו על ירך המשכן תימנה:

Verse 2

פס'. ויקומו לפני משה ואנשים וגו'. העיזו פניהם לפניו אלו הזכורים למעלה. ואנשים מבני ישראל חמשים ומאתים. לא הוזכרו שמותם מפני יחס המשפחות. נשיאי עדה. שהיו מיוחדין שבעדה. קריאי מועד. שיודעין לעבר שנים ולקבוע חדשים. אנשי שם. שהיה להם שם בכל. בעושר ובחכמה ובבינה:

Verse 3

פס'.ויקהלו על משה ועל אהרן ויאמרו אליהם רב לכם (וגו') וישמע משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ויפול על פניו. וכן הוא אומר (תהלים קו) ויקנאו למשה במחנה לאהרן קדוש ה':

Verse 4



Verse 5

פס'. וידבר אל קרח ואל כל עדתו לאמר. השיבני על דברי. בקר ויודע ה' את אשר לו וגו'. לפי שהיו מזומנין בסעודה אצל קרח. אמר להם אין השעה הזאת שעת הדין לפי ששעת שכרות היתה. אלא בקר. ד״א בקר כדי שיהרהרו בלבם כל הלילה אולי יחזרו בתשובה. ואת הקדוש והקריב אליו. כי אמרו כל העדה כולם קדושים. ולמה זה הבדיל אהרן אחיך להיות קדש קדשים מתוך הלוים. לפיכך אמר להם משה ואת הקדוש והקריב אליו ואת אשר יבחר בו יקריב אליו שלא תאמרו אני בחרתי בו ומלבי עשיתי אלא יבחר בו לעיני כל ישראל:

Verse 6

פס'. זאת עשו קחו לכם מחתות קרח וכל עדתו. להודיע לכל שאינם הוגנים לכהונה:

Verse 7

פס'. ותנו בהן אש ושימו עליהן קטרת לפני ה' מחר והיה האיש אשר יבחר ה' הוא הקדוש רב לכם בני לוי. רב אמרו לו ורב השיב להם:

Verse 8

פס'. ויאמר משה אל קרח המעט מכם. ויקרב אותך. מכאן שאין מחזיקין במחלוקת אלא התחיל להם דברי שלום ודברי כיבושין:

Verse 9



Verse 10



Verse 11

פס'. לכן אתה וכל עדתך הנועדים על ה' ואהרן מה הוא וגו'. מיכן אמרו כל המהרהר אחר רבו כאילו מהרהר אחר השכינה. ואהרן מה הוא כי תלינו עליו. על עסקי מתנות כהונה:

Verse 12

פס'. וישלח משה לקרא לדתן ולאבירם בני אליאב. לא נזכר בן פלת עמהן מלמד שפירש מהם. ויאמרו לא נעלה. לפי שהיה משה חונה לפני המשכן קדמה לפני אהל מועד מזרחה והמזרח הוא מקום גבוה לפיכך אמרו לשון עליה:

Verse 13

פס'. המעט כי העליתנו מארץ זבת חלב ודבש וגו'. על שנתעשר דתן ואבירם במצרים היו קוראים אותה זבת חלב ודבש. כי תשתרר עלינו גם השתרר. אמרו לו השתררתה עלינו במצרים. נשתררת עלינו במדבר. במצרים מה הוא אומר (שמות ב) ויאמר לרשע למה תכה רעך ויאמר מי שמך לאיש שר ושופט עלינו וכתי' (שם ד) כי מתו כל האנשים המבקשים את נפשך מאן נינהו דתן ואבירם שירדו מנכסיהן:

Verse 14

פס'. אף לא אל ארץ זבת חלב ודבש הביאותנו וגו'. כאשר הבטחתנו במצרים (שם ג) ואומר אעלה אתכם מעני מצרים (שם) אל ארץ זבת חלב ודבש אל מקום הכנעני והפרזי. ותתן לנו נחלת שדה וכרם. העיני האנשים ההם תנקר. כינה הכתוב שלא דברו אלא כנגד משה ואהרן. ד״א העיני האנשים ההם תנקר. ואפילו אתה תנקר את עיניהם לא נעלה:

Verse 15

פס'. ויחר למשה מאד ויאמר אל ה' אל תפן אל מנחתם. שלא יקבל מנחתם לרצון. לא חמור אחד מהם נשאתי. כענין שאמרו חכמים בבבא מציעא הבריקה או שעשאה אנגריא. וכן המתרגם אומר שחרית. מלשון ששנינו באבות ונוח לתשחורת, ואפילו חמור שדרכו לעשות באנגריא לא נשאתי כל שכן אותם בעצמם. ולא הרעותי את אחד מהם. כי אמרו כי תשתרר עלינו גם השתרר:

Verse 16

פס'. ויאמר משה אל קרח אתה וכל עדתך היו לפני ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> מיכן שמזמינין את בעלי דינין לב״ד. לפני ה'. לבית דין. אתה והם. אלו דתן ואבירם ואהרן שדברתם עליו. מחר. שאין דנין בשעת שכרות:

Verse 17

פס'. וקחו איש מחתתו ונתתם. מלמד שלא פחדו ולא חזרו בהם:

Verse 18



Verse 19

פס'. ויקהל עליהם קרח את כל העדה. כדי להבאישם בעיני ישראל. וירא כבוד ה' אל כל העדה. כדי להבהילם:

Verse 20

פס'. וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר. להזהיר את בני ישראל:

Verse 21

פס'. הבדלו מתוך העדה הזאת ואכלה אותם כרגע. עשו אותם כמנודים:

Verse 22

פס'. ויפלו על פניהם ויאמרו אל אלהי הרוחות לכל בשר. בראת כל העולם ואין כל כל? הרוחות שוות זו לזו ולא רצון של זה כרצון של זה. והכל מסורין בידך. האיש אחד יחטא. זה קרח מיד וידבר ה' אל משה לאמר:

Verse 23



Verse 24

פס'. דבר אל העדה לאמר. חסתי עליכם כדי שלא להאבידכם על עסק קרח ועדתו, העלו מסביב:

Verse 25

פס'. ויקם משה וילך אל דתן ואבירם. מיכן שאין מחזיקין במחלוקת:

Verse 26

פס'. וידבר אל העדה לאמר. הכריז עליהם. סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים האלה. שאוי לרשע ואוי לשכנו פן תספו בכל חטאתם. מיכן שניתנה רשות למשחית לחבל:

Verse 27

פס'. ויעלו מעל משכן קרח דתן ואבירם מסביב ודתן ואבירם יצאו נצבים. תמהים:

Verse 28

פס'. ויאמר משה בזאת תדעון כי ה' שלחני. החרימם בתורה שנא' (דברי' ד) וזאת התורה. כי ה' שלחני לעשות את כל המעשים האלה. הבדלת הכהנים מן הלוים וכן כל מתנות כהונה:

Verse 29

פס'. אם כמות כל האדם ימותון אלה. זו מיתה משונה. ופקודת כל האדם יפקד עליהם. זו מיתה חטופה. שלא יהו מוטלין במטה כדרך שבני אדם חולין ובני האדם עולין לבקרן. והוא מצוה את בניו ואת ביתו ומתוך כך עונותיו מתמרקין וזוכה בתשובה וזוכה לחיי העולם הבא. לא ה' שלחני. כמו שאמר מיביהו בן ימלא (מ"א כב) אם שוב תשוב בשלום לא דבר ה' בי:

Verse 30

פס'. ואם בריאה יברא ה'. אמר משה לפני הקב״ה רבונו של עולם אם בריאה גיהנם מוטב ואם לאו יברא ה'. רבותינו אמרו אין כל חדש תחת השמש אלא לקרבה לפתחה דגיהנם. ד״א ואם בריאה יברא ה' שהוא אומר למעלה (שמות לד) (ה) [נגד] כל עמך אעשה נפלאות וגו'. אמר משה לפני הקב״ה אם בריאה אותה הבריאה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> אשר אמרת (ועשית) אשר לא נבראו עתה יברא ה' ופצתה האדמה את פיה כדרך שפצתה בימי קין והבל בדמי אחיו הבל. ובלעה אותם ואת אשר להם. שלא יהא להם זכר וזכרון בעולם שלא יאמרו זה השיור של דתן זה הבגד של אבירם:

Verse 31

פס'. ויהי ככלותו לדבר את כל הדברים האלה ותבקע האדמה אשר תחתיהם. תיכף לדברי משה הובקעה כדי שידעו ישראל שהוא אמת ותורתו אמת:

Verse 32



Verse 33

פס'. וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה. מלמד שהיתה הארץ נפתחת כפי עביו של אדם בפרסות האדם נפתחה כמו הרגלים והשוקים והבטן כמו הבטן והצואר כמו הצואר. והם יורדים מעט מעט והארץ חונקתם והם צועקים משה אמת ותורתו אמת. ותכס עליהם הארץ. ששבה לאיתנה. ויאבדו מתוך הקהל. נעשה מקום חנייתם קרחה. ולהלן הוא אומר ובני קרח לא מתו. מקום נתבצר להם בגיהנם וישבו עליו מלמד שלא היו בעצת אביהם ואלו הם אסיר ואלקנה ואביאסף. רבה בר בר חנה אומר פעם אחת הייתי מהלך במדבר אמר לי ערבי אחד בוא ואראך בלועי קרח. הראה אלי שלש גומות ועשן יוצא מהם נטל שלש גיזי צמר וגובלן במים וכרכן בראש הרומח והורידו לשם הניחו מעט ויצא חרוך אמר לי שמע מה הן אומרין ושמעתי שאומרים משה אמת ותורתו אמת והן בדאין. אמר לי אותו ערבי פתחה של גיהנם כל שלשים יום מהפכתן גיהנם כבשר בקלחת וכשמגיעין לכאן הן אומרים משה אמת ותורתו אמת והם בדאין. בוא וראה מה גרם להם לשון הרע:

Verse 34

פס'. וכל ישראל אשר סביבותיהם נסו לקולם. של נסים. כי אמרו פן תבלענו הארץ. מלמד שנעשית הארץ כמשפך וכל מקום שהוא מנכסי קרח או של דתן ואבירם היו מתגלגלין ויורדין ונבלעים במקום שנפתחה הארץ שנא' (קהלת ה) עושר שמור לבעליו לרעתו. אמר ריש לקיש זה עשרו של קרח. ולהלן הוא אומר ואת כל היקום אשר ברגליהם. א״ר אלעזר זה ממונו של אדם שמעמידו על רגליו:

Verse 35

פס'. ואש יצאה מאת ה' ותאכל את החמשים ומאתים איש. במתניתא תנא קרח מן השרופים ומן הבלועים היה שנא' ותבלע אותם ואת קרח וכן הוא אומר ואש יצאה מאת ה' ותאכל את החמשים ומאתים איש מקריבי הקטרת. וזה הוא ואתה ואהרן איש מחתתו:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. אמור אל אלעזר בן אהרן הכהן וירם את המחתות מבין השרפה ואת האש זרה הלאה וגו', מפני מה נאמר לאלעזר ולא נאמר לאהרן לפי ששני בני אהרן על הקרבת אש זרה מתו שנא' (ויקרא י) ויקחו שני בני אהרן נדב ואביהוא איש מחתתו וגו'. אמר הקב״ה שני בניו מתו על עסקי המחתה יבוא זה ויתכפר על מחתות. ד״א אמור אל אלעזר בן אהרן. לפי שהיה אהרן כהן גדול ואלעזר סגן אמר הקב״ה מוטב יכנס הסגן בין השרפה ולא יכנס כהן גדול:

Verse 2



Verse 3

פס'. את מחתות החטאים האלה בנפשותם. רבותינו אמרו שנפשותם היתה נשרפת וגופם קיים. רבי שמעון בן לקיש אמר שנתחייבו שרפה על עסקי נפשותם מלמד שזמנם קרח ועשה להם סעודה כדי ליקח אותם בעצתו ועליהם אמר דוד (תהלים לה) בחנפי לעגי מעוג חרק עלי שנימו. על עסקי לוגמא חרק עליהם שר [של] גיהנם שניו. מעוג כענין שנא' בצרפית (מ״א י״ז) חי ה' אלהיך אם יש לי מעוג וגו'. ועשו אותם רקועי פחים צפוי למזבח. כענין שנא' (שמות לט) וירקעו את פחי הזהב. אלא שאותם של זהב ואלו של נחושת. הרקעה שם המלאכה כמו (איוב לז) תרקיע עמו לשחקים. אבל פחים הוא שם הנפחים שהן מפחמין אותם באש ומכים בקורנס ומרקעים אותם צפוי למזבח. כי הקריבום לפני ה' ויקדשו. מיכן אמרו מעלין בקדש ולא מורידין:

Verse 4



Verse 5

פס'. זכרון לבני ישראל. כדי להזהר. למען אשר לא יקרב איש זר. אפי' הלוים נקראים זרים. ולא יהיה כקרח וכעדתו. מיכן אמרו כל המחזיק במחלוקת עובר בלאו ולא עוד אלא שלוקה בצרעת שנא' כאשר דבר ה' ביד משה לו. (שמות ג) ויאמר ה' לו עוד הבא נא ידך בחיקך וגומר ויוציאה והנה ידו מצורעת כשלג. וכן מצאנו בעוזיהו המלך וכתיב (דה״ב כ״ו) ובחזקתו גבה לבו והצרעת זרחה במצחו:

Verse 6

פס'. וילונו כל עדת בני ישראל ממחרת. זה ממחרת השרפה:

Verse 7

פס'. ויהי בהקהל העדה וירא כבוד ה'. כדי ליראם ולבהלם:

Verse 8

פס'. ויבא משה ואהרן. קרבו לפני הכבוד:

Verse 9

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. הרומו מתוך העדה הזאת ואכלה אותם כרגע. ולהלן הוא אומר הבדלו. לשם צדיקים נאמר הבדלו הצדיקים אבל כאן השוו כולם שנא' וילונו כל עדת בני ישראל לכך אמר להם הרומו כתרומה מן החולין:

Verse 10



Verse 11

פס'. ויאמר משה אל אהרן קח את המחהה ותן עליה אש מעל המזבח וגו'. אמר אהרן למשה בי אדוני. משה להרגני אתה מבקש. בני מפני מה שהקריבו אש הדיוט נשרפו ולי אתה אומר קח את המחתה ותן עליה אש מעל המזבח להוציא מן הקדש חוץ אמר לו עד שאתה מדבר הם מתים אלא והולך מהרה (בין) [כיון] ששמע אהרן כך אמר אפילו אני מת על ישראל אינו חושש:

Verse 12

פס'. ויקח אהרן כאשר דבר משה וירץ אל תוך הקהל. הלך בזריזות לקיים דברי משה:

Verse 13

פס'. ויעמד בין המתים ובין החיים. הוא שאמר משה (דברים ט) ובאהרן התאנף ה' מאד להשמידו. עתיד היה אהרן לקבר את ארבעה בניו אלא שהתפלל משה עליו שנאמר (שם) ואתפלל גם בעד אהרן בעת ההיא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> משה עמד בין החיים ובין המתים על בני אהרן. ואהרן עמד בין המתים ובין החיים על בני ישראל:

Verse 14



Verse 15

פס'. וישב אהרן אל משה. לבשרו:

Verse 16

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל בני ישראל וקח מאתם מטה מטה לבית אב מאת כל נשיאהם ונו'. מלמד שהקב''ה רוצה בטובתן של ישראל והושב עליהם מחשבות טובות:

Verse 17



Verse 18

פס'. ואת שם אהרן תכתוב על מטה לוי וגו' והנחתם באהל מועד לפני העדות. לפני הארון. ומטה אהרן בתוך מטותם. שלא יאמרו מריח השכינה פרח:

Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23

פס'. ויוצא פרח ויצץ ציץ. רבי תנחומא דרש (איוב לז) אף לזאת יחרד לבי ויתר ממקומו. בני אהרן נכנסו חיים לבית קדש הקדשים ומתו. ומטה אהרן נכנס יבש ויצא לח. ויגמל שקדים. למה כמו שנא' בירמיהו (ירמיה א) מקל שקד אני רואה. ופירושו (שם) כי שוקד אני על דברי לעשותו. וכן הנה שוקד הקב״ה על כל מי שהוא קם על הכהונה שנאמר (דברים לג) מחץ מתנים קמיו:

Verse 24



Verse 25

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר השב את מטה אהרן וגו', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> אות השמור לדורות לא נשר הפרח ולא יבש:

Verse 26

פס'. כאשר צוה ה' אותו כן עשה. מהו כן עשה. מלמד שלא הביא אהרן מטה מביתו כדי שלא יאמרו לח היה לפיכך פרח אלא הביא קורה אחת וחתכה לשנים עשר שבטי ישראל ונתנה להם וכתב כל אחד ואחד שמו על מטהו בכתב ידו לקחם ועשאם אגודה אחת. ומטה אהרן בתוך מטותם למחרת השכימו לראות את המטות ולמה למחרת לפי שהיו כל הלילה דואגים של מי יפרח. לכך נאמר כן עשה:

Verse 27

פס'. ויאמרו בני ישראל לאמר הן גוענו אבדנו וגו'. היו אומרים על עצמם ולא היו מבינים מה הם אומרים מתו במעשה העגל בחרב ובמגפה ובתבערה באש ובמעשה קרח נבלעו ונשרפו ונפלו י״ד אלף ושבע מאות בכל זאת לא שמו אל לבם להאמין בבוראם. כל הקרב הקרב. שתי קריבות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> ומה לויים קורבים על קרובתם אל משכן ה' כל שכן שאר שבטים:

Verse 28







Verse 1

פס'. ויאמר ה' אל אהרן אתה ובניך וגו'. תניא רבי ישמעאל אומר למי שהדבר תלוי בו מזהירין עליו. תשאו את עון המקדש. ר' יאשיה אומר אם זרק את הדם והקטיר את החלב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> (כראוי). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> ואין מי יודע לשם מי זרקו ולשם מי הקטירו שהכהנים נושאין העון. רבי נתן אומר מנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> אם זכה בבשר קודם זריקת דמים ובחזה ושוק קודם הקטר חלבים שהכהנים נושאין העון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ת״ל ותשאו את עון המקדש). וכן מצאנו שלא נחתם גזר דינם של בני עלי אלא שנהגו בזיון בקדשים שנאמר (ש״א כ) גם בטרם יקטירון את החלב ובא נער הכהן ואמר לאיש הזובח תנה בשר לצלות לכהן ולא יקח ממך בשר מבושל וגו'. לא קרי לו כתיב וכתיב (שם) ותהי חטאת הנערים גדולה מאד את פני ה' וגו' וכן הוא אומר באנשי ירושלם (יחזקאל כב) קדשי בזית ואת שבתותי חללת. ואתה ובניך אתך תשאו את עון כהונתכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ולא ללוים ולא לישראל:

Verse 2

פס'. וגם את אחיך (מבני) [מטה] לוי שבט אביך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> שומע אני שישראל במשמע ת״ל מטה לוי פרט לישראל. שבט אביך. להוציא את הנשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> הקרב אתך. להזהיר את הלוים על דוכנם. וילוו עליך וישרתוך. בעבודתך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> מנה (עליהם) גזברין ואמרכלין. ואתה ובניך אתך לפני אהל העדות. הכהנים מבפנים והלוים מבחוץ:

Verse 3

פס'. ושמרו משמרתך. הוא שאמר וישרתוך בעבודתך. ומנו בהן גזברים ואמרכלין. ומשמרת כל האהל. משמרת האהל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ולא משמרת (אהרן). אך אל כלי הקדש ואל המזבח לא יקרבו. באזהרה. ולא ימותו. בעונש. גם הם גם אתם. לימד על לוים שנענשים על עבודת כהנים. והכהנים על עבודת הלוים: גם הם. להביא המשנה מעבודה לעבודה. וכבר ביקש ר' יהושע בן חנניה לסייע את יוחנן בן גונדה א״ל חזור לאחוריך שלא תהא מתחייב בנפשך שאני מן השוערים ואתה מן המשוררים. ונלוו עליך. זהו שאמרו הכהנים שומרים בפנים והלוים בחוץ. וזר לא יקרב אליהם. זו אזהרה:

Verse 4



Verse 5

פס'. ושמרתם את משמרת הקדש ואת וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> הרי אזהרה לבית דין של ישראל להזהיר הכהנים שתהא עבודה כתקנה. שאם עבודה נעשה בתקנה פורענות כלה מלבוא לעולם. ולא יהיה עוד קצף על עדת בני ישראל. אין עוד אלא שכבר קצף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> וכן הוא אומר (בראשית ט) ולא יהיה עוד המים למבול. כיוצא בו (ויקרא יז) ולא יזבחו עוד את זבחיהם. היכן היה הקצף מה שכתב למעלה מן הענין כי יצא הקצף מלפני ה' וגו':

Verse 6

פס'. ואני לקחתי את אחיכם הלוים. נתונים לה'. לה' היו מסורין ואינם מסורין לכהנים:

Verse 7

פס'. ואתה ובניך אתך תשמרו את כהונתכם וגו'. מיכן היה רבי אליעזר הקפר אומר כל דבר של מזבח לא יהא אלא בך ובבניך. ולמבית לפרוכת. מיכן אמרו מקום היה שם אחורי הפרוכת ששם בודקין יחוסי כהונה. ועבדתם עבודת מתנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> מה מתנות כהונה בפייס אף עבודה בפייס יכול יהוא מעורבין שכל הרוצה לעבוד יעבוד ת״ל עבודת מתנה. תנן התם במסכת יומא ד' פייסות היו שם וזה הפייס הראשון. הפייס השני מי שוחט מי זורק מי מדשן את המזבח הפנימי מי מדשן את המנורה מי מעלה איברים בכבש ולמזבח וכו'. ד״א ועבדתם עבודת מתנה אתן את כהונתכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> לענין אכילת קדשים בגבולין. מקדש ידיו (ורגליו) ואוכל. וכבר שהה רבי טרפון מלבוא לבית המדרש אמר לו רבן גמליאל מה ראית להשתהות. אמר לו שהייתי עובד אמר כל דבריך תמה וכי יש עבודה עכשו אמר לו הרי אומר עבודה מתנה אתן את כהונתכם לעשות אכילת קדשים בגבולין כעבודת מקדש במקדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> רבי אומר מה עבודת מקדש במקדש מקדש ידיו ואחר כך עובד. אף אכילת קדשים מקדש ידיו (ורגליו) ואחר כך אוכל ומקום שצריך אלא ידיו אינו מקדש אלא ידיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> מיכן למדנו נטילת ידים מן התורה. והזר הקרב יומת. אפי' בטהרה. עבד יומת. אזהרה מנין וזר לא יקרב אליכם:

Verse 8

פרשה וידבר ה' אל אהרן. שומע אני שהדבור לאהרן ת״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> זכרון לבני ישראל למען אשר לא יקרב איש זר אשר לא מזרע אהרן. כאשר דבר ה' ביד משה לו, למשה היה הדבור לדבר אל אהרן.
פס'. ואני הנה נתתי. ברצון ובשמחה דברי רבי ישמעאל. אמרו לו תלמידיו רבינו והלא במבול כתיב (בראשית ו) ואני הנני מביא את המבול. מה שמחה היתה לשם. אמר להם יש שמחה לפני הקב״ה כשאבדו מכעיסיו שנאמר (משלי יא) בטוב צדיקים תעלוץ קריה ובאבוד רשעים רנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ר' נתן אומר ואני מוסיף (על עבודתם) הנה שמחה. וכן הוא אומר (שמות ד) וגם הנה הוא יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו. נתתי לך את משמרת תרומתי לכל קדשי בני ישראל נתתים זה כלל המתנות לפי שערער קרח על מתנות כהונה בא הכתוב ללמד לקיים לאהרן ולבניו את המתנות ללמדך שכל מי שערער כנגד בניך על הכהונה יבוא ואני כותב ואני חותם ואני מעלה לך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> בארכיים. לפיכך נסמכה פרשת המתנות למעשה קרח. לך נתתים. בזכותך. למשחה. לגדולה. ולבניך. בזבות בניו. לחק עולם. שינהוג הדבר לדורות:

Verse 9

פס'. זה יהיה מקדש הקדשים מן האש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> זה עור עולת בהמה. לכל קרבנם. אלו שתי הלחם ולחם הפנים. לבל מנחתם. זו מנחת חוטא ומנחת נדבה. ולכל חטאתם. זו חטאת יחיד וחטאת צבור וחטאת העוף וחטאת בהמה. ולכל אשמם. זה אשם ודאי ואשם תלוי ואשם נזיר ואשם מצורע. אשר ישיבו לה'. זה גזל הגר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> קדש קדשים. זה לוג השמן של מצורע. לך הוא ולבניך. בזכותך ובזכות בניך:

Verse 10

פס'. בקדש הקדשים תאכלנו כל זכר יאכל אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> כרת הכתוב ברית עם אהרן על קדשים (קלים) שלא יהו נאכלין אלא לזכרי כהונה. קדש יהיה לך. להביא דבר אפילו שאינו ראוי לאכילה כגון העצמות והגידים שינהוג בהם קדושה:

Verse 11

פס'. וזה לך תרומת מתנם לכל תנופות בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> כל דבר שטעון תנופה שיהא טעון תנופה. לך נתתים ולבניך ולבנותיך אתך לחק עולם. שינהוג הדבר לדורות. כל טהור בביתך יאכל אותו. כרת הכתוב ברית עם אהרן על קדשים קלים שלא יהו נאכלין אלא לטהורים:

Verse 12

פס'. כל חלב יצהר וכל חלב תירוש ודגן. אלו קדשי הגבול. כל חלב יצהר זו תרומה גדולה ותרומת מעשר. ראשיתם. זו ראשית הגז. אשר יתנו לה'. זו הזרוע והלחיים והקיבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> לה' זו (ברכת) חלה. לך נתתים. ולא לאחר הרי הפרשה זו פסוק הראשון בקדשי קדשים. והשני בקדשים קלים. והשלישי בקדשי הגבול. והרביעי בבכורים. והחמישי בחרמים. וששי בפטר רחם. והשביעי בבכורות:

Verse 13

פס'. בכורי כל אשר בארצם. בא הכתוב ולימד על הבכורים שתהא קדושה חלה עליהם במחובר לקרקע שנאמר אשר בארצכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אשר יביאו לה' [לך] יהיה. נטלם השם ונתנם לכהנים. כל טהור בביתך יאכלנו. ולהלן הוא אומר כל טהור בביתך יאכל אותו מלמד על בת ישראל המאורשת לכהן שתהא אוכלת בתרומה שהרי נשואה למדנו מן כל טהור בביתך יאכל אותו. ומה זה כל טהור בביתך יאכלנו להביא את הארוסה. אבל תושב ושכיר לא יאכל בו שנאמר (ויקרא כג) תושב כהן ושכיר לא יאבל קדש. וכבר שלח רבי יוחנן בן בג בג אצל רבי יהודה לנציבין אמר לו שמעתי עליך שאתה אומר בת ישראל המאורשת לכהן שהיא אוכלת בתרומה. שלח לו ואתה אין אתה אומר כך מוחזק אני בך שאתה בקי בחדרי תורה ולדרוש קל וחומר אי אתה יודע ומה שפחה כנענית שאין ביאתה מאכילתה בתרומה כספה מאכילה בתרומה בת ישראל שביאתה קונה אותה ואוכלת בתרומה אינו דין שיהא הכסף קונה אותה לאכול בתרומה. אבל מה אעשה שהרי אמרו חכמים אין בת ישראל אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה גזרה שמא ימזגו לה כוס בבית חמיה ותשקנו לאביה ולאחיה אבל נכנסה לחופה אוכלת בתרומה אע״פ שלא נבעלה ואם מתה בעלה יורשה:

Verse 14

פס'. כל חרם בישראל לך יהיה. להביא חרמי נשים גרים ועבדים. רבי יוסי אומר סתם חרם לכהנים שנא' (ויקרא כז) כשדה החרם לכהן תהיה אחוזתו. ואם פירש לבדק הבית יצאו מדין הכהנים שנא' (שם) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> אך. רבי ישמעאל אומר סתם חרם לשם שנא' (שם) כל חרם [וגו'] קדש קדשים הוא לה' או אפי' פירש לכהן ת״ל כל חרם בישראל לך יהיה:

Verse 15

פס'. כל פטר רחם לכל בשר. יכול אפי' היה ת״ל אשר יקריבו לה'. יצאת חיה. באדם ובבהמה. אפילו בעל מום. ד״א באדם ובבהמה. מה אדם פוטרין את הנפלים מן הבכורה אף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> בהמה כך. ומה אדם מיטפל בו שלשים יום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> אף בבהמה כן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> דרש רבי טרפון אך פדה תפדה. יכול אתה פודה את החיה ואין פודה את המתה (ת״ל) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> פדה תפדה שומע אני אף שאר בהמה ת״ל (שמות לד) ופטר חמור תפדה. פטר חמור אתה פודה ואין אתה פודה שאר בהמה טמאה. אם כן מה ת״ל אך פדה תפדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> אם אינו ענין שפודין אותו תנהו ענין שמקדישין בהמה טמאה לבדק הבית וחוזרין ופודין אותה מהקדש הבית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> תפדה מיד:

Verse 16

פס'. ופדוי' מבן חדש תפדה. כלל. בערכך כסף חמשת אלפים בשקל הקדש. פרט. כלל ופרט אין בכלל אלא מה שבפרט מה הפרט מפורש מטלטלין שאין להם אחריות אף אין לי אלא כיוצא בהן. מיכן אמר רבי בכל פודין בכור אדם חוץ מעבדים ושטרות והקרקעות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> עשרים גרה. להביא שוה כסף עשרים גרה.

Verse 17

פס'. אך בכור שור. שור גמור להוציא את הכלאים. או בכור כשב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> (להביא) את (הנדבה). או בכור עז. עז גמור שיהא הוא ואביו עז. לא תפדה קדש הם. מלמד שאפי' פדאו אינו פדוי. את דמם תזרוק על המזבח. מתנה אחת. ואת חלבם תקטיר, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> בחלב תותב קרום ונקלף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ומנין להביא פסח ומעשר שיהו טעונים מתנה אחת ת״ל קדש הם. אשה ריח ניחוח. נחת למי שאמר ונעשה רצונו.

Verse 18

פס'. ובשרם יהיה לך כחזה התנופה וכשוק הימין. מה שוק וחזה של שלמים נאכלין לשני ימים ולילה אחת אף בכור יהא נאכל לשני ימים ולילה אחת: וזו היא שאלה שנשאלה לפני חכמים בכרם ביבנה והיה שם רבי יוסי הגלילי כשדרש רבי טרפון ובשרם יהיה לך כחזה התנופה וכשוק הימין לך יהיה. מקיש בכור לחזה ושוק של שלמים מה אלו נאכלין לשני ימים ולילה אחת אף אלו כיוצא בהן לכך נאמר לך יהיה כלומר יהיה לך ליום ראשון לך יהיה ליום שני ולילה בינתים. ד״א לך יהיה. אין לי אלא להביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> את הבכור בעל מום שמתנה לכהן:

Verse 19

פס'. כל תרומות הקדשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> פרשה זו כוללה בהתחלה וכוללה בסוף. אשר ירימו בני ישראל לה' שיהו כל תרומת לשם. לך נתתים ולבניך ולבנותיך אתך לחק עולם. שינהוג הדבר לדורות. ברית מלח עולם היא. כרת הכתוב ברית עם אהרן ברית מלח עולם הוא בדבר הבריא בדבר שאינו מתליע ולא מסריח ולא עוד אלא שמבריא את אחרים:

Verse 20

פס'. ויאמר ה' אל אהרן בארצם לא תנחל וחלק לא יהיה לך בתוכם. בביזת הארץ. אני חלקך ונחלתך. על שולחני אתה אוכל על שולחני אתה שותה אלו ארבעה ועשרים מתנות כהונה מפורשות בתחלת הספר בפרשת וידבר. לטובתו בא קרח וערער כנגדו על הכהונה. זה שאומר לטובתי נשברה פרתי:
מדרש חביבין ישראל שהקב״ה מכנם בכהנים שנא' (ישעיה סא) ואתם כהני ה' תקראו וגו'. חביבין הכהנים שהקב״ה מכנם במלאכי השרת שנאמר (מלאכי ג) כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא. ואם לאו כחיה וכבהמה שאינה מכרת את קונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> גדולה ברית שנכרתה לאהרן כברית שנכרתה לדוד שאהרן זכה לבניו ולבני בניו עד סוף כל הדורות. בכל דור הצדיקים בלבד שנא' (תהלים קלב) אם ישמרו בניך בריתי ועדותי זו אלמדם. ובדברי תורה כתיב (שם יט) יראת ה' טהורה עומדת לעד. ברית מלח עולם היא לפני ה'. מגיד הכתוב שכשם שהברית כרותה לכהנים כך הברית כרותה ללוים:

Verse 21

פס'. ולבני לוי הנה נתתי. מוסיף על ענין ראשון ברית ללוים כברית לכהנים. הנה נתתי. בשמחה. וכן הוא אומר (שמות ד) וגם הנה הוא יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו. נתתי את כל מעשר בישראל לנחלה. מה נחלה אינה משתנה ממקומה אף מעשר ראשון אינו משתנה ממקומו. ולהלן הוא אומר (דברים יד) ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך. כל זמן שבא תן לו. מלמד שאין לו הפסק. חלף עבודתם אשר הם עובדים. מלמד שאם עבד יטול ואם לא עבד לא יטול. וכן הוא אומר (דה״ב לא) ויאמר לעם ליושבי ירושלם לתת מנת הכהנים והלוים:

Verse 22

פס'. ולא יקרבו עוד בני ישראל. זו אזהרה. לשאת חטא למות. זה עונש.

Verse 23

פס'. ועבד הלוי הוא את עבודת אהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> יכול ברצונו ת״ל ועבד הלוי הוא. בעל כרחו. ד״א ועבד הלוי הוא. אין לי אלא שנים שהמעשרות נוהגות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> שנת השמטה ושנת היובל מנין ת״ל הוא מכל מקום. הוא מה ת״ל רבי נתן אומר הרי שלא היה שם לוי יכול יעבוד כהן תחתיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ת״ל הוא. כהנים בעבודתם והם ישיאו עונם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> הם ישאו ולא הכהנים. חקת עולם לדורותיכם. שינהוג הדבר לדורות. ובתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה. לפי שאמר למעלה ויאמר ה' אל אהרן בארצם לא תנחל. לוים לא שמענו לכך נאמר ובתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה:

Verse 24

פס'. כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לה' תרומה. מעשר הוא וקראו תרומה הכתוב מלמד שמעשר ראשון הניתן ללוי נקרא תרומה עד שיוצא ממנו מעשר מן המעשר. נתתי ללוים לנחלה. אפילו שלא בפני הבית. ועל כן אמרתי להם בתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה. אזהרה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> להזהיר בית דין על כך:

Verse 25

פרשה וידבר ה' אל משה לאמר. ואל הלוים תדבר ואמרת אליהם. להזהירם לדורות. כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מגיד הכתוב שבפירות מדבר לפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> (שלא) נתן להם אחד מעשרה בפירות. והרמותם ממנו תרומת ה' מעשר מן המעשר. שלא ממין על מינו ולא מן החדש על הישן ד”א והרמותם ממנו. שלא יתרום מפירות חוצה לארץ על פירות של ארץ ולא שבארץ על פירות שבחוצה לארץ. מעשר מן המעשר. מה תרומת מעשר חובה אף מעשר ראשון חובה:

Verse 26



Verse 27

פס'. ונחשב לכם תרומתכם. רבי ישמעאל אומר אם הפרשתם כראוי הרי באור ה ר א ״ ם? נחשבת לכם. אבא חנין אומר משום רבי אליעזר בן גמליאל בא הכתוב ללמדך שהתרומה עולה באומד ובמחשבה. כשם שעולה במדה ובמניין. כדגן מן הגורן ובמלאה מן היקב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> שלא יתרום שבולים על החטים וענבים על היין וזתים על השמן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> מיכן אמרו התבואה השמן משימרח. והיין משיקפה. והשמן משירד:

Verse 28

פס'. כן תרימו גם אתם תרומת ה' מכל. גם לרבות שלוחכם ששלוחו של אדם כמותו תורם. מדעתו. דבר אחר כן תרימו גם אתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> להביא את עצמם שהן צריכין לתרום. כדין תרומת ישראל. מכל מעשרותיכם אשר תקחו מאת בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> כאשר תקחו כן תתנו. ונתתם ממנו את תרומת ה' וגו'. מה אהרן חבר אף כל כהן חבר. שאין נותנין מתנות לכהן עם הארץ. וכן הוא אומר (דה״י לא) ויאמר לעם ליושבי ירושלם לתת מתנות וגו'. המחזיק בתורת ה' יש לו מתנות ושאין מחזיק בתורת ה' אין לו מתנות:
פס'. מכל מעשרותיכם. הוציאו את תרומת ה' מכל חלבו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> בתרומה גדולה הכתוב מדבר. מכל חלבו את מקדשו ממנו שאם נפיל לתוכו הרי הוא מקדשו. מיכן אמרו תרומה עולה באחד ומאה. דבר אחר מכל חלבו את מקדשו ממנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> אזהרה לבית דין שהלוים לא היו תורמין אותו אלא מן המחובר. ונחשב ללוים כתבואת גרן וכתבואת יקב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> מלמד שאין בו קדושת עולמית. אלא מה תרומת גרן מפריש תרומה והשאר חולין אף מעשר ראשון מפריש תרומה והשאר חולין:

Verse 29



Verse 30



Verse 31

פס'. ואכלתם אותו בכל מקום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> אפי' בין הקברות. אתם ובניכם להביא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> את בת ישראל (מאורסה) ללוי. כי שכר הוא לכם חלף עבודתכם. אם עבד ימול ואם לאו לא ימול. מיכן אמרו בן לוי שקיבל עליו כל עבדת לויה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> חוץ מדבר אחד אין לו חלק בלויה:

Verse 32

פס'. ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו. הא אם הפריש שלא מן המובחר אתם בנשיאת עון. ואת קדשי בני ישראל לא תחללו ולא תמותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> להביא תרומה טמאה מתרומה טהורה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> הרי זו אזהרה לכהנים וללוים דברי רבי ישמעאל:





Verse 1

כתוב טוב אתה ומטיב למדני חקיך:  (תהלים קי״ט)
<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> תניא חביבה התורה כששאל דוד מלך ישראל לא שאל אלא תורה וכן הוא אומר טוב אתה ומטיב למדני חוקיך. טובך עודף מכל באי העולם ועלי עודף טובך. למדני חוקיך. ואומר (תהלים קיט) סעדני ואושעה ואשעה בחוקיך תמיד. שלא תהא למד תודה ושוכח ולא אהא למד ויצר הרע מעכבני ושלא אטהר את הטמא ואטמא את הטהור ונמצאתי בוש לעולם הבא. או שמא ישאלני אחד מגויי הארץ וממשפחות האדמה ואיני יודע מה להשיבם ונמצאתי בוש לעיניהם. וכן הוא אומר (שם) ואדברה בעדותיך נגד מלכים ולא אבוש. ואומר (שם) זמרות היו לי חוקיך בבית מגורי. שמא תאמר בשלוה ת״ל (שם) נפשי בכפי תמיד ותורתך לא שכחתי. (שם) נתנו רשעים פח לי מפקודיך לא נטיתי. בזמן שהיה בורח במערות ובמצודות בברחו מפני שאול. אבל משלמד תודה ונתרגל בה אומר (שם) טוב לי תורת פיך מאלפי זהב וכסף שהזהב והכסף מוציאין, את האדם מן העולם הזה ומן העולם הבא שנאמר (שם קלט) ולי מה יקרו רעיך אל מה עצמו ראשיהם. אספרם מחול ירבון. אספרם למעשה ידיהם של צדיקים מחול ירבון הקיצותי ועודי עמך לעתיד לבוא. תנן התם שלשה כתרים הם כתר תורה וכתר כהונה וכתר מלכות וכתר שם טוב על גביהם. כתר כהונה זכה אהרן ובניו ונטלו. כתר מלכות זכה דוד ונטלו. וכתר תורה מונח כדי שלא ליתן פתחון פה לאומות העולם שכל מי שזוכה בו כאילו זכה בשלשתן שנא' (משלי ח) בי מלכים ימלוכו. ואומר (ישעיה סא) כהני ה' תקראו. וכל שלא זכה מעלה עליו הכתוב כאילו לא זכה באחד מהן. בוא וראה שכל עצמן של שתי כתרים הללו אינם אלא מכחה של תורה שנא' (משלי ח) בי מלכים ימלוכו וגו'. (שם) בי שרים ישורו ונדיבים וגו'. ראה נא חכמת התורה החוקים והמצות והמשפטים שהרבה הב״ה לישראל כדי לזכותם שנא' (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר. מהם על ידי משה ומהם על ידי משה ואהרן כענין שנאמר וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> זה אחד (משבעה) מקומות שהיה הדיבור אל משה ואל אהרן. ולפי שהיה הדבר צריך אל אהרן אמר אל אהרן לאמר לדורות.

Verse 2

פס'. זאת חוקת התורה. שאלו תלמידי ואת רבן יוחנן בן זכאי. באיזו בגדים פרה נעשית. אמר להם בבגדי זהב. אמרו לו והלא למדתנו רבינו בבגדי לבן אמר להם בני ומה אם שראו עיני שכחתי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> מה ששרתו ידי שכחתי קל וחומר למה שלמדתי וכל כך למה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> כדי לחדד את התלמידים. רבי אליעזר אומר נאמר כאן חוקה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> ונאמד להלן חוקת (ויקרא טז) והיתה זאת לכם לחוקת עולם. מה להלן בבגדי לבן אף כאן בבגדי לבן. רבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש כי הוו עסקי בפרה לא הוו מסקי מיניה אלא כמא דמסקי תעלה מבי כרבא. לכך אמר דוד (תהלים קיט) טוב אתה ומטיב למדני חוקיך שדברי תורה צריכין לימוד כל שכן חוקת הפרה שיש בה הלכות עמוקות שהיא מטהרת את הטמאים ומטמא את הטהורים. כיצד מי שהוא אוסף את אפר הפרה מטמא שנאמר וכבס האוסף את אפר הפרה. והמזה הימנה צריך כיבוס שנאמר ומזה מי הנדה יכבס בגדיו והנוגע במי הנדה יטמא עד הערב. לכך נאמר זאת חוקת התורה. חוקה חקק הקב״ה ואין אתה יכול להרהר עליה מפני מה זה ועל מה זה אלא מדרשות תוכל לדרוש בה כפי שהדעת מכילה. וכן אמר להם רבי יוחנן בן זכאי בני לא המת מטמא ולא אפר הפרה מטהר אלא חוקה גזר הקב״ה כדי לטהר את ישראל. תניא בסדר עולם באחד לחדש הראשון בשנה השנית הוקם המשכן. ובו ביום מתו נדב ואביהוא. ביום השני נשרפה פרה אדומה ובו נטהרו הלוים שנאמר (במדבר ח) והקרבת את הלוים לפני (ה') וכתיב הזה עליהם מי חטאת וכו'. ולמה נאמר אחר מחלוקת של קרח לפי שהקהתים הטהרו לשאת את ארון ברית ה' שנא' (במדבר ז) בכתף ישאו. אמר קרח לא דיי שהוציאני מכלל הכהונה והמתנות אלא שגילחו את ראשו ועשאו סבל. מיד נתקנא למשה להרהר ריב והוא לא ידע שחוק פרה אדומה כפרה גדולה היתה על ישראל הם חטאו בעגל תבוא פרה אדומה תהיה להם למי נדה חטאת היא. תבוא פרה אדומה ותכפר על הזב שהוא אדום. תמימה. תבוא תמימה ותכפר על אומה שהיא תמימה. אשר אין בה מום. תבוא אשר אין בה מום ותכפר על אומה אשר אין בה מום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> אשר לא עלה עליה עול. ותכפר על שפרקו עול:
פס'. ונתתם אותה אל אלעזר הכהן. יבוא מעשה אלעזר ויכפר על מעשה אהרן שעשה את העגל:
פס'. זאת חוקת התורה אשר צוה ה' לאמר. ציווי לדורות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> מיכן אמרו תשעה פרות נעשו אחת שעשה משה ואחת שעשה עזרא. ושתים שעשה שמעון הצדיק ושתים שעשה יוחנן כהן גדול. אליועיני בן הקייף וחנמאל המצרי וישמעאל בן פיאבי עשו אחת אחת:
תנן התם שבעה ימים קודם לשריפת הפרה מפרישן כהן השורף את הפרה מביתו ללשכה שעל פני הבירה צפונה ומזרחה. ובית אבן היתה נקראת ככה שכל מעשיה בכלי אבנים ומזין עליו כל שבעת הימים מכל החטאות שהיו שם. רבי יוסי אומר לא היו מזין עליו אלא בשלישי ובשביעי בלבד. רבי חנינא סגן הכהנים אומר הכהן שהיה שורף את הפרה היו מזין עליו כל שבעת הימים ואמרינן במסכת יומא מתקיף לה רבי יוסי ברבי חנינא בשלמא ראשון שמא הוא שלישי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> (שמא שלישי שני), שלישי שמא שלישי. חמישי שמא שביעי. שביעי שמא שביעי. אלא רביעי למה ליה הזאה לא בשביעי איכא לספוקא. ולא בשלישי איכא לספוקא:
פירוש אתקפתא דרבי יוסי בר חנינא אליבא דמאן דאמר מזין עליו כל שבעה והיכי אתקיף בשלמא יום ראשון מזין עליו שמא הוא שלישי לטומאת מת או לטומאת ביתו. וכן יום שני ויום שלישי להפרשה חיישינן שמא הוא שלישי לטומאה. וצריך הזאה באלו שלשת הימים מן הספק. וכן בחמישי להפרשה. מזין עליו שמא הוא שביעי לטומאה וצריך הזאה וכן בששי ובשביעי. אלא רביעי להפרשה למה לי הזאה לא איכא לספוקא. דהא מדאיתפריש זה שלשה ימים ודאי לא נטמא ובשביעי ליכא לספוקא לפי שלא הוזה בשלישי אין הזאת שביעי מועלת כלום. וכבר אם יום רביעי להפרשה יום שביעי לטומאה. אם כן קודם הפרשתו חל יום שלישי לטומאתו והואיל ולא הזה בשלישי אין יום רביעי שהוא שביעי עולה לו הזאתו. ומסקנא דשמעתא מפרישין ליה לכהן השורף את הפרה ברביעי בשבת כי היכי דמתרמי רביעי שלו בשבת יום שאין בו הזאה מחמת שבת ומחמת שהוא יום רביעי להפרשה ואין צריך בו הזאה וכולהו הלכות פרה במתניתין דמסכת פרה:
פס'. דבר אל בני ישראל ויקחו אליך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> בני ישראל יקחו ואין הכנענים יקחו שהכנענים חשודין על הרביעה ועל העלת עליה עול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> פעם אחת הוצרכו ישראל לפרה אדומה ומצאוה אצל כנעני אחד הכיר בהם שהם צריכין לה הרבה והעלה בדמים מרובים. נתנו לו כל מה שביקש מהם. אמר להם הניחוה עד למחר ולמחר תקחוה. מה עשה אותו הטמא העלה עליה עול. ומנין ידעו. שתי שערות יש לה על צוארה כיון שעולה עליה עול מיד נופלות. אמר לו קח את שלך ותן לנו הממון שלנו שכבר נפסלה הימנו הלך אותו הכנעני וחנק את עצמו מחמת צער לכך נאמר דבר אל בני ישראל ויקחו אליך פרה אדומה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> מתרומת הלשכה. אליך. שתהא גזבר לדבר. פרה. רבי אליעזר אומר עגלה בת שנתה ופרה בת שתים וכו' מתניתין. אמר אדומה תמימה לאדומות מפני ששתי שערות פוסלות בה. כדתנן היו בה שתי שערות לבנות או שחורות בתוך גומה אחת פסולה וכו' מתני'. אשר אין בה מום. בה מום פוסל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ואין מום פוסל בעגלה ערופה. אשר לא עלה עליה על. חסר וא״ו על כתיב מיכן אמרו לא עול ממש אלא אפי' כל שהו כמו עול כדתנן רכב עליה נשען עליה נתלה בזנבה עבר בה את הנהר קבל עליה את המוסרה נתן עליה פסולה וכו' מתני':

Verse 3

פס'. ונתתם אותה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> אחת ולא שתים. הינו דתנן לא היתה פרה רוצה לצאת אין מוציאין עמה שחורה שלא יאמרו שחורה שחטו ולא אדומה. נעשית אלא בסגן. תדע שהרי אהרן קיים ואלעזר שוחט את הפרה. ד״א ונתתם אותה אל אלעזר זאת נעשית על ידי אלעזר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> ואין שאר פרות נעשות על ידי אלעזר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> (הכהן. שיהא בכיהונו). והוציא אותה. שלא יוציא אחרת עמה. אל מחוץ למחנה. להר המשהה שעל פני ירושלים זה הר הזתים. ושחט אותה. שאם נתנבלה בשחיטתה פסולה. ושחט אותה. מיכן אמרו אין עושין שתי פרות כאחת. לפניו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> שיהא (אחד) שוחט ואלעזר רואה. ע״א אותה לפניו שלא יסיח דעתו ממנה:

Verse 4



Verse 5



Verse 6

פס'. ולקח הכהן. בכיהונו. בבגדי שרד. מדמה באצבעו. באצבע המיומנת שביד הימנית כלומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> הרגילה באצבעות ואיזו היא שנית לגודל. והזה אל נכח פני אהל מועד. שאם לא הוקם המשכן או אם קיפל הרוח את היריעות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> לא היתה פרה נעשית חטאת. אל נכח פני אהל מועד. מלמד שהיה עומד על הר המשחה ונתכוון ורואה כנגד קדש הקדשים ומזה. מדמה שבע פעמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> מגיד שחוזר לדם שבע פעמים על כל הזאה טבילת האצבע. ד״א שבע פעמים. שיהו מעכבות זו את זו:
פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ושרף את הפרה שאם התעסק במלאכה פסולה. ד״א ושרף את הפרה לעיניו. שיהא אחר שורף ואלעזר רואה את הפרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> לרבות את הפקיעים שפקעו מתוך השרפה שיהא מחזירם לאור. את עורה ואת בשרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> את כל אלו יחזיר את הפקיעין ואם לא החזיר פוסל. את פרשה. מה פרשה במקומו אף כולה במקומה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ישרוף. ריבוי אחר ריבוי שלא ימעט לה עצים דברי רבי יהודה רבי עקיבה אומר להביא משיצית האור ברובה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> מרבה היה לה חבילי אזוב וחבילי אזוב יון כדי להרבות את האפר:
פס'. ולקח אלעזר הכהן. נאמר כאן לקיחה ונאמר להלן לקיחה ולקח אזוב וטבל במים. מה כאן שלשה ארז ואזוב ושני תולעת אף לכולם שלשה בשעת הזייה. עץ ארז. זו בקיעת של ארז. אזוב ולא איזוב יון. לא אזוב כחלית. ולא אזוב רומית ולא אזוב מדברית ולא כל שיש לו שם ליווי. ושני תולעת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ששינתו תולעת. ולא ששינתו צביעות אחרות. זהו שאמר הכתוב (מלכים א ה) וידבר על העצים (ועל האבנים) מן הארז אשר בלבנון ועד האזוב היוצא בקיר דבר שלמה בחכמתו. מפני מה נבנה המשכן בעצי שטים ומפני מה נבחרו שתים עשרה אבנים שבחושן אבן פטדה וברקת נפך ספיר ויהלום. מן הארז ועד האזוב למה לי אלא לטהרת המצורע ולשרפת פרה ללמדך הגבוה השפל השפיל הגבוה. למי המצוה הזאת לתולעת השני כענין שנאמר (ישעיה מא) אל תיראי תולעת יעקב מתי ישראל וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> והשליך אל תוך שרפת הפרה דברי רבי ישמעאל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> תנן התם נבקעה ועמד חוץ מגיתה נטל עץ ארז ואזוב ושני תולעת אמר להם עץ ארז זה וכו'. כרכן בשירי הלשון והשליך לתוך שריפתה נשרפה חובטין אותה במקלות. וכוברין אותה בכברות. רבי ישמעאל אומר במקבות של אבן וכו' וחולקין אותה לשלשה חלקים אחד נותן בחיל ואחד נותן להר המשחה ואחד היה מתחלק לכל המשמרות:

Verse 7

פס'. וכבס בגדיו הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> למדנו על המשליך האזוב שהוא מטמא בגדים. ואחר יבוא אל המחנה. וטמא הכהן עד הערב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ולהלן הוא אומר ולקח אזוב וטבל במים איש טהור והזה על האהל ועל כל הכלים וגו' מה כאן צריך הערב שמש אף להלן צריך הערב שמש:

Verse 8

פס'. והשורף אותה יכבס בגדיו במים. ומה המשליך את האזוב מטמא בגדים כל שכן השורף. אלא בא ולימד על העוסקין בפרה מתחלה ועד סוף שטעונין תכבוסת בגדים ורחיצת הגוף והערב שמש. ד״א והשורף אותה יכבם בגדיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ולא בגדים המנוגעין. יכבס בגדיו במים ורחץ בשרו במים. שתי פעמים למה לימד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> שמקום שטובל שם הבגדים טעונין כיבוס. ואיזה זה זה המקוה של ארבעים סאה:

Verse 9

פס'. ואסף איש טהור. אין אסיפת הפרה טעונה כהן אלא בכל אדם כשר. ד״א אינו טהור אלא כל דהו אפילו טבול יום אע״פ שטמא הוא לתרומה. טהור הוא למעשר. דתנן טבל ועלה אוכל במעשר העריב שמשו אוכל בתרומה להוציא מלבם של צדוקין שהיו אומרים במעורבי שמש היתה נעשית. ד״א ואסף איש. פרט לקטן. טהור. להביא את האשה. את אפר הפרה. אחר שכוברין אותו בכברות. והניח מחוץ למחנה. להר המשחה. במקום טהור. שיהא מקומו טהור. מיכן אמר רבי אלעזר הקפר קלל של חטאת שמוקף צמיד פתיל ונתון באהל המת טמא שנאמר אל מקום טהור. ואיזה זה זה מקום טהור. אע״פ שכל אוכל ומשקה שהוא צמיד פתיל טהור זה היה טמא לפי שצריך שיהא מקומו טהור. והיתה לעדת בני ישראל למשמרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> מגיד שמשמרת ימים על ימים ושנים על שנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> למי נדה. שהן טמאין הרי הן מי נדה. חטאת היא. חטוי היא לטמא מת:

Verse 10

פס'. וכבס האוסף את אפר הפרה את בגדיו. ואע״פ שיש לו קל וחומר להביא. אין עונשין מן הדין. ומה אם המשליך עץ ארז ואזוב טעון כיבוס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> האוסף לא כל שכן. אלא מלמד שאין עונשין מן הדין. ד״א ובא הכתוב ולימד על האוסף האפר שמטמא בהיסט:
פס'. והיתה לבני ישראל ולגר הגר בתוכם. לפי שמעשה בישראל צריך להביא את הגרים לחקת עולם לדורותיכם:

Verse 11

פס'. הנוגע במת לכל נפש אדם. אם באהל מטמא קל וחומר בנגיעה. אלא מלמד שאין עונשין מן הדין. לכל נפש. להביא את בן שמונה. לכל נפש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> להביא את דמו. וטמא שבעת ימים. לימד על המת שמטמא טומאת שבעה:

Verse 12

פס'. הוא יתחטא בו. באפר שנעשה בתיקונו. ביום השלישי וביום השביעי יטהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> יכול יטהר ביום השביעי בלא הזייה שכבר הוזה ביום השלישי (וביום השביעי). שנה הכתוב עליו שאם נתעכב באחד מהם לא נטהר. והזייה שבות ואינה דוחה את השבת.

Verse 13

פס'. כל הנוגע במת בנפש. זה שאמרנו למעלה להביא את בן שמונה. אשר ימות. מגיד שאינו מטמא עד שעה שימות שאם מפרפר אינו מטמא. וזה חומר במת מבשרץ שהשרץ אפילו מפרכסין מטמאין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> ולא יתחטא בו. בדמים להביא מחוסר כפרה. את משכן ה' טמא וגו'. ולהלן הוא אומר (ויקרא טו) ולא ימותו בטומאתם בטמאם את משכני. ללמדך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> שכרת היא מיתה ומיתה היא כרת. כי מי נדה לא זורק עליו טמא יהיה. להביא את שהוזה ולא שנה. עוד טומאתו בו. להביא את שהוזה ושנה וטבל ולא העריב שמשו הוא צריך שלשתם:

Verse 14

פס'. זאת התורה אדם כי ימות באהל כל הבא אל האהל שבא מקצתו. ד״א (להביא) [כל הבא] אל האהל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> לעשות קרקעו של בית כמוהו עד לתהום. ד״א כל הבא אל האהל. דרך ביאה הוא מטמא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אינו מטמא מכל צדדיו כשהוא פתוח. וכל אשר באהל יטמא. יכול אף הקש והעצים ת״ל והזה על האהל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> ועל כל הכלים:

Verse 15

פס'. וכל כלי פתוח בכלי חרש הכתוב מדבר שנאמר וכל כלי פתוח אשר אין צמיד פתיל עליו טמא הוא, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> כלי שנטמא ואין לו טהרה עולמית ואיזהו זה כלי חרש. דברי רבי נתן. אבא חנן אומר משום ר' אליעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> וכל כלי פתוח למה נאמר שומע אני כולו ת״ל פתוח. פתוח אמרתי ולא על כולו. ד״א פתוח. כלי שטומאתו קודמת לפתחו זהו כלי חרש. שנאמר (שם יא) וכל אשר יפול מהם אל תוכו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> אשר אין צמיד פתיל עליו. זה הפקק. וראיה לדבר (במדבר כה) ויצמד ישראל לבעל פעור. אשר אין צמיד פתיל עליו. זה מגופה של חבית. פתיל עליו. ולא על גביו. שאם חבית כפותה על פיה אינה מצלת. טמא הוא. טומאתו עולמית שכלי חרס אין לה טהרה במקוה:

Verse 16

פס'. וכל אשר יגע על פני השדה בחלל חרב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> להוציא את העובר שבמעי אשה, דברי רבי ישמעאל, רבי עקיבא אומר להביא את הגולל ואת הדופק שבקבר. בחלל חרב. לימד על חרב שמטמא טומאת שבעה הנוגע בה: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> או במת. להביא מת כזית. או בעצם אדם. להביא (מת) כשעורה. ד״א בעצם אדם להביא אבר מן אדם חי. או בקבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> זה קבר סתום.

Verse 17

פס'. ולקחו לטמא מעפר שריפת החטאת. וכי עפר הוא והלא אפר הוא אלא להקישו נאמר להלן (במדבר ה) עפר בסוטה. מה להלן עפר על פני המים אף כאן עפר על פני המים. ד״א מעפר. לימד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> שאם נשתנו פניו כשר. ונתנו עליו מים חיים. מי מעיין. אל כלי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> שיהא חיות בכלי. ד״א אל כלי. עשה בה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> כל הכלים ככלי חרס.

Verse 18

פס'. ולקח אזוב. נאמר כאן לקיחה ונאמר להלן לקיחה. ולקח הכהן עץ ארז ואזוב ושני תולעת. מה להלן שלשה אף כאן שלשה. אזוב. ולא שום ליווי. וטבל במים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> שיהא במים כדי טבילה. איש. להוציא את הקטן. טהור. להביא את האשה. ד״א איש טהור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> זה טבול יום שיהא טמא לתרומה וטהור לחטאת (שנאמר מי נדה). והזה על האהל. מלמד שאף האהל מקבל טומאה. וכל הנוגע בעצם. זה עצם כשעורה. או בחלל או במת או בקבר. כשם שהביא כלם לענין טומאה כך הביא כלם לענין הזאה:

Verse 19

פס'. והזה הטהור על הטמא. טהור על הטמא טהור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> טהור על הטהור טמא. דברי רבי עקיבא. ביום השלישי וביום השביעי. הכתוב קבעו חובה לשלישי ולשביעי. וחטאו ביום השביעי. לרבות הזיית שביעי שאם לא הוזה בשביעי מזה בשמיני ובתשיעי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> מיכן לנדה שטובלת ביום השמיני שאע״פ שעבר יום שביעי שלה ונאנסה ולא טבלה טובלת בשאר הימים. וכבס בגדיו. ורחץ במים וטהר בערב. שהקדים הזייה לטבילה. שנאמר וחטאו ביום השביעי ואחר כך יכבס בגדיו ורחץ במים וטהר בערב. זה הערב שמשו:

Verse 20

פס'. ואיש אשר יטמא ולא יתחטא ונכרתה וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> על טומאת מקדש חייב כרת ולא על מניעת הזאתו זהו עונשו שהוא טמא. ואינו חייב כרת אלא על טומאת מקדש:

Verse 21

פס'. והיתה להם לחקת עולם. שינהוג הדבר לדורות. ומזה מי הנדה יכבס בגדיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> מים שיש שעור הזאה שהן מטמאין אדם לטמא אוכלין ומשקין שנאמר יטמא עד הערב:

Verse 22

פס'. וכל אשר יגע בו הטמא יטמא. יטמא אחרים. והנפש הנוגעת תטמא עד הערב. וכתיב יטמא שבעת ימים. לא קשיא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> כאן בחבורים כאן בלא חבורים. ד"א והנפש הנוגעת תטמא עד הערב. במגע הוא מטמא (נז) ולא בהסט.





Verse 1

פס'. ויבואו בני ישראל. אמר רבא בר רבינא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> מה ראה לסמוך פרשת פרה אדומה לפרשת מרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> והלא פרשת פרה היתה בשנה השנית לצאתם ממצרים ומיתת מרים היתה לסוף ארבעים שנה ללמדך שכשם שפרה מכפרת על ישראל ומטהרת אותם כך מיתת הצדיקים מכפרת ומטהרת. כל העדה מדבר סין. כולן שוין בלא חילוק הדעת. ותמת שם מרים ותקבר שם. תכף למיתתה קבורה. מכאן אמרו אין משהין את האשה ואין מניחין מטת נשים ברחוב מפני הכבוד. והמיחד בגד למת מותר ליהנות ממנו ואע״פ דאביי אסר באורג בגד של מת הילכתא כרבא דשרי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> והלכה כרבן גמליאל שאמר ר״ה ויום הכפורים כרגלים שמפסיקין ואין עולין שאם קבר מתו לפני ראש השנה יום אחד לפני ר״ה וראש השנה הרי כאן ארבעה עשר. יום אחד לפני החג וחג ושמיני שלו הרי כאן אחד ועשרים יום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> (אבל אינו עולה אם מת בראש השנה אינו מן המנין של שבעה). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> והלכה כרבי שמעון בן אלעזר שאמר אפילו בא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> ממקום קרוב ביום השביעי מונה עמהם:

Verse 2

פס'. ולא היה מים לעדה. למדנו שבזכות מרים היתה הבאר לישראל. מתה מרים נסתלקה הבאר וחזרה בזכותו של משה.

Verse 3

פס'. וירב העם עם משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> פנים כנגד פנים. ויאמרו לאמר. השיבנו על דברינו. ולו גוענו בנוע אחינו. הוסיף הכתוב וא"ו מלמד שהיו לפני זה דברים רבים ועליהם אמר ולו אמרו לו כבד עלינו שנפלו ארבעה עשר אלף ושבע מאות. אבל מתו על פני הארץ. אבל הבלועים יותר כבדו עלינו מן המתים. והשרופים יותר מן הבלועים. שאלו לפי שעה אבדו ואלו מיתתם לזכרון. וכל היגונות שעברו סבלנו. ולו גוענו בכל אותם המיתות. ולא היינו משתנקין בצמא:

Verse 4

פס'. ולמה הבאתם את קהל ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> חזרו ושתפו אהרן עם משה. את קהל ה'. הקב״ה בחר באבותינו אבל אתם לא בקשתם רחמים להוליכנו בדרך קצרה אלא סיבבתם אותנו דרך המדבר כדי למות שם להתחייב ליום הדין וכן הוא אומר (במדבר יד) במדבר הזה יתמו ושם ימותו:

Verse 5

פס'. ולמה העליתנו ממצרים. תחלתם בתרעומת היתה שנאמר (שמות ה) ירא ה' עליכם וישפט. ומאז ועד עתה מנוחה לא מצינו. לא מקום זרע. ועל כל זאת ומים אין לשתות דבר שהוא צריך לו גדול וקטן וצורך אדם ובהמה ואין חיות בלא מים. ולא היה לכם לבקש רחמים עלינו שכיון שמתה מרים נסתלקה הבאר:

Verse 6

פס'. ויבא משה ואהרן מפני הקהל אל פתח אוהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> נתנו מקום לשעה מיכן אמרו כל הדוחק את השעה שעה דוחקתו. ויפלו על פניהם. עמד לבקש רחמים ולא נתחייבו ישראל בכל אלו הענינים לפי שאין אדם נתפש בצערו.

Verse 7

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר:

Verse 8

פס'. קח את המטה. זה מטה שנעשו בו האותות. ודברתם אל הסלע לעיניהם. תאמרו בשמי כה אמר ה' הוציאי מימיך.

Verse 9

פס'. ויקח משה את המטה מלפני ה'. מלמד שהיה המטה באהל העדות. כאשר צוהו. לקיחת המטה כאשר צוהו. אבל לא המעשה. שהרי אמר לו הקב״ה ודברתם אל הסלע והוא הכה בסלע:

Verse 10

פס'. ויקהילו משה ואהרן את הקהל אל הסלע ויאמר להם שמעו נא המורים. מהו שמעו נא. מלמד שהיו לשם סלעים הרבה. ומשה ואהרן באו אל סלע אחד והם היו אומרים למשה ולאהרן אל תוציאו לנו מים מן הסלע הזה אלא מן הסלע הזה עד שקצף עליהם וגידפם. אמר להם אי ממרים הייתם עם ה'. מיום דעתי אתכם. המן הסלע הזה נוציא לכם. לא נוציא אלא מן הסלע שנאמר לי:

Verse 11

פס'. וירם משה את ידו ויך את הסלע במטהו פעמים ויצאו מים רבים. לא אמר לו הקב״ה לך והך בסלע כדרך שאמר לו במסה שנאמר (שמות יז) והכית בצור. אלא ודברתם אל הסלע:

Verse 12

פס'. וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר. יען לא האמנתם בי להקדישני לעיני בני ישראל. מה קידוש היו צריכין לעשות. האחד שאמר להם ודברתם. והוא הכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> ואהרן עומד ורואה. לפי שאותותיו של הקב״ה אינן דומין זה לזה. בתחלה אמר להם והכית בצור ויצא ממנו מים. ובשניה אמר להם ודברתם. להודיע כח גבורותיו של הקב״ה על דור המבול הביא מים ושטפם. והמצריים הביאם בתוך המים וחנקם. מי מרה נמתקו על ידי משה בעץ. ועל ידי אלישע במלח. וכן כיוצא באלו. למדנו שאין אותות ומופתים של מי שאמר והיה העולם דומין זה לזה. אלא חדשים לבקרים. לכך נאמר לא האמנתם בי להקדישני. כדי שיאמרו בדבר ה' יצאו המים אלא עשיתם האחרון דומה לראשון. ע''א להקדישני במים שהיה לכם להוציא מים מאותו הסלע שאמרו לכם כדי שיתקדש שמי בתוכם. לכן. שבועה. לא תביאו את הקהל הזה. זהו שאמר הכתוב (איוב טו) הן בקדושיו לא יאמין וגו':

Verse 13

פס'. המה מי מריבה. המה שראו אצטגניני פרעה וטעו. ראו שמושיען של ישראל במים הוא לוקה. אמרו (שמות א) כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו והם לא ידעו שעל עסקי מי מריבה הוא לוקה מפני שאצטגניני פרעה וכל חוברי השמים רואין ואינם יודעין מה רואין (ישעיה מז) ומודיעין לחדשים מאשר יבואו. ולא כל אשר יבואו. לפיכך הזהיר הקב״ה את ישראל שלא להתעסק בהם. וכן הוא אומר (ירמיה י) כה אמר ה' אל דרך הגוים אל תלמדו וגו'. ויקדש בם. במים שהם לא שאלו אלא לשתות הם ובעיריהם והוא יתעלה שמו וזכרו לדורי דורות ולנצח נצחים הוציא מים רבים. וכמה רבים. בוא וראה מה אמר דוד משיח אלהי יעקב (תהלים עח) הן הכה צור ויזובו מים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> ונהלים ישטופו. ד״א ויקדש בם. במשה ובאהרן שלא נשא פנים לקדושיו:

Verse 14

פס'. וישלח משה מלאכים. אמר משה רבינו. יעקב אבינו בקש לחזור בית אביו ולא היה בגבול עשו ולא היה עם יעקב אלא מתי מעט וכתיב בו (בראשית לב) וישלח יעקב מלאכים. אנו שאנחנו עם רב ואנחנו עוברין בגבול בני עשו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> לא כל שכן. מיד וישלח משה מלאכים אל מלך אדום. הוא אדום. ומאכלו אדום וגבוריו אדומים. כה אמר אחיך ישראל. הוא לך לאח. ואתה אינך לו כאח:

Verse 15

פס'. וירעו לנו מצרים ולאבותינו. כאשר עשו לאבותיו כן עשו לבנים:

Verse 16

פס'. ונצעק אל ה' וישמע קולנו. הודיעוהו שהקב״ה קרוב אליהם בכל קראם. וישלח מלאך וגו', זה משה:

Verse 17

פס'. נעברה נא בארצך. זה שאמר הכתוב (יהושע כד) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> ואתן לעשו את הר שעיר לרשת אותו:

Verse 18

פס'. ויאמר אליו אדום לא תעבור בי וגו'. בטח על ברכת יצחק אבינו שאמר לו (בראשית כז) ועל חרבך תחיה:

Verse 19

פס'. ויאמרו אליו בני ישראל במסילה נעלה, דרך כבושה ומתוקנת לא שאנחנו נחדש לנו דרך. ואם מימיך נשתה אני ומקני. לפי שלא היו צריכין למים שבאר היה עולה עמהן. רק אין דבר. לא עסק קרבנות ולא עסקי כלי זיין כי אם ברגלי אעבורה. רק אין. מיעוט אחר מיעוט זה הארון שהיה ממיך את הגבוהות ומגביה את העמקים:

Verse 20



Verse 21

פס'. וימאן אדום נתן את ישראל עבור בגבולו. למה מאן. לפי שהיו יראים מהם אמרו ומה למצרים שהיו גרים בארצם השמידום. אנחנו שהיה עשו אביהם שונא את יעקב שנא' (בראשית כ') וישטום עשו את יעקב על אחת כמה וכמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> זהו שאמר הכתוב (דברים ב) אתם עוברים בגבול אחיכם בני עשו וגו':

Verse 22

פס' פרשה ויסעו מקדש ויבואו בני ישראל כל העדה. כולם בעצה אחת בלא מחלוקת:

Verse 23

פס' ויאמר ה' אל משה ואל אהרן בהר ההר וגומר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> על מעשה שנהיה בקצה ארץ אדום. אלו מי מריבה שנגזרה גזירה על משה ואהרן שלא יכנסו לארץ:

Verse 24

פס'. יאסף אהרן אל עמיו. על אשר מריתם את פי למי מריבה. משל ללוקח בבית דין וכסבורין העם עבירה גדולה עבר. ובית דין מודיעין לכל על שאכל פגי שביעית. כך על אשר מריתם פי במי מריבה ולא היה בידם דבר אחר:

Verse 25

פס'. קחה את אהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> קחנו בדברים. ואת אלעזד בנו. אמור לו כל שמת ומניח בנו תחתיו ממלא מקומו אינו מת. וכן הוא אומר (מלכים א' יא) והדד שמע במצרים כי שכב דוד עם אבותיו וכי מת יואב שר הצבא. דוד שהניח בן כמוהו ממלא מקומו אמר בו שכיבה. יואב שלא הניח בן כמותו כתב בו מיתה:

Verse 26

פס'. והפשט את אהרן את בגדיו והלבשתם את אלעזר בנו. כדרך הלבשת בגדי כהונה. שלא יהא דבר קודם למכנסים ואחר המכנסים כתונת ומצנפת ואבנט. כלומר שהיה אהרן מתפשט העליון ומתלבש ענני כבוד תחתיו. וכן כשנתלבש אליהו בנפול אדרתו עליו לפי שאי אפשר לומר באהרן שנקבר ערום. וכן באליהו שעלה ערום אלא נתלבש ענני כבוד:

Verse 27

פס'. ויעש משה כאשר צוה ה'. לא גרע ולא הוסיף:

Verse 28

פס'. ויפשט משה את אהרן. כדרך שהלבישו כך הפשיטו. וילבש אותם את אלעזר בנו. הראוי לו זה פושט וזה לובש:

Verse 29

פס'. ויראו כל העדה כי גוע אהרן. מיד נסתלקו ענני כבוד מישראל כדריש לקיש דאמר כי משמש בארבע לשונות. אי. דלמא. אלא. דהא. ומשמע מפני מה ויראו משום דהא מית אהרן מיתה גרמה לעדה להתראות. ואע״פ שאין מקרא יוצא מידי פשוטו נדרש לכמה ענינים. ויבכו את אהרן שלשים יום כל בית ישראל. אפילו הנשים לפי שהיה אהרן אוהב שלום ורודף שלום ומשים שלום בין אדם לחבירו שנא' (מלאכי ב) תורת אמת היתה בפיהו וגו' בשלום ובמישור הלך אתי:





Verse 1

פס'. וישמע הכנעני מלך ערד. מה שמועה שמע שמע שמת אהרן ונסתלקו ענני כבוד. וכסבור נתנה רשות להלחם עם ישראל. כי בא ישראל דרך האתרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> אמר הלך התייר שלהם. ד״א דרך האתרים. דרך מקומותיו לשון אתרא. ד״א דרך האתרים הלך יתיר. וילחם בישראל וישב ממנו שבי. לא נשתקעו השבויים ביניהם אלא חזרו ובאו אל מחנה ישראל שנאמר וישמע ה' בקול ישראל:

Verse 2

פס'. וידר ישראל נדר. מה בין נדר לנדבה שהנדר האומר הרי עלי עולה. הנדבה הרי זו, אם נתון תתן. נתון הכנעני. תתן השביה. והחרמתי את עריהם. שיביא כל ביזת עריהם אל בית ה' כדרך שעשה יהושע ביריחו הוא שאמר עכן (יהושע ז) וכזאת וכזאת עשיתי. עבר על חרם יהושע ועל חרם משה:

Verse 3

פס'. וישמע ה' בקול ישראל, זהו שאמר הבתוב (דברים ד) ומי גוי גדול אשר לו אלהים קרובים אליו:

Verse 4

פס'. ויסעו מהר ההר דרך ים סוף לסבב את ארץ אדום ותקצר נפש העם בדרך. מלמד שהדרך מכשלת את הכח וכן הוא אומר (תהלים קב) ענה בדרך כחי:

Verse 5

פס'. וידבר העם באלהים ובמשה. כל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> המתרעם אחר רבו כאילו מתרעם אחר השכינה. למה העליתנו ממצרים למות במדבר כי אין לחם ואין מים ונפשנו קצה בלחם הקלקל. אמרו עתידין שיתפח המן במיעם והורגם. (כלומר) [כלום] יש ילוד אשה שמכניס ואינו מוציא כיון שראה אותם אוכלים לחם אבירים ומתרעמים שלח בהם הנחשים שלקו בלשונם שנאמר (קהלת י) אם ישוך הנחש בלא לחש ואין יתרון לבעל הלשון. אמרו כל החיות לנחש ארי דורס ואוכל זאב טורף ואוכל אתה מה הנאה יש לך. אמר להם ואין יתרון לבעל הלשון שהוא מרגל בחבירו והנאה אין לו. את הנחשים השרפים. אמרו יש נחשים במדבר שאחד מביט בעוף הפורח והעוף נשרף:

Verse 6



Verse 7

פס'. ויבא העם אל משה. והיאך בא העם והנחשים היו נושכים אותם. אלא כינה הכתוב ומשה בא אליהם לראותם ויאמרו חטאנו:

Verse 8

פס'. ויאמר ה' אל משה עשה לך שרף. הוא שרף הוא נחש. שנאמר (ישעיה יד) כי משרש נחש יצא צפע ופריו שרף מעופף. ושים אותו על נס. וכי נחש ממית או מחיה אלא כל זמן שהיו ישראל מסתכלין כלפי מעלה ומכוונין את לבם לאביהם שבשמים היו מתרפאין ואם לאו היו נזוקין:

Verse 9

פס'. ויעש משה נחש נחשת. מה ראה לעשותו נחשת. אלא זהו שאמר הכתוב (משלי ט) תן לחכם ויחכם עוד. אמר משה שמו נחש ולא הודיעני ממה אלא ודאי משם נחש צריך להיות נחשית על שים נחש:

Verse 10

פס'. ויסעו בני ישראל ויחנו באובות. ובפרשת אלה מסעי בין הר ההר לאובות שתי מסעות צלמונה ופונון. אלא שקיצר המסעות מכאן ולא זכר צלמונה ופונון. אלה לסבוב ארץ אדום לפי שהיה צלמונה ופונון צלמות. וכן הוא אומר (ירמיה ב) ולא אמרו איה ה' המעלה אותנו מארץ מצרים המוליך אותנו במדבר בארץ ערבה ושוחה בארץ ציה וצלמות וגו'. פונון לשון יוני מיתה. ד״א על שם הנס:

Verse 11

פס'. ויסעו מאובות ויחנו בעיי העברים. הוא עיים שבמסעות:

Verse 12

פס'. משם נסעו ויחנו בנחל זרד. משם נסעו ויחנו מעבר ארנון. הוא נחל היוצא מגבול האמורי. ונחל זרד לא זכר במסעות אלא (דברים ב) והימים אשר עברנו מקדש ברנע עד אשר עברנו את נחל זרד שלשים ושמונה שנה:

Verse 13



Verse 14

פס'. על כן יאמר בספר מלחמות ה'. גמרא הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל. את והב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> שני מצורעים היו והן מהלכין בסוף מחנה ישראל והיו רואין את המלחמה שעשה הקב״ה לאמורי שכיון שבאו ישראל לעבור בגבול האמורי הלכו ונחבאו בין ההרים כדי שיפלו על ישראל ויהרגום. וכשבא לעבור ארון ה' דבקו ההרים זה אל זה והרגו כל האמוריים הנחבאים בין ההרים והיה הדם הולך אל נחלי ארנון ומרוב הדם היו ההרוגים מתגלגלין עד נחלי ארנון:

Verse 15

פס'. ואשד הנחלים. ואשד הוא לשון שפך. הנחלים מקום מדרון כמו (דברים ג) אשדות הפסגה. ומשם היו באים עד הבאר. והיו ישראל אומרים שירה עליהם כדרך שאמר משה ובני ישראל שירה על הים וראיה לדבריהם כי אלו המסעות לא נזכרו בפרשת אלה מסעי לא בארה ולא נחליאל ולא מתנה ולא במות לפיכך דרשום חכמי ישראל למדרש נאה. וכן אמר דוד (תהלים קלו) לעושה נפלאות גדולות לבדו. לפי שאין בעל הנס מכיר בנסו. ד״א על כן יאמר בספר מלחמות ה'. בספר. זה ספר התורה. מלחמות ה'. שנעשו במצרים. את והב. אתא ויהב. בא ונתן אותות ומופתים. בסופה. בים סוף. וראו את שונאיהם מתים בים סוף. וכן אמר דוד (שם עח) אשר שם במצרים אותותיו וגו'. ואת הנחלים ארנון. זה מלחמת האמורי. ד״א על כן יאמר בספר מלחמות ה'. כיון שהגיעו ישראל עד נחלי ארנון אשר במדבר היוצא מגבול האמורי מיד שמחו. אמרו אע״פ שאמר לנו הקב״ה שלא להתגרות במואב הותרנו ליקח את הארץ מיד האמרי וכן אמרו רבותינו עמון ומואב טהרו בסיחון ובעוג. כיצד לפי שאמר הקב״ה למשה (דברים ב) וקרבת מול בני עמון אל תצורם ואל תתגר בם. אבל כיון שבא סיחון ולקח את חשבון ממואב הותרה ארצם לישראל לכבשה. ומנין שכבשה סיחון דכתיב כי חשבון עיר סיחון מלך האמורי. (פירוש) ויקח את כל ארצו מידו. כלומר כל ארצו של סיחון היא שלקחה ממואב. גם שמצאנו למואב היתה ארץ הוא ממה שלקה סיחון. אלא את כל ארצו מוסב לסיחון. שמידו של מואב לקחה. עד ארנון כי ארנון גבול מואב בין מואב ובין האמורי. וכן הוא אופר ביפתח כששלח אל מלך בני עמון (שופטים יא) הטוב טוב אתה מבלק בן צפור הרוב רב עם ישראל אם נלחום נלחם בם. לפי שישראל לא לקחו מיד מואב ועמון כלום אלא מסיחון ועוג. סיחון כמו שאמרנו (עז) עוג דכתיב (דברים ג) כי רק עוג מלך הבשן נשאר מיתר הרפאים וגו'. לכך נאמר על כן יאמר בספר מלחמות ה' כלומר שהיו מספרים זה לזה. מלחמות ה' שעשה ושעתיד לעשות. את והב. את יהב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> יו״ד וא״ו משתמשין כמו (בראשית לו) שפו ואונם. (דה״א א) שפי ואונם. היו אומרין אותן בסופה בזריזות כמו (ישעיה כט) סופה וסערה באדם שאמר להכירו מי יתן שהייתי במקום פלוני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> מרוב שידול. ואת הנחלים ארנון. ואכבוש נחלי ארנון מיד האמורי. ואשד הנחלים אשר נטה לשבת ער וגו'. לימד על כל אלו שנכבשו לפני ישראל שכבר הותרו להם מחמת סיחון ועוג:

Verse 16

פס'. ומשם בארה. אחר שעברו ישראל נחלי ארנון והניחו לאחריהם את שאר ארץ מואב ועמון כענין שנאמר במשנה תורה (דברים ב) ונעבור מאת אחינו בני עשו ונפן ונעבר דרך מדבר מואב. וכתיב (שם) ויאמר ה' אלי אל תצר את מואב וגו'. עתה קומו ועברו לבם את נחל זרד וגו'. ויהי כאשר תמו כל אנשי המלחמה למות מקרב העם. וכתיב (שם) אתה עובר היום את גבול מואב את ער. וכתיב (שם) קומו סעו ועברו את נחל ארנון ויאמר ה' אלי הנה נתתי בידך את סיחון מלך חשבון האמרי ואת ארצו החל רש. הא שלקח סיחון מלך האמורי ממלך מואב הראשון. עד ארנן. על כן היו ישראל מחמדים לעבור את נחל ארנון כי לא נתן להם רשות בארץ אדום ובארץ מואב ובארץ עמון עד שעברו את נחל ארנון וכבשו את הארץ ההיא מארנון ועד היבק. לכך נאמר לפי שארנון היה גבול מואב בין מואב ובין האמורי. בספר מלחמות ה'. היו ישראל מספרין מלחמות שעתיד להיות בסיחון ועוג. את והב בסופה. את ייהב בסופה ובסערה מלמד שהיו ישראל שמחים לעבור נחלי ארנון והיו אומרים הלואי את ייהב בסופה. שהיה הרוח נושאינו ונותנינו מעבר לנחלי ארנון ודומה לזה הדבור (תהלים נה) מי יתן לי אבר כיונה אעופה ואשכונה. כך היו ישראל אומרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> מי יתן סופה נושאת אותנו לראות את נחלי ארנון. ואת הנחלים ארנון. היא היתה תחלת ארץ ישראל. ואשד הנחלים. שאר הנחלים שהיו שופכין לשון תרגום הוא אל הנחל הגדול. אשר נטה לשבת ער. לפני ישיבתה של ער. כי ער גבול בני עמון הוא ונשען. מוסמך הנר, ל ההוא לגבול מואב:
פס'. ומשם בארה היא הבאר אשר אמר ה' למשה אסוף את העם ואתנה להם מים. ולפי שלא הוצרכו לשאול מאותו הזמן מים שהבאר היה עולה והולך בכל מקום מסעתם אמרו עליו שירה:

Verse 17

פס'. אז ישיר ישראל את השירה הזאת עלי באר ענו לה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> ודומה לו (ישעיה כז) כרס חמר ענו לה. ולפי (שעלה) הבאר ענו לה הוא לשון צווי, וכן (תהלים קמז) ענו לה' בתודה למזמרים. אבל כרם חמר ענו לה לשון עתיד כך היתה עניית השירה עלי באר ענו לה. מבקשים היו שלא יפסקו מימיה והיתה להם העניה הזאת כמו שהיו עונים בימי משה (שמות טו) אשירה לה' ומרים (שם) ותען להם מרים על כל דבור ודבור כך היו עונין:

Verse 18

פס'. באר חפרוה שרים. אלו משה ואלעזר. כרוה נדיבי העם. אלו שבעים זקנים. במחוקק. בזכות משה שנקרא מחוקק שנאמר (דברים לג) כי שם חלקת מחוקק ספון. במשענותם. אמרו חז''ל מלמד שהיה כל אחד ואחד מן הנשיאים הולך ונשען על משענתו על הבאר מושך משענתו והמים באים עד אהלו. וממדבר מתנה. וממדבר קדש היתה מתנה הבאר לישראל עד שבאי לירדן ונכנס הבאר בתוך הירדן. וכן אמרו רבותינו ז״ל כל הרוצה לראות בארה של מרים יעמד בראש הכרמל ויצפה ויראה כמין כברה בים יפו:

Verse 19

פס'. וממתנה נחליאל. וממקום שניתנה הבאר הלכו לנחליאל היא דיבון גד ועלמון דבלתימה. דיבון גד ניתן לשבט הגדי. ועלמון דבלתימה הוא מקום נחלים גדולים ושם היו ערמון ודבלים גדילים על הנחלים. ונקראו נחליאל ומנחליאל במות מעלמון דבלתימה להרי העברים כי ההרים נקראו במות. וכן אומר במסעות (במדבר לג) ויסעו מעלמון דבלתימה ויחנו בהרי העברים לפני נבו:

Verse 20

פס'. ומבמות הגיא. זהו שאמר באלה מסעי (שם) ויסעו מהרי העברים ויחנו בערבות מואב. והערבה הוא הגיא אשר בשדה מואב שנאמר להלן (דברים ג) בערבות מואב תחת אשדות הפסגה. ראש פסגת הגיא ונשקפה על פני הישימון. זהו שאמר הכתוב (במדבר לג) ויחנו (מן) [על] הירדן עד בית הישימות. אלא הפסוקין על פשוטיהן לבד מדברי מדרש והגדה אשר דרשו דורשי רשומות. בשני תלמידי חכמים שנושאין ונותנין על דברי תורה ונלחמין על הספר היא מלחמות ה' וסופן שמוסיפין אהבה שנאמר את והב בסופה בסופה ומשם מתגדלים ונהיים נחלי התורה ומשם שותים מבארה של תורה ונתנה להם מתנה. ואם מגיס דעתו הקב״ה ממיכו שנאמר ומבמות הגיא. ואם חוזר בו חוזר להיות ראש שנאמר ראש הפסגה. ד״א על כן יאמר בספר מלחמות ה' סיפור הגבורות שעשה הקב״ה על ים סוף ואת הנחלים ארנון. וכן משה אמר (שמות טו) עד יעבור עמך ה'. אלו מעברות נחלי ארנון. עד יעבור עם זו קנית. אלו מעברי הירדן:

Verse 21

פס'. וישלח ישראל מלאכים. ולהלן הוא אומר (במדבר כ) וישלח משה מלאכים מקדש מלך אדום מפני שהיה מלך חשוב אדום. שלח לו משה מלאכים אבל סיחון ישראל שלחו לו ולא משה. ואעפ״כ במשנה תורה כתיב (דברים ב) ואשלח מלאכים ממדבר קדמות וגומר. ללמדך שברשות משה נשתלחו. אבל מה שאמר ישראל דברי המלאכים:

Verse 22

פס'. אעברה בארצך. זהו שאמר הכתוב (שם כ) כי תקרב אל עיר להלחם עליה וקראת אליה לשלום. בדרך המלך נלך. בדרך שצוה עלינו המלך נלך:

Verse 23

פס'. ולא נתן סיחון. הוא שאמרו רבותינו ז״ל סיחון שדומה לסיח במדבר ועבר מארץ כנען והלך אל ארץ מואב. והוא נלחם במלך מואב הראשון. ויקח את כל ארצו מידו עד ארנון. והוא שבא בתחלה. וישב ממנו שבי ולבסוף החרים ישראל את עריו. והפרשיות מוקדמות ומאוחרות. כי אשר אמר והחרמתי את עריהם היה אחר שנכבש סיחון אבל אמנם הוא כנעני על שם הארץ. כי היה מארץ כנען על שם מלכותו וכי הוא מלך ערד והוא ששבה מישראל שבי. ומה שמו סיחון שמו. ויאסף סיחון זהו שאמר הכתוב (משלי כה) ומקשה לבו יפל ברעה:

Verse 24

פס'. ויכהו ישראל לפי חרב. הכו כל חיל סיחון כאיש אחד שנאמר ויכהו. וירשו את ארצו. אבל אל ארץ בני עמון לא קרבו למה כי עז גבול בני עמון. וכן הוא אמר במשנה תורה (דכרים ב) רק אל ארץ בני עמון לא קרבת, ד״א כי עז גבול בני עמון. עזה אהבה שאהב הקב״ה את העמונים יותר מן המואבים. במואב הוא אומר (שם ב) אל תצר את מואב אבל עשות בם אנגריא מותר. אבל בעמון כתוב (שם) אל תצורם ואל תתגר בם. וכל כך למה על שום המעשה. הבכירה קראה מואב בחציפות אבל הצעירה שקראה שם בנה בצניעות בן עמי ללמדך ששכר שיחה נאה אין הקדוש ברוך הוא מקפח. כל שכן עם הצדיקים שעתיד ליתן להם שכר טוב על כל מצוה ומצוה ועל כל פסיעה ופסיעה ועל כל דבור ודבור וכן הוא אומר (עמוס ד') ומגיד לאדם מה שחו:

Verse 25

פס'. ויקח ישראל את כל הערים האלה. החזקות. ובכל בנותיה. אלו הכפרים:

Verse 26

פס'. כי חשבון עיר סיחון מלך האמורי היא והוא נלחם במלך מואב הראשון ויקח את כל ארצו של סיחון. שהיא ברשותו בזה הזמן לקחה מידו של מלך מואב עד ארנון:

Verse 27

פס'. על כן יאמרו המושלים. אלו מושלי משלות כמו הנשים העונות במחולות בימי שאול (שמואל א' יח) הכה שאול באלפיו ודוד ברבבותיו. כך היו מוציאין משלות וחידות ולשון עניות. בואו חשבון.. היא עיר הממלכה. תכנה ותכונן עיר סיחון. כלומר היו מתפללות עליו ועל ממלכתו:

Verse 28

פס'. כי אש יצאה מחשבון להבה מקרית סיחון. (ומשמע) מלחמה תצא מסיחון ומבית ממלכתו. אכלה ער מואב בעלי במות ארנון. ישמידם סיחון:

Verse 29

פס'. אוי לך מואב. זו נבואה של מואב. אבדת עם כמוש. זה כמוש שקוץ אשר במדבר והוא אבן שחורה דמותה כדמות אשה שחורה והיא בתוך הבמה והיו הולכים אליה להשתחוות לה מואב וכל סביבותיה. וכן הוא אומר (שופטים יא) הלא את אשר יורישך כמוש אלהיך אותו תירש והוא בלשון ישמעאל מכה @?![א]@?? <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> עבודה זרה שהיא במדבר והולכים אליה עמים רבים ואחד מאלף אין חוזרין וכבר התחיל להיבטל. לכך נאמר עם כמוש. נתן בניו פליטים. זה היתול וביוש לע״ז כלומר להושיעם:

Verse 30

פס'. ונירם. ומלכותם כמו (מלכים ב ח) לתת (לבם) [לו] ניר אבד חשבון. מלכה. עד דיבון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> כמו איוב כה) הן עד ירח לא יאהיל כן עד דיבון. מסיר שולטנות מדיבון. ונשים עד נפח שהשמו המקומות. עד נפח אשר עד מידבא אלו מקומותיהם:

Verse 31

פס'. וישב ישראל בארץ האמורי. לנחלה ולאחוזה לקחוה:

Verse 32

פס'. וישלח משה לרגל את יעזר, לימד משה דרך ארץ ליהושע להיות משלחים מרגלים:

Verse 33

פס'. ויפנו ויעלו דרך הבשן. הפנו מכל עסק ושמו פניהם אל ארץ עוג מלך הבשן:

Verse 34

פס'. ויאמר ה' אל משה אל תירא אותו. וכן הכתוב משבחו (דברים ג) נשאר מיתר הרפאים:

Verse 35

פס'. ויכו אותו ואת בניו. ולהלן הוא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> (שם ב') ונך אותו (ואת בניו) ואת כל עמו. מלמד שבן אחד היה לו והכתוב קורא אותו בניו. כמו (בראשית מו) ובני דן חושים. (במדבר כו) ובני פלוא אליאב. ללמד שכל מי שאין לו אלא בן אחד אינו נמנע מלקרותו בני:





Verse 1

פס'. ויסעו בני ישראל. בגבורתם בעזרתם מן השמים בזכות ישראל אביהם. ויחנו בערבות מואב מעבר לירדן ירחו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> לא חיסר הכתוב כלום מלמד שבאו עד המדבר של ארץ ישראל:

Verse 2

כתוב טוב לחסות בה מבטח באדם טוב לחסות בה מבטח בנדיבים:  (תהלים קי״ח)
טוב היה להם לישראל שבכל עת צרתם היו חוסים בהקב״ה והיה מושיעם מה כתוב למעלה מן הענין וידר ישראל נדר ויאמר וכן הוא אומר (תהלים קו) וירא בצר להם בשמעו את רנתם. אבל הכנענים באים בבטחונו של אדם שנאמר וירא בלק בן צפור את כל אשר עשה ישראל לאמורי. וישלח מלאכים אל בלעם בן בעור וגומר. אולי אובל נכה בו ואגרשנו וגו'. וכן מצאנו בדוד שבא בבטחונו של מקום. ופלשתים באו בבטחונו של גלית ומה היה סופן נסו פלשתים שנאמר (שמואל א יז) ויראו פלשתים כי מת גבורם וינוסו. וכן דוד אמר לגלית (שם) אתה בא אלי בחרב ובחנית ובכידון ואנכי בא אליך בשם ה' צבאות אלהי מערכות ישראל אשר חרפת. לכך נאמר טוב לחסות בה' מבטח בנדיבים. אין לך נביא ונדיב באומות העולם יותר מבלעם הרשע אבל לא הועיל לו לבלק בבטחו בו שנאמר הלא את אשר ישים ה' בפי אותו אדבר. וירא בלק יש ראיה שהיא שמועה כגון (שמות כ) וכל העם רואים את הקולות. כן בלק שמע וכאילו ראה. בלק בא ללוק דמם של ישראל. בן צפור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> בן שהיה מצפיר להלחם עם ישראל. את כל אשר עשה ישראל לאמורי. משעברו ישראל את נחלי ארנון ולקחו את כל גבול האמורי והחרימו את כל עריהם:

Verse 3

פס'. ויגר מואב מפני העם מאד וגו'. ואע״פ שאמר הקב״ה לישראל (דברים ב) אל תצר את מואב היו מתיראין מהן:

Verse 4

פס'. ויאמר מואב אל זקני מדין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> תאנא מדין ומואב לא היה להם שלום זה עם זה שנאמר (בראשית לו) וימלוך תחתיו הדד בן בדד המכה את מדין בשדה מואב. וכיון שראו ישראל באים הלכו והשלימו יחד. משל לשני כלבים שהיו בעיר והיו שונאים זה את זה בא זאב עליהם ונתחברו שניהם להרוג את הזאב. עתה ילחכו הקהל את כל סביבותינו. אלו הכפרים והשדות והכרמים לא היו חוששין על הערים כי כבר ראו שהיו ישראל מקיפים וסובבים לא חששו אלא על סביבות. כלחוך השור את ירק השדה. לפי שכל הבהמות רועות ותולשות הירק ומניחות שארית בקרקע. אבל השור לוחך כמו האש שלוחכת אפילו השורש. ד"א כלחוך השור את ירק השדה מנהג העולם אומה באה על אומה. מהם הורגים ומהם לוקחים בשביה לעבדים אבל אלו כל נשמה אינן מחיין הוי כלחוך השור:

Verse 5

פס'. וישלח מלאכים אל בלעם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> מפני מה ניתנה נבואה לאומות העולם כדי לטרדן ליום הדין שלא יאמרו אילולי היו לנו נביאים היינו עוסקין בתורה ובמצות. פתורה. כל תיבה שצריכה למ"ד בתחהלתה נותנין לה ה״א בסופה. אשר על הנהר. זה נהר פרת. ארץ בני עמו. של בלעם. לקרוא לו לאמר הנה עם יצא ממצרים וגו'. למדנו שהיו דברים רבים בשליחותו של בלק אלא שקצרו הכתוב מלמד שסיפר לו נוראות שעשה עמהם הקב״ה במצרים ושעשה על הים ואשר עשה לעמלק ולשני מלכי האמורי. ויכם את עין הארץ. קראם בשם ארבה. מה ארבה חלש ואין מלך יכול לעמוד לפניהם כך אלו לא מפני גבורתם היו נוצחים אלא מפני ברכת אביהם. לכה קבה לי אותו. והוא יושב ממולי. מול הרואה. ד״א והנה כסה את עין הארץ, שלח לו שטף ועבר אבד את סיחון ואת עוג כוסין עינו של עולם הוא רואה אותו. ואני איני יכול לראות אותו מפני העננים שמקיפין אותו. ועתה לכה קבה לי אותו. ולכה ארה לי. שלח לו אינם נלחמים לא בחרב ולא בחצים אלא כשם אלהיהם. לכה קבה לי לכה ארה לי. פיהם של רשעים מכשילם שנאמר ארה לי. אולי אוכל נכה בו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ודומה לו (בראשית א) נעשה אדם נו״ן במקום אל״ף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> ד״א נכה לשון גדולה וממשלה. כי ידעתי את אשר תברך מבורך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> לפי שהיה ממשפחת קמואל אבי ארם ומדבר היה ברוח הקדש ומכוין שעת הזעם:

Verse 6



Verse 7

פס'. וילכו זקני מואב וזקני מדין וקסמים בידם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> כענין שנאמר (משלי טז) קסם על שפתי מלך. וי״א וקסמים ממש. אמרו סימן זה יש לנו אם לא ימאן מלבוא אצלינו הרי אנו מצליחין ואם לאו אין לנו הצלחה. ונשב אל ארצנו. וכן עשו:

Verse 8

פס'. ויאמר אליהם לינו פה הלילה והשיבותי אתכם דבר. מלמד שאין הקב״ה נגלה על אומות העולם אלא בלילה וכן הוא אומר (בראשית כ) ויבא אלהים אל אבימלך בחלום הלילה. וישבו שרי מואב עם בלעם. ושרי מדין להיכן הלכו. אמרו רבותינו ז״ל כיון שאמר להם בלעם לינו פה הלילה והשיבותי אתכם דבר אמרו שרי מדין כלום יש שום אב שמקלל את בנו אם חפץ לקללם לא היה מוציאם ממצרים ולא היה מעבירם את נחל ארנון מיד חזרו להם אבל שרי מואב בלבד נשארו:

Verse 9

פס'. ויבא אלהים אל בלעם ויאמר מי האנשים האלה עמך. אמר רבי אבא בר כהנא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> זה אחד מג' בני אדם שבדקן הקב״ה ומצאן עציץ של מימי רגלים קין וחזקיה ובלעם. קין דכתיב (בראשית ד) אי הבל אחיך ויאמר לא ידעתי השומר אחי אנכי היה לו לומר רבונו של עולם הכל גלוי לפניך הנסתרות והנעלמות ואתה שואלני מה תשובה באת לו (שם) קול דמי אחיך צועקים אלי מן האדמה. חזקיהו דכתיב (מ״ב כ) מה אמרו האישים האלה והיה לו לומר אתה נביאו של הקב״ה והוא גלי עמיקתא ומסתרתא ואתה שואלני אלא התחיל להתהלל בעצמו ואמר (שם) מארץ רחוקה באו מבבל ומה תשובה באת לו (שם) הנה ימים באים ונשא כל אשר בביתך. ומבניך אשר יצאי ממך והיו סריסים וגו' וכן בלעם הרשע היה לו לומר אין כל דבר נעלם ממך. אלא אמר בלק בן צפור מלך מואב שלח אלי א''ל הקב״ה לא תלך עמהם לא תאור את העם כי ברוך הוא. שנאמר (דברים ז) ברוך תהיה מכל העמים. וכבר קדמה ברכתו עליהם. ואין כלי של ברכה מחזיק קללה:

Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13

פס'. ויקם בלעם בבקר ויאמר אל שרי בלק לכו אל ארצכם כי מאן ה' לתתי להלוך. והן אמרו לבלק מאן בלעם לא רצו לתלות הדבר בבורא הכל לפיכך הוסיף לשלוח שרים רבים ונכבדים מאלה:

Verse 14



Verse 15



Verse 16

פס'. ויבאו אל בלעם וגומר כי כבד אכבדך מאד. לא חסר הכתוב כלום:

Verse 17



Verse 18

פס'. ויען בלעם ויאמר אל עבדי בלק אם יתן לי בלק מלא ביתו. מיכן אמרו רבותינו ז״ל בתחלה נביא היה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> ולבסוף נביא שקר היה:

Verse 19

פס'. ועתה שבו נא בזה. מיכן אמרו חוצפא אפילו כלפי שמיא מהניא. מעיקרא. לא תלך עמהם ולבסוף קום לך אתם:

Verse 20

פס'. ויבא אלהים אל בלעם לילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> מכאן אמרו אין הקב״ה מוליך את האדם אלא אחרי רצונו וכן הוא אומר (משלי ג) אם ללצים הוא יליץ וגומר:

Verse 21

פס'. ויקם בלעם בבקר ויחבש את אתונו. זה שאמרו שנאה מקלקלת את השורה שאע״פ שהיו לבלעם אנשים לחבוש את אתונו מרוב שנאתן של ישראל הוא נעצמו חבשו וקלקל שורת כבודו. ולענין אהבה אתה אומר כן (בראשית כב) וישכם אברהם בבקר ויחבש את חמורו:

Verse 22

פס'. ויחר אף אלהים כי הולך הוא. והלא כבר נאמר לו קום לך אתם אלא מלמד שהיה הולך כדי לקלל וכבר נאמר לו ואך את הדבר. ד״א כדי ליראו ולבהלו לפני שרי מואב. ויתיצב מלאך ה'. מלאך היה לישראל ושמן לבלעם:

Verse 23

פס'. ותרא האתון את מלאך ה'. מפני מה ראתה האתון את מלאך ה' והוא לא ראהו כדי להודיע לבלעם חכמתו ותבונתו אינה אלא מלפני הקב״ה שלא יתגאה בעצמו ויבוא לקלל את ישראל וכדי לביישו לפני שרי מואב:

Verse 24

פס'. ויעמד מלאך ה' במשעול הכרמים. שביל של כרמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> ואמיתתו מש עול כאשר ימוש משים הגדר יכנס בו ריוח להלוך בו ואם לא ימיש לא יכנס:

Verse 25

פס'. ותרא האתון את מלאך ה', הוא בא לקלל בני שלשה אבות לפיכך נתבזה שלש פעמים. ויך האתון במקל מכלל שעד עתה היה מכה בשוט:

Verse 26



Verse 27



Verse 28

פס'. ויפתח ה' את פי האתון. והוא שאמרו רבותינו ז״ל מששת ימי בראשית נברא פי האתון וכל הדבור שהיתה עתידה לדבר עם בלעם שאין כל חדש תחת השמש. ולפי שעה דברה ושוב לא דברה. ובלשון שהיה בלעם מדבר בו דברה:

Verse 29

פס'. ויאמר בלעם לאתון כי התעללת בי. לשון בזיון במו (שמואל א לא) פן יבואו הערלים והתעללו בי. לו יש חרב בידי. כלומר הלואי כיון ששמעו שרי מואב בדבר הזה אמרו ומה אם אתונו אינו יכול לקללה ולהמיתה אלא אומר לו יש חרב בידי והיאך הוא יכול לקלל את ישראל:

Verse 30

פס'. ותאמר האתון אל בלעם. מלמד שאמרו שרי מואב לבלעם למה לא רכבת על סוס טוב כי רכבת על האתון הזה. אמר להם הסוס שלי בשדה הוא והאתון למשא והסוס לרכיבה. אמרה לו האתון הלא אנכי אתונך אשר רכבת עלי מעודך עד היום הזה בין למשא בין לרכיבה אין לך זולתי. ושמא תאמר מזמן קרוב אני לך איני לך אלא מעודך עד היום הזה. ההסכן הסכנתי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> כלומר ההשכל השכלתי כמו (נחמיה יג) נשכח ולשכח. כלומר לא הייתי מלומדה לעשות לך כה מיד הודה בלעם ויאמר לא:

Verse 31

פס'. ויגל ה' את עיני בלעם. מלמד שכל העולם כולו בחזקת סומין עד שהקדוש ברוך הוא מגלה עיניהם כיוצא בו (בראשית כא) ויפקח אלהים את עיניה ותרא באר מים. יש הרבה דברים ואין כח בעיני האדם לראותם עד שיגזור הקב״ה:

Verse 32

פס'. ויאמר אליו מלאך ה' על מה הכית. את. אתונך.. מלמד שעון האדם הוא שוטנו. כי ירט הדרך. בגימטריא יראתה ראתה נטתה והוא מלשון סגירה כמו שנאמר (איוב טז) יסגירני אל אל עויל ועל ידי רשעים ירטני. כלומר נסגר הדלת לנגדי מאימת המלאך ולא היתה האתון יכולה לעבור. אותכה. בה״א כתיב אמר לו אין אתה חשוב לפני אלא כמו הנקבה הזאת. הרגתי. מלמד שנצטוה המלאך על כך שאם לא תטה האתון שיהרוג את בלעם:

Verse 33



Verse 34

פס'. ויאמר בלעם אל מלאך ה' חטאתי כי לא ידעתי וגומר. על שהכיתי את האתון. ועתה אם רע בעיניך שיצאתי אשובה לי:

Verse 35

פס'. לך עם האנשים ואפס את הדבר אשר אדבר אליך אותו תדבר. מפרשים כי רצה הקדוש ברוך הוא להגביהו ולהשפילו אחרי כן, לפיכך לא אמר לו ללכת עם הראשונים עד שבאו שרים נכבדים וכן הוא אומר (משלי טז) לפני שבר גאון. וכן מצאנו בהמן ובקרח ובכל הרשעים שבתחלה מגביהם ולבסוף משפילם. וילך בלעם עם שרי בלק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> כדי שיארע הדבר שנהיה הדבר לו בדרך:

Verse 36

פס'. וישמע בלק כי בא בלעם. מלמד ששלח לפניו אנשים להגיד כי הוא בא. ויאמר בלק אל בלעם הלא שלוח שלחתי אליך לקרא לך. כסבור היה שברשותו היה מברך או מקלל:

Verse 37



Verse 38

פס'. ויאמר בלעם הנה באתי אליך עתה היכול אוכל דבר מאומה. כבר הוזהרתי בבית הוזהרתי בדרך. אשר ישים אלהים בפי אותו אדבר:

Verse 39



Verse 40

פס'. ויזבח בלק בקר וצאן. אילו לצורך אכילתם:

Verse 41

פס'. ויקח בלק את בלעם ויעלהו במות בעל. זה בית גלייא שלו. וירא משם קצה העם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> כלומר כל העם מקצה. וראיה לדבר שהוא אומר למטה אפס קצהו תראה וכולו לא תראה מכלל שבראשונה כל העם מקצה ראה:





Verse 1

פס'. ויאמר בלעם אל בלק בנה לי בזה שבעה מזבחות כנגד שבעה מזבחות שעמדו מאדם הראשון עד אותו הזמן. אדם הראשון בנה חדא והקריב פר שנאמר (תהלים סט) ותיטב לה' משור פר מקרין מפריס. היכן אתה מוצא פר שקרניו קודמות לפרסותיו הוי אומר במעשה בראשית שכל מעשיה בראשית בקומתן נבראו ויצא ראש הפר תחלה עם הקרנים ואחר כך כל גופו (בראשית ד) והבל הביא גם הוא מבכורות צאנו ומחלביהן. ונח בנה מזבח שנא' (שם ח) ויקח מכל הבהמה הטהורה ומכל העוף הטהור ויעל עולות במזבח. ואברהם יצחק ויעקב. ומזבח שבנו ישראל הרי שבעה מזבחות. שבעה פרים ושבעה אילים הכל היו ארבעים ושנים קרבנות של שלש פעמים שבעה פרים ושבעה אילים הם שנים וארבעים כנגד מ' יום שנתנה בהם תורה חוץ מיום שעלה ומיום שירד. הכל שנים וארבעים:

Verse 2

פס'. ויעש בלק כאשר דבר בלעם וגו'. וילך שפי יחידי. דבר אחר שפי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> כמו (שם מט) שפיפון עלי אורח שהיה קוסם ומנחש והיה נמשך על גחונו כנחש. ויקר אלהים אל בלעם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> הביא עליו טומאה כגון מקרה לילה מלמד שברח ממנו רוח הקדש. וישים ה' דבר בפי בלעם. חכה שם לו בפיו שלא יהא רשאי לקלל:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. וישא משלו ויאמר מן ארם ינחני בלק מלך מואב. כיון שראה שלא הצליח לקלל מיד התחיל קורא תגר על בלק. אמר מן ארם ינחני בלק מלך מואב. אמר בלעם מן הרמים הייתי והורידו בלק מגדולתו וכבודו לגיהנם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> כענין (יחזקאל לב) בן אדם נהה על המון מצרים:

Verse 8

פס'. מה אקב לא קבה אל. כלומר מה אני יכול ליקוב ואין הקדוש ברוך הוא מסכים. על ידי. דבר אחר אמר בלעם מה אקוב כבר ישראל מעורב שמם עם שם בוראם ואני מקללם הריני מקלל את השם. לא קבה אל אינו ראוי לקוב את השם הנכבד והנורא ומה אזעום לא זעם ה'. אני אין לי כח לקלל אלא בשעה שהקדוש ברוך הוא זועם. ובכל יום ויום הוא זועם ואותו היום לא זעם. כדי שלא ימצא בלעם יד לקלל את ישראל. ראה חיבה יתירה שחיבבם הקדוש ברוך הוא וכן הוא מוכיח על ידי הנביא (מיכה ו) עמי מה עשיתי לך ומה הלאיתיך ענה בי. כמה טובות עשיתי לך במצרים ועל הים ובמדבר. וכמה מלכים גדולים ועצומים הפלתי לפניך ולא עלו על לבך. כל אלו הטובות. ואני לא הלאיתיך להביא איל וצבי ויחמור כי אם מן הגדלים באבוסיך. ואותם עצמם כדי לזכותך בהם צויתיך. ואומר (שם) עמי זכר נא מה יעץ עליך בלק מלך מואב. היה מחזיר עליך לקלל והפכתי קללתו לברכה. למען דעת צדקות ה'. שלא זעם כל אותו הזמן. וכמה הוא זעמו של הקב״ה רגע. וכמה רגע כמימריה. ומנא לן זעמו רגע שנאמר (תהלים ל) כי רגע באפו חיים ברצונו. ואימתי רתח אמר אביי בתלת שעי קמיאתא כי חוורא כרבלתא דתרנגלא וקאי בחד כרעא:

Verse 9

פס'. כי מראש צורים אראנו. אמר רבי נחמיה אין מראש צורים אלא אבות העולם שנאמר (ישעיה נא) הביטו אל צור חוצבתם ואל שרה תחוללכם. ואומר (שם) הביטו אל אברהם אביכם. אמר היאך אני יכול לקללם וזכות אברהם יצחק ויעקב עומדת. תדע לך שהרי ישראל חטאו ומשה הזכיר זכותם ומיד מחל להם הקב״ה שנא' (שמות לב) זכור לאברהם ליצחק ולישראל עבדיך. וכתיב (שם) וינחם ה' על הרעה. הרי כי מראש צורים אראנו. ומגבעות אשורנו. אלו אמהות. הן עם לבדד ישכון ובגוים לא יתחשב. ראה שאין אומה ולשון זוכין עמהן לעולם הבא וכן הוא אומר (דברים לב) ה' בדד ינחנו. ואומר (ישעיה נד) וכל לשון תקום אתך למשפט תרשיעי. ובגוים לא יתחשב. כל הכנענים כאין נגדו אין ישראל מחשבונן של כנענים:

Verse 10

פס'. מי מנה עפר יעקב, אמר מי יוכל למנות מצות שעושין ישראל משעה שנולד עד שעה ששב לעפרו. כשנולד אמו שומרת ימי לידה. אם זכר נימול לשמנה. נהיה בן חדש והוא בכור נפדה בחמש סלעים. היה בן שלש אביו מחנכו לתורה. היה ראוי למצות והוא בן שלש עשרה שנה. היה ראוי לישא אשה אביו משיאו אשה. יצא לחרוש מצותו עמו. שנאמר (דברים כב) לא תחרש בשור ובחמור. יצא לקצור. עליו מצות לקט שכחה ופאה. דש מצות דישה עמו. שנאמר (שם כה) לא תחסום שור בדישו. מדד גרנו עליו תרומה ומעשר. לש. עליו להוציא חלה לכהן. בא לאכול. טעון נטילת ידים וברכת המוציא ושלש ברכות לאחריו. ד״א מי מנה עפר יעקב הסמיך ברכתו על ברכת האבות. שנאמר (בראשית כח) והיה זרעך כעפר הארץ. ומספר את רובע ישראל אלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> ארבעה דגלי ישראל. תמות נפשי מות ישרים. בקש להיות לו חלק עם האבות ועם צדיקי עולם:

Verse 11



Verse 12



Verse 13

פס'. ויאמר אליו בלק לכה נא אתי אל מקום אחר. אמר לו שמא ראית כל העם מקצה ועמדה להם זכות אבותם. עתה תראה קצת מהם וקבנו לי משם:

Verse 14

פס'. ויקחהו שדה צופים ראש הפסגה. ראש הרמה כענין (תהלים מח) פסגו ארמנותיה כלומר הגביהו:

Verse 15



Verse 16

פס'. ויקר אלהים אל בלעם. ויבא אליו והנו נצב. וכבר נאמר והנה לשון שמחה כמו (שמות ד') וגם הנה הוא יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו. כיון שהתחיל לברך את ישראל התחיל להתעצב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> לפיכך כתיב והנו. שנאמר (איוב ב) הנו בידך אך את נפשו שמור:

Verse 17



Verse 18

פס'. וישא משלו ויאמר היה מדבר נבואתו במשל וחידה. קום בלק ושמע האזינה עדי בנו צפור. מלמד שאביו של בלק גדול היה ממנו בגדולה:

Verse 19

פס'. לא איש אל ויכזב. איש שאמר (תהלים סב) אך הבל בני אדם כזב בני איש במאזנים לעלות המה מהבל יחד. ובן אדם ויתנחם. הוא הבטיח אבותם לתת להם את ארץ כנען. ההוא אמר ולא יעשה. כענין שנאמר (בראשית יג) וה' אמר אל אברם אחרי הפרד לוט מעמו שא נא עיניך וראה מן המקום אשר אתה שם צפונה ונגבה וקדמה וימה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ודבר ולא יקימנה. (שמות ו'). ויאמר אליו אני ה' וארא אל אברהם אל יצחק ואל יעקב באל שדי ושמי ה' לא נודעתי להם:

Verse 20

פס'. הנה ברך לקחתי. מן הגבורה. וברך ולא אשיבנה. עד שאברכם לישראל:

Verse 21

פס'. לא הביט און ביעקב. אלו באי הארץ ועליהם אמר שלמה (פה״ש ד) כולך יפה רעיתי ומום אין בך. ולא ראה עמל בישראל. אלו שעתידין לצאת מן הגלות. ועליהם אמר ישעיה (ישעיה ס) ועמך כולם צדיקים לעולם יירשו ארץ. יי אלהיו עמו אלו ימות המשיח שנאמר (שם נב) כי עין בעין יראו בשוב ה' ציון. ותרועת מלך בו. זה קיבוץ הגליות שנאמר (שם כז) והיה ביום ההוא יתקע בשופר גדול ובאו האובדים בארץ אשור והנדחים בארץ מצרים וגו'.

Verse 22

פס'. אל מוציאם ממצרים כתועפות ראם לו. כענין (תהלים צה) ותועפות הרים לו. והכתוב ממשל כחו של הקב״ה בדבר הידוע בעולם כענין שנאמר (ישעיה מב) ה' כגבור יצא כאיש מלחמות יעיר קנאה יריע אף יצריח על אויביו יתגבר ולפי שכח ראם גדול מן החיות הזכיר את הראם. ואמרו הרואים שראוהו שהוא גדול מן הגמל וקרניו חדודות חמו חרב והן ארוכות יותר מחמש אמות ואין כל בריה יכולה לעמוד לפניו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> רבותינו ז״ל אמרו כתועפות אלו מלאכי השרת כענין שנאמר (שם ו) ויעף אלי אחד מן השרפים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> אלו המזיקין שרואין ולא נראין. כך היו ישראל מסוככין בענן הכבוד והיו רואין ואינן נראין:

Verse 23

פס'. כי לא נחש ביעקב. לא מזיקם שום ניחוש. וקסם. לא יש להזיק לישראל. כעת יאמר ליעקב. לעתיד לבוא. מה פעל אל. הרבה גבורות פעל הקדוש ברוך הוא לישראל בקבצו אותם מן. הגליות כמו (תהלים כ) מה רב טובך אשר צפנת ליריאך הרבה רב טובך:

Verse 24

פס'. הן עם כלביא יקום. בימי דוד ושלמה. כארי. זה דוד. לא ישכב עד יאכל טרף לא ישכון בארצו עד שיעשה נקמה בכנענים. ודם חללים ישתה. הוא שאמר יעקב אבינו (בראשית מט) כבס ביין לבושו ובדם ענבים סותה. ושופך דמם של כנענים:

Verse 25

פס'. ויאמר בלק אל בלעם גם קב לא תקבנו. טוב לך שתלך בשתיקה כי לא הבאתיך לברכם:

Verse 26

פס'. ויען בלעם ויאמר אל בלק הלא גם אל מלאכיך. אמר לו איני מברכם מרצוני אלא על כרחי. אשר ידבר ה' אותו אעשה מלמד שהנביא מתנבא על כרחו. וכשאמר ירמיה (ירמיה כ) (ואני) ואמרתי לא אזכרנו ולא אדבר עוד בשמו וגו':

Verse 27

פס'. ויאמר בלק אל בלעם לכה נא אקחך אל מקום אחר. זהו שאמר הכתוב (תהלים קיב) רשע יראה וכעס שיניו יחרק ונמס וגומר. שהיה בלק לוקח את בלעם ממקום למקום כדי לקלל את ישראל ולא הצליח. וכן אמר משה רבינו (דברים כג) ולא אבה ה' אלהיך לשמוע אל בלעם ויהפוך ה' אלהיך לך את הקללה לברכה כי אהבך ה' אלהיך. ויקח בלק את בלעם. ויאמר בלק אל בלעם. ויעש בלק. וירא בלעם כי טוב בעיני ה' לברך את ישראל וגו'. שכל הפעמים היה אומר בלעם אולי יקרה ה' לקראתו ודבר מה יראני והניח זה הדרך והלך לקראת נחשים. אמר אלך אל המדבר שעשו ישראל שם את העגל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> לכך נאמר וישת אל המדבר פניו. והוא לא ידע שבמדבר קיבלו ישראל את התורה ואמרו נעשה ונשמע. וכן אמר ישעיה (ישעיה מט) גם אלה (שענו אלה אלהיך ישראל) תשכחנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ואנכי לא אשכחך:

Verse 28



Verse 29



Verse 30







Verse 1



Verse 2

פס'. וישא בלעם את עיניו וירא את ישראל שוכן לשבטיו שלא היו מעורבין אלא כל איש ואיש על מחנהו ואיש על דגלו. ראה אותם שלא היו מכוונין פתחיהם פתח כנגד פתח אלא היו צנועין מיד ותהי עליו רוח אלהים לברכם:

Verse 3

פס'. וישא משלו ויאמר נאם בלעם בנו בעור. אביו בנו הוא בנבואות. ד״א בנו בעור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ואומר אינו עיקר כמו (שמואל ב יד) ויכו האחד את האחד באשה התקועית. ונאם הגבר שתום העין. שהשית עינו לראות העתידות. ד״א שתום סתום. שלא היה רואה בעינו הכבד אלא במחזאות בלבד. דבר אחר שתום פתוח. והוא לשון משנה. דתנן במסכת ע״ז ער שישתום ויסתום ויגוף ותנגב פירוש עד שיפתח את החבית ויגוף הנגב בטיט ותנגב שלא יראה לה כזה השיעור אם שהיה היין בלא שומר אסור:

Verse 4

פס'. נאם שומע אמרי אל אשר מחזה שדי יחזה. שהיה נופל על פניו וכל הענינין היו מתגלין לו:

Verse 5

פס'. מה טובו אהליך יעקב. אלו בתי מדרשות. משכנותיך ישראל. אלו בתי כנסיות:

Verse 6

פס'. בנחלים נטיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> אמר רבי אלעזר מברכותיו של אותו רשע אתה למד מה היה בלבו. ביקש לומר לא יהיה להם בתי כנסיות ובתי מדרשות. אמר מה טובו אהליך יעקב משכנותיך ישראל.<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ביקש לומר לא יהיה להם זיו. אמר כגנות עלי נהר. ביקש לומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> לא יהא ריחן נודף. אמר כאהלים נטע ה'. ביקש לומר לא יהא להם מלכים בעלי קומה. אמר כארזים עלי מים. ביקש לומר לא תהא מלכותן שולטת בכנענים. אמר וזרעו במים רבים. ביקש לומר לא תהא מלכותם עזה. אמר וירם מאגג מלכו ותנשא מלכותו. שיהא להם אימה. ד״א שמא תאמר כנחלים נטיו תלמוד לומר נטיו מרוב ימים. כגנות. שמא תאמר כגנות דצריכי שקייא ת״ל עלי נהר. והנהר הוא פרת. כאהלים שמא תאמר כאהלי קדר תלמוד לומר נטע ה' בארזים. שמא תאמר אינן לחים תלמוד לומר עלי מים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן מאי דכתיב (משלי כז) נאמנים פצעי אוהב ונעתרות נשיקות שונא. טובה קללה שקילל אחיה השילוני את ישראל מברכה שבירכם בלעם הרשע. אחיה קללם בקנה שנאמר (מ״א יד) והכה ה' את ישראל כאשר ינוד הקנה במים. מה קנה זה עומד במקום מים וגזעו מחליף ושרשיו מרובין וכל רוח שבא הולך ובא עמו כיון שרוממות הררדות? מיד עומד במקומו. אבל בלעם ברכם בארזים. מה ארז שאינו עומד במקום מים ואין גזעו מחליף כיון שרוח דרומית מנשבת מיד עוקרתו והופכתו על פניו. לפיכך זכה קנה ליטול ממנו קולמוס לכתוב בו ספר תורה:

Verse 7

פס'. יזל מים מדליו. מן הדלים שבישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> מיכן אמרו הזהרו בבני עמי הארץ שמהן תצא תורה. וזרעו במים רבים. מלכותן של ישראל עתידה להיות בכל מלכי האדמה. וירם מאגג מלכו. מימי אגג מלך עמלק התחילה מלכותן של ישראל. ותנשא מלכותו. לימות המשיח שנא' (ישעיה נט) הנה ישכיל עבדי ירום ונשא וגבה מאד:

Verse 8

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> אל (מוציאם ממצרים). יחדם גוי אחד. יאכל גוים צריו. אלו ביזת הגוים שנאמר (שם סא) חיל גוים תאכלו וגומר:

Verse 9

פס'. כרע שכב כארי. זה מלך המשיח. מברכיך ברוך ואורריך ארור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> ארור השלים בארירה. אבל (יעקב) אבינו השלים בברכה שנא' (בראשית כז) אורריך ארור ומברכיך ברוך, מיכן סמכו כל הנביאים שיהו סומכין דבריהם ומסיימין בדברי תנחומין:

Verse 10

פס'. ויחר אף בלק, ועתה ברח לך וגו'. אם יתן לי בלק מלא ביתו כסף וזהב וגו'. לעשות טובה. זה ברכה. או רעה. זו קללה. אמר בלא רצוני איני מברכם. אשר ידבר ה' אותו אדבר. רבי אליעזר אומר מלאך היה בפי בלעם והוא היה מברך את ישראל:

Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14

פס'. ועתה הנני הולך. כמו (בראשית כה) וייאסף אל עמו. לכה איעצך. נתן לו עצה היאך להפיל את ישראל. אמר לו אלהיהם של אלו שונא זמה הוא והם מתאוים לכלי פשתן עשה להם קלעים והושיב בהם זונות שנאמר (במדבר לא) הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם. ובשעה שישראל אוכל ושותה והולך לטייל בשוק של גוים הללו זקינה אומרת לו מה אתה מבקש אם אמר לה כלי פשתן זקינה אומרת לו בשוה. וילדה בבית אומרת לו בפחות וצנצנת של יין מונח אצלה ועדיין לא נאסר יין של גוים אמרה לו רצונך שתשתה כוס יין כיון ששתה ערב לו. והוא אומר לה השמעי לי וכו' בסנהדרין בפרק כל ישראל יש להם חלק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> אשר יעשה העם הזה. אמר רבי אבא בר כהנא כאדם שמקלל עצמו ותולה קללתו באחרים. ד״א אשר יעשה העם הזה. כשעתידין לבוא עם גוג ומגוג עם עשר מלכיות האמורין על ידי דוד שנא' (תהלים פג) כי הנה אויביך יהמיון (שם) גבל ועמון ועמלק פלשת עם יושבי צור גם אשור נלוה עמם היו זרוע לבני לוט סלה:

Verse 15

פס'. וישא משלו ויאמר. נאם שומע אמרי אל ויודע דעת עליון. שהיה יודע לכוין שעה שהקב"ה כועס בה. נופל על פניו וגלוי עינים. על העתידות:

Verse 16



Verse 17

פס'. אראנו. למלך המשיח. ולא עתה אשורנו ולא קרוב. זה אורך הגלות הזה הנמשך. ומה מהרה של הקב״ה תמני מאה ותרתי מנין ונושעתם שישבו ישראל בארץ קודם שגלו. ודבר שכתבו ולא עתה ולא קרוב לא כל שכן לכך נאמר (חבקוק ב) אם יתמהמה חכה לו כי בוא יבוא לא יאחר. דרך כוכב מיעקב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> תאנא משום רבנן שבוע שבן דוד בא בו שנה ראשונה אין בה מזון כל צורכה. שנייה חצי רעב משתלחין. שלישית רעב גדול. ברביעית לא רעב ולא שובע. בחמישית שובע גדול. ויצמח כוכב ממזרח והוא כוכבו של משיח והוא עושה במזרח ט״ו יום ואם האריך הוא לטובתן של ישראל. ששית קולות ושמועות. השביעית מלחמות, ומוצאי שביעית יצפה למשיח ויתגאו בני מערב ויבואו ויחזיקו מלכות בלא אפים ויבואו עד מצרים וישבו כל השביה. ובימים ההם יקום מלך עז פנים על עם עניו ודל (דניאל יא) והוא מחזיק מלכות בחלקלקות. ועל אותו הזמן אמר ישעיה (ישעיה כו) לך עמי בוא בחדריך וגו'. אמרו חכמים רבי חייא צוה לדורו כשתשמעו שעמד מלך עז פנים לא תשיבו שם שהוא גוזר כל מי שהוא אומר אחד הוא אלהי העברים יהרג. והוא אומר נהיה כולנו לשון אחד ואומה אחת והוא מבטל זמנים ומועדים ושבתות וראשי חדשים ומבטל תורה מישראל שנאמר (דניאל ז) ויסבר להשנייה זמנין ודת ויתיהבון בידיה עד עידן עידנין ופלג עידן. עדן שנה. עידנין תרתי. ופלג עידן חצי שנה. אמרו לו מרי להיכן ננצל אמר להם לגליל העליון שנאמר (יואל ג) כי בהר ציון ובירושלים תהיה פליטה. (עובדיה א) ובהר ציון תהיה פליטה והיה קדש. ומחץ פאתי מואב. אמר ר' הונא בשם ר' לוי מלמד שיהיו ישראל מקובצין בגליל העליון ויצפה עליהם שם משיח בן יוסף מתוך הגליל והם עולים משם וכל ישראל עמו לירושלים לקיים מה שנא' (דניאל יא) ובני פריצי עמך ינשאו להעמיד חזון ונכשלו. והוא עולה ובונה את בית המקדש ומקריב קרבנות והאש יורדת מן השמים והוא מוחץ כל הכנענים. ויבא על ארץ מואב והורג את חציה והשאר שובה אותה בשביה ומעלים לו מס ועושה באחרונה שלום עם מואב שנאמר (ירמיה מח) ושבתי את שבות מואב וישבו ארבעים שנה לבטח אוכלים ושותים ובני נכר אכריכם וכורמיכם. וקרקר כל בני שת. שהוא מקרקר כל הכנענים שנקראים בשת. שנאמר (בראשית ד) כי שת לי אלהים זרע אחר. ואחרי כל כל זאת שומע גוג ומגוג ועולה עליהם שנאמר (תהלים ב) יתיצבו מלכי ארץ ורוזנים נוסדו יחד על ה' ועל משיחו. והוא נכנס והורג אותו בחוצות ירושלים שנא (דניאל יב) והיתה עת צרה וישראל רואים כך ואומרים אבד משיח ממנו ושוב לא ישוב משיח אחר וסופדים עליו ארבע משפחות שנאמר (זכריה יג) וספדה הארץ משפחות משפחות לבד משפחת בית דוד לבד. והקב״ה יוצא ונלחם עמם שנאמר (שם) ויצא ה' ונלחם בגוים ההם וההרים ימושו והגבעות תמוטנה והר הזתים יבקע מחציו. והקב״ה יורד עליו וישראל נסים ונמלטים שנא' (זכריה יב) ונסתם גיא הרי. (שם) וזאת תהיה המגפה. וישראל גולים אחרי כן למדברי אגמות לרעות במלוחים שרשי רתמים מ״ה ימים וענני כבוד מקיפין אותם ושם ישראל יהו נחבאים וכל מי שיש בלבו הרהור רע על הקב״ה העננים משליכין אותו והכנענים הורגין אותו. ומישראל הרבה יצאו אל הכנענים ואותם לא יהיה להם חלק עם ישראל לעולם הבא אבל אותם העתידים להתענות במלוחים מ״ה ימים ולקץ מ״ה ימים בת קול אומרת להם רדו לבבל שנאמר (מיכה ד) ובאת עד בבל שם תנצלי. ובת קול מפוצצת שנית לכו לאדום ועשו שם נקמתי שנאמר (יחזקאל כה) ונתתי נקמתי באדום ביד עמי ישראל וישראל באין לרומי ובת קול יוצאה שלישית עשו בה כאשר עשה יהושע ביריחו והם סובבים את העיר ותוקעים בשופרות ובפעם השביעית מריעים תרועה (דברים ו) שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד ונפלה חומת העיר והם נכנסים בתוכה ומוצאין את בחוריה מתים ברחובותיה שנא' (ירמיה יט) לכן [יפלו] בחוריה ברחובותיה וגו'. ואחרי כן הם קובצין את כל שללה וישראל מבקשין את אלהיהן ואת דוד מלכם ומיד נגלה עליהם מלך המשיח והוא אומר להם אני הוא מלך המשיח שהייתם מחכים והוא אומר להם שאו את הכסף ואת הזהב והם נושאים אותו ועולים שנא' (ישעיה ס) שפעת גמלים תכסך. ובת קול רביעית יוצאה ואומרת (שם ג) קול קורא במדבר. ובת קול חמישית אומרת (שם לה) לא יהיה שם אריה ובת קול ששית אומרת (שם מא) אתן במדבר ארז שטה והדס. ובת קול שביעית מכרזת (שם מ) נחמו נחמו עמי ואליהו מבשר לישראל (שם נב) מלך אלהיך ובת קול שמינית מכרזת ואומרת (שם מ) דברו על לב ירושלים. בת קול תשיעית אומרת (שם כו) פתחו שערים ויבוא גוי צדיק. ובת קול עשירית אומרת (תהלים כד) שאו שערים ראשיכם. ויהיו המתים שנאמר (ישעיה כו) יהיו מתיך נבלתי יקומון. ואז יתקבצו הגליות שנאמר (שם) והיה ביום ההוא יתקע בשופר גדול. ואז יתקיים דרך כוכב מיעקב. וכן יהי רצון מלפני אבינו שבשמים שיתקיים פסוק זה (שם יא) ונשא נס לגוים ואסף נדחי ישראל וגו' בימינו ובימי כל ישראל:

Verse 18

פס'. והיה אדום ירשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> והיה ירשה. שהיה אויבו מחיי יעקב אבינו דכתיב (בראשית כז) וישטם עשו את יעקב הוא אויבם במדבר (שמות יז) ויבא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים. הוא אויבם בגלות הראשון שנא' (עובדיה א) ואל תעמוד על הפרק זה היה בבית שני שנאמר (תהלים קלז) זכור ה' לבני אדום את יום ירושלים והוא היה אויבם בגלות שנאמר (דניאל ז) ויסבר להשנייה זמנין ודת. לכך נאמר והיה אדום ירשה והיה ירשה. שני פעמים על רוע מעלליהם. וישראל עושה חיל:

Verse 19

פס'. וירד מיעקב. זה כוכבו של יעקב. והאביד שריד מעיר של. אדום:

Verse 20

פס'. וירא את עמלק וישא משלו. ראש שבא להלחם היה עמלק: וירא את הקיני. אמר לו בלעם ליתרו קני והלא עמנו היית באותה עצה מי הושיבך אצל איתני עולם כי אם יהיה לבער קין כלומר כי גם הם לא ינצלו ואם אלו לוקין כל שכן אשור עד מה אשור תשבך. כלומר עד מתי תשבו לבטח:

Verse 21



Verse 22



Verse 23

פס'. וישא משלו ויאמר אוי מי יחיה משומו אל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> א״ר יוחנן אוי לאומה שתמצא בשעה שהקב״ה עושה פדיון לבניו מי מטיל כסותו בין לביא ללביאה בשעה שנזקקין זה לזה:

Verse 24

פס'. וצים מיד כתים. אניות יבואו ממקום כתיב וענו אשור וענו עבר. עד אשור. מקטל קטלי. מיכן ואילך שעבודי משעבדי וגם הוא עדי אבד. כתים. מבני יון שנאמר (בראשית י) ובני יון אלישה ותרשיש כתים ודודנים:

Verse 25

פס'. ויקם בלעם וילך וגיו'.





Verse 1

פס'. וישב ישראל בשטים. בלק וכל בני פלטורין שלו לקחו עצה אמרו אין לנו מה לעשות אלא עצתו של בלעם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> בלעם @?![א]@?? בלעם בעצתו. בלק שבא ללוק דמן של ישראל. כתוב אחד אומר (יהושע כד) וילחם עם ישראל. וכתוב אחד אומר (שופטים יא) ואם נלחם נלחם בם. אלא שבא ללחם ולא נלחש. מיד הלכו והפקידו את בנותיהם ככל דברי רבותינו שאמר בענין הזכור למעלה לכך נאמר וישב ישראל בשטים ויחל העם לזנות אל בנות מואב. ואומר (במדבר לא) הן הנה היו לבני ישראל וגומר. והלא ממדין הביאום אלא מלמד שמדין ומואב היו בזו העצה שנתן בלעם כדי להכשיל את ישראל שכיון שראו ישראל שלא היה כח לבלעם לקללם מיד נתגאלו בעריות ונפלו מהם עשרים וארבעה אלף. בשטים. שנתעסקו בדבר של שטות. וכן הוא אומר (משלי י) נואף אשה חסר לב וגו'. ד״א וישב ישראל בשטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> בכל מקום שנאמר ישיבה אינה אלא לשון צרה. בקין נאמר (בראשית ד) ויצא קין מלפני ה' וישב בארץ נוד. (שם לז) וישב יעקב. נמכר יוסף. (שם) וישבו לאכל לחם. וימסרו את יוסף. (שמות לב) וישב העם לאכל ושתה וגומר. וישב ישראל בשטים. ויהיו המתים. ויחל העם לזנות אל בנות מואב. נעשו חולין מקדושתן. אל בנות מואב. כי שטים בעבר הירדן מערבות מואב. כי מדבר ישימון הוא למערב ארץ מואב סמוך לירדן כדרך יום:

Verse 2

פס'. ותקראנה לעם. תניא אמר רבי שמעון בן אלעזר. ישראל שבחוצה לארץ. עובדי ע״ז בטהרה כיצד כנעני שעשה משתה לבנו וזימן היהודים שבעירו אע״פ שאוכלין ושותין משלהן ושמש שלהן עומד ומשקה אותם כאלו אכלו מזבחי מתים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> שנאמר (ויצמדו לבעל פעור ויאכלו זבחי מתים). אימא עד דאכיל אם כן לימא קרא ואכלת. מאי וקרא לך. משעת קריאה. ויאכל העם וישתחוו לאלהיהן. שכיון ששתה מיין העמוני שהוא יפה והוא מפתה את הגוף לזנות היה אומר לה השמעי לי והיא מוציאה ע"ז מחיקה ואומרת לו השתחוה לזה ואני נשמעת לך:

Verse 3

פס'. ויצמד ישראל לבעל פעור. מתחלה היו נכנסין בצניעות ואחר כך התחילו ליכנס זוגות זונות צמודין כענין צמד בקר. ד״א ויצמד. כצמיד על היד. לבעל פעור ע"ז היתה שהיו אוכלין ושותין לפניה ואחר כך פוערים עצמם שם. זו היא שאמרו חכמים הזורק אבן למרקוליס זו היא עבודתו. הפוער עצמו לבעל פעור זו היא עבודתו. תנו רבנן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> מעשה בסרבטא יהודי היה שהשכיר חמורו לכנענית אחת. כיון שהגיעה לפעור אמרה לו המתן עד שאכנס ואצא. לאחר שיצאת נכנס גם הוא ופיער בפניו וקנח בחוטמו והיו כומרין מקלסין אותו ואומרין מעולם לא היה אדם שעבד לזה כך. אמר רב יהודה אמר רב מעשיה בכנענית אחת שחלתה ואמרה אם תעמוד מחליה תלך ותעבוד לכל עבודה זרה שבעולם כיון שהגיעה לפעור שאלה לכומרין במה עובדין זה אמרו לה אוכלין תרדין ושותין שכר ומתריזין בפניו אמרה מוטב תחזור לחליה ולא תעבוד ע״ז בכך אבל ישראל ויצמד ישראל לבעל פעור ויחר אף ה' בישראל:

Verse 4

פס'. ויאמר ה' אל משה קח את כל ראשי העם והוקע אותם. אם העם חטאו ראשי העם מה חטאו אלא אמר להם הקב״ה חלוק להם בתי דינין הרבה כדי שישוב חרון אף ה' והוקע אותם לה' ומנין שהוקעה תליה שנאמר (ש״ב כא) והוקענום לה' בבקעת שאול. נגד השמש. מיכן שאין דנין דיני נפשות בלילה. נגד השמש על פי עדים. וכן הוא אומר (שמות כב) אם זרחה השמש אם עינא דשהדיא. ד״א נגד השמש שלא יבוא עליהם השמש וכן הוא [אומר] (שהם כא) לא תלין נבלתו על העין. ד״א נגד השמש כל שענן מסתלק ממנו והשמש זורח עליו:

Verse 5

פס'. ויאמר משה אל שופטי ישראל. בא לו שבטו של שמעון אצל זמרי בן סלוא אמרו לו הם נידונין הריגה ואתה יושב ושותק עמד וכנס ב״ד אלף משבטו של שמעון הלך לו אצל כזבי בת צור אמר לה השמעי לי אמר לו איני נשמעת אלא לאדם גדול שהוא כמות אבא. אמר לה אף אני נשיא שבט ולא עוד אלא שבט שלי גדול משבטו של משה שהוא שני לבטן. ושבטו של משה שלישי לבטן מיד נשמעה לו שנאמר והנה איש מבני ישראל בא ויקרב אל אחיו אחזה בבלוריתה והעבירה באמצע כל ישראל. בא לו אצל משה אמר לו בן עמרם זו מותרת או אסורה ואם תאמר אסורה בת יתרו מי התירה לך שהיא בת כהן מדין. באותה שעה נתעלמה הלכה ממשה רבינו שנאמר והמה בוכים פתח אהל מועד התחילו הכל גועים בבכיה:

Verse 6



Verse 7

פס'. וירא פינחס בן אלעזר בן אהרן. מה ראה ראה מעשה ונזכר הלכה. הבועל ארמית קנאין פוגעין בו. ד״א ראה שאין אחד מהן עומד לקנא לשם. אמר אין כאן אדם שיהרוג ויהרג. איה (בראשית מט) גור אריה יהודה. איה (שם) דן גור אריה. איה (שם) בנימין זאב יטרף. אלא כיון שראה שהכל שותקין מיד עמד פינחס ופנה שאין אדם חס על כבוד קונו ועמד הוא לקנא. בן אלעזר בן אהרן הכהן. צדיק בן צדיק. (בן צדיק) ד״א וירא פינחס אמר ראובן חשוד בדבר לא דנו ולא מעידו שנאמר (שם לה) וישכב את בלהה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שמעון כולו מחויב. אין הדבר תלוי אלא בלוי. אמר לו למשה אחי אבי אבא לא כך למדתנו הבועל ארמית קנאין פוגעין בו. אמר לו קוריאנא דאיגרתא ליהוי פרוונקא. מיד ויקם מתוך העדה ויקח רומה בידו. קם מתוך סנהדרין של משה ויקח רומח בידו שמט את הרומח והניחו באפונדתו והיה נסמך והולך על מקלו. אמרו לו לפינחס להיכן אתה הולך. אמר להם ומי גדול לנו משמעון אמרו הניחו לו. גם הוא לעשות צרכיו נכנס התירו פרושים את הדבר:

Verse 8

פס'. ויבא אחר איש ישראל אל הקבה. היה הולך ובא אחר זמרי אל הקבה, וידקר את שניהם את איש ישראל ואת האשה אל קבתה. במקום התורף נתכוון. בוא וראה הנס האחד שאילולי צוחו היו באין והורגין את פינחס. והשני שלא פירשו זה מזה. השלישי שכוון בזכרותו של איש ובנקבותה של אשה שהיתה זכרותו של זמרי נראית בתוך הקבה והכל רואין ומאמינין. הרביעי שנתארך הברזל כדי שידקור את שניהם. החמישי נתן כח בזרועו של פנחס להגביה את שניהם. הששי נתן כח בעץ לסבול. השביעי שלא נשמטו מן הרומח להראות את קלונם לכל. השמיני שהפכם המלאך כדרכם ונמצא האיש למעלה והאשה למטה. התשיעי שלא הטיפו דם שלא יטמא פנחס הכהן. העשירי שלא מתו עד שהוציאם מן האהל. שלא יטמא פינחס בתוך האהל. אהד עשר שהגביה המלאך את המשקוף כדי שיצאו שניהם כשהוא נושאן על כתיפיו. שנים עשר שכיון שיצא התחיל הנגף מהבל בעם כדי שלא יקומו על פינחס. בא וחבטם לפני הקב״ה אמר לפניו רבונו של עולם על אלה יפלו ארבעה ועשרים אלף מישראל מיד עמד בתפלה שנאמר (תהלים קו) ויעמד פינחס ויפלל ותעצר המגפה ותחשב לו לצדקה לדור ודור עד עולם:

Verse 9



Verse 10



Verse 11

כתוב טוב ארך אפים מגבור ומושל ברוחו מלוכד עיר:  (משלי טז)
טוב ארך אפים זה פינחס בן אלעזר שראה ואמר (שם כא) אין חכמה ואין עצה ואין תבונה לנגד ה'. ועמד וקנא לשם והאריך אפו עד שהגיע אצל הקב"ה שאילולי היה צועק ומחרף ואומר ראו הרשע מה עשה. מיד היו עומדין עליו שבטו של שמעון. אלא האריך אפו עד שהגיע אצל הקב״ה לכך נאמר טוב ארך אפים מגבור. שהמתין לזמרי עד שתשש כחו עד שנעשה כביצה מוזרת מרוב בעילות שבעל אותה והיא היתה כעריבה מלאה מים. מלוכד עיר. שהלוכד עיר אם היא לו אינה לבנו. לבנו אינה לבן בנו. אבל פינחס זכה לו ולדורותיו עד סוף כל הדורות שנאמר והיתה לו ולזרעו אחריו. וידבר ה' אל משה לאמר, (לבני) [מעל בני] ישראל [וגו'] שהיו מרננין אחר פינחס אומרים. ראיתם בן פוטי זה יהרוג נשיא שבט מישראל. בן שפיטם אבי אמו עגלים לע״ז כמאן דאמר (שמות ו') ואלעזר בן אהרן לקח לו מבנות פוטיאל. אמרו מבנות יתרו היתה. כיון שראה הקב״ה שהיו מזלזלין אותו התחיל ליחסו פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן. למשפחותם לבית אבותם. יחסתי אותם. השיב את חמתי מעל בני ישראל. החזיקו לו טובה. שהשיב את חמתי מכם. בקנאו את קנאתי בתוכם. לא נמצא איש קנא לי חוץ ממנו. אמר ראוי הוא לקנא. קנאי בן קנאי משבטו של לוי שקינא על מעשה העגל. משיב חמה בן משיב חמה בן אהרן שנאמר (במדבר יז) ויתן את הקטרת ויכפר על העם. ולא כליתי מלמד שאלולי פינחס היו כלים. עליו אמר שלמה (משלי טז) חמת מלך מלאכי מות ואיש חכם יכפרנה:

Verse 12

פס'. לכן אמור הנני נותן לו את בריתי שלום. שלא יהא אדם חולק על הכהונה כדרך שחלקו עדת קרח עליו ואומר (מלאכי ב) בריתי היתה אתו החיים והשלום. גדול השלום שניתן לפינחס בברית. גדול השלום שניתן לו שיקבלו הדורות שיתן אדם שלום לחבירו שחרית וערבית:

Verse 13

פס'. והיתה לו ולזרעו אחריו ברית כהונת עולם. אלו כ״ד מתנות כהונה. תחת אשר קנא (ישעיה נג) תחת אשר הערה למות נפשו. ויכפר על בני ישראל. לכפר לא נאמר אלא ויכפר עד עכשיו מכפר עד שיהיו המתים:

Verse 14

פס'. ושם איש ישראל. פירסמו הכתוב להודיע שבחו של פינחס שלא נתפחד ממנו בקנאו לאלהיו. זמרי נקרא זמר. על שנעשה כביצה מוזרת:

Verse 15

פס'. ושם האשה המוכה המדינית כזבי. שכיזבה באביה שאמר לה אביה אל תשמעי אלא לגדול שבהם והיא נשמעה לזמרי. בת צור. הוא שאמר הכתוב (במדבר לא) את אוי ואת רקם ואת צור ואת חור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> בעא מיניה רב כהנא מרב. לא פגעו בו קנאין מהו. אנשיה רב לגמריה. אקריוה לרב כהנא בחלמיה (מלאכי ב) בנדה יהודה ותועבה נעשתה בישראל ובירושלם כי חלל יהודה קדש ה' ובעל בת אל נכר. אתא אמר ליה לרב אקריון לי בחילמי הכי. אדכריה רב לגמרא אמד ליה בנדה יהודה זו ע״ז וכן הוא אומר (ירמיה ג) אכן בגדה אשה מריעה. ותועבה נעשתה בישראל. זה משכב זכור שנאמר (ויקרא יח) ואת זכר לא תשכב משכבי אשה תועבה היא. כי חלל יהודה קדש ה' ובעל בת אל נכר. כי חלל יהודה קדש ה'. זו זונה. ובעל בת אל נכר. זו גויה. וכתיב (מלאכי ב) יכרת ה' לאיש אשר יעשנה ער ועונה וגומר. אם תלמיד חכם הוא לא יהא לו עד בחכמים ולא עונה בתלמידים. ואם כהן עם הארץ הוא לא יהא לו בן מגיש מנחה לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> כי. אתא. רבין. אמר. בית דין של חשמונאי גזרו הבא על הכנענית חייב משום נשג״ז נדה שפחה גויה זונה. אמר רב חסדא הבא לימלך אין מורין לו שיפגע. אלא דינו בידי שמים. אמר רבי אחי בר יאשיה אל תסתכל בנשים שלא תבוא לידי עבירה. רבי מיאשא בנו של ר' יהושע בן לוי אמר כל הרואה דבר ערוה ומעלים עינו ממנה זוכה ומקביל פני שכינה. והלכה רווחת היא שאין דבר בערוה פחות משני עדים. ואין מוציאין אשה מתחת בעלה אלא עד שיראו כדרך המנאפים. ומה שאמרו חכמים בקלא דלא פסיק או בדבר מכוער תצא. לאו להוציאה מתחת בעלה אלא להוציאה מן הנטען. שאם גרשה בעלה בקלא או בדבר מכוער והלכה ונישאת לנטען מוציאין אותה מתחת ידי הנטען. הואיל ובעלה הוציאה משום חשד קלא דלא פסק או משום דבר מכוער. היכי דמי קלא דלא פסיק אמר אביי אמרה לי אם דומי מאתא כלומר הריטן של בני מדינה יומא ופלגא. ובלבד שלא יהו שם אויבים שמוציאין את הקול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> אמר אביי מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד. והני מלי בפנויה אבל באשת איש לא שלא להוציא לעז על בניה. וכן הלכה. והלכתא המגרש את אשתו והלכה וזינתה מותרת לחזור לו מאי טעמא (דברים כד) והיתה לאיש אחר. לא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה לשוב לקחתה. אבל אם זינתה לא נאסרה עליו. וכן פנוי שבא על הפנויה ולא כנסה והלכה ונשאת לאחר ומת מותרת לחזור לראשון. לא יוכל בעלה הראשון אמר רחמנא והאי לאו בעלה הוא. והלכתא אמר לו עד אחד אשתו זינת והוציאה נותן לה כתובתה ואסור להחזירה שעשאה חתיכת איסור. וכן האומר אשתו זינתה אסורה עליו: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> והמעיד על חבירו חייב מלקות ארבעים. והלכתא בנך הבא מן ישראלית קרוי בנך ואין בנך הבא מן הכנענית קרוי בנך אלא בנה שלה. שנאמר (בראשית כא) וגם את בן האמה. ואין להם נחלה וירושה. ואין פוטר מן החליצה ומן היבום. בוא וראה כמה קשה הזנות שהרי בעגל נפלו כשלשת אלפי איש ואלו בזנות נפלו כ״ד אלף וכיון שנפלו כ״ד אלף אמר לו הקב"ה למשה צרור את המדינים והכיתם אותם. בשרו שלא יעמדו לפניו:

Verse 16



Verse 17



Verse 18

פס'. כי צוררים הם לכם בנכליהם. במחשבותם הרעה. אשר נכלו לכם. שלשה עבירות עברו. עבדו את פעור. אכלו זבחי מתים. באו על הגויות:





Verse 1

פס'. ויהי אחר המגפה ויאמר ה' אל משה ואל אלעזר. מפני מה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> פסוק זה מופרד להודיעך כי פרשת צרור את המדינים לא היתה אלא לאחר זמן שנאמר בפרשת ראשי המטות (במדבר לא) נקום נקמת בני ישראל מאת המדינים. ולמה נאמרה פרשה זו בכאן לפי שהיתה המגפה ונפלו כ״ד אלף מישראל אמד הקב״ה בני נפלו מן המחטיאים והם המחטיאים לא יפלו וכבר כתבתי בתורה (ויקרא כ) ואת הבהמה תהרגו. ומה בהמה שאין בה דעת והואיל ובאת תקלה על ידיה תהרג. אלו המדיינים שהכשילו את בני על אחת כמה וכמה לכך נאמר צרור את המדינים. ויהי אחרי המגפה. זה בשביל זה. ויאמר ה' אל משה שאו את ראש כל עדת בני ישראל. משל לרועה שהיה רועה את עדרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> ובא זאב וטרף (אחד) מהם עמד למנות את הצאן לראות כמה חסרו:

Verse 2



Verse 3

פס'. וידבר משה ואלעזר הכהן אותם. דברו אל בני ישראל שהקב״ה צוה למנות אתכם. ד״א דברו מלשון (תהלים מו) ידבר עמים תחתינו ולאומים תחת רגלינו. כלומר הגעתם להימנות ולא סרבו על דברו:

Verse 4

פס'. מבן עשרים שנה ומעלה. ובני ישראל היוצאים מארץ מצרים. כי כל היוצאים כבר נמנו במדבר סיני ובניהם אשר קמו תחתם נמנו בערבות מואב:

Verse 5

פס'. ראובן בכור ישראל. אלה משפחות הראובני ויהיו פקודיהם שלשה וארבעים אלף שבע מאות ושלשים. ובמדבר כתיב (במדבר א) פקודיהם למטה ראובן ששה וארבעים אלף וחמש מאות חסרו מן ראובן אלפים שבע מאות ושבעים:

Verse 6



Verse 7



Verse 8

פס'. ובני פלוא אליאב. כדי להודיע על בני קרח שלא מתו בעדת קרח בא וסיפר על בני אליאב:

Verse 9



Verse 10

פס'. ותפתח הארץ את פיה ותבלע אותם ואת קרח במות העדה באכל האש וגומר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> וכבר קרח היה מן החמשים ומאתים איש. אלא אמרו קרח מן השרופים ומן הבלועים:

Verse 11

פס'. ובני קרח לא מתו. שהיו מנושאי המקדש שנאמר (שם ז) כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו. ולא נמצאו עם קרח אביהם:

Verse 12

פס'. בני שמעון למשפחותם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> רבי (ישמעאל) אומר (בראשית מו) שאול בן הכנענית הוא זמרי בן סלוא שהכליא עונות משפחתו. ומה שמו שלומיאל בן צורישדי. שהיה במפקד במדבר סיני. ואל תתמה שהרי שאול בן הכנענית היה מיורדי מצרים והיה עד סוף ארבעים שנה של מדבר. והא כתיב (שמות א) וימת יוסף וכל אחיו וכל הדור ההוא. תשובתך שהרי סרח בת אשר היתה מיורדי מצרים וחיית והיא נחשבת בערבות יריחו. ואין למדין מן הכללות ואפילו במקום שנאמר בו חוץ:

Verse 13



Verse 14

פס'. אלה משפחות השמעוני שנים ועשרים אלף ומאתים. ובמדבר סיני כתיב (במדבר א) פקודיהם למטה שמעון תשעה וחמשים אלף ושלש מאות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> חסרו משמעון (שלשה) ושלשים אלף ומאה לפי שנפלו במעשה זמרי. ואע״פ שמכל ישראל נפלו. משמעון יותר נפלו. כתוב כאן נמואל וכתוב להלן (בראשית מו) בני שמעון ימואל וימין יו״ד תחת נו״ן. ואוהד לא היו לו בנים לפיכך לא נזכר בכאן וצוהר הוא זרח. כמו (בראשית ו) צוהר תעשה לתיבה. שיהא זורח ומאיר לתיבה:

Verse 15

פס'. בני גד למשפחותם לצפון הוא צפיון שנאמר בפרשת ויגש:

Verse 16

פס'. לאזני משפחת האזני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> הוא אצבון שנאמר בפרשת ויגש מלשון אצית והאזין:

Verse 17



Verse 18

פס'. אלה משפחות בני גד ארבעים אלף וחמש מאות. חסרו חמשה אלף ומאה וחמשים:

Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אלה משפחות יהודה שבעים אלף וחמש מאות. (חסרה מהם) אלף ותשע פאות מפקודי מדבר סיני:

Verse 23

פס'. בני יששכר לא חילף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> אלא תחת ישוב לומר לך היא שיבה היא ביאה:

Verse 24



Verse 25

פס'. אלה משפחות. אלה משפחות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> יששכר ארבעה וששים אלף (וארבע מאות) חסרו תשעת אלפים ותשע מאות:

Verse 26

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> בני זבולון פקודיהם (אחד ושלשים אלף) וחמש מאות (חסרו) שלשת אלפים (ומאתים) מפקודי במדבר סיני:

Verse 27



Verse 28

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> בני יוסף פקודיהם שנים וחמשים אלף ושבע מאות. ובמדבר סיני היו (במדבר א) לבני מנשה בן יוסף שנים ושלשים אלף ומאתים עדפו בני מנשה עשרים אלף וחמש מאות. כי מצאנו בנות צלפחד ממשפחותם היו והיו צדקניות. ואם הבנות כן כל שכן הזכרים ולפיכך הקדים בערבות מואב פקודי מנשה לפקודי אפרים:

Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> אלה בני אפרים שנים ושלשים אלף וחמש מאות. חסרו מהם שמונת אלפים:

Verse 38

פס'. בני בנימן לא נזכרו בכאן גרא ונעמן אחי וראש וארודי. מלמד שלא הוציאו משפחות. מופים הוא שפופם כי השופי הוא מיופה:

Verse 39



Verse 40



Verse 41

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ופקודיהם חמשה וארבעים אלף ושש מאות. (חסרו) מפקודי מדבר סיני עשרת אלפים ומאתים:

Verse 42

פס'. אלה בני דן למשפחותם לשוחם משפחת השוחמי. שוחם הוא חושים שבפרשת ויגש כמו כשב כבש. ולמה נאמר בהם אלה. לפי שהיו הולכים אחרי המשכן בסוף המחנות. דגל אפרים ודגל דן בא הכתוב ויחד להם כח ואיילות אלה לשון כח וגבורה. ופקודיהם ארבעה וששים אלף וארבע מאות, עדפו להם בכאן אלפים פחות שלש מאות:

Verse 43



Verse 44

פס'. בני אשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> לא הזכיר כאן את ישוה מלמד שלא הוליד:

Verse 45



Verse 46

פס'. ושם בת אשר סרח. זאת היתה מיורדי מצרים כענין שנאמר בפרשה ויגש. וסרח אחותם והזכירה בכאן ללמדך כי היתה בחיים והיתה מבאי הארץ וזה כח לדברי רבותינו וראיה לדבריהם על אחיה השילוני שראה את עמרם ולא נגזרה גזירה על שבטו של לוי שנאמר (במדבר יא) במדבר הזה יפלו פגריכם וכל פקודיכם לכל מספרכם מבן עשרים שנה ומעלה אשר הלינותם עלי. (שם א) ובני לוי לא התפקדו בתוכם. וכן הנשים לא היו במפקד האנשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ור' יוחנן שאמר שזמרי הוא שאול בן הכנענית מזה לו כח. כי אף על פי שאמר הכתוב (שמות א) וימת יוסף וכל אחיו אין שנים או שלשה מן החשבון. וכן אמרו רבותינו ז״ל אין למדין מן הכללות אפילו במקום שנאמר בו חוץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> פקודי אשר שלשה וחמשים אלף וארבע מאות. עדפו בני אשר בערבות מואב שנים עשר אלף פחות מאה:

Verse 47



Verse 48



Verse 49



Verse 50

פס'. בני נפתלי חמשה וארבעים אלף וארבע מאות. (עדפו) בני נפתלי על פקודי מדבר סיני (שנים עשר) אלף:

Verse 51

פס'. אלה פקודי בני ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> שש מאות אלף (ושלשים) אלף ושבע מאות חסרו הפקודים הללו מפקודי משה ואהרן אלף ושמנה מאות ועשרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> אבל הלוים היו שנים ועשרים אלף ונמצאו כאן שלשה ועשרים אלף (חוץ מן הבכורות שללוים):

Verse 52

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. לאלה תחלק הארץ וגו' תנו רבנן לאלה תחלק הארץ. יכול לכל במשמע אחד כהנים לוים גרים ועבדים טוממום ואנדרוגינס. ת״ל (במדבר יח) ויאמר ה' אל אהרן בארצם לא תנחל יצאו כהנים. ובתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה אלו הלוים. לשמות מטות אבותם ינחלו. יצאו גרים ועבדים שאין להם אבות. איש לפי פקודיו יתן נחלתו. יצאו נשים טומטום ואנדרוגינס שאינן איש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ופסוק זה פלוגתא דרבי יאשיה ורבי יונתן. רבי יאשיה אומר ליוצאי מצרים נתחלקה הארץ שנאמר לשמות מטות אבותם ינחלו. רבי יונתן אומר לבאי הארץ נתחלקה שנאמר אלה פקודי בני ישראל שש מאות אלף ואלף שבע מאות ושלשים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> משונה נחלה זו מכל נחלות שבתורה שכל הנחלות חיים יורשים את המתים וכאן המתים יורשים את החיים. משל לשני כהנים אחים שהיו בעיר אחת לזה בן אחד ולזה ג' ויצאו לגורן זה נטל סאה ואלו נטלו ג' סאין והוליכו אצל אבותם וחזרו וחלקו בשוה. כך בבאי הארץ זה נטל בית סאה ואלו נטלו ג' סאין והורישו את אבותם. וירשו מתים את החיים וחזרו וחלקו בשוה:

Verse 53



Verse 54

פס'. לרב תרבה נחלתו ולמעט תמעיט נחלתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> הרי שיצאו ממצרים עמו עשרה בנים ובכניסתם לארץ נמצאו חמשה קורא אני עליו לרב תרבה נחלתו. הרי שיצאו ממצרים חמשה בנים ובכניסתם לארץ נמצאו עשרה קורא אני עליו ולמעט תמעיט נחלתו. ואיש. יצאו נשים טומטום ואנדרונינס. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> לפי פקודיו. מגיד שלא נתחלקה הארץ אלא לכל שבט ושבט כפי מה שהו. וכן הוא אומר (יהושע יז) וידברו בני יוסף את יהושע לאמר מדוע נתת לי [נחלה] גורל אחד וחבל אחד ואני עם רב עד אשר עד כה ברכני ה'. ויאמר אלהם יהושע אם עם רב אתה עלה לך היערה ובראת לך שם וגומר. יתן נחלתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> יכול מעורבים ת״ל אך בגורל:

Verse 55

פס'. אך בגורל יחלק את הארץ. אך מיעט. יצאו יהושע וכלב שלא קבלו נחלה בגורל, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> שנאמר (שופטים א) ויתנו לכלב את חברון כאשר דבר. ורבותינו אמרו במסכת מכות והלא חברון עיר מקלט היתה אלא פרוודה. פירוש מגרשיה של עיר נתנו לכלב והעיר עצמה עיר מקלט. וכן הוא אומר (יהושע כא) ואת שדה העיר ואת חצריה נתנו לכלב בן יפונה באחוזתו. וביהושע כתיב (שם יט) ויתנו בני ישראל נחלה ליהושע בן נון בתוכם. על פי ה' וגו'. לכך נאמר אך בגורל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> יצאו יהושע וכלב. לשמות מטות אבותם ינחלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> להוציא את הגרים ואת העבדים:

Verse 56

פס'. על פי הגורל יחלק נחלתו. מלמד שלא נתחלקה ארץ ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> אלא בשומא בית כור כנגד בית סאה ובית סאה כנגד בית כור:

Verse 57

פס'. אלה פקודי הלוי נכתבו אחר נחלת ישראל לומר שאין להם נחלה בתוך ישראל. אלה משפחות הלוי. משפחת הלבני. ובפרשת ויגש כתוב (בראשית מו) לבני ושמעי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> וכאן לא זכר שמעי:

Verse 58



Verse 59

פס'. ושם אשת עמרם יוכבד בת לוי אשר ילדה אתה ללוי במצרים. מיכן אמרו יוכבד לידתה במצרים ולא הורתה במצרים:

Verse 60



Verse 61



Verse 62



Verse 63



Verse 64

פס'. ובאלה לא היה איש מפקודי משה ואהרן הכהן וגו' כי אם כלב בן יפונה ויהושע בן נון. במקום אחר מקדים יהושע לכלב ללמדך ששניהם שוים:

Verse 65







Verse 1

פס'. ותקרבנה בנות צלפחד בן חפר בן גלעד בן מכיר בן מנשה ממשפחת מנשה בן יוסף ונו'. כיון ששמעו בנות צלפחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שהארץ מתחלקת (לזכרים ולא לנקבות) נתקבצו יחד ליטול עצה. אמרו אין כרחמי בשר ודם רחמי שמים. רחמי בשר ודם על הזכרים יותר מן הנקבות. אבל הקב״ה רחמיו על הזכרים ועל הנקבות שנאמר (איכה ג) טוב ה' לקויו לנפש תדרשנו. ואמר (תהלים קמה) טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו. בן חפר בן גלעד בן מכיר בן מנשה מגיד כשם שצלפחד היה זכאי כך היו כלם זכאין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> וכשם שהיה צלפחד בכור כך היו כלם בכורי אביו של צלפכד. וכן זקנו ללמד שהיו זכאות בנות זכאי. למשפחות מנשה בן יוסף. ללמדך שכשם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> שהיה יוסף מחבב את ארץ ישראל כך זרעו היה מחבבה. ואלה שמות בנותיו מחלה נועה חגלה מלכה ותרצה. יכול כל הקודם בפסוק קודם במעשה ת״ל (במדבר לו) ותהיינה מחלה תרצה חגלה ומלכה ונועה בנות צלפחד לבני דודיהן וגו'. מגיד הכתוב שכלם היו שקולות בזכות:

Verse 2

פס'. ותעמודנה לפני משה ולפני אלעזר הכהן ולפני הנשיאים וכל העדה פתח אהל מועד לאמר. אבא חנין אמר משום רבי אליעזר אמר מגיד הכתוב שלא עמדו אלא בשנת הארבעים שנה שמת אהרן. לפני הנשיאים וכל העדה. מגיד שהיו יושבין בבית המדרש ובאו בנות צלפחד ועמדו לפניהם. פתח אהל מועד לאמר. השיבונו על זאת ואם יש לנו חלק ואם לאו:

Verse 3

פס'. אבינו מת במדבר והוא לא היה בתוך העדה הנועדים על ה' בעדת קרח כי בחטאו מת ובנים לא היו לו. והוא לא היה בתוך העדה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> אלו מרגלים. הנועדים על ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> זו עדתו של קרח. כי בחטאו מת. שלא החטיא אחרים כי אם בגזירה שנגזרה על דור המדבר שלא יכנסו לארץ. ובנים לא היו לו. שאילו היה לו בן לא היינו תובעות:

Verse 4

פס'. למה יגרע שם אבינו מתוך משפחתו כי אין לו בן תנה לנו אחוזה בתוך אחי אבינו. רבי יהודה אומר אין שם אלא נחלה נאמר כאן שם ונאמר להלן (דברים כה) יקום על שם אחיו המת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> מה להלן בנחלה אף כאן בנחלה, כי אין לו בן. חכמות דרשניות היו טעמא דאין לו בן הא אם היה לו בן לא היינו תובעות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> תנה לנו אחוזה. לא בחקה ולא בחצופות אלא מן הדין:

Verse 5

פס'. ויקרב משה את משפטן לפני ה'. אמר רבי חידקא שמעון השוקמני היה לי חבר מתלמידי רבי עקיבא אמר יודע היה משה שהבנות נוחלות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אלא לא היה יודע אם נוטלות בראוי כבמוחזק ואם לאו. ראויה היתה פרשת נחלות שתכתב על ידי משה רבינו אלא שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידן לפי שמגלגלין זכות על ידי זכאי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> וחובה על ידי חייב:

Verse 6

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. זה סמוך למעלה לפרש משפט בנות צלפחד:

Verse 7

פס'. כן בנות צלפחד דוברות נתן תתן להם אחוזת נחלה בתוך אחי אביהם והעברת את נחלת אביהם להם. יפה תבעו בנות צלפחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> וכן כתוב לפני במרום. נתון תתן להם אחוזת נחלה. זו נחלת אביהן. והעברת את נחלת אביהם להם. מגיד שבנות צלפחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> נטלו שלשה חלקים בנחלה. פשוט וחלק חלק אביהן שהיה בכור. וחלק אבי אביהן. רבי אליעזר בן יעקב אומר אף חלק אחי אביהן:

Verse 8

פס'. ואל בני ישראל תדבר לאמר איש כי ימות ובן אין לו והעברתם את נחלתו לבתו. לאמר שיהא הדבר נוהג לדורות. איש כי ימות ובן אין לו והעברתם את נחלתו לבתו. רבי אומר אין מעביר נחלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> אלא בת. הואיל ובנה ובעלה יורשין אותה:

Verse 9

פס'. ואם אין לו בת ונתתם את נחלתו לאחי אביו. אלו דודין מן האב:

Verse 10



Verse 11

פס'. ואם אין אחים לאביו ונתתם את נחלתו לשארו הקרוב אליו ממשפחתו וירש אותה והיתה לבני ישראל לחקת משפט כאשר צוה ה' את משה. משפחת אב קרויה משפחה יצאו משפחות אם. והיתה לבני ישראל לחקת משפט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> (הורעה) כל הפרשה כולה להיות דין. כאשר צוה ה' את משה. סדר נחלות במקרא ממועט והלכות מרובות תנן התם בבבא בתרא. יש נוחלין ומנחילין נוחלין ואין מנחילין. הבן קודם לבת וכל יוצאי ירכו של בן קודמין. אפי' בת הבן קודמת לדודתה אחות אביה שנאמר איש כי ימות ובן אין לו עיין עליו מכל מקום שאם יש לו זרע בן כל שהוא הוא קודם לבת. והבן יורש את אביו בקבר ומנחיל לבן בנו אבל אם אין לו בן ולא זרע לבן כי אם בת. הבת ובת הבת קודמת לאביו של מת. וכל יוצאי ירכה של בת קודמין לאחים. האחים קודמין לאחי האב וכל יוצאי ירכו. כיצד מי שמת ואין לו לא בן ולא בת ולא יוצאי ירכו של בן ושל בת ויש לו אחים. ויש לו למת אב. האב קודם לאחיו שנאמר והעברתם את נחלתו לבתו וכשאר היורשים כתיב ונתתם את נחלתו. מלמד שהבת מעברת הנחלה מן אבי אביה ונוטלתה. אבל אין שאר היורשין מעבירין נהלה מן האב לפי שהאב קודם לכל יוצאי ירכו והנחלה ממשמשת והולכת עד ראובן לפי שאין השבט כלה. ואם אין שם אחי אב ולא יוצאי ירכו חוזרין על הקרוב שבמשפחה. והאחין מן האם לא נוחלין ולא מנחילין. והבן יורש את אמו. והיא אינה יורשת את בנה. וכן הבת יורשת את אמה שנאמר וכל בת יורשת נחלה ממטות בני ישראל. וכן מצאנו בת יורשת שני מטות זו שאביה משבט אחד ואמה משבט אחר ומתו וירשתן. והבן קודם לבת בנכסי האם ובנכסי האב. ובנות האחיות נוחלין ולא מנחילין. האשה את בנה והאשה את בעלה מנחילות ולא נוחלות. והאחים מן האם לא נוחלין ולא מנחילין. ומנין שהבעל יורש את אשתו שנאמר (במדבר לו) וכל בת יורשת נחלה. ולא תסוב נחלה ממטה למטה אחר ואי זו היא סיבת נחלה למטה אחר זו בעלה שהוא אחר והוא יורשה והנחלה מסובבת לו:

Verse 12

פס'. ויאמר ה' אל משה עלה אל הר העברים. זו נחלת בני ראובן ובני גד שבשעה שנכנס משה לנחלת בני ראובן ובני גד שמחו. ואמר כמדומה אני שהתיר לי נדרי התחיל שופך תחנונים. ללמדך שאפילו אדם יודע שנגזרה גזירה עליו אל ימנע עצמו מן הרחמים ומן התחנונים שנאמר (דברים ג) ואתחנן אל ה' במיני תחנונים. בעת ההיא. בשעה שנחלקה הארץ לבני גד ולבני ראובן שנאמר (שם) ואת הארץ הזאת ירשנו כעת ההיא לאמר. הודיעני אם נכנס אני ואם לאו:

Verse 13

פס'. וראיתה אותה ונאספת אל עמך גם אתה כאשר נאסף אהרן אחיך. מלמד שנתאוה משה למות כמיתתו של אהרן:

Verse 14

פס'. כאשר מריתם פי במדבר צין במריבת העדה להקדישני במים לעיניהם הם מי מריבת קדש מדבר צין. אמר רבי אלעזר המודעי בוא וראה כמה חביבין צדיקים לפני הקב״ה שככל מקום שמזכיר מיתתן. שים מזכיר סורחנן. וכל כך למה כדי שלא ליתן פתחון פה לבאי העולם לומר מעשים היו להם בסתר ולכך מתו. וכן בארבעה מקומות מזכיר מיתת בני אהרן ושם מזכיר סורחנן להודיעך שלא היתה בהם אלא זו בלבד. וקל וחומר ומה אם בשעת הכעס חס הקב״ה על הצדיקים בשעת רצון לא כל שכן. וכן הוא אומר (ישעיה מט) בעת רצון עניתיך וביום ישועה עזרתיך וגו' הם מי מריבת קדש מדבר צין. לא היה בהם שום דבר אחר:

Verse 15

פס'. ויאמר משה אל ה' לאמר. בוא וראה שבחן של צדיקים שכשנפטרין מן העולם מניחין צורך עצמן ועוסקין בצרכי צבור לאמר השיבני על זאת והודיעני אם ממנה אתה עליהן פרנס. עד שהשיבו הקב״ה שנאמר קח לך את יהושע בן נון איש אשר רוח בו. אמר רבי אלעזר בן עזריה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> בארבעה מקומות ביקש מהקב״ה והושיבו:

Verse 16

פס'. יפקוד ה' אלהי הרוחות לכל בשר איש על העדה. מגיד שכל הרוחות אין יוצאות אלא מלפניו. רבי אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי אומר זה סימן יהא בידך שכל זמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> שהאדם נתון בחיים נפשו ביד קונו. שנאמר (איוב יב) אשר בידו נפש כל חי ורוח כל בשר איש. איש על העדה. זה יהושע שנאמר קח לך את יהושע בן נון איש וגו'. ולמה פרטו הכתוב שלא להטיל מחלוקת בין בניו ובין בני אחיו:
ר' תנחומא דרש יפקוד ה' אלהי הרוחות. אמר משה לפני הקב״ה רבונו של עולם אלהי הרוחות אתה. ומבין מה בלב כל אחד ואחד. ודעת כל הבריות גלויים לפניך שאין דעתן של בניך דומה זה לזה. מנה עליהם פרנס שיהא סובל כל אחד ואחד לפי דעתו. ד"א יפקוד ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> רוצה היה משה רבינו שיהו בניו יורשים שררתו והתחיל לבקש מלפני הקב״ה יפקוד ה' וגו. א״ל הקב״ה (משלי כז) נוצר תאנה יאכל פריה אתה יודע שהרבה שרתך יהושע והיה משכים ומעריב לבית הוועד והוא היה מסדר את הספסלים ופורש את המחצלות. קח לך את יהושע בן נון:

Verse 17

פס'. אשר יצא לפניהם ואשר יבוא לפניהם. במלחמה לא כדרך שאחרים עושין שמשלחין חיילות והן באין בסוף אלא כשם שעשה משה דכתיב (דברים ג) ויאמר ה' אל משה אל תירא אותו כי בידך נתתי אותו וגו'. וכן יהושע שנאמר (יהושע ה) וילך יהושע אליו ויאמר לו הלנו אתה אם לצרינו. וכן ביואב כתב (דה״א יא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> ויעל בראש יואב בן צרויה ויהי לראש ואשר יוציאם בזכותו ואשר יביאם בזכותו. ד״א ואשיר יוציאם במנין ואשר יביאם במנין. כענין שנאמר (במדבר לא) עבדיך נשאו את ראש אנשי המלחמה אשר בידנו ולא נפקד ממנו איש. ולא תהיה עדת ה' כצאן אשר אין להם רועה. מלמד שצאן בלא רועה כלים והולכים. מהם טורפים זאבים ומהם דורסים אריות. מהם מתים ברעב ובצמא מהם נגנבים. והם נקראים עדת ה' מלמד שבזמן שישראל לביזה השם מתחלל. שנאמר (יחזקאל לו) באמור להם עם ה' אלה ומארצו יצאו:

Verse 18

פס'. ויאמר ה' אל משה קח לך. מי שבלבך. קח לך מי שבדוק לך ועליו מפורש בקבלה (משלי כז) נוצר תאנה יאכל פריה ושומר אדוניו יכובד. איש אשר רוח בו שיכול להלך כנגד רוח כל אחד ואחד מישראל. וסמכת את ידך עליו שיהא מורה הוראות בחייך שלא יהו ישראל אומרים בחיי רבו לא היה מדבר עכשיו הוא בא לדבר. ד״א וסמכת את ידך עליו שכיון שהיה יהושע נכנס היה משה משתק התורגמן עד שנכנס וישב במקומו. ד״א וסמכת את ידך עליו התמנה אותו מחייך:

Verse 19

פס'. והעמדת אותו לפני אלעזר הכהן ולפני כל העדה וצויתה אותו לעיניהם. רבי נתן אומר העמידו מן הארץ והושיבו על הספסל:

Verse 20

פס'. ונתתה מהודך עליו. ולא כל הודך מיכן אמרו פני משה כחמה ופני יהושע כלבנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ולפני אלעזר הכהן (יכול) יעמוד. מלמד שהיה יהושע צריך לאלעזר ואלעזר צריך ליהושע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> ושאל לו. יכול בינו לבין עצמו ת״ל כמשפט האורים. הא כיצד עומד ומדבר בשפתיו וכהן גדול משיבו על שאלותיו:
תנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> רבנן כיצד שואלין השואל עומד פניו כלפי נשאל. והנשאל פניו כלפי שכינה. השואל אומר (ש״א ל) הארדוף אחרי הגדוד האשיגנו. והנשאל אומר רדוף בה אמר ה' עלה והצלח. אין שואלין לו בקול גדול שנאמר ושאל לו במשפט האורים ואין מהרהר בלבו שנאמר ושאל לו כדרך שאמור בחנה שנאמר (שם א) וחנה היא מדברת על לבה רק שפתיה נעות וקולה לא ישמע ויחשבה עלי לשכורה. וכתיב (שם) ואלהי ישראל יתן את שאלתך אשר שאלת מעמו. ויליף שאלה משאלה. ואין שואלין אלא למלך ולאב בית דין. מנא הני מילי אמר רבי אבהו דאמר קרא ולפני אלעזר הכהן יעמד ושאל לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> במשפט האורים. (אורים. שמאירין את דבריהם על פיו). על פיו יצאו ועל פיו יבאו. הוא זה מלך. וכל בני ישראל אתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> זה משוח מלחמה. וכל העדה. זו סנהדרין:

Verse 21



Verse 22

פס'. ויעש משה כאשר צוה ה' אותו. הלך ועשה בשמחה ולא הורע בעיניו בשביל בניו ובשביל בני אחיו. ויקח את יהושע. לקחו בדברים והודיעו מתן שכר פרנסי ישראל בעולם הזה ובעולם הבא:

Verse 23

פס'. ויסמך את ידיו עליו ויצווהו. מכאן אמרו בכל מתקנא חוץ מבנו ותלמידו. בנו מדוד שנאמר (מלכים א' א) ייטיב ה' את שם שלמה משמך ויגדל את כסאו מכסאך, ותלמידו שהרי הקב״ה אמר לו למשה וסמכת את ידך עליו והוא סמך את שתי ידיו. וכן אתה מוצא באליהו שאמר לו אלישע (מ״ב ב) ויהי נא פי שנים ברוחך אלי. וכתיב (דברים לד) ויהושע בן נון מלא רוח חכמה כי סמך משה את ידיו עליו וגו' ככלי מלא וגדוש. ויצוהו. מה ציווי הקב״ה בשמחה אף ציווי משה ליהושע בשמחה שנאמר כאשר דבר ה' ביד משה:





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. לישראל:

Verse 2

פס'. צו את בני ישראל ואמרת אליהם את קרבני לחמי לאשי ריח ניחוחי תשמרו להקריב לי במועדו. למה נסמכה פרשת יפקוד ה' לפרשת הקרבנות מלמד שאמר לו הקב״ה למשה עד שאתה מפקדיני להפקיד עליהם איש. פקוד את בני שלא ימרדו בי ושלא ימירו את כבודי. צו ציווי מיד בשעת מעשה ולדורות:

Verse 3

פס'. ואמרת להם. להזהיר בית דין על כך אזהרה לב״ד שיעשום להקריב קרבנותם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> את קרבני. זה הדם. לחמי. אלו האמורים. שנאמר (ויקרא ג) והקטירם הכהן המזבחה להם אשה לריח ניחוח כל חלב לה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> לאשי. אלו קמצים ולבונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> ריח ניחוחי. אלו בזיכי לבונה של לחם הפנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> תשמרו. שיהא מבוקר, להקריב לי במועדו מופנה לדון הימנו גזרה שוה נאמר כאן במועדו ונאמר להלן בפסח במועדו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> מלמד שדוחה את השבת:
פס'. ואמרת להם. זו אזהרה לבית דין. זה האשה אשר תקריבו לה'. שתהא הקרבתם לשם. כבשים בני שנה. למדנו לכבש שהוא בן שנה. תמימים. שיהו מבוקרים. שנים ליום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> כנגד היום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> מיכן אמרו תמיד של שחר היה נשחט על קרן צפונית מזרחית ושל בין הערבים נתון על קרן מערבית דרומית. על טבעת שניה. עולת תמיד. עולה כליל. תמיד אפילו בשבת:

Verse 4

פס'. את הכבש אחד למה נאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i>לפי שהוא אומר ואמרת להם זה האשה אשר תקריבו לה' ואומר (שמות כט) וזה אשר תעשה על המזבח כבשים בני שנה שנים ליום תמיד. יכול יקריב ארבעה ת״ל את הכבש אחד תעשה בבקר. שלא להוסיף ולא לגרוע. ד״א את הכבש אחד. אם נאמר כבש למה נאמר אחד אלא מיוחד שבעדרו. וכן הוא אומר (מלאכי א) וארור נוכל ויש בעדרו זכר:

Verse 5

פס'. ועשירית האיפה סלת. אחד מעשרה מאיפה. סלת מן החטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> למנחה בלולה בשמן. להוציא את השלוק. כתית רביעית ההין. כתית לגזרה שוה. למנחות ולמנורה:

Verse 6

פס'. עולת תמיד העשויה בהר סיני. מקיש עולת תמיד לעולת הר סיני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> מה עולת הר סיני על גבי המזבח אף עולת תמיד על גבי המזבח. דברי ר' ישמעאל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ר' עקיבא אומר מה עולת הר סיני טעונה נסכים אף עולת תמיד טעונה נסכים:

Verse 7

פס'. ונסכו רביעית ההין לכבש האחד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> חי אתה מנסך ואין אתה מנסך מזוג. בקדש הסך נסך שכר. שיתנסך בו בקודש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> והקדש יבלעו. רבי נתן אומר בקדש הסך נסך שכר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> להביא את המים:

Verse 8

פס'. ואת הכבש השני תעשה בן הערבים. יכול אם הקריב בבקר לא יקריב בין הערבים. ת״ל ואת הכבש השני. מגיד שאם לא הקריב יקריב בין הערבים. ודבר זה בדבר שבית דין אנוסים או שוגגין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> אבל מזידים עבר היום בטל קרבנו. במנחת הבקר וכנסכו תעשה מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> שהזבח קריב ונסכין קריבין עמו. אשה ריח ניחוח לה'. נחת רוח לפני מי שאמר ונעשה רצונו. לה' אמר רבי שמעון בן עזאי צא וראה. כל הקרבנות שבתורה לא נאמר בהם אלהים אלהיך ולא שדי ולא צבאות אלא יו"ד ה״א שם מיוחד שלא ליתן למינים לרדות. נאמר ריח ניחוח בשור הגס ונאמר ריח ניחוח בצאן וכן בעוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> ללמדך שאין לפניו לא אכילה ולא שתיה אלא שיאמר ויעשה רצונו שנא' (משלי ח) אשרי אדם שומע לי לשקוד על דלתותי יום יום לשמור מזוזות פתחי:

Verse 9

פס'. וביום השבת שני כבשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> יצא שבת לידון בקבועה להביא בו מוסף. שני כבשים בני שנה. שיהו שוין. תמימים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> שיהו מבוקרים. ושני עשרונים סלת מן החטים. מנחה בלולה בשמן. כדין כל הבלולות. ונסכו. כשיעור נסכי כבש. מלמד שעבודת מקדש דוחה את השבת:

Verse 10



Verse 11

פס'. ובראשי חדשיכם. יצאו ראשי חדשים לדון בדין אחד. תקריבו עולה לה' פרים בני בקר שנים ואיל אחד כבשים בני שנה שבעה תמימים:

Verse 12



Verse 13



Verse 14

פס'. ונסכיהם חצי ההין יהיה לפר. רבי אלעזר בר' צדוק אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> הין היה במקדש. וכמין שנתות היו בו עד כאן לפר עד כאן לאיל עד כאן לכבש. זאת עולת חדש בחדשו, ולא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> עולת חדש זה בחדש אחר. לחדשי השנה שלא תאמר ובראשי חדשיכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> מיעוט חדשים שנים. ת''ל לחדשי השנה:

Verse 15

פס'. ושעיר עזים אחד. מיוחד שבעדר. לחטאת לה'. לכפר על קבר התהום חטא שאין יודע בו אלא הקב״ה. על עולת התמיד יעשה ונסכו. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> שאין מוספין קריבין אלא בינתים בין תמיד של שחר של בין הערבים:

Verse 16

פס'. ובחדש הראשון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> בארבעה עשר יום לחדש וגומר. קבעו הכתוב חובה. מצות יאכל. דבר הבא לשם חימוץ ממנו אתה אוכל מצות. ואיזה זה זה. חטה. ושעורה. וכוסמת. שבולת שועל. ושיפון. יצאו ארז ודוחן ופרגין ושומשמין שבאין לידי סרחון:

Verse 17



Verse 18

פס'. ביום הראשון מקרא קדש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> אירעו במאכל ובמשתה ובלבוש נקיה. כל מלאכת עבודה לא תעשו. מגיד שאסור בעשיית מלאכה:

Verse 19

פס'. והקרבתם אשה עולה לה' פרים בני בקר שנים ואיל אחד. מלמד שאם לא מצא איל ומצא פרים או מצא פרים ולא מצא איל אין מעכבין זה את זה:

Verse 20

פס'. ומנחתם סלת בלולה בשמן וכו' ועשרון וכו' ושעיר חטאת אחד מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד תעשו את אלה. מגיד הכתוב שעולת הבקר היא עולת התמיד. ומה ת״ל אשר לעולת התמיד לימד על הקרבנות שכל התמיד מחבירו הוא קודם את חבירו ויום טוב הראשון של פסח הוא בנין אב לכל הקרבנות שכל התמיד מחבירו קודם את חבירו:

Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24

פס'. כאלה תעשה ליום. בכל יום ויום שלא להוסיף ושלא לגרוע. על עולת התמיד. לימד על המוספין שאין קרבין אלא בין תמיד של שחר לתמיד של בין הערבים:

Verse 25



Verse 26

פס'. וביום הבכורים בהקריבכם מנחה חדשה לה'. שתהא חדשה לכל המנחות. שלא הקדימנה מנחה אחרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> מיכן אמרו אין מביאין מנחות ובכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> ומנחת בהמה קודם לעומר. ואם הביא פסול. קודם לשתי הלהם לא יביא ואם הביא בשר. ומה הפרש בין עומר לשתי הלהם. הקודם לעומר אסור לגבוה ולהדיוט. לפיכך אם קרבו לא יעלו. הקודם לשתי הלחם אסור לגבוה ומותר להדיוט. לפיכך אם קרבו יעלו. רבי טרפון אומר הואיל והעומר מתיר ושתי הלחם מתירות. אם למדתי למנחות הקדומות לעומר שהן פסולות אף הבאות קודם לשתי הלחם יהו פסולות. אמר רבי יהודה בן נחמיה לא אם אמרת במנחות הבאות קודם לעומר שהן פסולות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> שלא כשרו לא לגבוה ולא להדיוט. תאמר במנחות הבאות קודם לשתי הלחם שהן פסולות שהוכשרו להדיוט. נסתכל בו רבי עקיבא וצהבו פניו אמר לו ר' יהודה בן נחמיה צהבו פניך על שהשבתה את הזקן תמה אני עליך אם תאריך ימים. אמר רבי יהודה בר' אלעאי בפסח היה הדבר וכשבאתי בעצרת אמרתי היכן הוא יהודה בן נחמיה אמרו לי הלך לבית עולמו בשבועותיכם:
אמר רבי טוביהו ברבי אליעזר ז״ל חזרתי על כל עניני המועדות ולא מצאתי חג שבועות שנקרא עצרת. ורבותינו ז״ל קראו בכל מקום עצרת לחג השבועות והוא לשון תרגום דאמר אנקלוס הגר בעצרתכון. נאמר עצרת בשביעי של פסח ונאמר עצרת בשמיני של חג להקישו ללינה דכתיב (דברים טז) בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות הוקשו זה לזה:

Verse 27

פס'. והקרבתם עולה לריח ניחוח לה' וגו'. ומנחתם וגו'. עשרון וגומר. שעיר עזים וגומר. מלבד עולת התמיד ומנחתה תעשו תמימים יהיו לכם ונסכיהם. מה ת״ל יהיו לכם. אתה מקריב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> חוץ מן האמורים בתורת כהנים. פרים בני בקר שנים ואיל אחד. הרי מי שמצא פרים ולא אילים מצא אילים ולא כבשים שומע אני לא יקריב עד שימצא את כולם. ת״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> (שבעת ימים תקריבו אשה לה') אפי' אחד מהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> יהיו לכם ונסכיהם מקיש נסכים לבהמה מה בהמה נפסלה במומין או אם חסרה או אם יתירה. אף נסכין נפסלין במומין ובחסר וביתר:

Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31







Verse 1

פס'. ובחדש השביעי באחד לחדש מקרא קדש יהיה לכם (שבתון זכרון) [יום] תרועה מקרא קדש ולהלן הוא אומר (ויקרא כג) [שבתון] זכרון תרועה יהיה לכם כאן שחל בשבת כאן שחל בחול. בשבת זכרון תרועה בחול יום תרועה:

Verse 2

פס'. ועשיתם עולה. מה נשתנה יום הזכרון שכתוב ועשיתם עולה שכל המועדות כתוב והקרבתם עולה וכאן כתיב ועשיתם עולה מפני שהאיל קרניו לשופר היו נעשות. וכן אמר רבי יהושע במסכת קינים כשהוא חי קולו אחד. נשחט קולו שבעה. כיצד שני קרניו שתי שופרות. שתי שוקיו שתי חלילים עורו לתוף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> מעיו לכנורות. לכך נאמר כאן ועשיתם עולה לפי שיש בו עשייה אחרת חוץ מהקרבתו. ד״א ועשיתם עולה. מלמד שכל המשמר את המועדות כראוי כאילו שותף עם הקב''ה במעשה בראשית שנאמר (בראשית ב) ביום עשות ה' אלהים ארץ ושמים לכך נאמר בראש השנה ועשיתם שבתשרי נברא העולם:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7

פס'. ובעשור לחדש השביעי הזה. מה ת״ל הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> שיהוא כל התקיעות של חדש הזה שוות. מקרא קדש יהיה לכם. קדשהו בכסות נקייה:
פס'. ועניתם את נפשותיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> וכל מלאכה לא תעשו בעצם. משונה יום הכפורים הזה שנא' בו כל מלאכה שהיא מותרת. כגון הדלקת האש ובישול וצורכי האכילה:

Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11

פס'. שעיר עזים אחד. חוץ משני השעירים האמורים בתורת כהנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> ולמה נאמר בעצרת ויום הכפורים שעיר. מקיש עצרת ליום הכפורים. מה יום הכפורים יום מתן תורה אף עצרת יום מתן תורה. מפני שלוחות הראשונים ניתנו ביום הכפורים ועשרת הדברות נאמרו בעצרת. וכדי להוציא מלבן של צדוקים שאומרים מתן תורה לא היתה בעצרת לכך הוקשו זה בזה בשעיר שעיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> ולמה עולה שבעצרת מלא ללמדך שבששה בסיון ניתנה תורה ועצרת חלה להיות בששה בסיון ולא כמו שאומרים התועים עצרת לאחר השבת. כל זמן שיבוא. קימא לן דלא:

Verse 12

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> ובחמשה עשר יום לחדש השביעי. קבעו המקום חובה:

Verse 13

פס'. והקרבתם עולה וגומר ומנחתם סלת וגו'. ועשרון וגו' לניסוך המים בחג היה ר' עקיבא אומר אמרה תורה הבא עומר בפסח כדי שאברך לבם תבואה שבשדות. הבא בכורים בעצרת כדי שיתברכו לך פירות האילן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> אף לניסוך המים בחג כדי שיתברכו לכם גשמי ברכה. ר' יהודה בן בתירה אומר נאמר בשני ונסכיהם ונאמר בששי ונסכיה בשביעי כמשפטם נתוספו עליהם מים. נמצנו למדין לניסוך המים מן התורה. ותיקון ניסוך המים במסכת סוכה בפרק החליל:

Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35

פס'. ביום השמיני. מלמד ששמיני חג בפני עצמו שנאמר ביום ולא כתיב וביום שכולם כתובים וא״ו חוץ משמיני ללמדך אין אות חסרה או יתירה בתורה והוא דבר רק. שנא' (דברים לב) כי לא דבר רק הוא מכם. עצרת תהיה לכם. אין עצירה אלא כניסה שנאמר (ירמיה לג) ואני עצור בחצר המטרה:

Verse 36

פס'. והקרבתם אשה ריח ניחוח לה' פר אחד איל אחד וגו'. מלמד שאם לא מצא פר מביא איל ואין מעכבין זה את זה. פר אחד איל אחד. שבעים פרים היו נקרבים בחג כנגד שבעים אומות העולם. ופר אחד איל אחד בעצרת כנגד ישראל גוי אחד בארץ. וכשם שהיו פרי החג מתמעטים והולכים כך הכנענים כלים וישראל אין כלים. וכן הוא אומר (שם מו) כי אעשה כלה בכל הגוים אשר הדחתיך שמה וגו' ונקה לא אנקך. כלומר לא אעשה בך נקיון כפים ולא תחסרו מן העולם. וכן הוא אומר (דברי' נא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> הן עם לבדד ישכון ואומר (שם לב) ה' בדד ינחנו ואין עמו אל נכר:

Verse 37



Verse 38



Verse 39

פס'. אלה תעשו לה' במועדיכם לבד מנדריכם אלו נדרים ונדבות שמביאים ברגל. ולשלמיכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> להביא שנדר קודם הרגל:





Verse 1

פס'. ויאמר משה אל בני ישראל. בא הכתוב להפסיק בין נדבה לנדרים. ככל אשר צוה ה' את משה מלמד שהמצות צריכות לימוד והוראה לישראל אלו הלכות שנאמרו על פה. ופירוש המצות שנתקבלו מפי משה כקבלה. ואם תאמר למה לא נכתבו בפירוש. (קהלת יב) עשות ספרים הרבה אין קץ. ולא עוד אלא שנתן הקב''ה תורה שתהא עמל בה יומם ולילה (יהושע א) כי אז תצליח את דרכיך ואז תשכיל:

Verse 2

כתוב טוב אשר לא תדור משתדור ולא תשלם  (קהלת ה)
מה כתוב למעלה מן הענין (שם) כאשר תדור נדר לאלהים אל תאחר לשלמו כי אין חפץ בכסילים את אשר תדור שלם. ותניא טוב מזה ומזה שאינו נודר כל עיקר ממי שנודר ואינו משלם וממי שנודר ומשלם. טוב הוא שלא ידור כלל ונדרש הפסוק כן אע״פ שאת אשר תדור תשלם טוב אשר לא תדור כלל. וכל שכן משתדור ולא תשלם שהוא נקרא עבריין שהזהיר הקב״ה לישראל שלא יהו רגילין בנדרים ובשבועות שלא יבואו לידי עבירה אבל נשבע אדם לקיים את המצוה שנאמר (תהלים קיט) נשבעתי ואקיימה לשמור וגו'. ואע״פ שמושבע ועומד מהר סיני הוא לזרז עצמו למצוה מותר. ולמה נסמכה פרשת נדרים לפרשת הקרבנות לפי שנדרי הקרבנות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> כיון שעבר עליו הרגל חייב. שנאמר (דברים כג) לא תאחר לשלמו (שם יב) ובאת שמה והבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם וגו', וכתיב למעלה מן הענין (במדבר כט) אלה תעשו לה' במועדיכם לבד מנדריכם ונדבותיכם וגומר. הסמיך נדרי ביטוי לנדרי הקרבנות:
וידבר משה אל ראשי המטות לבני ישראל. למה נאמר לפי שהוא אומר בפרשת בהעלותך (שם י) ותקעו בהן ונועדו אליך כל העדה. וכתיב (שם) ואם באחת יתקעו ונועדו אליך הנשיאים וגו'. יכול כל הקודם במקרא קודם את חבירו במעשה, שיהו העדה מתכנסין קודם הנשיאים. ת''ל וידבר משה אל ראשי המטות. לבני ישראל לאמר. הואיל ונאמרו דברות בתורה סתם ופרט באחד מהם שהנשיאים קודם פורט אני בכל הדברות שהנשיאים קודם. ד''א אל ראשי המטות התר נדרים על פי מומחין. זה הדבר אשר צוה ה'. אע״פ שכל הנביאים היו מתנבאים בכה אמר ה' נתוסף [משה] שנתנבא בזה הדבר. זה הדבר אשר צוה ה'. הבעל מיפר ואין חכם מיפר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> חכם מתיר ואין הבעל מתיר. ומי שנדר או נשבע ונתחרט בא אצל חכם ומתחרט ומתיר לו נדרו או שבועתו. וכשמתיר לו נדרו או שבועתו צריך החכם שיאמר בלשון הזה שרי לך ומחול לך. אבל אם אמר מופר לך מובטל לך לא אמר כלום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> אמר רב יהודה אמר שמואל מנין שיש היתר לנדר ולשבועה ת״ל לא יחל דברו. הוא אינו מוחל אבל אחרים מוחלין לו ופותחין לו בחרטה אם היית יודע שכך וכך היה בא לך היית נודר אם אמר לאו זו היא חרטה והלכתא הפרת נדרים ביחיד מומחה. ובלילה ואפי' בשבת ובקרוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> והלכתא נדר שהודר על דעת רבים אין לו הפרה. והני מילי לדברי רשות. אבל לדברי מצוה יש לו הפרה. מעשה במקרי דרדקי שהדירו רב אחא ע''ד רבים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> שהיה פושע בתינוקות והחזירו רבינא שלא נמצא מדקדק בלימוד כמותו:

Verse 3

פס'. איש כי ידור נדר לה'. להוציא את הקטן, כי ידור נדר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> את שהסמיך את נדרו לדבר שאפשר לו להנדר הרי זה נדר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> יכול אף בשבועה כן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> תלמוד לומר או השבע שבועה לאסור אסר על נפשו. (מכל מקום). ומה הפרש בין שבועה לנדרים. שהנודר בחיי המלך והנשבע במלך עצמו וכן הוא אומר (מ״ב ד) חי ה' וחי נפשך אם אעזבך. לאסור אסר על נפשו. על נפשו הוא אוסר ואינו אוסר על אחרים. ד״א לאסור אסר על נפשו לפי שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> אין לי אלא שהוציא בפיו. קיבל עליו בנדר ובשבועה מנין ת''ל לאסור אסר על נפשו יכול אפי' נשבע לאכול נבלות וטרפות שקצים ורמשים קורא אני עליו ככל היוצא מפיו יעשה ת״ל לאסור איסר. לאסור את המותר ולא להתיר את האסור. לא יחל דברו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שלא יעשה דבריו חולין. ככל היוצא מפיו יעשה. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שעובר בעשה ולא תעשה:

Verse 4

פס'. ואשה כי תדר נדר לה'. מקיש אשה לאיש. מה איש עובר על בל יחל ועל בל תאחר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> אף אשה. ואסרה אסר בבית אביה בנעוריה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> יכול אפי' קטנה. ת״ל ואישה. פרט לקטנה. מיכן אמרו בת שתים עשרה שנה ויום אחד נדריה קיימין. כי תדור נדר. את שהסמיכה נדריה לדבר שאפשר להנדר ואם לאו אינו נדר. ואסרה אסר. אין אסר אלא שבועה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> וכן (איסר) הוא אומר ואסרה אסר על נפשה בשבועה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> בבית אביה בנעוריה. נעורים שבבית אביה ולא נעורים שבבית בעלה. (להוציא) את שנתאלמנה או נתגרשה מן האירוסין:

Verse 5

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> ושמע אביה. להוציא את החרש. ושמע אביה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> אפי' השמיעוהו אחרים: <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> והחריש לה אביה. שיהא מתכוין לה. שאם נדרה בתו ואמר סבור הייתי שהיא אשתי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> הרי זה יחזור (ויפרש). והחריש לה. עד שיהא מתכוין לה. וקמו כל נדריה. שאם נדרה וקיים וחזר והיפר שומע אני שהוא מופר מה אני מקיים וקמו כל נדריה. עד שלא יפר. וכל אסר אשר אסרה על נפשה יקום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> מגיד על נדר שאם קיים שעה אחת אינו רשאי להפר:

Verse 6

פס'. ואם הניא אביה אותה ביום שמעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> הנאה זו הפרה. כשם שהאב מניא כך הבעל מניא. שנאמר ואם ביום שמוע אישה יניא אותה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> מה הבעל עשה ?ו חרישה ושמיעה ביום נדר אף האב כן. וה' יסלח לה. אם נדרים המופרים הרי שנדרה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ובטלה מלבו והלכה ועשתה מזידה מנין שצריכה סליחה תלמוד לומר וה' יסלח לה. אם נדרים המופרים צריכין סליחה קל וחומר לנדרים שאין מופרים. כי הניא אביה אותה. אם הניא האב מופר ואם לאו אינו מופר:

Verse 7

פס'. ואם היו תהיה לאיש. (כג) זו ארוסה (שכבר) נאמר ואם בית אישה נדרה בנשואה דברי רבי יאשיה. רבי נתן אומר אחד זו ואחד זו שנאמר ואם בית אישה לא בא הכתוב לחלק אלא רשותן שכל זמן שהיא בבית אביה אביה ובעלה מפירין נדריה. ונדריה עליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> נדרים שבאו עמה מבית אביה לבית בעלה. ואת מבטא שפתיה. אין ביטוי אלא שבועה כענין שנא' (ויקרא ה) או נפש כי תשבע לבטא בשפתים:

Verse 8

פס'. ושמע אישה. להוציא את החרש. והחריש לה. עד שיהא מתכוין לה שאם נדרה אשתו ואמר סבור הייתי שהיא בתי הרי יחזור ויפר. וקמו כל נדריה, שאם נדרה וקיים וחזר והפיר שומע אני יהא מופר ומה אני מקיים. והפר את נדרה עד שלא קיים או אף משקיים. תלמוד לומר יקומו מגיד הכתוב שכל נדר שקיים שעה אחת אינו יכול להפר:

Verse 9

פס'. ואם ביום שמוע אישה יניא אותה. לימד בבעל שהנאה היא הפרה. ולימד בבעל שעשה חרישה ושמועה ביום נדר. והפר את נדרה אשר עליה. נדרים שעליה מיפר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ולא מיפר עד שלא נדרה. מה שאין כן בעצמו שהוא מפר נדר עצמו עד שלא נדר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> כגון שאם אמר בראש השנה כל נדר שאני עתיד לידור יהו בטלין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> אלא באשתו כתוב אשר עליה נדרים שהם עליה מפר. ד״א אישה יקימנו ואישה יפירנו. את שבא לכלל הקים. בא לכלל היפר. וה' יסלח לה. הרי שנדרה וביטלה.

Verse 10

פס'. ונדר אלמנה וגרושה. מן הנישואין. את אומר מן הנישואין או אינו אלא מן האירוסין אתה דן הואיל ובעולה אין אביה מפר לה ואלמנה וגרושה אין אביה מפר לה. מה בעולה שיצאת מרשות אב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> אף אלמנה וגרושה מן הנישואין:

Verse 11



Verse 12

פס'. ואם בית אישה נדרה. זו נשואה. שהרי ארוסה למדנו מן ואם היו תהיה לאיש דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> זו יתומה בחיי האב (שנתקדשה) ונתגרשה כשהיא קטנה שאין לאביה רשות בה:
פס'. ושמע אישה. אין לי אלא ששמע הוא השמיעוהו אחרים מנין ת״ל וקמו כל נדריה וכל איסר. והחריש לה. (כט) זו חרישה לקיים:

Verse 13

פס'. ואם הפר יפר אותם ביום שמעו. נתנה תורה לרשות להפר כל היום. כל מוצא שפתיה לנדריה. להוציא את האפטרופוס. אישה הפרם. אם הפר הבעל מופר ואם לאו אינו מופר שנאמר אישה הפרם ולא אפוטרופוס. ר' יונתן אומר מצאנו בכל מקום ששלוחו של אדם כמותו:

Verse 14

פס'. כל נדר וכל שבועת איסר לענות נפש. למה נאמר לפי שהוא אומר והפר את נדרה אשר עליה שומע אני אף נדרים שאין בהם עינוי נפש. ת״ל לענות נפש לא אמרתי אלא נדרים שיש בהם עינוי נפש:

Verse 15

פס'. ואם החרש יחריש לה אישה מיום אל יום. מעת לעת. דברי רבי שמעון בן יוחאי:

Verse 16

פס'. ואם הפר יפר אותם אחרי שמעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> אחר קיום הנדר ולא אחרי שמעו ממש. שכל היום מפר ובלבד שלא יקיים הנדר מתחלה. ונשא את עונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> מלמד שהוא מכונס תחתיה לעון. והרי דברים קל וחומר ומה אם מדת פורענות מועטת הגורם תקלה לחבירו הרי הוא מוכנס תחתיו קל וחומר למדה טובה מרובה:

Verse 17

פס'. אלה החוקים אשר צוה ה' את משה בין איש לאשתו בין אב לבתו. מקיש את האב לבעל ואת הבעל לאב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> בכל המדות שאמרנו. בנעוריה בית אביה. בנערה המאורסה הכתוב מדבר. שאביה ובעלה מתירין לה.





Verse 1

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. נקום נקמת בני ישראל מאת המדינים. הודיעך הכתוב שבחן של צדיקים שאין נפטרין מן העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> עד שנוקמין נקמת ישראל שהיא נקמת מי שאמר והיה העולם. מאת המדינים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> והלא מואבים היו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> אלא בתחלה היה להם תגר זה עם זה שנאמר (בראשית לו) המכה את מדין בשדה מואב. וכשבאו להלחם עם ישראל עשו שלום זה עם זה שנא' (במדבר כב) וילכו זקני מואב וזקני מדין מדינים שהיו מדיינין עם ישראל, אחר תאסף אל עמך. מלמד שמלחמת מדין מעכבת מיתתו של משה. ואף על פי כן הלך ועשה בשמחה שנאמר וידבר משה אל העם לאמר החלצו מאתכם. אזדרזו כענין שנא' (דברים ג) חלוצים תעברו. ויהיו על מדין לתת נקמת ה' במדין. אמר להם לא נקמת בשר ודם אתם נוקמין אלא נקמת מי שאמר והיה העולם (נחום א) אל קנוא ונקם [ה' נקם ה'] ובעל חמה:

Verse 2



Verse 3



Verse 4

פס'. אלף למטה אלף למטה לכל מטות ישראל תשלחו לצבא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> להביא שבטו של לוי דברי רבי עקיבא:

Verse 5

פס'. וימסרו מאלפי ישראל. מגיד הכתוב שהיו בני אדם כשרין וצדיקים ומסרו נפשם על הדבר. ר' נתן אומר אחרים מסרום. איש פלוני כשר יצא למלחמה. ר' אליעזר אומר בוא וראה כמה חיבתן של רועי ישראל על ישראל. בתחלה הוא אומר (שמות יז) מה אעשה לעם הזה עוד מעט וסקלוני. אבל כיון ששמעו שמיתת משה נתלית על מדין היו מתחבאין שלא ללכת ואף על פי כן נמסרו על כורחן שנאמר וימסרו מאלפי ישראל:

Verse 6

פס'. וישלח אותם משה אלף למטה וגומר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> מלמד שהיו שקולים כפינחס. ופינחס היה שקול כנגד כולם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> ומפני מה הלך פינחס ולא הלך אלעזר לפי שהלך פינחס לנקום נקמת אבי אמו. שנאמר (בראשית לז) והמדנים מכרו אותו אל מצרים לפוטיפר סריס פרעה שר הטבחים כמאן דאמר (שמות י) ואלעזר בן אהרן לקח לו מבנות פוטיאל מבנות יוסף שפלטו אל מן העבירה. דבר אחר שפטפט ביצרו:
טוביהו בר' אליעזר אמר מפני מה הלך פינחס מפני שהוא הכה כזבי בת צור המדינית אמר הקדוש ברוך הוא אתה התחלת במצוה עליך לגמרה. כשם שהרגת את הבת תהרוג את אביה אתה קידשת את שמי מתחלה עליך לקדש לבסוף לפי שמעלין בקודש ולא מורידין. וכלי הקדש. זה הארון. שנאמר (במדבר ד) ולא יבואו לראות כבלע את הקדש. וחצוצרות התרועה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> בידו. (עמו) ברשותו כיוצא בו (בראשית כד) וכל טוב אדוניו בידו:

Verse 7

פס'. ויצבאו על מדין כאשר צוה ה' את משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> הקיפוה משלש רוחותיה רבי נתן אומר נתנו להם רוח רביעית כדי שיברחו:

Verse 8

פס'. ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם. למה לי לומר חמשת מלכי מדין. ללמדך שכשם ששוו כולם בעצה כך שוו כולם בפורענות. ואת בלעם בן בעור הרגו בחרב. מה היה לו לבלעם במדין והא כתיב (במדבר כד) ויקם בלעם וילך וישב למקומו. ומקומו היה ארם נהרים אלא מלמד שבא למדין ליטול שכרו לאחר שנפלו מישראל ארבעה ועשרים אלף בא למדין ונלכד עמהם בחרב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> ומשלו חכמים לבלעם משל גמלא דאזל למבעי קרני אודני דהוו ליה גזרינהו מיניה. בא בלעם לבקש ממון וחתכו ישראל את ראשו. רבי נתן אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> בבית דין הרגוהו:

Verse 9

פס'. וישבו בני ישראל. היו שורפין את המטלטלין ובוזזים את הכסף ואת הזהב. וכן הוא אומר (נחום ב) בוזו כסף בוזו זהב:

Verse 10

פס'. ואת כל עריהם במושבותם. זה בית ע״ז שלהם. ואת כל טירתם שרפו באש. מקום נוטרין ע״ז שלהם:

Verse 11

פס'. ויקחו את כל השלל וגו' ויביאו אל משה ואל אלעזר הכהן אל המחנה. מלמד שהיו בני אדם כשרין וצדיקים ולא נחשדו על הגזל כענין שנאמר (יהושע ז) ויקח עכן בן כרמי בן זבדי בן זרח למטה יהודה מן החרם. אבל כאן ויביאו אל משה ואל אלעזר הכהן:

Verse 12



Verse 13

פס'. ויצאו משה ואלעזר הכהן וכל נשיאי העדה לקראתם. לפי שחנו מחוץ למחנה מפני הטומאה:

Verse 14

פס'. ויקצוף משה על פקודי החיל שרי האלפים ושרי המאות. מגיד שאין הסירחון תלוי אלא בגדולים:

Verse 15

פס'. ויאמר אליהם משה החייתם כל נקבה. אמר לו פינחס, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> אדונינו כשם שפקדתנו כן עשינו:

Verse 16

פס'. הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם. נתן להם עצה להעמיד נשיהם ובנותיהם לזמה כדי שיכעוס עליהם הקדוש ברוך הוא שכל זמן שישראל עושין רצון המקום הוא נלחם באויביהם שנאמר (שמות יד) ה' ילחם לכם ואתם תחרישון. ובזמן שאין עושין רצונו ויהפך להם לאויב והוא נלחם בם:

Verse 17

פס'. ועתה הרגו כל זכר בטף וכל אשה יודעת איש. זו בעולה. למשכב זכר. הראוה ליבעל אע״פ שלא נבעלה הרוגו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> שנה עליהם להפסיק הענין:

Verse 18

פס'. וכל הטף בנשים. מיכן אמר רבי שמעון בן יוחאי גיורת פחותה משלש שנים ויום אחד כשרה לכהונה. שהרי פינחס היה עמהם ואמר להם משה החיו לכם. ומניין היו יודעין אי זו היא אשר לא ידעה משכב זכר, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> אמרו רבותינו לפני הארון העבירן לפני הארון כל שארון קולטתה בידוע שלא ידעה משכב זכור:

Verse 19

פס'. ואתם חנו מחוץ למחנה. למה נאמר לפי שהוא אומר (במדבר יט) וכל אשר באהל יטמא. שומעני אף הקש והעצים והאבנים והאדמה במשמע ת״ל (שם) ולקח אזוב וטבל במים איש טהור וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> מפורש בברייתא זאת חוקת התורה. וכל אשר באהל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i>הא למדנו (לשבעה) כלים מכל כלי עץ או בגד או עור או שק. ולכלי מתכות דכתיב אך את הזהב ואת הכסף ואת הנחשת את הברזל את הבדיל ואת העופרת כלי חרס מניין ת״ל (שם יט) וכל כלי פתוח אשר אין צמיד פתיל עליו. לאדם מניין ת״ל ואתם חנו מחוץ למחנה שבעת ימים. לא בא לכלל חיטוי לא בא לכלל טומאה. אתם ושביכם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> מה אתם בני ברית אף שביכם בני ברית:
פס'. וכל בגד וכל כלי עור. למה נאמר לפי שנאמר (ויקרא יא) או בגד או עור או שק אין לי אלא שק מניין לעשות כל מעשה עזים כשק אמרת קל וחומר הוא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> מה המת חמור עשה בו כל מעשה עזים כשק שרץ הקל אינו דין שנעשה כל מעשה עזים כשק:

Verse 20



Verse 21

פס'. ויאמר אלעזר הכהן אל אנשי הצבא הבאים למלחמה. כיצד יהיה משה קיים ואלעזר מורה הלכה. אמר רבי אלעזר בן עזריה בשלשה מקומות בא משה לכלל כעס ובא לכלל טעות. חדא (ויקרא י) ויקצף על אלעזר ועל איתמר בני אהרן [וגו'] מדוע לא אכלתם את החטאת במקום הקדש. והשני (במדבר כ) ויאמר להם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> שמעו נא המורים (ואומר) (שם) וירם משה את ידו ויך את הסלע וגו'. והשלישי ויקצף משה על פקודי החיל. ויאמר אלעזר הכהן. ויש אומרים משה נתן לו רשות לדבר בפניו שלא יאמרו ישראל בחיי רבך לא היית מדבר עכשו אתה מדבר. דבר אחר שאמר הלכה משמו בפניו כענין (אסתר ב) ותאמר אסתר למלך בשם מרדכי:

Verse 22

פס'. אך את הזהב ואת הכסף. כלים. אתה אומר כלים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> או אינו אלא גלמים. רבי יוסי הגלילי אומר אמור אך את הזהב אך חלק בכלים הכתוב מדבר ולא בגלומין:

Verse 23

פס'. כל דבר אשר יבוא באש. כגון האסכלין והסכינין והשפודין והלפוסין. וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים. כגון הכוסות והקיתונות קל וחומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> ומה אם מי שאינו טעון טבילה טעון הזאה טעון טבילה אינו דין שיטעון הזאה:

Verse 24

פס'. וכבסתם בגדיכם ביום השביעי וטהרתם ואחר תבאו אל המחנה. למה נאמר לפי שהוא אומר (במדבר יט) בחלל חרב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> בא הכתוב ולימד על החרב שהיא טמאה טומאת שבעה. ואחר תבאו אל המחנה. בהערב שמש ולהלן הוא אומר (דברים כג) וכבוא השמש יבוא אל תוך המחנה. בוא וראה לפי חיבת הדבר טומאתו. שהרי הבהמה נבלתה מטמא עד הערב. והאדם מטמא שבעה לפי חיבתו של דבר היא טמאתו. כל כך למה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> שלא יעשה אדם עצמות אביו תרוודין. וזו היא תשובה שהשיבו חכמים לצדוקין שהיו אומרין מפני מה אתם אומרים כתבי הקדש מטמאין את הידים ואמר להם מפני חיבת קדושתם. ד״א ויאמר אלעזר הכהן אל אנשי הצבא למה נאמר פרשה זו באלעזר מפני שצריכין הזאה היו שלישי ושביעי מאפר פרה. ופרה אדומה נעשית על ידי אלעזר הכהן שנאמר (במדבר יט) ונתתם אותה אל אלעזר הכהן באלעזר היתה נעשית באלעזר היתה הוראתה. ולמה טומאת המת צריכה הזאה בשלישי ובשביעי כנגד הבכי וההספד. שלשה לבכי שבעה להספד. וטהרתם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> ואחר תבואו אל המחנה. אחר כן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> זה אחד מעיטור סופרים שמנו חכמים במקרא ארץ שמים מצרים עיטור סופרים. אחר תעבורו אחר תלך אחר תאסף ואחר תבואו אל המחנה:

Verse 25

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר. שא [את] ראש מלקוח השבי באדם ובבהמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> אדם אלו הנשים אשר לא ידעו משכב זכר. וכן הוא אומר (ישעיה מד) ויעשהו כתבנית איש כתפארת אדם לשבת בית. איש זה זכר. אדם זו נקבה. צלמים זכרים ונקבות:

Verse 26



Verse 27

פס'. וחצית את המלקוח בין תופשי המלחמה. נאמר באברהם (בראשית יד) ענר אשכל וממרא הם יקחו חלקם. וכן הוא אומר בדוד (ש״א ל) כחלק היורד במלחמה וכחלק היושב על הכלים יחדו יחלוקו. וכתיב (שם) ויהי מהיום ההוא ומעלה וישימה לחוק ולמשפט לישראל עד היום הזה. ידענו שהיה חוק לישראל בא מימות משה רבינו אלא שחידש דוד ההלכה להיקבע בישראל ונקרא על שמו חק זה מפני שעמד בפרץ כנגד כל איש רע ובליעל ואמר (שם) ומי ישמע לכם לדבר הזה. וכן בל מצוה ומצוה שמשתכחת מישראל ובא נביא או חכם לחדשה על בוריה כאלו הוא קבלה מהר סיני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> שנאמר (שה״ש ו) ברה היא ליולדתה:

Verse 28

פס'. והרמות מכס לה'. ונתתם לאלעזר הכהן תרומת ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> מלמד שהכהנים אין זוכין אלא משלחן גבוה:

Verse 29



Verse 30

פס'. וממחצית בני ישראל תקח אחד אחוז מן החמשים. זו היא תרומה שאמרו תרי ממאה:

Verse 31



Verse 32

פס'. ויהי המלקוח יתר הבז אשר בוזו עם הצבא. מה שנותרו ממה שהשחיתו במלחמה:

Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46



Verse 47



Verse 48

פס'. ויקרבו אל משה הפקדים אשר לאלפי הצבא. ולא נפקד ממנו איש. לא נחסר ממנו:

Verse 49



Verse 50

פס'. ונקרב את קרבן ה'. אמר להם קרב וזה למה. שמא מעלתם בבנות מדין אמרו לו לא נפקד ממנו איש לא חטא ממנו איש אלא אם מידי העבירה יצאנו מידי הרהור לא יצאנו מלמד שהיו כולם צדיקים. איש אשר מצא כלי זהב. אצעדה. צמידי הרגלים שצועדות בו. צמיד. של זרוע. טבעת כמשמעו. עגיל כענין שנא' (יחזקאל טז) ועגילים על אזניך. כומז כמו דפוס של בית הרחם כאן מקום זמה ומתרגמינן מחוך שמביא לידי מחוך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים לומר לך כל המסתכל אפילו באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורף. וכל המסתכל בעקיבה של אשה כאלו מסתכל במקום התורף. וסוף שהוא בא לידי עבירה. (ס) וכל שעסקו עם הנשים שאורו רע כגון אותם שמנו חכמים במסכת קידושין בפרק עשרה יוחסין כגון הבלן והצורפים וכו':

Verse 51



Verse 52



Verse 53

פס'. אנשי הצבא בזזו איש לו. והלא כבר נאמר ויביאו אל משה וכתיב וחצית את המלקוח. אלא הבזה של כסף ושל זהב בזזו איש לו אבל השבי של אדם והמלקוח של בהמה חלקו ביניהם. זה הוא שאמר יתר הבז אשר בזזו עם הצבא:

Verse 54

פס'. ויקח משה ואלעזר הכהן מאתם. משה עיקר. ויביאו אותו אל אהל מועד זכרון לבני ישראל לפני ה' נאמר כאן לפני ה'. ונאמר להלן (שמות ל) ולקחת את כסף הכפורים מאת בני ישראל [וגו'] לזכרון לפני ה'. מה להלן לתרומת הלשכה אף אלו לתרומת הלשכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> מיכן אמרו לשכת (חטאים) היתה שם וכל מי שמתנדב כלי כסף או כלי זהב זורקן שם:





Verse 1

פס'. ומקנה רב היה לבני ראובן ולבני גד. ממה שהביאו מן המדיינים העשירו בני ראובן ובני גד להודיע מה גרם:

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16

פס'. ויאמרו (אליו) גדרות צאן נבנה למקננו פה וערים לטפנו. אמר להם משה לא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> כשאתם אומרים אלא בנו לכם ערים לטפכם וגדרות לצנאכם וגו':

Verse 17

פס'. ואנחנו נחלץ חושים. נזדרז למלחמה מזורזים ומהירים לפני בני ישראל וכן הוא אומר ביהושע (יהושע כב) ולראובני ולגדי ולחצי שבט המנשה אמר יהושע לאמר זכור את הדבר אשר צוה אתכם משה עבד ה' עד אשר יניח ה' לאחיכם וגו'. ויאמר אליהם משה אם תעשון את הדבר הזה. מלמד שלא נאסר להם לשבת בעבר הירדן ולא הדבר תלוי אלא שלא יניאו בני ישראל מעבור אל הארץ. ואעפ״כ גלו קודם שגלו יושבי הארץ. שנאמר (דה״א ה) ויגלם לראובני ולגדי ולחצי שבט המנשי:

Verse 18



Verse 19



Verse 20

פס'. ויאמר משה אליהם אם יעברו בני גד ובני ראובן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> מיכן אמרו כל תנאי שאינו כתנאי בני גד ובני ראובן אינו תנאי בהין קודם ללאו. שנאמר אם יעברו ואם לא יעברו ובתנאי קודם למעשה וכל תנאי שאי אפשר לקיימו אינו תנאי. ומפני מה נתחברו בני גד ובני ראובן בדבר זה לשבת מעבר לירדן מזרחה. מפני שהיו בני גד עם ראובן בדגל אחד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> ושמעון לפי שנפלו מהם במעשה זמרי ארבעה ועשרים אלף לא רצו להיחלק מישראל. וחצי שבט המנשה לפי שגרם מנשה בן יוסף לשבטים לקרוע בגדיהם על מעשה הגביע הנמצא באמתחת בנימין לפיכך נקרעה נחלתם חציה בארץ וחציה מעבר לירדן:

Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31

פס'. ויענו בני גד ובני ראובן לאמר את אשר דבר ה' אל עבדיך כן נעשה. וכן הוא אומר (יהושע ד) בארבעים אלף חלוצי צבא עברו לפני ה' למלחמה אל ערבות ירחו:

Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38

פס'. ואת נבו ואת בעל מעון (סד) מוסבות שם. מקום הוא:

Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42

פס'. ונבח הלך וילכד את קנת ואת בנותיה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ויקרא לה. לה מפיק ה״א מלמד שלא עמד אותו השם שקרא לה נבח בשמו:





Verse 1

כתוב טוב שבת בארץ מדבר מאשת מדינים וכעס:  (משלי כא)
אמר טוביהו ברבי אליעזר טוב היה להם לישראל שהיו חונים במדבר ויושבים בצלו של הקב״ה ממה שהיו יושבים בארץ מצרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> שהיו מדיינים אותם ומכעיסין אותם משועבדים תחת יד פרעה ללבון הלבנים שהרי היתה ארץ מצרים מעולה שבארצות שנאמר (בראשית יג) כגן ה' כארץ מצרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ואע״פ שלא הוזכרו שמות הערים שהיו יושבין בהם ישראל כי אם גושן ורעמסס ופיתום. אבל המדבר שכתוב בו (ירמיה ב) ארץ ערבה ושוחה ארץ ציה וצלמות וגומר. וכתיב (דברים ח) המוליכך במדבר הגדול והנורא נחש שרף ועקרב וגו'. ואומר (יהושע יג) אני ידעתיך במדבר בארץ. תלאובות. ואפילו הכי הוזכרו שמות מסעי בני ישראל ומחנותם מרעמסס עד בית הישימות עד מעברות הירדן ללמדך שחביבין היו מסעות וחניות בני ישראל במדבר משיבתן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> בארץ פתרוס לפי שכל זמן שהיו ישראל במדבר היו ענני כבוד מסובבות אותם. ומאכלם ומשתיהם לחם אבירים ומי באר שנא' (דברים ב) זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר. אשר לא עשה כן לכל גוי ולא. עתיד לעשות שנאמר (שמות לג) ונפלינו אני ועמך מכל העם אשר על פני האדמה:
אלה מסעי בני ישראל. אלו המסעות של ישראל אבל מסעות של הכנענים אינן מסעות לפי שהיו נוסעים על פי ה' והענן על ראשיהן. בני ישראל. מזכיר את בני ישראל בכל ענין כמלך שמזהיר את עבדיו על בנו יחידו בני פלוני הזהרו בו. בני פלוני איפה הוא. בני אנה הלך. אשר יצאו מארץ מצרים לצבאותם. כל זמן שהיו במצרים לא היו נראים צבאותם כיון שיצאו מיד נראו צבאותם. ביד משה ואהרן. וכן אמר דוד (תהלים עז) נחית כצאן עמך ביד משה ואהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> נחית סימן. ״נסים עשית להם. ״חיים נתתה להם. "ים קרעת להם. ״תורה תמימה הנחלת להם:

Verse 2

פס'. ויכתב משה את מוצאיהם למסעיהם על פי ה'. מפני מה נכתבו המסעות כדי שיהו יודעים ישראל מה נסים נעשו להם. והיכן הרגיזו והיכן קבלו המצות. ד״א למה נכתבו המסעות שהלכו בהם ישראל במדבר כדי לעשות להם נסים לעתיד לבוא כדרך שעשה כשיצאו ממצרים שנאמר (מיכה ז) כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות. ואומר (ישעיה מא) אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ שמן. ואומר (שם לה) ישושום מדבר וציה ותגל ערבה ותפרח כחבצלת פרוח תפרח ותגל וגו':

Verse 3

פס'. ויסעו מרעמסס בחדש הראשון בחמשה עשר יום לחדש ממחרת הפסח. שאכלו ואע״פ שנאמר ביהושע (יהושע ה) ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח מצות וקלוי אין למדין דברי תורה מדברי קבלה שאומר ממחרת הפסח שאכלו ישראל מעבור הארץ מצות וקלוי שהיו בששה עשר בניסן אחר הקרבת העומר. וזה משמע ממחרת הפסח בחמשה עשר בניסן ואין דומין זה לזה. ומשום רבינו סעדיה בן יוסף זצ״ל אמרו ויסעו מרעמסס בחדש הראשון בחמשה עשר יום לחדש הראשון ממחרת הפסח הוא ששה עשר בניסן ודורש הפסוק ככה. וייסעו מרעמסס בחדש הראשון בחמשה עשר יום לחדש וממחרת הפסח הוא יום ששה עשר, יצאו בני ישראל ביד רמה לעיני כל מצרים. עד שנקבצו בני ישראל מכל ערי ארץ מצרים בערב ויום אחד ונקרא יום ששה עשר ממחרת הפסח כענין שנא' (ש״א ל) ויכם דוד מהנשף ועד הערב למחרתם ויקרא יום שני ממחרת ללילי יום ראשון. שאכילת הפסח היתה בלילה של ט״ו יום ויום ט״ז נקרא מחרת הפסח כדרך שנאמר ביהושע (יהושע ה) ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח מצות וקלוי אחר הקרבת העומר:

Verse 4

פס'. ומצרים מקברים את אשר הכה ה' בהם כל בכור ובאלהיהם עשה ה' שפטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> אלו איקונות של אבן שיש שהיה להם למצרים שכשהקדוש ברוך הוא נפרע מן האומה נפרע מן אלהיהם:

Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33



Verse 34



Verse 35



Verse 36



Verse 37



Verse 38



Verse 39



Verse 40

פס'. וישמע הכנעני מלך ערד. הוא שנאמר ביהושע (שם יב) מלך ערד אחד ונקרא כנען על שם ארץ כנען:

Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46



Verse 47



Verse 48



Verse 49



Verse 50



Verse 51



Verse 52



Verse 53



Verse 54



Verse 55



Verse 56







Verse 1

פס'. ויאמר ה' אל משה לאמר. ואם לא תורישו את יושבי הארץ מפניכם וגו'. לשיכים מלשון סכין כלומר כלי זינם ישאו עלימו בצדיכם כשם שהצנה מקפת את האיש כך יסובבו אתכם במלחמותם:

Verse 2

פס'. צו את בני ישראל ואמרת אליהם. להזהיר בית דין על כך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> שלא יוציאו לעז על הגורלות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> והיה לכם פאת נגב ממדבר צין על ידי אדום:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29







Verse 1



Verse 2

פס'. צו את בני ישראל ונתנו ללוים מנחלת אחוזתם ערים לשבת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> כתיב מקיר העיר וחוצה אלף אמה סביב. ומדתם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפים באמה. הא כיצד אלף אמה מגרש ואלפים שדות וכרמים. ד״א אלף אמה סביב סיבוב העיר היתה מחוץ לקיר העיר אלף אמה. וכן אמרו רבותינו ז״ל ערים הללו אין עושים לא ערים גדולים ולא ערים קטנים אלא בינונים. ואלפים היה להם מגרש לכל צד. ולענין הראשון ציורן כגון זה. אלו המקומות הפנויות הם היו מקום ישראל מאלף אמה היו מגרשי הערים כנגד חומה וכן אלפים אמה של שדות וכרמים כנגד המגרש:
תנו רבנן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> שלש ערים הבדיל משה מעבר לירדן וכנגדן הבדיל יהושע בארץ כנען. ומכוונות היו כמין שתי שורות חברון ביהודה כנגד בצר במדבר. שכם בהר אפרים כנגד ראמות בגלעד. קדש בהר נפתלי כנגד גולן בבשן:

Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6

פס'. והקריתם לכם ערים ערי מקלט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> תניא ר״א בן יעקב אומר מקלט מקלט כתוב על פרשת דרכים כדי שיפנה הרוצח לשם:
והערים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אשר תתנו שש ערי מקלט תהיינה. שאע"פ שנבחרו שלש ערים מעבר הירדן שהבדיל משה שלש ערים עד שלא נבחרו שלשה שבארץ כנען לא היו שבעבר הירדן קולטות כאחת עד שיהו ששה:
פס'. ואת הערים אשר תתנו ללוים את שש ערי המקלט אשר תתנו לנוס שמה הרוצח ועליהם תתנו ארבעים ושתים עיר. ומה בין שש הערים לארבעים ושתים עיר אלא שש הערים קולטות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> בין לדעת בין שלא לדעת. והשאר אם נכנס להם הרוצח לנוס שמה קולטות אותם:

Verse 7



Verse 8

פס'. והערים אשר תתנו שש ערי מקלט תהיינה. שאע״פ שנבחרו שלש ערים מעבר הירדן שהבדיל משה שלש ערים עד שלא נבחרו שלשה שבארץ כנען לא היו שבעבר הירדן קולטות כאחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> עד שיהו ששה:

Verse 9

פס'. וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם כי אתם עוברים את הירדן. למה נאמר לפי שהוא אומר (דברים ד) אז יבדיל משה שלש ערים. מנין שצוה משה את יהושע להפריש להם ערי מקלט. (יג) ת״ל והקריתם לכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> כי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען. רבי שמעון בן יוחאי אומר אשר על ירדן ירחו. מה ירחו מארץ כנען אף ירדן מארץ כנען:

Verse 10



Verse 11

פס'. והקריתם לכם ערים ערי מקלט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אין והקריתם אלא הזמנה. ערים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> לא גדולים ולא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> קטנים אלא בינונים מגיד שלא היו שם אלא שווקים ובית מחיה. והשאר מפורש במסכת מכות. ונס שמה הרוצח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> יכול כל רוצח ת״ל מכה נפש בשגגה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> יצא האב המכה את בנו והרב המכה את תלמידו. ושליח בית דין המלקה את המחוייב מלקות שאם מת תחת ידו פטור:

Verse 12

פס'. והיו לכם הערים למקלט מגואל. עד עמדו לפני העדה, לפני העדה למשפט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> שלא יהרגנו בינו לבין עצמו:

Verse 13



Verse 14

פס'. והערים אשר תתנו שש ערי מקלט. ולא שש חוץ משלש שהבדיל משה אלא עם הראשונות. שנאמר את בצר במדבר בארץ המישור לראובני וגו'. וכנגדן שלש בארץ כנען שנא' (יהושע כ) ויקדישו את קדש [בגליל] בהר נפתלי ואת שכם בהר אפרים ואת קרית ארבע היא חברון בהר יהודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> ולמה בארץ ישראל שלש ומעבר לירדן שלש. מפני שבגלעד רוצחנין היו שנא' (הושע ו) גלעד קרית פועלי און עקובה מדם:

Verse 15

פס'. לבני ישראל ולגר ולתושב בתוכם תהיינה שש הערים האלה. כנעני שהרג את ישראל בין בשוגג בין במזיד נהרג. וישראל שהרג את הכנעני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> בין מזיד בין בשוגג (נהרג). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ומה ת״ל ולגר ולתושב בתוכם תהיינה שש הערים האלה. מלמד שלא היו קולטות עד שהופרשו כולם:

Verse 16

פס'. ואם בכלי ברזל הכהו. תנו רבנן מפני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> מה לא נאמר יד בברזל. גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> שהברזל ממית בכל שהוא אפי' במחט אפילו בצנורא לפיכך לא נתנה בו תורה שיעור. ומנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> שאם השליך עליו עשת ברזל שהוא חייב ת״ל רוצח הוא מכל מקום:

Verse 17

פס'. ואם באבן יד אשר ימות בו הכהו. מגיד שאין חייב עד שיכהו בדבר שהוא כדי להמיתו ועל מקום שהוא מת בו כגון שהוא כנגד מקום לבו או על קדקדו או על צדעיו. ומניין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> שאם גלגל סלעים ועמודים שהוא חייב ת״ל רוצח הוא מכ״מ:

Verse 18



Verse 19

פס'. גואל הדם הוא ימית את הרוצח. אין לי אלא שהרגו באבן או בעץ או בברזל מנין שהרגו בכל דבר שהוא ממית שהוא רוצח אלא הרי אלו שלשה דברים בנין אב לכל דבר הממית ואם תאמר הואיל ובאבן ובעץ חייב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> בברזל לא כל שכן מלמד שאין עונשין מן הדין:

Verse 20

פס'. ואם בשנאה יהדפנו. דחפו לתוך המים ואינו יכול לעלות משם או לתוך האור ואינו יכול להינצל חייב. שיסה בו את הכלב שיסה בו את הנחש דינו מסור בידי שמים. או השליך עליו בצדיה. שצייד לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> שיהא מתכוין לו:

Verse 21

פס'. או באיבה הכהו בידו וימת. זה שחנקו או בעטו וכל כיוצא באלו. שנאמר הכהו בידו.מות יומת המכה רוצח הוא. על רציחותו אתה הורגו ואין אתה רוצחו על רציחת שורו. גואל הדם [הוא] ימית את הרוצח. מצוה בגואל הדם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> אין לו גואל הדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> בפגעו בו. להביא כל האדם:

Verse 22

פס'. ואם בפתע בלא איבה הדפו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> (להוציא את השוגג). או השליך עליו כל כלי בלא צדיה. שלא צדה ושלא נתכוין לו:

Verse 23

פס'. או בכל אבן אשר ימות בה בלא ראות ויפל עליו וימת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> להביא את הסומא והזורק בלילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> רבי יהודה אומר להוציא את הסומא. והוא לא אויב לו ולא מבקש רעתו:

Verse 24

פס'. ושפטו העדה. בין המכה ובין גואל הדם. שאם הרגו בשוגג יגלה. ואם במזיד הרגו יהרג. ד״א והוא לא אויב לו ולא מבקש רעתו וסמיך ליה ושפטו העדה. מיכן לשונאיו שלא יעידו ושלא ישפטו וכדאמרינן בסנהדרין. והוא לא אויב לו יעידנו ולא מבקש רעתו ידיננו. אין לי אלא אויב אוהב מנלן סברא הוא אויב מאי טעמא לא דמרחקא דעתיה מיניה. אוהב נמי מקרבא דעתיה ליה. אין לי אלא דיני נפשות דינו ממונות מנין ת״ל על המשפטים. אחד דיני נפשות ואחד דיני ממונות. יכול כשם שדיני נפשות בעשרים ושלשה. כך דיני ממונות. ת״ל האלה. אלה צריכין עשרים ושלשה ודיני ממונות כ״ג לא צריכי:

Verse 25

פס'. והצילו העדה את הרוצח מיד גואל הדם. עדה שופטת ועדה מצלת הרי כאן עשרים. ומנין לעדה שהיא עשרה שנאמר (במדבר יד) עד מתי לעדה הרעה הזאת לאחר שיצאו יהושע וכלב. ומנין להביא עוד שלשה. תניא מה עדים שנים אף דיינים שנים אין בית דין שקול הוסיף עליהן עוד אחד הרי כאן כ״ג:
פס'. והצילו העדה את הרוצח וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> מיכן אמרו בראשונה אחד ההורג נפש בין בשוגג בין במזיד היו מקדימין והולכין לערי המקלט ובית דין שולחין ומביאין אותו מי שנתחייב מיתה הרגוהו שנאמר ונתנו אותו ביד גואל הדם ומת. ומי שנתחייב גלות היו מחזירין אותו לשם שנאמר והשיבו אותו אל עיר מקלטו וגומר. אשר משח אותו בשמן הקדש. זה כהן נדול שנמשח בימיו שהרוצח חוזר במיתתו מאי טעמא היה לו לכהן גדול לבקש רחמים על דורו ולא ביקש לפיכך היה הרוצח חוזר במיתתו ולפיכך אמותיהן של כהנים היו מספקין להם מחיה לרוצחנין כדי שיתפללו על בניהם שלא ימותו. ר' מאיר אומר רוצח מקצר ימיו של אדם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> וכהן גדול מאריך ימיו של אדם. אינו דין שיהא מקצר עומד לפני המאריך. לפיכך אינו יוצא עד מות הכהן הגדול. רבי אומר רוצח מטמא את הארץ ומסלק את השכינה. וכהן גדול משרה שכינה בארץ. אינו דין שיעמוד מי שמסלק את השכינה לפני מי שגרם להשרות שכינה על ישראל:

Verse 26

פס'. ואם יצא יצא הרוצח אל גבול עיר מקלטו. אפי' פסיעה אחת. אמר רבי אלעזר בן עזריה ומה אם לענין פורענות הפוסע פסיעה אחת מתחייב בנפשו קל וחומר להולך לדבר מצוה שזוכה לו ולדורותיו. ומצא אותו גואל הדם וגו'. אין לו דמים. אפי' בכל אדם:

Verse 27



Verse 28

פס'. כי בעיר מקלטו ישב עד מות הכהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> מיכן אמרו הרג באותה העיר גולה משכונה לשכונה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> ובן לוי גולה מעיר לעיר. ואם גלה לפילכו פילכו קולטו. ואחרי מות הכהן הגדול ישוב הרוצח וגומר. רבי מאיר אומר אף ישוב לשירותו:

Verse 29

פס'. והיו אלה לכם לחקת משפט. שינהוג הדבר לדורות. בכל מושבותיכם, בארץ ובחוצה לארץ:

Verse 30

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> כל מכה נפש לפי עדים וגומר. (כל מכה נפש אדם). להביא את הגואל. שלא יהרוג את הרוצח בינו לבין עצמו אלא בפני העדים. דברי ר' יאשיה. רבי נתן אומר כל מכה נפש לפי עדים. לימד על בית דין שלא יהרגו את הרוצח אלא בעדים. ועד אחד לא יענה בנפש למות. בנין אב לכל מקום שנאמר בו עד הרי כאן שנים עד שיפרוט לך הכתוב אחד כדרך שפרט לך כאן ועד אחד:

Verse 31

פס'. ולא תקחו כפר לנפש רוצח וגו', למה נאמר לפי שהוא אומר (שמות כא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> אם כפר יושת עליו יכול כשם שנותנין כופר למומתים בידי שמים כך יהו נותנין כופר למומתין בידי אדם ת״ל ולא תקחו כפר לנפש רוצח. מכאן אמר ר' יאשיה היוצא ליהרג וחבלו בו אחרים עד שלא נגמר דינו חייבים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> משנגמר דינו (חייבים).

Verse 32

פס'. ולא תקחו כפר לנוס אל עיר מקלטו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> הרי שהרג נפש (במזיד) שומע אני יתן ממון (ויגלה) ת״ל ולא תקחו כפר לנוס אל עיר מקלטו:

Verse 33

פס'. ולא תחניפו את הארץ אשר אתם בה כי הדם הוא יחניף את הארץ. הרי זו אזהרה לחנפים. ד"א ולא תחניפו את הארץ. אל תגרמו לארץ שתהא מחנפת לכם. ולארץ לא יכופר לדם אשר שופך בה. יכול אם נערפה עגלה ערופה ואחר כך נמצא ההורג <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> יתכפר להם ת״ל כי אם בדם שופכו:

Verse 34

פס'. ולא תטמא את הארץ אשר אתם יושבים בה. מגיד הכתוב ששפיכת דמים מטמא את הארץ ומסלקת את השכינה. אשר אני שוכן בתוכה. חביבין ישראל שאע״פ שהן מיטמאין שכינה עמהן וכן הוא אומר (ויקרא טז) השוכן אתם בתוך טומאותם. ר' נתן אומר חביבין ישראל שכל מקום שגלו שכינה עמהן. שנאמר (ש״א ב) הנגלה נגליתי לבית אביך בהיותם במצרים. גלו לבבל שכינה עמהן שנאמר (ישעיה מג) למענכם שלחתי בבלה. גלו לעילם שכינה עמהן שנאמר (ירמיה מט) ושמתי כסאי בעילם וגומר. גלו לאדום שכינה עמהן שנאמר (ישעיה כג) מי זה בא מאדום וגו' וכשהן חוזרין שכינה חוזרת עמהן שנאמר (דברים ל) ושב ה' אלהיך את שבותך וגו'. ואומר (שה״ש ד) אתי מלבנון כלה וגו'. רבי נתן אומר משלו משל למה הדבר דומה למלך שאמר לעבדיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> אם בקשתוני הריני אצל בני וכן הוא אומר (ויקרא טז) השוכן אתם בתוך טומאותם. ואומר (במדבר ה) ולא יטמאו את מחניהם (ואומר) ולא תטמא את הארץ וגו' כי אני ה' שוכן בתוך בני ישראל:





Verse 1

פס'. ויקרבו ראשי האבות וגו' ויאמרו את אדוני צוה ה'. זה הדבר אשר צוה ה' לבנות צלפחד בחמשה עשר באב הותרו השבטים לבוא זה בזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> ומאי דרוש זה הדבר אשר צוה ה' לבנות צלפחד לאמר. דבר זה לא יהא נוהג אלא בדור זה במסכת תעניות. ולא תסוב נחלה ממטה למטה אחר, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> זו סיבת הבן:

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8

פס'. וכל בת יורשת נחלה וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> היאך בת יורשת שני מטות זו שאביה משבט ראובן ואמה משבט שמעון ומתו וירשתן כי מתה וירתי לה בנה או בעלה מתעקרה לה נחלה שירשה זו מאמה שהיתה משבט שמעון ונעקרה משבט שמעון ונוסבת לשבט ראובן שבעלה ובנה משבט ראובן שנאמר למשפחותם לבית אבותם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> פירוש שכבר הוסבה מכיון שמתה אמה שהיתה משבט שמעון וירשתה ומת אביה שהיה משבט ראובן, והוסבה הנחלה משבט שמעון לשבט ראובן. וכשהיא נישאת לאחד ממשפחות מטה ראובן ואם מתה יורשה בנה או בעלה אין כאן הסבת נחלה משבט לשבט:

Verse 9

פס'. ולא תסוב נחלה ממטה למטה אחר. זו סיבת הבעל שהוא אחר משבט אחר כי איש בנחלתו ידבקו מטות בני ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> זו מצות עשה:

Verse 10



Verse 11

פס'. ותהיינה מחלה תרצה חגלה מלכה מלמד. שהיו שוות. לפיכך מקדים זו לפני זו:

Verse 12

פס'. ממשפחות בני מנשה בן יוסף היו לנשים. נישאו להגונים להם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> לפיכך (יהושע יז) נפלו חבלי מטה בני מנשה בן יוסף עשרה. מכאן אנו למדין שאף הבנות נוטלות חלק בכורה כשהיה אביהן בכור כגון ראובן בכור שמת והניח בת ואחר כך מת יעקב דין הוא שתהא בת ראובן נוטלת שני חלקים בנכסי יעקב. וכן מצאנו בבנות צלפחד שהיו חכמניות דרשניות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> דאמר רבי שמואל בר רב יצחק אותה שעה היה משה רבינו יושב ודורש בפרשת יבמין (דברים כה) כי ישבו אחים יחדיו. אמרו לו אם כבן אנו חשובים תנו לנו אחוזה ואם לאו תתיבם אמנו. דרשניות היו שנאמר כי אין לו בן. הא אם היה לו בן לא דברנו. ופשוט שהניח בן בכור ומת אבי הפשוט אין בנו של פשוט נוטל בבכורה מן הזקן אלא שוה בשוה חולק בנכסי הזקן עם אחיו שהיה פשוט לפי שאין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק מה שנמצא לאביו יורש פי שנים. אבל ירושה שבאת לאביו מאבי אביו לאחר שמת אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק (שאם מת אבי אשתו אחר שמתה אשתו אין הבעל יורש בה כלום) והלכתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> המחלק נכסיו על פיו ריבה לאחד ומיעט לאחד והשוה להם את הבכור דבריו קיימין ובלבד שלא יאמר בלשון ירושה אלא בלשון מתנה. והילכתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> המזכה לעובר לא קנה. והני מילי לעובר דלאו דידיה אבל עובר דיליה קנה. דניחא ליה לאיניש דמשתמען מיליה בעובר דיליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> שלח רב אחא בר עזו לקמיה דר' יוחנן בן ברוקא נכסי לך ואחריך לפלוני וראשון ראוי ליורשו אין לשני במקום ראשון כלום שאין זה לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק וכן הלכתא. והילכתא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> הכותב כל נכסיו לאשתו או לאחד מבניו בין קטן בין גדול לא עשאו אלא אפוטרופא:

Verse 13

פס'. אלה המצות והמשפטים. שאין נביא רשאי לחדש בהם דבר מעתה. אשר צוה ה' ביד משה. נאה שליח לשולחו. אל בני ישראל. חביבין ישראל לפני הקב״ה. בערבות מואב על ירדן ירחו. בשלשה מקומות נתנה התורה. ת״ר (שם ל) לאהבה את ה' אלהיך לשמוע בקולו ולדבקה בו. שלא יאמר אדם אשנה שיקראוני רבי אשנה שיקראוני חכם שאהא זקן ואשב בישיבה אלא למוד תורה מאהבה וסוף הכבוד לבוא שנאמר (משלי ג) קשרם על גרגרותיך. ואומר (שם) דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום:

דברים







Verse 1

טוב לשמוע גערת חכם מאיש שומע שיר כסילים  (קהלת ז):
אמר רבי טוביהו בר' אליעזר ז״ל מפני מה פתח קהלת בפסוק זה בלשון יחיד וסיים בלשון רבים לפי שהיה קהלת מקהיל קהילות בישראל ומלמדם טעמי תורה שנאמר (שם יב) ויותר שהיה קהלת חכם עוד למד דעת את העם איזן וחיקר תיקן משלים הרבה ואומר (שם ז) טוב לשמוע גערת חכם זה קהלת. מאיש שומע שיר כסילים בבית המשתאות ומשתכרין ומניחין דברי יחיד מן המרובין לפיכך פתח קהלת לשון קהילה. (שם א) דברי קהלת בן דוד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> כשם שהדבורה כולה עוקצין כך דברי שלמה כולן עוקצין בתחלה אמר (שם) מה יתרון לאדם בכל עמלו. ולבסוף אמר (שם יא) על כל אלה יביאך האלהים במשפט. ועוד אמר (שם יב) סוף דבר [את] האלהים ירא ואת מצותיו שמור. וכן (שם ז) טוב לשמוע גערת חכם. טוב להם לישראל לשמוע גערת חכם שנאמר (משלי כא) עיר גבורים עלה חכם ואין טוב אלא תורה שנא' (שם כה) ולמוכיחים ינעם ועליהם תבא ברכת טוב. כלומר על המוכיח ועל המתוכח שכיון שקיבלו תוכחתו של משה רבינו זכו לברכה שנאמר ה' אלהי אבותיכם יוסף עליכם וגו' מאיש שומע שיר כסילים אפילו הן מרובין. גערת היחיד חכם משובחת. שהרי קרח שמע למסיתין ונשתתף עמהם בבתי המשתאות וגרם לעצמו מה שגרם לכך נאמר טוב לשמוע גערת חכם ומה היתה תוכחה שהוכיח משה לישראל אלה הדברים:
אלה לשון קשה. הדברים קשה. אשר דבר משה מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> שלא היה אדם אחד יכול להוכיחם חוץ ממשה רבינו. אל כל ישראל. לא בסתר הוכיחם אלא ברבים. ד״א אל כל ישראל. מלמד שהיה מדבר וקולו היה מהלך בכל מחנה ישראל. ד״א אלה הדברים. רבי תנחום דרש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> הפה שאמר (שמות ד) לא איש דברים אנכי זכה לומר אלה הדברים. ד״א אלה הדברים. מה כתוב למעלה מן הענין (במדבר לו) אלה המצות והמשפטים. רבי אליעזר ורבי יהושע אומר אין מעמיד מצות של מעלה אלא התוכחות של מטה שנאמר אלה הדברים ולמה הוכיחן בסוף ארבעים שנה. אמר ר' סימון שאלו הוכיחן תחלה היו אומרין מה לנו לבן עמרם אלא לאחר שעישרן ונתן להם ביזת סיחון ועוג הוכיחן מפי הגבורה. בעבר הירדן במדבר. על שעשו במדבר שנאמר (יחזקאל כ) וימרו בי בית ישראל במדבר. בערבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> מה שעשו בשטים. מול סוף. בים סוף. בין פארן. במרגלים שנאמר (במדבר יג) וישלח אותם משה במדבר פארן. ובין תפל. אמר רבי שמעון בן יוחאי חזרתי בכל המקומות שנסעו ישראל לידע אם נסעו ישראל בתופל ולבן. ולא מצאנו אלא דברים של תפלות שהוציאו על המן שהוא לבן. ומה היו אומרים כלום יש אדם טוחן ולא פולט. והצרות. זו מחלוקתו של קרח. ודי זהב. זה מעשה העגל. תניא כל מקום שנאמרו דברים לשון תוכחה הן. במשה הוא אומר (דברים לב) וישמן ישורון ויבעט כיוצא בו דברי עמוס ומה הן תוכחותיו (עמוס ד) שמעו הדבר הזה פרות הבשן אלו בתי דינין שלהן. וכן בירמיה אומר (ירמיה ל) אלה הדברים אשר דבר ה' על ישראל ועל יהודה ומה הן תוכחותיו (שם) קול חרדה שמענו פחד ואין שלום שאלו נא וראו אם יולד זכר [וגו'] הוי כי גדול היום ההוא מאין כמוהו. וכתב (שם) ועת צרה היא ליעקב וממנה יושע. וכן בדוד אומר (ש״ב כג) ואלה דברי דוד האחרונים. ומה היו תוכחותיו (שם) ובליעל כקוץ מונד כלחם. וכן הוא אומר (קהלת א) דברי קהלת בן דוד מלך. וכי אלו בלבד דיבר והלא ג' ספרים דיבר אלא מלמד שדברי תוכחת דבר שנאמר מה יתרון העושה. רבותינו אמרו משל את הרשעים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> בחמה ולבנה ובים שאין להם מתן שכר. אל כל ישראל. אלו הוכיח את מקצתם היו השאר אומרים להן למה הייתם שומעין את בן עמרם מדבר באלו הדברים ולא הייתם משיבין לו דבר אם היינו שם היינו משיבין לו לכן אמר אל כל ישראל. ד״א אל כל ישראל. אמר להם הרי כולכם מקובצין כל מי שיש לו תשובה יבוא ויאמר. ד״א אל כל ישראל. מלמד שהיו כולן בעלי תוכחה ויכולין לעמוד בתוכחות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> אמר ר' טרפון העבודה אם יש בדור הזה שיכול לקבל תוכחות. במדבר. הוכיחן על מה שעשו במדבר. בערבה. הוכיחן על מה שעשו על ים סוף. (תהלים קו) וימרו על ים בים סוף. בין פארן. הוכיחן על מה שעשו במדבר פארן. במרגלים. ובין תפל. הוכיחן על תפלות שתפלו על המן שנאמר (במדבר כא) ונפשנו קצה בלחם הקלקל מלמד שהיו כפויי טובה. ולבן וחצרות. אם למרים הצדקת לא נשאתי פנים בחצרות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ונתלבנה בצרעת שנאמר (שם יב) והנה מרים מצורעת כשלג קל וחומר לשאר בני אדם. ודי זהב. גדולה שבכולן מעשה העגל. ד״א ודי זהב ויתרתם זהב בעגל ויתרתם זהב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> בכפורת יבוא זה ויכפר על זה:

Verse 2

פס'. אחד עשר יום מחורב. אלו זכו ישראל היו נכנסין בי״א יום לארץ אלא מתוך שקלקלו מעשיהן גלגל הקב״ה מ' יום למ' שנה:

Verse 3

 פס'. ויהי בארבעים שנה. מלמד שלא הוכיחן אלא סמוך למיתה וכן אתה מוצא ביעקב אבינו שלא הוכיח לבניו אלא סמוך למיתה. תנו רבנן מפני ארבעה דברים אין מוכיחין את האדם אלא סמוך למיתה כדי שלא יהא מוכיחו וחוזר ומוכיחו וכדי שלא יהא רואהו חבירו ומתבייש ממנו ושלא יהא בלבו עליו כלום. וכדי שיפרש ממנו בשלום שהתוכחת מביאה לידי שלום שנאמר (בראשית כא) והוכיח אברהם את אבימלך [וגו'] ויכרתו שניהם ברית. כן יהושע לא הוכיח את ישראל אלא סמוך למיתתו שנאמר (יהושע כד) ויאמר יהושע אל כל העם עדים אתם בכם. וכן שמואל אומר (ש״א יב) הנני ענו בי נגד ה' ונגד משיחו. דבר משה אל (כל) ישראל. מלמד שכל הדברות שבתורה הקלות והחמורות הזדונות והשגגות הכללות והפרטות הגופין והדקדוקין. דבר להם משה לישראל לפני הקב״ה:

Verse 4

פס'. אחרי הכותו את סיחון מלך האמורי אשר יושב בחשבון. אחר שהעשירם מביזת סיחון ועוג אחר כך הוכיחן כדי שלא יאמרו ישראל אין בידו להכניסנו לארץ ולהפיל סיחון ועוג לפנינו לפיכך הוא בא עמנו בתוכחות. סיחון קשה ועירו קשה זהו מלך האמורי אשר יושב בחשבון. עוג קשה ועירו קשה זהו אשר יושב בעשתרות וזה מקום המלכות:

Verse 5

פס'. בעבר הירדן [בארץ מואב] הואיל. ואין הואיל אלא התחלה כענין (שופטים יט) הואל [נא] ולין ויטב לבך ואומר (דה״א יז) ועתה הואלת (לשבת בארץ). באר. אין באר אלא שפירשה להם בשבעים לשון. ד״א באר אמר להם כל מי ששוכח דבר אחד מן התורה יבוא וישמענה:

Verse 6

פס'. ה' אלהינו דבר. אמר להן לא מעצמי אני אומר לכם אלא מפי הקב״ה אני אומר לכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> רב לכם שבת אמר להן רב שכר אתם עתידים לקבל בישיבתכם. בהר הזה. קיבלתם עליכם התורה מניתם עליכם שבעים זקנים שרי אלפים ושרי מאות שרי חמשים ושרי עשרות. עשיתם לכם משכן ושלחן ומנורה וכל כלי המשכן:

Verse 7

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> פנו וסעו לכם, זה ערד וחרמה. ואל כל שכניו, זה עמון ומואב והר שעיר. בערבה, זה מישור. בהר, זה הר המלך. ובשפלה. זו שפלת לוד ושפלת דרום. ובנגב ובחוף הים. זו אשקלון ועזה וקסרון. ארץ הכנעני. זה גבול הכנעני וכן הוא אומר (בראשית י) ויהי גבול הכנעני מצידון. והלבנון, זה בית המקדש. מלמד שצוה אותם לבנות להם בית המקדש. שנאמר (ירמיה כב) גלעד אתה לי ראש הלבנון. ד״א והלבנון. זה מלך, כדכתיב (יחזקאל יז) בא אל הלבנון ויקח את צמרת הארז. ואומר (מ״ב יד) החוח אשר בלבנון. מלמד שנצטוו להעמיד להם מלך. עד הנהר הגדול נהר פרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שמימיו פרין והולכין. אמרו כל הנהרות אומרין לפרת מפני מה אין קולך נשמע כדרך שקולן של כל הנהרות נשמעין אמר להן מעשי מוכיחין עלי אדם זורע בי זריעה עולה לג' ימים, נוטע בי נטיעה עולה לשלשים יום מעשי מוכיחין עלי וכן התורה משבחת לי עד הנהר הגדול נהר פרת:

Verse 8

פס'. ראה נתתי לפניכם את הארץ. אמר להם איני אומר לכם לא מאומד ולא משמועה אלא מה שאתם רואין בעיניכם. בואו ורשו את הארץ. אין אתם צריכין לכלי זיין. אשר נשבע ה' לאבותיכם לאברהם ליצחק וליעקב. כדי כל אחד ואחד בפני עצמו. לתת להם. אלו באי הארץ, ולזרעם. אלו בניהם אחריהם. מה שכיבש דוד, ר' אומר לתת להם אלו עולי המדבר. ולזרעם. אלו עולי בבל. אהריהם. אלו ימות המשיח:

Verse 9

פס'. ואמר אליכם בעת ההיא. לא מעצמי אני אומר לכם אלא מפי הקב״ה. לא אוכל לבדי שאת אתכם. וכי לא היה משה לבדו יכול לדון את ישראל מי שהוציאם ממצרים וקרע להם את הים והוריד להם את המן והגיז להם את השלו ועשה להם כמה נסים לא היה יכול לדונן. אלא כך אמר להם ה' אלהיכם הרבה אתכם על גבי הדיינים שאינו גובה מן הדיינים אלא נפשות וכן הוא אומר בשלמה (מ״א ג) כי מי יוכל לשפוט את עמך הכבד הזה. אמר שמא אם אני נוטל ממנו ממון נוטלין ממנו נפשות שנאמר (משלי כב) אל תגזל דל כי דל הוא ואל תדכא עני בשער. @?![א]@?? כי גאלם חזק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> הוא יריב את ריבם וגו' והנכם היום ככוכבי השמים לרוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> א״ר שמעון בן יוחאי שובע שמחות פניהם של צדיקים דומות לעתיד לבוא לחמה שנאמר (שופטים ה) ואוהביו כצאת השמש. ללבנה שנאמר (שה״ש ו) יפה כלבנה. לרקיע שנא' (דניאל יב) והמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע. לכוכבים שנאמר (שם) ומצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד. לברקים שנאמר (נחום ב) כברקים ירוצצו. לשושנים שנאמר (תהלים מה) למנצח על שושנים. למנורת בית המקדש דכתיב (זכריה ד) ושני זתים עליה. ושבע כתות הן של צדיקים זו למעלה מזו (תהלים קמ) אך צדיקים יודו לשמך ישבו ישרים את פניך. (שם סה) אשרי תבחר ותקרב. (שם סד) אשרי יושבי ביתך. שם טו) ה' מי יגור באהליך מי ישכון בהר קדשך. (שם כד) מי יעלה בהר ה' ומי יקום במקום קדשו:

Verse 10



Verse 11

פס'. ה' אלהי אבותיכם יוסף. כיון שהתחיל משה לברך את ישראל אמר להם והנכם היום ככוכבי השמים לרוב. א״ל משה רבינו אי אפשנו בברכתך שהרי אבותינו ברכונו ולא נתנו קצבה ואתה נותן קצבה. שנאמר ה' אלהי אבותיכם יוסף עליכם ככם אלף פעמים. משל למה הדבר דומה למלך שהיה ל בן קטן והניח לו נכסים מרובין ובשביל שהיה קטן מסרם לאפטרופוס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> משהגדיל הבן ההוא אמר לאפטרופוס תן לי הכסף והזהב שהניח לי אבא בידך הרבה ואתה נותן לי זה בלבד א״ל אלו אני נותן לך משלי אבל מה שהניח לך אביך הרי הן שמורין. כך אומר להם משה לישראל ה' אלהי אבותיכם יוסף עליכם ככם אלף פעמים זה משלי אבל שלכם שברכו אתכם אבותיכם. ויברך אתכם כאשר דבר לכם. כחול הים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> ובצמחי האדמה וכדגי הים וכוכבי השמים לרוב:

Verse 12

פס'. איכה אשא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> לא מעצמי אני אומר לכם אלא מפי הקב״ה. טרחכם. מלמד שהיו טרחנין. היה כל אחד מהן רואה שלא נצח בדין היה אומר יש לי עדים יש לי ראיות להביא למחר אני דן. ומוסיף אני עליכם דיינים לכך נאמר טרחכם. משאכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> שהיו מתרעמין עליו כל אחד ואחד בביתו. וריבכם שהיו בעלי מריבה:

Verse 13

פס'. הבו לכם אין הבו אלא עצה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> שנאמר (שופטים כ) הבו לכם עצה. אנשים. ותיקי'. חכמים ונבונים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> מה בין חכם לנבון חכם דומה לשלחני עשיר אם אין מביאין לו לראות מוציא משלו ורואה. וידועים לשבטיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> שיהו ידועים לכם שכל שבט ושבט מכיר את אנשי השבט שלו, ואשימם בראשיכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> בין ברצונכם בין שלא ברצונכם:

Verse 14

פס'. ותענו אותי ותאמרו טוב הדבר. היה לכם לומר מוטב רבינו נלמוד התורה ממך ולא מתלמידי תלמידיך ולא עשיתם כן אלא אמרתם אולי יעמדו לנו דיינין מקבלין דורון:

Verse 15

פס'. ואקח את ראשי שבטיכם. משכתים בדברים אמרתי להם אשריכם על מי אתם באים להימנות על בני אברהם יצחק ויעקב בני אדם שנקראו אחים ורעים כרם חמד נחלת צבי צאן מרעית וכל לשון חיבה. אנשים חכמים וידועים. זו אחת מז' מדות שאמר לו יתרו למשה שנאמר (שמות יח) ואתה תחזה מכל העם אנשי חיל יראי אלהים אנשי אמת שונאי בצע הרי ד' בפרשת וישמע יתרו וג' בפרשה זו ולא מצא אלא שלשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> ואלו נבונים לא מצא. ואתן אותם ראשים עליכם, שיהו מכובדים עליכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> ראשים במשא ובמתן, ראשים במקח ובממכר. ראשים בכניסה וביציאה. שרי אלפים. שאם היו תתקצ״ט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> היה אחד נתפש בעדן שר אלף וכן כלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ת״ר שרי אלפים שש מאות שרי מאות ששת אלפים שרי חמשים י״ב אלף שרי עשרות ששת רבוא. ושוטרים לשבטיכם אלו הלוים המכים ברצועה. כענין שנאמר (דה״ב יט) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> ושטרים הלוים (לשבטיכם). ואומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> (נחמיה ח) והלוים מחשים (את) העם. ד״א ושטרים לשבטיכם. לפי שהיו השופטין במנין שרי מאות שרי חמשים ושרי עשרות אבל השוטרים היו כפי צורך בלא מספר. שרי אלפים חוץ מן האלפים היה השר וכן כלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> וכה״א (מלכים ב' א) שר חמשים ואת חמשיו:

Verse 16

פס'. ואצוה את שופטיכם. זה ציווי לבית דין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> שיסבול את בעלי דינין. ד״א ואצוה את שופטיכם. אזהרה לבית דין שיהו מתונין בדין. בעת ההיא לאמר. לשעבר הייתם ברשות עצמכם עכשיו הרי אתם מסורין לצבור. וכן היא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> ברחבעם (שם א יב) אם (היה תהיה לעם הזה ועבדוך). שמוע בין אחיכם. אזהרה לדיין שלא ישמע דברי בעל דין עד שיבוא בעל דין חבירו. ושפטתם צדק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> אמר ר''ל צדק את הדין ואחר כך חתכהו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> בין איש ובין אחיו. אפילו בין בית לעלייה. ובין גרו. ואפילו בין תנור לכירים. ד''א ובין גרו. זה בעל דינו שאוגר עליו דברים:

Verse 17

פס'. לא תכירו פנים במשפט. שלא תראה אדם גבור או עשיר או נאה ואתה מושיבו דיין והוא אינו יודע לדון ונמצא מזכה את החייב ומחייב את הזכאי. ד״א לא תכירו. ר' אלעזר אומר לא תנכרהו, אושפזיכניה דרב אתא לקמיה לדינא אמר ליה אושפזכנאי את פסילנא לך לדינא. א״ל לרב כהנא פוק דייניה חזייה דהוא קא גאיס, אמר ליה אי ציתת ציתת ואי לא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> מפיקנא לך רב מאוניך. כקטן כגדול. אמר רב חנין שיהא חביב עליך דין של פרוטה כדין של מאה מנה למאי אילימא למידייניה ולמפסקיה פשיטא לא צריכא לאקדומי. ד״א כקטן כגדול, שלא תאמר הואיל וזה עשיר וזה עני אזכנו כדי שיתפרנס בכבוד ת״ל כקטן כגדול תשמעון. לא תגורו מפני איש. אל תכנס דבריך מפני איש שלא תירא מפני פלוני שלא יהרוג את בנך ושלא ידליק את גדישך ושלא יקוץ את נטיעותיך. כי המשפט לאלהים הוא. אין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות ואזניו שומעות. וכן ביהושפט אומר (דה״ב יט) כי לא לאדם תשפטו כי (לאלהים) [לה'] ועמכם בדבר משפט. והדבר אשר יקשה מכם. על דבר זה נענש משה רבינו דכתב (במדבר כז) ויקרב משה את משפטן לפני ה'. כיוצא בדבר (ש״א ט) ויען שמואל וגו' ויאמר אנכי הרואה. אמר לו הקב״ה אראך שאין אתה רואה שנאמר (שם טז) כי האדם יראה לעינים וה' יראה ללבב :

Verse 18

פס'. ואצוה אתכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> אלו דקדוקי המצוה שניתנו בקבלה כגון שחיטה וניקוי הבשר ושאר המצות שהן בקבלה בישראל. ד״א ואצוה אתכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> אלו י' הדברים שבין דיני ממונות לדיני נפשות. בסנהדרין בפרק דיני ממונות בשלשה:

Verse 19

פס'. ונסע מחרב. בני אדם שראו נחשים ועקרבים בקשתות מושלכין לפניהם בוטחין הם שכל הכנענים יהו מושלכין לפניהם:

Verse 20

פס'. ואמר אליכם. אמר להם לא מעצמי אני אומר לכם אלא מפי הגבורה. באתם עד הר האמורי:

Verse 21

פס'. ראה נתן ה' אלהיך. לא מאומד ולא משמועה אלא מה שאתם רואים בעיניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> עלה רש. מיד:

Verse 22

פס'. ותקרבון אלי כולכם ותאמרו. בערבוביא ילדים דוחפים את הזקנים לא כענין שנאמר (דברים ה) ותקרבון אלי כל ראשי שבטיכם וזקניכם ילדים היו מכבדין את הזקנים:

Verse 23

פס'. וייטב בעיני. בעיני היה טוב ולא בעיני המקום:

Verse 24

פס'. ויפנו ויעלו ההרה. מיכן שדרך המרגלים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> לעלות בהר. וכן רחב אומרת לשלוחי יהושע (יהושע ב) ההרה לכו:

Verse 25

פס'. ויקחו בידם מפרי הארץ. ברשותם ולא בידם ממש שנאמר (בראשית כד) וכל טוב אדוניו בידו:

Verse 26

פס'. ולא אביתם לעלות. אע״פ ששיבחוה בפניכם ואמרו טובה הארץ אשר ה' אלהינו נתן לנו ומי אמרו יהושע וכלב:

Verse 27

פס'. ותרגנו באהליכם. מלמד שהיו יושבין באהליהם ומרננים כענין שנא' (משלי יח) דברי נרגן כמתלהמים. ד״א ותרגנו באהליכם. מלמד שהיו יושבין באהליהם בוכין נוטלין בניהם ואומרין להם אוי לכם דווים שגופים למחר יהו הורגין אתכם יהו שובין מכם יהו צולבין מכם. היו נוטלות בנותיהן ואומרין להן אוי להם דויות שגופות למחר יהו הורגין מהן יהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> מעמידין (את ידם) בקלון. בשנאת ה' אותנו. וכי הקב״ה שונא את ישראל והא כתיב (מלאכי א) אהבתי אתכם אמר ה'. אלא הן ששונאין את המקום. משל הדיוט אומר מה דבלבך על רחמך מה דבלביה עלך. לתת אותנו ביד האמורי. כענין שנא' (יהושע ז) וישמעו הכנעני וכל יושב הארץ:

Verse 28

פס'. אנה אנחנו עולים. אמרו לו משה רבינו אלו מאחרים היינו שומעין דברים הללו לא היו מאמינים אלא עכשיו מאחינו אנו שומעין. המסו את לבבינו. שהיו גדולים בקומה. ורב. מרובין באוכלוסין. ערים. מיכן אמר רבי שמעון בן גמליאל אף הכתובים דברו לשון הבאי. גדולות ובצורות בשמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ענקים שהיו מעונקין בגאוה כענין (תהלים עג) לכן ענקתמו גאוה:

Verse 29

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> ואומר אליכם (לא תעלו ולא תלחמו). מפני מה לפי (שאין) ה' אלהיכם עמכם ההולך לפניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מי שעשה לכם בראשונים יעשה באחרונים:

Verse 30



Verse 31

פס'. ובמדבר אשר ראית. מכח נסין שעברו האמינו להבא. אשר נשאך ה'. וכן הוא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> (הושע יא) ואנכי תרגלתי לאפרים וגו', בכל הדרך אשר הלכתם. כבן שיש לו געגועין על אביו והוא מבקש תפוחים ונותן לו אגוזים ונותן לו בחמה ומוליכו בצל ומוליכו:

Verse 32

פס'. ובדבר הזה. קשה זה מכלם שאינכם מאמינים מלמד שהיו קטני אמנה. ההולך לפניכם. בדרך זה הענן שהיה מישר להם הדרך הורג נחשים ועקרבים שנאמר לתור לכם מקום לחנותכם:

Verse 33



Verse 34

פס'. וישמע ה' את קול דבריכם. זה קול הבכיה דכתיב (במדבר יד) ותשא כל העדה ויתנו את קולם. אם יראה איש באנשים. שמא על כלם אמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ת״ל הדור הרע הזה מקבלי לשון הרע הם לא יבואו:

Verse 35



Verse 36

פס'. זולתי כלב בן יפונה. הפליג את יהושע מכלב כדי להזכיר את עצמו שנא' גם בי התאנף ה' בגללכם. יהושע בן נון העומד לפניך. עתיד משה רבינו להעלות את מתי מדבר. והוא בראשם שנאמר בגללכם. לטובתכם נשארתי עמכם במדבר כדי לבוא בראשכם לעתיד לבוא:

Verse 37



Verse 38

פס'. יהושע בן נון העומד לפניך. גרם לו. לבוא שמה לפי שהיה עומד לפניך. מיכן אמרו גדולה שימושה יותר מלימודה. אותו חזק. אין מחזקין אלא למחוזקין וכן הוא אומר (דניאל ב) יהיב הכמתא לחכימין וגו':

Verse 39

פס'. וטפכם אשר אמרתם. הם בני י' בני ט"ו ובניכם אשר לא ידעו היום טוב ורע. הם בני ה' בני ו' בני ז'. ובניכם. כלומר בניכם שהייתם אומרים עליהן לבז יהיו לא יהיו לבז כי אם יהיו לגוי גדול ועצום. ועליהם אמר שלמה (שה״ש ד) כלך יפה רעיתי ומום אין בך. המה יבאו. אלו באי הארץ. ולהם אתננה. שהם יכבשוה והם יירשוה יחלקוה לשבטים:

Verse 40

פס'. ואתם פנו לכם. נתפניתם מארץ ישראל:

Verse 41

פס'. ותענו ותאמרו אלי. כיון שראיתם שאין סופכם לבוא אל הארץ תשש כוחכם. ותחגרו איש את כלי מלחמתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ותהינו. לשון הין הייתם מתקנין עצמכם לעלות ההרה כלומר הין הין:
פס'. לעלות. כשרציתי לא רציתם וכשאתם רוצים איני רוצה. ולא תנגפו. לא היה להם רצון לפני הקב״ה שיפנו ערף לפני האומות:

Verse 42



Verse 43

פס'. ואדבר אליכם ולא שמעתם. הוספתם זדון על השגגה. כאשר תעשינה הדבורים. מה דבורה זו מכה ועוקצה נשאר בבשר והאיש כואב והיא מתה כך האמוריים הכו את ישראל וסופם נפלו כלם לפני בני ישראל שנאמר (עמוס ב) ואנכי השמדתי את האמורי מפניכם:

Verse 44



Verse 45



Verse 46

פס'. ותשבו בקדש ימים רבים. י״ט שנה הכל ל״ח שנה ומשם חזרו לאחוריהם ח' מסעות שהם מהר ההר עד מוסרה לכך הוא אומר (דברים י) ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שהרי כתב ויסעו ממוסרה ויחנו בבני יעקן. אלא מלמד שחזרו לאחור ח' מסעות:





Verse 1



Verse 2

פס'. ויאמר ה' אלי רב לכם סוב. רב הוא לעשו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> שכיבד את אביו לכם לסובב הימנו. פנו לכם צפונה. פנו לכם לבית המקדש שנאמר (תהלים מח) הר ציון ירכתי צפון קרית מלך רב:

Verse 3



Verse 4

פס'. ואת העם צו לאמר. זו אזהרה לדורות הבאים אחריכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> שלא יהו מתגרים בבני עשו. אתם עוברים בגבול אחיכם בני עשו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> עוברים אתם ולא יושבים שהפורענות עתידה לבוא. מאד. היה רבן שמעון בן גמליאל אומר ומה במקום שהם יראים ממנו אמר הקב״ה ונשמרים מאד. עכשיו שאנו מובלעים ביניהם על אחת כמה וכמה:

Verse 5

פס'. אל תתגרו בם כי לא אתן לכם מארצם עד מדרך כף רגל. ר' מאיר אומר עד שידרוך כף רגלו של משיח שנאמר בו (במדבר כד) דרך כוכב מיעקב שנא' (עובדיה ח) וירשו הנגב את הר עשו והשפלה את פלשתים וגו' וגלות החל הזה.לבני ישראל אשר כנענים עד צרפת וגלות ירושלים אשר בספרד ירשו את ערי הנגב. ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו והיתה לה' המלוכה:

Verse 6

פס'. אוכל תשברו מאתם. מיכן אמרו חכמים בישולי א״י אסורין בין פת בין בשר בין ביצה בין דג, וכן אמרו במסכת עבודת כוכבים. וגם מים תכרו מאתם. ומה מים שלא נשתנו על ידי האור אף כל שלא נשתנו על ידי האור. וכן אמרו ביצה צלויה אסורה ודגים קטנים שמלחם ישראל אם נאכלין בלא בישול ובלא צלייה מחמת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> שהן מלוחין (ויבשים) ונאכלין כמות שהם חיים וצלאן א״י מותר לישראל לאכלן שלא נעשה בהן בישול או צלייה על ידי א״י. אבל כל שצריך מעשה צלייה כגון ביצה ובשר ודג גדול שאין נאכלין כמות שהן חיים וצלאן א״י אסורין שמעשה צליית הא״י אסורה ואם היתה תחלתו ביד א״י וגמרו ביד ישראל או תחלתו ביד ישראל וגמרו ביד א״י מותר ואין אסור עד שיהא תחלתו וגמרו ביד א״י, ודגים קטנים מלוחים של א״י אסורין מפני שמלוח כמבושל דמי, אבל דגים של ישראל שמלחם ישראל וצלאן א״י בפני ישראל מותרין לפי שהן נאכלין כמות שהן וכל שנאכל כמות שהוא חי אין בו משום מעשה א״י כגון התפוחים שהשליכם א״י על הגחלים מותרין לישראל אבל כל דבר שצריך בישול ואפיה ועשאם א״י כגון ישראל שיש להם עבדים בבתיהם והעבדים לא נתגיירו ולא מלו לעולם ולא טבלו אינו גר עד שימול ויטבול ואפילו כלי תשמישו של ישראל הם הואיל ובישלם או אפאם א״י אסורין, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> ואם עשה בהם ישראל שום מעשה וכל הכלים של ישראל מותר, והשמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> אע״פ שהתירו רבינו הקדוש הני מילי שלא בא לכלל טומאה. אבל שמן הנמכר בחנות והא״י חשודין שמערבין בו טומאה אסור. והפת דברי הכל אסורה. וחלב שחלבו א״י ואין ישראל רואהו אסור מפני שמערבין בו טומאה. והכותח הוא שעושין מן השעורין והחלב אסור. ומפני מה אמרו רבותינו האי ריפתא שגר א״י ואפה ישראל או שגר ישראל ואפה א״י מותר, הני מילי בפת שנילושה בטהרה שאין בה גיעולי א״י. אבל פת של א״י אפילו אפאה ישראל אסורה. וכן בשר של ישראל שהניחו על גבי הגחלים והפכו א״י ונצלה במהרה קרובי בישול הוא ומותר. אבל אם לקח א״י בשר מן הסל של ישראל והלך ואפאו ואפילו בפני ישראל אסר מפני שתחלתו וגמרו ביד א״י הוא ואסור. והבשר של ישראל כיון שנתעלם מעיני ישראל אסור. וישראל שהניח קדרה על גבי כירה של א״י צריך להיות יושב ומשמרה מפני חשד הא״י, אמר רב ״חב״ית אסורין בחותם אחד. ״חלב ״בשר ״יין "תכלת. ״חמ״פג מותרין בחותם אחד "חלתית "מוריס "פת ״גבינה והלכתא כרב באיסורי. ומים מגולין אסורין מפני סכנת שרצים. והלכתא הלוקח כלי תשמיש מן א״י את שלא נשתמש בהן כל עיקר מטבילן והן טהורין. ואת שנשתמש בהן על ידי האור כגון השפוד והאסכלה מלבנן ומטבילן והן טהורין. עד כמה הליבון עד שתשיר קליפתו. וההגעלה. כיצד נותן יורה קטנה לתוך יורה גדולה ומרתיחה. ויורה גדולה עושה לה שפה של טיט ומרתיחה כדי שיעלו המים על השפה של יורה כדרב עוקבא בסוף מסכת עבודת כוכבים והסכין של א״י שרוצה ישראל לאכול בה שפה ונועצה עשרה פעמים בקרקע במקום קשה ובסכין יפה שאין בה גומות. אבל לאכול בה רותח עד שילבנו באור. והלכתא מגעילן ברותחין בכלי ראשון שהוא רותח על האש ולא מאחר שהורידו שחמימותו מצוננת. נשוב לענין הפרשה:

Verse 7

פס'. כי ה' אלהיך ברכך. ואין אתה מצטרך להם. בכל מעשה ידיך, מיכן שאין הברכה משתלחת אלא במעשה ידים. ד״א ברכך. בביזת מצרים. בכל מעשה ידיך. כנגד עבודת מצרים נתן לך ביזתם ושללם וכן על הים לקחו כל אשר למצרים תחת החומר והלבנים:

Verse 8

פס'. ונעבר מאת אחינו בני עשו ונעבר דרך מדבר מואב. כשם שלא נתגריתי בעשו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> כך לא התגריתי בעמון ומואב:

Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14

פס'. והימים אשר הלכנו מקדש. זה הפסוק צריך למעלה והימים אשר עברנו מקדש ברנע שלשים ושמונה שנה עד תום. וכתיב ויהי כאשר תמו למדנו שכ״ד אלף שמתו על דבר פעור לא היו מיוצאי מצרים כי כבר תמו כל אותו הדור משנת ל״ח. ומעשה פעור היה באחרון ויש הפרש בין עמון למואב. שבמואב נאמר אל תצר את מואב אבל לעשות בהם אנגוריא ולצערם מותר. אבל בעמון כתב וקרבת מול בני עמון אל תצרם ואל תתגר בם כלל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> הוא שאמר רב חייא בר אבא א״ר יוחנן אין הקב״ה מקפח אפילו שכר שיחה נאה. שהבכירה קראה את בנה מואב והותרו ישראל לצערם. והצעירה קראה את בנה עמון ולא הותרו ישראל לצערם כלל שנאמר אל תצורם ואל תתגר בם:

Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22

פס'. והעוים היושבים בחצרים עד עזה. שעיוו את מקומם ונתנם הקב״ה לבני לוט בזכות אברהם:
פס'. כאשר עשה לבני עשו. וכן הוא אומר (בראשית לו) אלה בני שעיר החורי יושב הארץ ואומר (יהושע כד) ואתן לעשו את הר שעיר לרשת אותו:

Verse 23



Verse 24

פס'. קומו סעו ועברו את נחל ארנון. היא תחלת ירושת ישראל שנאמר החל רש לרשת את ארצו:

Verse 25

פס'. היום הזה אחל תת פחדך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מיכן אמרו כשם שעמדה חמה ליהושע כך עמדה לו למשה כתב כאן אחל וכתיב ביהושע (יהושע ג) אחל גדלך:

Verse 26

פס'. ואשלח מלאכים ממדבר קדמות דברי שלום לאמר. השיבני אם אעבור בגבולך או לאו. דבר אחר ואשלח אמר הקב״ה בסיחון והתגר בו מלחמה והוא שלח דברי שלום. ומאין למד משה זה ממלחמת פרעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> שהיתה קדומה ששלח לו הקב״ה (שמות ט) שלח עמי ויעבדוני ולא איבדו לפי השעה:

Verse 27



Verse 28



Verse 29



Verse 30



Verse 31



Verse 32



Verse 33

פס'. ויתנהו ה' אלהינו [וגו'] ואת בניו. בנו כתיב בניו קרי מלמד שאדם קורא לבנו אחד בני כאדם שיש לו בנים הרבה ודומה לו (בראשית מט) ובני דן חושים. (דה״א ב') ובני איתן עזריה:

Verse 34



Verse 35

פס'. רק הבהמה ושלל הערים בזונו לנו. מלשון בזזנו ז' מתחלף בוי״ו:

Verse 36



Verse 37







Verse 1



Verse 2

פס'. ויאמר ה' אלי אל תירא אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> מיכן אמרו עוג מלך הבשן משה הרגו:

Verse 3



Verse 4

פס'. ונלכד את כל עריו. כל חבל ארגוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> הם פלטין שלו:

Verse 5



Verse 6



Verse 7



Verse 8



Verse 9

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> צידונים יקראו לחרמון שריון. וכתיב (דברים ד) עד הר שיאון הוא חרמון. מלמד שהיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> ארבעה מלכים מתכתשין עליו זה יאמר על שמי יקרא וזה יאמר על שמי יקרא. ללמדך שארק ישראל היתה חביבה על האומות ביותר:

Verse 10



Verse 11

פס'. כי רק עוג מלך הבשן. ערש ברזל מרוב עוצם גבורתו. ולמה הכתוב מספר שבחו להודיע לכל שבח גבורתו של משה רבינו. וכן הכתוב מודיע כח גבורתו של גלית להגיד כח גבורתו של דוד. הלה היא. ה״י תחת אל״ף משמש ולמה כתיב בה״א להודיעך כי חצי שבחו לא סיפר שאין מספרין בכבוד הרשע כל כך. וכן הוא אומר (שמואל א' י״ז) וחץ חניתו ועץ חניתו קרי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> ואמרו רבותינו ז״ל חצי שבחו אין כתוב כאן וכן הלה היא ה״א במקום אל״ף. באמת איש, באמת המלך אמה וטפח ההוא יקרא ארק רפאים:

Verse 12



Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17

פס'. והערבה והירדן וגבול. היא ארק הגבלים. מכנרת. היא גינוסר. תחת אשדות הפסגה. היא מקום מורדת הגבעות. הפסגה, לשון (תהלים מח) פסגו ארמנותיה, כלומר הגביהו:

Verse 18

פס'. ואצו אתכם. אלו בני גד ובני ראובן:

Verse 19

פס'. רק נשיכם וטפכם. לא כשהקדמתם צאנכם לטפכם שנא' (במדבר לב) גדרות צאן נבנה למקנינו פה וערים לטפנו. אלא נשיכם וטפכם עיקר ומקניכם טפל:

Verse 20

פס'. עד אשר יניח ה'. מיכן שאין מנוחה לגר שהוא הולך ממקום למקום:

Verse 21

פס'. ואת יהושע צויתי. אין צוואה אלא זירוז. לא תיראום. אע״פ שהן רבים ממלכי האמורי. כי ה' אלהיכם הוא הנלחם לכם. תחתיכם. ד״א ה' אלהיכם הוא הנלחם לכם. כענין שנאמר ביהושע (יהושע י) ולא היה ביום ההוא לפניו ואחריו לשמוע ה' בקול איש כי ה' נלחם לישראל. אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלהיו:

Verse 22



Verse 23

כתוב הכל כאשר לכל מקרה אחד לצדיק ולרשע לטוב ולטהור ולטמא ולזובח ולאשר איננו זובח כטוב כחוטא כנשבע כאשר שבועה ירא  (קהלת ט):
לפי שצפה קהלת ברוח הקודש וראה שאין שכר המצות בעולם הזה אמר הכל כאשר לכל. כלומר כל העולם הזה הולך הכל דור אחר דור כאשר ניהג משנברא העולם עד עכשיו. וכן הוא אומר (שם א) אין כל חדש תחת השמש. מקרה אחד ענין אחד לצדיק ולרשע. אין לנו צדיק יותר ממשה רבינו והוא סיפר בשבח ארץ ישראל שנאמר (דברים ח) כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה. והיה מתחנן לפני הקב״ה שיכנס לארץ ישראל ואמר לו כי לא תעבור את הירדן הזה. ולרשע אלו מרגלים שהוציא דבת הארץ ונגזר עליהן גזירה שלא ליכנס לארץ ישראל. אמר קהלת זה לכל הדורות שלא יתמהו כל באי העולם לומר מפני מה יש צדיק אובד בצדקו ויש רשע מאריך ברעתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> והוא שאמרו חכמים ז״ל חיי וברי ומזוני לא בזכותא תליא מלתא ואלו הן חמש מדות שנאמרו בפסוק זה צדיק וטוב וטהור וזובח אשר שבועה ירא כנגד ה' מדות רשע טמא איננו זובח חוטא נשבע כנגד ה' הרגשות שבאדם. שמיעת האוזן ראיית העין ודיבור והילוך ומישוש ידים. ואומר טוב טוב שתי פעמים מלמד שכל הפסוק נדרש על משה רבינו שנקרא טוב שנאמר (שמות ב) ותרא אותו כי טוב הוא:
ואתחנן. מה ראה משה רבינו לפתוח בלשון תחנה. לפי שאמר לו הקב״ה (שם לג) וחנותי את אשר אחון אמר לפניו רבש״ע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> אתה חונן את שאינו ראוי כל שכן את הראוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> תניא ר' אליעזר אומר שואל אדם צרכיו ואח״כ יתפלל שנאמר (תהלים קב) תפלה לעני כי יעטוף ולפני ה' ישפוך שיחו. ואין שיחה אלא תפלה שנאמר (בראשית כד) ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב. ר' יהושע אומר יתפלל אדם ואח״כ ישאל צרכיו שנאמר (תהלים קמב) אשפוך לפניו שיחי צרתי לפניו אגיד. דרש ר' שמלאי לעולם יסדיר אדם שבחו של הקב״ה ואח״כ יתפלל. מנא לן ממשה רבינו דכתיב ה' אלהים אתה החלות להראות את עבדך את גדלך וגו'. וכתיב בתריה אעברה נא ואראה. והאידנא עבדינן כר' יהושע דילפינן ממשה. וחכמים אומרים שואל אדם צרכיו בשומע תפלה. ואם רצה לומר בסוף כל ברכה וברכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> מעין כל ברבה וברכה אומר. ומצאנו בדניאל שכתוב בו (דניאל ו) וזימנין תלתא ביומא הוא ברך על ברכוהי וגו' ובעא בעותה. וכן אמר בדוד (תהלים נה) ערב ובקר וצהרים אשיחה ואהמה וישמע קולי. ואמרו רבותינו ז״ל אברהם תיקן תפלת שחרית שנאמר (בראשית יט) וישכם אברהם בבקר אל המקום אשר עמד שם את פני ה'. יצחק תיקן תפלת המנחה שנאמר (שם כד) ויצא יצחק לשוח בשדה. יעקב תיקן תפלת ערבית שנאמר (שם כח) ויפגע במקום וילן שם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> שבעה שמות לתפלה. תהלה. שועה. שיחה. פגיעה. עמידה. רנה. בקשה, וחכמי ישראל אמרו מצאנו בתפלת חנה מעין י״ח (ש״א ב) רמה קרני. מגן אברהם. ממית ומחיה. מחיה המתים. אין קדוש כה'. האל הקדוש. כי אל דעות ה', חונן הדעת, ונכשלים אזרו חיל. הרוצה בתשובה. מוריד שאול ויעל. מרבה לסלוח. כי שמחתי בישועתיך. גואל ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> מקים מעפר דל. רופא חולי עמו ישראל. שבעים בלחם נשכרו. מברך השנים. רגלי חסידיו ישמור, מקבץ נדחי עמו ישראל. ידין אפסי ארץ. אוהב צדקה ומשפט. ורשעים בחשך ידמו. מכניע זדים. קשת גבורים חתים. מבטח לצדיקים. וירם קרן משיחו. בונה ירושלים. אין צור כאלהינו. שומע תפלה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> אל תרבו תדברו גבוהה גבוהה יצא עתק מפיכם. זו הודאה. ויתן עוז למלכו. זה שים שלום. א״ר אלעזר גדולה תפלה מכל מעשים טובים שאין לך גדול במעשים טובים כמשה רבינו ואע״פ כך לא נענה אלא בתפלה, ותקנו רבותינו ז״ל שמונה עשרה ברכות כנגד י״ח הזכרות שבקריאת שמע. וי״ח הזכרות שבמזמור הבו לה' בני אלים כדמפורש במס' מגילה. א״ר שמואל בר נחמני כנגד י״ח הזכרות שבהבו לה'. רבי יוסי אומר כנגד י״ח אזכרות שבקריאת שמע. רבי תנחום אמר ר' יהושע בן לוי כנגד י״ח חליות שבשדרה שהמתפלל צריך שיכרע עד שיתפקקו כל חליות שבשדרה, עולא אמר עד שיראה איסר כנגד לבו. והמתפלל צריך שיעמוד ביראה באימה ברתת ובזיע. ואפילו המלך שואל בשלומו לא ישיבנו. ואפילו נחש כרוך על עקיבו לא יפסיק. ואין עומדין להתפלל אלא מתוך כובד האש. אמר רבי אלעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ראיה לדבר (ש״א א) והיא מרת נפש וגו'. והמתפלל צריך שיכוין את לבו שנא' (תהלים י') תכין לבם תקשיב אזנך. ואסור לאדם לעשות חפציו קודם שיתפלל שנאמר (שם פה) צדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו. אמר רבי אלעזר לעולם יקדים אדם תפלה לצרה שנאמר (איוב לו) היערוך שועך לא בצר וגו'. וכשהוא כורע כורע בברוך. וכשהוא זוקף זוקף בשם. וצריך לאדם שתהא תפלתו בלשון תחנונים שלא תהא עליו כמשוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> והמתפלל צריך שיתן עיניו למטה ולבו למעלה. ושנינו בבחירתא שהיא מסכת עדיות על תמיד של שחר שקרב בארבע שעות. ואם לא התפלל עד ארבע שעות מתפלל כל היום אבל אין לו שכר תפלה בעונתה. ושאר סדרי התפלה הנם במסכת ברכות. והלכתא טעה באמצעיות חוזר למקום שטעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שהלכה כרב (אשי). והלכתא המתפלל ושמע צבור שעונין אמן יהא שמיה רבא מברך אינו עונה עמהן שאין דרך עבדי המלך ליכנס מעבודה לעבודה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אבל ישתוק מתפלתו עד שהעם עונין. ומתוך שהוא שומע כאלו הוא עונה שדברי הכל שהשומע כעונה:
פס'. ואתחנן, כיון שראה משה שנפלו סיחון ועוג בידו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> אמר הנה זמן שאבקש מלפני הקב״ה שאכנס לארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> לאמר. השיבני על כך אם אכנס לארץ ואם לאו. דע כי בהרבה ענינים נקראת תפלה וכלם אפשר בגבוה ובהדיוט כמו תחנה ובקשה, שהאדם מתחנן ומבקש מחבירו אבל לשון תפלה אי אפשר אלא בבורא:

Verse 24

פס'. ה' אלהים. כל מקום שנאמר ה' זו מדת רחמים כענין (שמות לד) ה' ה' אל רחום וחנון, אלהים זו מדת הדין כענין (שם ל) אלהים לא תקלל. אתה החלות. כיון שבאו אל מעברות ארנון אמר שמא ניתן לי רשות ליכנס לארץ לפיכך אמר ה' אלהים אתה החלות להראות. ד״א אתה החלות. התחלת אלו שני המלכים להפילם מה שלא התחננתי לפניך כל שכן מה שאני מתחנן. ד״א אתה החלות אתה פתחת לי פתח שאעמוד בתפלה על בניך בשעה שעשו את העגל שנאמר (דברים ט) הרף ממני וגו'. את עבדך. אברהם קרא עצמו עבד שנאמר (בראשית יח) אל נא תעבור מעל עבדך. והקב״ה קרא עבד דכתיב (בראשית כו) בעבור אברהם עבדי. יעקב קרא עצמו עבד שנא' (שם לב) אשר עשית את עבדך. והקב״ה קראו עבד שנא' (ישעיה מא) ואתה ישראל עבדי וגו'. משה קרא עצמו עבד שנאמר להראות את עבדך והקב״ה קראו עבד שנאמר (במדבר יב) לא כן עבדי משה. דוד קרא עצמו עבד שנאמר (תהלים קטו) אני עבדך בן אמתך והקב״ה קראו עבד שנאמר (יחזקאל לז) ודוד עבדי נשיא להם לעולם. ישעיה קרא עצמו עבד שנא' (ישעיה מט) יוצרי מבטן לעבד לו. והקב״ה קראו עבד שנאמר (שם כ) כאשר הלך עבדי ישעיהו. שמואל קרא עצמו עבד שנאמר (ש״א ג) דבר כי שומע עבדך. אבל לא נקרא עבד. שלמה קרא עצמו עבד שנא' (מ״א ג) ונתתה לעבדך לב שומע אבל לא נקרא עבד. איוב לא קרא עצמו עבד והקב״ה קראו עבד שנאמר (איוב ב) השמת לבך על עבדי איוב. יהושע לא קרא עצמו עבד והקב״ה קראו עבד שנא' (יהושע כד) וימת יהושע בן נון עבד ה'. כלב לא קרא עצמו עבד הקב״ה קראו עבד שנא' (במדבר יד) ועבדי כלב. אליקים לא קרא עצמו עבד והקב״ה קראו עבד שנאמר (ישעיה כב) וקראתי לעבדי לאליקים. זרובבל לא קרא עצמו עבד והקב''ה קראו עבד שנא' (חגי ב) אקחך זרובבל בן שאלתיאל עבדי. דניאל לא קרא עצמו עבד והקב״ה קראו עבד שנאמר (דניאל ו) דניאל עבדי די אלהא חייא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> חנניה מישאל ועזריה לא קראו עצמם עבדים והקב״ה קראם עבדים שנא' (עמוס ג) כי לא יעשה ה' אלהים דבר כי אם גלה סודו אל עבדיו הנביאים. את גדלך. זו גילוי השכינה. ואת ידך החזקה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אלו עשר המכות שהביא הקב״ה על המצרים במצרים. אשר מי אל בשמים ובארץ. מחול לי שאין מי יאמר לך מה תעשה. אשר יעשה כמעשיך. במצרים. וכגבורתיך. על הירדן. ד״א ה' אלהים אתה החלות. אתה אדון לכל באי העולם בדין בראת את עולמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> אתה החלות השבועה שכתבת בתורתך, (שמות כב) זובח לאלהים יחרם ובניך עבדו עבודת כוכבים ובקשתי רחמים מלפניך. וסלחת להם כשם ששמעת לי בשביל בניך, שמע נא בשביל עצמי. את גדלך. זו מדת טובך שנאמר (במדבר יד) ועתה יגדל נא כח ה'. את ידך. ימינך פשוטה לקבל שבים. החזקה. שאתה כובש כעסך ומתמלא רחמים שנאמר (מיכה י) מי אל כמוך נושא עון וגו'. אשר מי אל בשמים ובארץ. מדת בשר ודם אם גזר גזירה בוש לחזור בו מפני היושבים לפניו אבל אתה מי יכול לעכב על ידך. וכן הוא אומר (איוב כג) והוא באחד ומי ישיבנו ונפשו אותה ויעש. אשר יעשה כמעשיך. במצרים. וכגבורותיך על הים:

Verse 25

פס'. אעברה נא ואראה. למה היה מבקש מלפני הקב״ה לעבור הירדן והלא כבר אמר לו (במדבר כ) לכן לא תביאו את הקהל הזה אל הארץ וגו'. וכבר ראה את אהרן מת בהר ההר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> אלא כדי לחבב את הארץ בפני בני ישראל. ד״א אמר משה הרבה מצות נצטוו ישראל והן תלויין בביאת הארץ לפיכך היה מתאוה לעבור כדי שיתקיימו על ידו. ד״א אמר משה רבינו אפילו חרב חדה על צוארו של אדם אל ימנע עצמו מן הרחמים כשם שמחל לישראל שמא כך ימחול לי. ד״א אעברה נא. אין נא אלא לשון בקשה. ואראה את הארץ הטובה, אמר רבי יהודה מיכן שארץ בני גד ובני ראובן לא נקראת טובה. ההר הטוב הזה. זה ירושלים. והלבנון. זה בית המקדש שנא' (ישעיה י) והלבנון באדיר יפול. ההר הטוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> הכל קראו אותו הר שנאמר (כראשית כב) בהר ה' יראה. (תהלים כד) מי יעלה בהר ה'. (ישעיה ב) לכו ונעלה אל הר ה'. (שם) נכון יהיה הר בית ה'. והלבנון, זה בהמ״ק. שנא' (ירמיה כב) גלעד אתה לי ראש הלבנון. למה נקרא שמו לבנון שמלבין עונותיהן של ישראל. כענין (ישעיה א) כשלג ילבינו:

Verse 26

פס'. ויתעבר ה' בי. ר' אליעזר אומר נתמלא עלי חמה כאשה עוברה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> למענכם בשבילכם. ולא שמע אלי. לא קיבל תפלתי. ד״א ויתעבר. על הנסיון של קדש ברנע שנאמר (במדבר כ) ודברתם אל הסלע. ולא שמע אלי. רב לך. רב שכרך לעתיד לבא, (תהלים לא) מה רב טוב אשר צפנת ליראיך. ד״א רב לך. הואיל ואין רבך מודה לך אל תוסף דבר אלי. ד״א ממך ילמדו דייני ישראל ומה אם אתה שלא אמרת להם אלא שמעו נא המורים נגזרה עליך גזירה. דיינין המענין את הדין והמעוותין את הדין עאכ״ו, ד״א ויתעבר ה' בי למענכם. אתם גרמתם. וכה״א (תהלים קו) ויקציפו על מי מריבה וירע למשה בעבורם. ויאמר ה' אלי רב לך. הרבה יגעת הרבה עמלת לך ותנוח. ד״א רב לך, אמר משה אכנס בה כהדיוט. אמר לו הקב״ה רב לך מעלין בקדש ולא מורידין, אכנס בה דרך אויר או דרך מחילות אמר לו (דברים לב) ושמה לא תבוא. כי לא תעבור את הירדן הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> אפילו עצמותיך.

Verse 27

פס'. עלה ראש הפסגה. ראש הרמה, וכן הוא אומר (תהלים מח) פסגו ארמנותיה. ושא עיניך ימה וצפונה, מלמד שהראה לו הקב״ה את הרחוק כקרוב ואת שאינו גלוי כגלוי, רבי אליעזר אומר ניתן כח בעינים של משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> וראה מסוף העולם ועד סופו:

Verse 28

פס'. וצו את יהושע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> צוהו על דברי קבלה. רבי נתן אומר צוהו על הגבעונים. ד״א צוהו על הטרחות ועל הריבות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> כי הוא יעבור. מגיד שאין מעמידין פרנסים לדור אלא נותנין עצמם עליהם. והוא ינחיל אותם. מגיד שאין יהושע נפטר מן העולם עד שמנחיל את ישראל. את הארץ אשר תראה. מגיד שהראה לו הקב״ה למשה מה שלא הילך יהושע כל ימיו ברגליו, ד״א וצו את יהושע וחזקהו ואמצהו כי הוא יעבור לפני העם הזה. אם עובר לפניהם עוברין ואם לאו אין עוברין, וכן הוא אומר ביהושע (יהושע י) קום לך למה זה אתה נופל על פניך. אמר לו הקב״ה ליהושע לא כך אמרתי למשה רבך כי הוא יעבור לפני העם הזה ואתה שלחת אותם והלכת אחריהם:

Verse 29

פס'. ונשב בגיא מול בית פעור. אמר להם מי גרם לנו שנשב בגיא מעשים רעים שעשינו בפעור. ד״א ונשב בגיא מול בית פעור, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> אמר להם ראו מה ביניכם לביני אתם הכעסתם כמה פעמים וזה האחרון עון פעור ואעפ״כ אתם עוברים. ואני בדבר אחד איני עובר. ד״א ונשב בגיא. כיון שלא היה עתיד שאעבור ישבנו אני ואתם בגיא עד שהגיע זמן ימיו של משה רבינו ואמר להם ונשב גם אתם נתעכבתם בשבילי עד כי מלאו ימי. אמר רבי יהודה בר אבא בג' מקומות עברו ישראל עבירה חמורה והקב״ה מחזירם בתשובה. (שמות יז) ויקרא שם המקום מסה ומריבה. וכתיב (בתריה) (שם טו) ויאמר אם שמוע תשמע בקול ה' אלהיך. השני (דברים ט) ובתבערה ובמסה ובקברות התאוה מקציפים הייתם את ה'. וכתיב בתריה (שם י) ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה את ה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> והשלישי זו שנאמר ונשב בגיא מול בית פעור:





Verse 1

פס'. ועתה ישראל שמע אל החוקים ואל המשפטים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> (אין אתם מחרישים) התקינו עצמכם לעבור שכבר מחל לכם הראשונות, שמע אל החוקים ואל המשפטים:

Verse 2

פס'. לא תוסיפו על הדבר. ולא תגרעו. מה גורע שמחלל מצוה אף מוסיף שמחלל מצוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> כגון שעשה ירבעם בן נבט בחדש שבדא מלבו:

Verse 3

פס'. עיניכם הרואות. לא מאומד ולא משמועה אני אומר אלא מה שראו עיניכם:

Verse 4

פס'. ואתם הדבקים בה' אלהיכם. דבקים ממש. כמו (ירמיה יא) כאשר ידבק האזור על מתני איש:

Verse 5

פס'. ראה למדתי אתכם. אין ראה אלא הבן. וכן הוא אומר (קהלת א) ולבי ראה הרבה חכמה ודעת. כאשר צוני ה' אלהי. מה אני בחנם אף אתם בחנם. לעשות כן בקרב הארץ. מלמד שאין התורה כולה מתקיימת אלא בארץ:

Verse 6

פס'. ושמרתם ועשיתם כי היא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> לעין לא נאמר אלא לעיני. מלמד שכל מצוה שישראל עושין באות וטורפות להן לכנענים על פניהן:

Verse 7



Verse 8

פס'. כי מי גוי גדול. גדול באותות שהרי כבר נאמר (דכרים ז) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> כי אתם המעט. אשר לו אלהים קרובים אליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> כל מקום שפקרו המינים תשובתן בצידן. כה' אלהיגו בכל קראנו אליו:

Verse 9

פס'. רק השמר לך. מיכן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> כל המפנה לבו לבטלה הרי זה מתחייב בנפשו. והודעתם לבניך. מלמד שכל המלמד תורה לבנו מעלה עליו כאלו קיבלה מהר סיני שנאמר והודעתם לבניך. וסמיך ליה יום אשר עמדת לפני ה' אלהיך בחורב:

Verse 10



Verse 11

פס'. ותקרבון ותעמדון תחת ההר. יש קריבה לטובה ויש קריבה לרעה. שנאמר (דברים א) ותקרבון אלי כולכם ותאמרו נשלחה אנשים, חשך ענן.וערפל, מחיצה לפנים ממחיצה:

Verse 12

פס'. וידבר ה' אליכם. אלו אנכי ולא יהיה לך שנשמעו מפי הגבורה. קול דברים אתם שומעים. מלמד שהיה הדבור יוצא מפי הקב״ה ומחזר על כל המחנה ומתחקק על שתי הלוחות. ותמונה אינכם רואים. הוא שאמר ישעיה הנביא (ישעיה מ) ואל מי תדמיוני ואשוה יאמר קדוש. ואומר (שם) ואל מי תדמיון אל ומה דמות תערכו לו. זולתי קול, מלמד שהקול היה יוצא ומכריז על כל ישראל אנכי ה' אלהיך. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. ואל יתמה אדם על ההיכלות דר' ישמעאל ועל דברי ר' עקיבא אשר דיברו בספר הישר במעשה מרכבה כי כולם נכוחים למבין כי כוחות וגבורות בורא הכל המה. מצוי. ולא כמציאה שום דבר. קרוב, ולא כקריבת שום דבר בעולם. ראשון עד אין חקר. קדמון עד לא תכלית. את אחרונים עד אין סוף. ומי יכול לדבר על הנביאים אשר אמרו (שם ו) ואראה את ה'. (שם נה) דרשו את ה' בהמצאו קראוהו בהיותו קרוב, (שה'''ש ה) ראשו כתם פז. (זכריה יד) ועמדו רגליו ביום ההוא, (דברים יא) עיני ה', (ירמיה יב) נתתי את ידידות נפשי. וכיוצא באלה לאין סוף. אלא דברה תורה כלשון בני אדם. וכן הנביאים אחרי התורה. והכתובים אחרי הנביאים, וחכמים אחריהם. הכל דרך אחד להם ובינה בדבר וצריך שום שכל. וכן הוא אומר וידעת היום והשבות אל לבבך כי ה' הוא האלהים:

Verse 13

פס'. ויגד לכם את בריתו. על ידי שלוחו אשר בחר בו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> אשר צוה אתכם לעשות. לזכותכם שנאמר (ישעיה מב) ה' הפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר. עשרת הדברים. כנגד עשרה מאמרות שבהן נברא העולם. ויכתבם על שני לוחות אבנים. מששת ימי בראשית. על שני לוחות. שוין במראם. שני לוחות. לזכותם בעולם הזה ובעולם הבא:

Verse 14

פס'. ואותי צוה ה'. שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה:

Verse 15

פס'. ונשמרתם מאד לנפשותיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> זו אזהרת הרהור עבודת גלולים שאין אדם נתפש על הרהור עבירה חוץ מעבודת גלולים שנאמר (תהלים סו) און אם ראיתי בלבי לא ישמע ה'. ובעבודת גלולים נתפש על ההרהור שנאמר (יחזקאל יד) למען תפוש את בית ישראל בלבם:

Verse 16

פס'. פן תשחיתון ועשיתם. כל מקום שנאמר השחתה אינו אלא דבר ערוה ועבודת כוכבים:

Verse 17

פס'. תבנית כל בהמה. נתנה לך תורה ממשלה שלא לטעות כלל אחר כל דמות:

Verse 18



Verse 19

פס'. ופן תשא עיניך השמימה [וגו']. אשר חלק ה' אלהיך [וגו']. החליקם בדברים כדי לטרדן מן העולם. וכן הוא אומר (ירמיה י) ומאותות השמים אל תחתו כי יחתו הגוים מהמה:

Verse 20

פס'. ואתכם לקח ה'. קידם אתכם לתורתו להיות לחלק ונחלה. שנא' (דברים לב) כי חלק ה' עמו וגו'. מכור הברזל, שארץ מצרים ארץ חמה הרבה:

Verse 21

פס'. וה' התאנף בי על דבריכם. לא בשביל חטאת ועון מעולם כי אם על דבריכם:

Verse 22

פס'. כי אנכי מת בארץ הזאת אינני עובר את הירדן. לא חי ולא מת:

Verse 23

פס'. השמרו לכם פן. כל מקום שנאמר השמר פן ואל הרי זה בלא תעשה:

Verse 24

פס'. כי ה' אלהיך אש אוכלה. אש אוכלת אש. אל קנא. עושה נקמות במרגיזיו אל קנא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> שאל פילוסופוס אחד את רבן גמליאל כתוב בתורתכם אל קנא מפני מה מתקנא בעובדיה ואין מתקנא בה. אמר לו אמשול לך משל למה הדבר דומה לשר בשר ודם שהיה לו בן אחד ואותו הבן היה מגדל לו את הכלב והעלה לו שם על שם אביו כששמע השר על הבן כועס או על הכלב הוי אומר על הבן, לפיכך הוא מתקנא על העובדים ולא בנעבדים. וכולו במס' עבודת כוכבים:

Verse 25

פס'. כי תוליד בנים. הגיד לכם מראשית אחרית שהיו עתידין לטעות אחר עבודת כוכבים ולגלות בין האומות. ונושנתם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> אלו שנים שישב ישראל בארץ משנכנסו ועד גלות צדקיה. דכתיב (מלכים א ו) ויהי בשמונים שנה וארבע מאות שנה צא מהן מ' שהלכו בני ישראל במדבר נשארו עד בנין הבית ת״מ שנים. ובנין הבית שעשה שלמה ת״י וסימן בזאת יבוא אהרן אל הקדש עמד בית ראשון הכל תת״נ משנכנסו עד שיצאו מנין ונושנתם פחות שתי שנים. וכן אמר עולא במסכת סנהדרין מאי דכתיב (דניאל ט) וישקד ה' על הרעה ויביאה עלינו כי צדיק ה' אלהינו. צדקה עשה הקב״ה עם ישראל שהקדים שתי שנים לונושנתם שאילולי לא הקדים שתי שנים היו גולים ולא היו חוזרין, ונתקיים בהם כי אבוד תאבדון, והשחתם ועשיתם פסל תמונת כל סמל. לא נותר בעולם צורה שלא ציירו אותה להשתחוות לה. (לה) ועשיתם הרע בעיני. אשר אמר אנכי ה' אלהיך. להכעיסו. יודעין היו ישראל שעבודת כוכבים אין בה ממש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ולא היו עושין אלא להכעיס:

Verse 26

פס'. העידותי בכם היום את השמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> העיד בכם נוטה שמים ויוסד ארץ. ד״א שלא יהא להם מנוס תחת מפרס השמים ורקיעת הארץ, ד״א השמים. שלא יתנו טלם והארץ שלא תתן יבולה. כי אבד תאבדון. אבד מארץ ישראל. תאבדון בגלות. ד״א אבוד בעולם הזה תאבדון בעולם הבא. מהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> מהר של מרי עלמא (תתנו) מנין ונושנתם. מעל הארץ אשר אתם עוברים שמה לרשתה. אבל בני גד ובני ראובן עתידין לגלות קודם שגלו על ידי מלכי אשור. כי השמד תשמדון. שבארץ ושבעבר הירדן. ד״א כי השמד תשמדון. תחת ועשיתם פסל ועשיתם הרע. השמד תשמדון. חטאו בכפל ולקו בכפל וסופן מתנחמין בכפלים (ישעיה נא) אנכי אנכי הוא מנחמכם (שם נב) עורי עורי (שם) התעוררי התעוררי:

Verse 27

פס'. והפיץ ה' אתכם בעמים. אלו קהלות הגולה שהם מתי מספר בכל עיר ועיר אחד בעמים ואחד בגוים לפי שיש מהם מרחמין עליהם ויש מתאכזרין עליהם וכה״א (דברים כה) גוי עז פנים. אשר ינהג ה' מנהיגם מנהילם בתוך גלותם. שלא יטמעו בתוך האומות שעובדים עבודת גלולים:

Verse 28

פס'. ועבדתם שם אלהים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> פירוש עובדי אלהים אחרים תהיו עובדים מעשה ידי אדם. ועליו אמר (ישעיה) [ירמיה] (ירמיה יז) ארור הגבר אשר יבטח באדם. ואומר (ישעי' נח) מי את ותיראי מאנוש ימות. אשר לא יראון ולא ישמעון. לא יראון בצרות עובדיהן. ולא ישמעון לקול צועקיהן. ולא יאכלון קרבניהן. ולא יריחון ניחוחיהן:

Verse 29

פס'. ובקשתם משם. הבטחה היא לישראל כי אם יבקשו את ה' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> ימצאו תשועה. כי תדרשנו בכל לבבך. לא כענין (תהלים עח) ויפתוהו בפיהם:

Verse 30

פס'. בצר לך ומצאוך. אין ישראל נגאלין אלא מתוך צרה. באחרית הימים. יעקב אומר (בראשית מט) באחרית הימים. ואחריו משה ואחריו כל הנביאים למען תת תקוה ותוחלת לישראל לחכות ולקוות עתי הגאולה. ושבת עד ה' אלהיך. גדולה תשובה שמגעת עד כסא הכבוד שנאמר (הושע יד) שובה ישראל עד ה' אלהיך:

Verse 31

פס'. כי אל רחום ה' אלהיך לא ירפך. בהבל. ולא ישחיתך בין האומות. החושבים בכל דור ודור להשכיח את שם ישראל. ולא ישכח את ברית אבותיך. בימי גוג ומגוג:

Verse 32

פס'. כי שאל נא. מצוה על ישראל להבין ולהשכיל שהקב״ה יכול להושיעם ולקבצם מן האומות כשם שעשה לאבותינו במצרים שנאמר או הנסה אלהים לבוא לקחת. הקדים מתן תורה ליציאתם ממצרים לומר לך שלא הוציאם ממצרים אלא כדי לקבל את התורה. כך אין אתם נגאלין מן האומות אלא בזכות התורה. במסות באותות ובמופתים עד לעיניך. בלשון יחידי הבדילך מן הכנענים ועשאך אומה יחידה משונה מכל ז' העמים:

Verse 33



Verse 34



Verse 35

פס'. אתה הראית לדעת. נראית עליך שכינה מן השמים. לדעת כי ה' הוא האלהים אין עוד מלבדו. אמר רבי חנינא אפילו כשפים אין מהנים עד שניתן להם רשות להזיק. ואין חיה שולטת באדם אא״כ נדמה לה כבהמה

Verse 36

פס'. מן השמים השמיעך את קולו ליסרך ועל הארץ. מלמד שהרכין הקב״ה שמי השמים העליונים על הר סיני ודבר עם ישראל משמים. וכן הוא אומר (תהלים יח) ויט שמים וירד:

Verse 37

פס'. ותחת כי אהב את אבותיך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> מצוה שלמה שאין בה דופי. ויוציאך בפניו. כרועה שמנהיג עדרו בפניו:

Verse 38

פס'. להוריש גוים גדולים. כאדם שהוא מגרש את הגמלים מן השדה ומכניס את הצאן:

Verse 39

פס'. וידעת היום. מה היום ברור בלא ספיקא אף אתה ברור בלא ספיקא וסוגה. כי ה' הוא האלהים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת אין עוד. לא באויר ולא בעולמות:

Verse 40

פס'. ושמרת את חוקיו ואת מצותיו אשר אנכי מצוך היום. היום לעשותם ולא היום ליטול שכרן. היום לעשותם ולא למחר לעשותם. אשר ייטב לך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> לעולם שכולו טוב ולמען תאריך ימים וגו' כל הימים. להביא את ימות המשיח:

Verse 41

פס'. אז יבדיל משה. הבדיל לא נאמר אלא יבדיל. מלמד שאף שלש שהבדיל יהושע בארץ כנען נקראו על שם משה לכך נאמר אז יבדיל. וכן הוא אומר (יהושע כ) וידבר [ה'] אל יהושע לאמר [וגו'] תנו לכם את ערי המקלט אשר דברתי [אליכם] ביד משה אבל אמר מצוה הבאה לידי אקיימנה אע״פ שהיה יודע שאין שלש בלבד קולטות שנאמר (במדבר לה) שש ערי מקלט. מזרחה שמש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> המזרח קולט שנא' (בראשית ג) ויגרש את האדם וישכן מקדם:

Verse 42

פס'. לנוס שמה. מלמד שהיו בצורות מאד. וחי. שלא יכבשוה הגואלים בחזקה. מיכן אמרו תלמיד שגלה מגלין רבו עמו שנא' וחי. עביד ליה מילתא דתהוי ליה חיותא. ומיכן שלא ישנה אדם לתלמיד שאינו הגון:

Verse 43

פס'. את בצר במדבר. ראובן פתח בהצלה תחלה שנאמר (שם לז) וישמע ראובן ויצילהו מידם. לפיכך נמנה בהצלת רוצח תחלה:

Verse 44

פס'. וזאת התורה. מלמד שכשם שערי מקלט קולטת מגואל הדם כך דברי תורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> קולטין ממלאך המות:

Verse 45

פס'. אלה העדות והחוקים והמשפטים. והיכן דבר ערי המקלט בצאתם ממצרים. שנא' (שמות כא) ואשר לא צדה והאלהים אנה לידו ושמתי לך מקום אלו ערי המקלט. ד״א ושמתי לך מקום. מלמד שהיו ישראל גולים במדבר ארבעים שנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> להיכן גולין למחנה לויה:

Verse 46

פס'. בעבר הירדן. וירשו את ארצו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> וכל (הערים):

Verse 47



Verse 48



Verse 49







Verse 1

פס'. ויקרא משה אל כל ישראל. פרשה זו נסמכת לפרשה של מעלה שנא' ושמרת את (החוקים) [חקיו] וגו'. אלא לפי שדברי תורה מצילין את בעליהן מכל צרה שנא' (משלי ו) בהתהלכך תנחה אותך. כשם שערי מקלט קולטות את הרוצח לפיכך הוטלה פרשת אז יבדיל משה בנתים. גדולה שמיע שמביאה לידי תלמוד שנאמר שמע ישראל. וכתיב ולמדתם אותם. ונראה שתלמוד מביא לידי מעשה שנאמר ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם:

Verse 2

פס'. ה' אלהינו כרת עמנו ברית בחורב. שנא' (שמות לד) כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית ואת ישראל:

Verse 3

פס'. לא את אבותינו. מלמד שכל הדורות שהיו עתידין להיות עמדו על הר סיני בשעה שאמר הקב״ה אנכי. וכל מי שהוא עז פנים לא עמדו אבותיו על הר סיני:

Verse 4

פס'. פנים בפנים, לא דברתי אני עמכם אלא פנים בפנים כמו שנאמר (שם יט) ויוצא משה את העם לקראת האלהים מן המחנה:

Verse 5

פס'. אנכי עומד. שליח נמניתי סרסור הייתי כי יראתם מפני האש שנאמר (שם) ויאמרו אל משה דבר אתה עמנו ונשמעה:

Verse 6

פס' אנכי ה' אלהיך. למה נאמרו עשרת הדברות בלשון יחיד כדי שיהא כל אחד ואחד אומר אני נצטויתי. בשבילי נתנה התורה כדי שאקיימנה. ולא שיאמר דיו לעולם חוץ ממני, ד״א נאמר בלשון יחיד שכיון שחטאו ישראל אמר משה לפני הקב״ה רבש״ע (שמות לב) למה ה' יחרה אפך בעמך. לא צוית אותם כי אם אותי שנאמר אנכי וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> (שמא כמדומה להם אמר). ד״א מפני שהיחידים עברו על עשר הדברות. מיכה ביטל אנכי בפסלו אשר עשה. ירבעם ביטל לא יהיה לך בשני עגלי הזהב. בן הישראלית ביטל לא תשא שנא' (ויקרא כד) ויקב בן האשה [וגו'] ויקלל. מקושש ביטל זכור. אבשלום ביטל כבד. יואב ביטל לא תרצח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> אמנון ביטל לא תנאף. עכן ביטל לא תגנוב. ציבה ביטל לא תענה שנאמר (ש״ב יט) וירגל בעבדך, אחאב ביטל לא תחמוד בכרם נבות. לפיכך נאמרו בלשון יחיד:
אנכי ה' אלהיך. לשון הברה שכיון שהביא הקב״ה להשמיע הדברות לישראל היה הקול יוצא ומחזר על כל העולם וישראל שומעין את הקול מן המזרח. היו הופכין פניהן כלפי המזרח וכיון שהיו הופכין פניהן כלפי מזרח היה בא להם הקול מן הדרום. הופכין פניהן לדרום היה בא להם הקול מן הצפון הופכין פניהן לצפון. היה בא להם הקול מן המערב היו תמיהין לומר כמה רשויות לפיכך פתח להם אנכי ה' אלהיך. לא מפני שראיתם דמיונות לפידים הרבה וקולות הרבה שמעתם אל תהיו סבורים לרשיונות הרבה אלא כל שראיתם וכל ששמעתם הוא אנכי. אע״פ שנגלו על הר סיני כיתות כיתות של מלאכי השרת שנאמר (תהלים סח) מלכי צבאות ידודון ידודון. ואומר (שם) רכב אלהים רבותים אלפי שנאן ה' בם מכולם אין שליט עליכם אלא אנכי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> עשרת הדברים ניתנו כנגד עשרה מאמרות. אנכי. כנגד (בראשית א) יהי אור. וכה״א (ישעיה ס) והיה לך ה' לאור עולם. לא יהיה לך. כנגד מאמר שני (שם) יהי רקיע שלא להשתחות לאשר בשמים ולאשר במים מתחת לארץ. לא תשא. כנגד (שם) יקוו המים. מה המים אין עומדין במקום נקוב כך הנשבע לשקר אין לו מעמד ואין לו תקומה. ולא יצליח דרכו. זכור כנגד (שם) תדשא הארץ מה הארץ מוציאה דשאים שלא נזרעו כך אם תשמרו השבת כתיקונה הקב״ה מזמן לך טובות בלי עמל שנאמר (משלי ג) וימלאו אסמיך שבע. כבד. כנגד (בראשית א) יהי מאורות מי שמכבד את הוריו יתקיים עליו (תהלים צח) אור זרוע לצדיק. ומי שאינו מכבדם יהי מאירה בכל אשר לו שנא' (משלי ג) מארת ה' בבית רשע. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> האב והאם נמשלו לו לאדם במאורות. דכתיב (בראשית לז) והנה השמש והירח. ואומר (שם) הבוא נבוא אני ואמך ואחיך. לא תרצח.כנגד (שם א) ישרצו המים שלא תהא שוחט את האדם כשם ששוחט את העוף. לא תנאף. כנגד (שם) תוצא הארץ נפש חיה שלא תהא כבהמה שבא על אמה ועל בתה ועל אחותה. לא תגנוב. כנגד נעשה אדם שלא תהא כאדם שגנב מן האילן ואכל. ולא תענה. כנגד מאמר תשיעי. (שם) הנה נתתי לכם את כל עשב זורע זרע. כשם שהארץ אינה עונה שקר אלא מוציאה מה שאתה זורע בה אף אתה לא תענה שקר שאם תענה שקר אף אתה תזרע חטים ויעלה חוח. וכן אמר איוב (איוב לח) תחת חטה יצא חוח. לא תחמוד. כנגד מאמר עשירי (בראשית ב) לא טוב היות האדם לבדו שלא יהא אדם חומד אשת חבירו. ד״א עשרת הדברות כרת הקב״ה ברית בתורה שתהא נוהגת בלשון בין עשר אצבעות ידיו וברית המילה כרותה בברית בין עשר אצבעות הרגלים:

Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11



Verse 12

פס'. שמור את יום השבת. שמור וזכור בדבור אחד נאמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> כל שישנו בשמירה ישנו בזכירה הני נשי הואיל ואיתנהי בשמירה איתנהי בזכירה. מיכן לנשים שחייבות בקדוש היום. כל אל״ף בי״ת כתיב בעשרת הדברים האחרונים. טי״ת אין כתיב בלוחות הראשונים שאילו כתב בהם טי״ת לא היתה תקנה לישראל במעשה העגל. כלומר לא נתקנה הכתובה כתיקונה ואינה נידונת כאשת איש אלא כפנויה. בא בלוחות האחרונים שני טיתי״ן ובזרוע נטויה ולמען ייטב לך להשלים הראשונה והאחרונה ארבעה ווי״ן ולא תנאף ולא תרצח ולא תגנב ולא תענה כנגד כ״ד ספרים שיהו עתידין לעמוד לישראל. ד״א למה ולא ולא. לפי שכשנאמרו מפי הגבורה נאמרו בהפסקות זה מזה לעשרה פרקים לכך נאמרו בלא ווי״ן. אבל משה אמרם ביחד כקורא בספר לכך נאמר ולא תרצח ולא תנאף ולא תגנוב. חביב חביב קודם לא תרצח נפש. לא תנאף את אשתו לא תגנוב את ממונו:

Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19

פס'. את הדברים האלה, קול גדול ולא יסף. לא יסף כמותו קול בעולם להיות עוד. ד״א ולא יסף. לא פסק בנתיים כענין (במדבר יא) ויתנבאו ולא יספו:

Verse 20

פס'. ויהי כשמעכם את הקול. ותקרבון אלי כל ראשי שבטיכם וזקניכם. חולקין כבוד זה לזה לא מעורבבין. כענין (דברים א) ותקרבון אלי כולכם ותאמרו נשלחה אנשים בערבוביא:

Verse 21

פס'. ותאמרו הן הראנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> אלו כיתות מלאכי השרת. מלמד שנפתחו השמים וראו מראות אלהים:

Verse 22

פס'. ועתה למה נמות. כי מי כל בשר. קרב אתה ושמע. ואת תדבר מפני כבוד השכינה נאה לומר למשה ואת לשון נקבה:

Verse 23



Verse 24



Verse 25

פס'. וישמע ה' את קול דבריכם. דבריכם תרי, בדברכם תרי. דברי חד דברו חד אשר דברו חד. הרי כאן ח' כנגד ח' דברות ששמעו מפי משה ושנים מפי הגבורה:

Verse 26

פס'. מי יתן והיה לבבם זה להם. מיכן אמרו דור שקבלו התורה נקראו דור דעות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> וכן אמרו חכמים לא היו ישראל ראוין לאותו מעשה. דכתיב מי יתן והיה לבבם וגו' ולא דוד ראוי לאותו מעשה אמר (תהלים קט) כי עני ואביון אנכי ולבי חלל בקרבי ולא עשו ישראל את העגל אלא כדי ליתן פתחון פה לבעלי תשובה לומר לך שאם חטאו צבור אומרין להם כלך אצל צבור ואם חטא יחיד אומרים לו כלך אצל יחיד. וכן הוא אומר (שם נא) אלמדה פושעים דרכיך. וצריכא דאי תנא צבור הוה אמינא משום דנפישי רחמי, אבל יחיד אימא לא קא משמע לן. ואי תנא יחיד משום דלא מפרסם חטאיה אבל צבור דמפורסם חטאיהו אימא לא קא משמע לן בפרקא קמא דמסכת עבודת כוכבים:

Verse 27

פס'. לך אמור להם. מיכן אמרו כל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו לפי שאמר לו הקב״ה למשה לומר על ישראל. אל תגשו אל אשה הוצרך לומר שובו לכם לאהליכם:

Verse 28

פס'. ואתה פה עמוד עמדי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> מיכן שהסכים הקב״ה ע״י משה על שפירש מן האשה, ועשו בארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> מיכן אמרו כל הדר בחוצה לארץ @?!*) דומה כאילו עובד עבודת גלולים, וכן דוד אמר (ש״א כו) כי גרשוני היום מהסתפח בנחלת ה' לאמר לך עבוד אלהים אחרים:

Verse 29



Verse 30

פס'. בכל הדרך. וזאת המצוה. למען תירא. אינו דומה עושה מאהבה לעושה מיראה. ולמען יאריכון ימיך, לעולם שכולו ארוך:





Verse 1



Verse 2



Verse 3

פס'. ושמעת ישראל ושמרת לעשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> השמיעה מביאה לידי עשיה ושמירה מביאה לידי עשיה. אשר ייטב לך לעולם. שכולו טוב:

Verse 4

דרשה. שמע ישראל. זכה יעקב אבינו שנקראו ישראל על שמו. שמע ישראל. אר״ש בן יוחאי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> ד' דברים היה רבי עקיבא דורש ואני דורשן ודברי נראין מדבריו. האחד (בראשית כא) ותרא שרה את בן הגר המצרית מצחק שעבד עבודת גלולים דברי רבי עקיבא ואני אומר לא היו צריכין אלא לענין שדות וכרמים שכשבאו לחלוק היה ישמעאל אומר אני נוטל שני חלקים ואתה אחד שאני בכור ראשית און. ודברי נראין מדבריו דכתיב (שם) גרש האמה הזאת ואת בנה כי לא יירש בן האמה הזאת עם בני עם יצהק. השני (במדבר יא) הצאן ובקר ישחט להם. היספיקו להם דברי רבי עקיבא ואני אומר אפילו אתה מכניס להם צאן ובקר סופם להתרעם עליך ונראין דברי מדבריו. דכתיב (שם) עתה תראה היקרך דברי אם לא. כלומר אתן להם בשר לרעתם. השלישי (יחזקאל לג) יושבי החרבות האלה על אדמת ישראל אומרים [לאמר] אחד היה אברהם ויירש את הארץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> ואנחנו (גוים) רבים. ר' עקיבא דורש אלוה אחד עבד אברם ויירש את הארץ והם שעובדים כמה אלהות לא כל שכן. ואני אומר ומה אברהם שלא נצטווה אלא מצוה אחת ויירש את הארץ אנו שנצטווה לנו כמה מצות לא כל שכן. ונראין דברי מדבריו שהנביא מוכיחן (שם) לכן [וגו'] כה אמר ה' על הדם תאכלו עמדתם על חרבכם [וגו'] <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> והארץ תירשו. הרביעי (זכריה ח) כה אמר ה' צום הרביעי. זה שבעה עשר בתמוז. צום החמישי. זה תשעה באב חמישי לחדשים. צום השביעי שלשה בתשרי שבו נהרג גדליה בן אחיקם ותשרי ז' לחדשים. צום העשירי זה עשרה בטבת שבו סמך מלך בבל על ירושלים שהוא עשירי לחדשים. ואני אומר העשירי זה ה' בטבת שבאת שמועה לגולה אלא בארץ ישראל מתענין על המעשה ובגולה על השמועה דכתיב (יחזקאל לג) ויהי בשתים עשרה שנה בעשירי בחמשה לחדש לגלותינו בא אלי הפליט ועשו יום שמועה כיום שרפה. ודברי נראין מדבריו שהוא אומר על אחרון ראשון שמה שסמך מלך בבל בתחלה והוא אחרון בתעניות, ואני אומר על אחרון אחרון לפי שהשמועה היתה באחרונה והוא צום עשירי לא נהגו ישראל להתענות אלא בעשרה בטבת על שם המעשה שגדול המעשה יותר מן השמועה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> והלכה זו במסכת ראש השנה וכדי להביא ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד שיעקב אמרו דברנו עד הנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> גם אלה ארבעה דברים שדרשו רבותינו ז״ל. מלמד שהיה יעקב אבינו נודר נדר (בראשית כח) והיה ה' לי לאלהים. שלא ימצא בזרעו פסולת כדרך שמצא בישמעאל ועשו. וכיון שנעשה מעשה בלהה היה עצב עד שנתבשר מפי הגבורה שעשה ראובן תשובה שנאמר (שם לה) ויהיו בני יעקב שנים עשר. וכיון שבא יעקב אבינו ליפטר מן העולם קרא לבניו שנא' (שם מט) ויקרא יעקב אל בניו אמר להם שמא יש בלבכם שום חילוק על מי שאמר והיה העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> אמרו לו שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד. מיד (שם) וישתחוו ישראל על ראש המטה. מלמד ששיבח והודה להקב״ה שלא יצא הימנו פסולת מיד אמר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. וכך מסורת בידינו שלא לאמרו בקול רם שאין כתוב בתורה ושלא לבטלו שכבר אמרו יעקב אבינו לפיכך נאמר בלחש, ה' אלהינו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> שמו עלינו ביותר. ה' אחד. על כל באי העולם. ה' אלהינו. בעוה״ז. ה' אחד. לעולם הבא שנאמר (זכריה יד) והיה ה' למלך על כל הארץ ביום ההוא יהיה ה' אחד ושמו אחד:

Verse 5

פס'. ואהבת את ה' אלהיך. אהבהו על הבריות כאברהם אביך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> כענין שנאמר (בראשית יב) ואת הנפש אשר עשו בחרן מלמד שהיה אברהם מגיירן ומכניסן תחת כנפי השכינה. ד״א ואהבת את ה' אלהיך. עשה מאהבה. שהעושה מאהבה שכרו כפול ומכופל. בכל לבבך. בשני יצריך ביצר טוב וביצר רע. ד״א בכל לבבך. שלא יהא לבבך חלוק על בוראך. ובכל נפשך. ואפילו הוא נוטל את נפשך. וכה''א (תהלים מד) כי עליך הורגנו כל היום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> רבי אלעזר אומר יש לך אדם שגופו חביב עליו מממונו לכך נאמר בכל לבבך ובכל נפשך. ויש לך אדם שממונו חביב עליו מגופו לכך נאמר ובכל מאדך. ר' עקיבא אומר ובכל מאדך בכל מדה ומדה שהוא מודד לך. בכל הוי מודה לו במאד מאד. וכן בדוד אומר (תהלים קנח) כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא צרה ויגון אמצא ובשם ה' אקרא. וכן באיוב אומר (איוב א) ה' נתן וה' לקח יהי שם ה' מבורך. לעולם יהא אדם שמח ביסורין. יותר מן הטובה שאילו אדם בטובה כל ימיו אין נמחל לו עון שבידו. על מה נמחל לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> על ידי יסורין. רבי אליעזר בן יעקב אומר חביבין יסורין שמאהבין לאב את הבן שנאמר (משלי ג) כי את אשר יאהב ה' יוכיח וכאב את בן ירצה. רבי יוסי ברבי יהודה אומר חביבין יסורין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> ששמו של הקב״ה חל על מי שיסורין באין עליו שנאמר (דברים ח) ה' אלהיך מיסרך. ואומר (תהלים צד) אשרי הגבר אשר תיסרנו יה. והוא מפורש במסכת ברכות. ת״ר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> ואהבת את ה' אלהיך שיהא שם שמים מתאהב על ידך שיהא אדם שונה ולומד ומשאו ומתנו עם בני אדם באמונה. הכל אומרים ראו פלוני שלמד תורה כמה נאין מעשיו כמה הגונין דרכיו נלמד תורה לבנינו שיהו גם הם כמותו. תניא ר״מ אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> ואהבת את ה' אלהיך. אהבהו כאברהם. שנא' (ישעיה מא) זרע אברהם אוהבי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> ובכל (לבבך) כיצחק שעקד את עצמו על גבי המזבח לפני. ובכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> מאדך. כיעקב שאמר (בראשית כח) וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך:

Verse 6

פס'. והיו הדברים האלה. לפי שנא' ואהבת איני יודע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> כיצד אני אוהבו אומר תן לבבך על דברי אלה ואתה מכיר את מי שאמר והיה העולם. אשר אנכי מצוך היום. שיהו בכל יום ויום כמו חדשים בעיניך כאלו קבלתם היום מהר סיני. על לבבך. שיהו מכוונין בלבבך. שלא תגמגם בהם אלא כענין שנאמר (משלי ג) קשרם על גרגרותיך כתבם על לוח לבך:

Verse 7

פס'. ושננתם לבניך. שיהו שנונים ומחודדים בפיך. ושננתם לבניך. אלו תלמידיך. וכן אתה מוצא בכל מקום שהתלמידים קרוין בנים שנאמר (מלכים ב' ב) ויצאו בני הנביאים אשר (ביריחו) [בית אל] אל אלישע. וכן מצאנו לרב שנקרא אב שנא' (שם) אבי אבי רכב ישראל ופרשיו. ודברת בם. עשם עיקר ואל תעשם טפילה שלא יהא משאך ומתנך אלא בהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> ושלא תערב בהם דברים אחרים. ודברת בם. עשה תורתך קבע. תנן התם הוי ממעט בעסק ועסוק בתורה ואם בטלת. מן התורה יש לך בטלין הרבה כנגדך. ואם עמלת בתורה יש לי שכר הרבה ליתן לך. בשבתך בביתך ובלכתך בדרך. פרט להולך לדבר מצוה ולחתן שנשא בתולה. ובשכבך ובקומך. יכול אפילו שכב בחצי היום או קם ממטתו בחצי היום שהוא זמן ק״ש ת״ל ובלכתך בדרך. כדרך בני אדם דברה תורה:

Verse 8

פס'. וקשרתם לאות. על ידך כרך אחד של ד' טוטפות. לאות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> יצאו שבתות וימים טובים שהן אות ואין צריכין אות. על ידך. על גובה שביד. על ידך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> על יד שמאל. וכה״א (שופטים ה) ידה ליתד תשלחנה וימינה להלמות עמלים. והיו לטוטפות בין עיניך: בגובה שבראש. כדמפורש במס' מנחות ובפרשת והיה כי יביאך:

Verse 9

פס'. וכתבתם. שתהא כתיבה תמה מיכן אמרו כתב לאלפין עינין ולעינין אלפין ביתין כפין כפין ביתין וכו' כתב שלא בדיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> או שכתב האזכרות זהב הרי אלו יגנזו. על מזוזת. יכול על מזוזה ממש נאמר כאן וכתבתם ונאמר להלן (ירמיה לו) ויאמר אליהם ברוך מפיו יקרא אלי את כל הדברים ואני כותב על הספר בדיו מה להלן על הספר ובדיו אף כאן על הספר ובדיו. על מזוזת ביתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> יכול על שתי המזוזות. כשהוא אומר במצרים (שמות יב) ונתנו על שתי המזוזות למדנו שכל מקום שנאמר מזוזה אינה אלא אחת עד שיפרוט לך הכתוב שתים דברי ר' יצחק. ומהו מזוזות מזוזות דעלמא. ביתך. דרך ביאתו זו מזוזה שבימין בכניסה. בשעריך. יכול כל שעריך ת״ל ביתך ובשעריך. מה ביתך דרך כבוד אף שעריך דרך כבוד. יצאו שערי רפת ומתבן ובית הבקר ובית האוצרות ובתי מרחצאות. ומזוזה חובת הדר היא. והשוכר בית מחבירו ועשה לו מזוזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> אינו רשאי ליטלה עמו ביציאתו מן הבית. חביבין ישראל שסיבבן הקב״ה במצות תפלין בראשיהן תפלין בזרועיהן מזוזה בפתחיהן וד' ציציות בבגדיהן וכל הרגיל בהן הוא בחזקת שאינו חוטא:

Verse 10

פס'. והיה כי יביאך. והיה לשון שמחה בכל מקום. ובתים מלאים כל טוב. ואכלת ושבעת. זו ברכה מעולה שיהא אדם אוכל ושובע וכן הוא אומר ואכלת ושבעת:

Verse 11



Verse 12

פס'. השמר לך פן תשכח. אין אומר פן תשכח אלא לשהיה זכור מתחלה:

Verse 13

פס'. את ה' אלהיך תירא. לא תלכון אחרי אלהים אחרים. שכינום אלהים והמה לא אלהים:

Verse 14



Verse 15

פס'. כי אל קנא. לא כקנאת בני אדם אלא לנקום נקמה על מורדיו:

Verse 16

פס'. לא תנסו את ה' אלהיכם. כענין שנאמר (שמות יז) על ריב בני ישראל ועל נסותם את ה'. שמור תשמרון. עשו משמר על משמר:

Verse 17



Verse 18

פס'. ועשית הישר והטוב. הישר בעיני אדם והטוב בעיני ה'. תנן התם איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם. למען ייטב לך. בזכות ועשית הטוב וירשת את הארץ הטובה:

Verse 19

פס'. להדוף את כל אויביך מפניך. וכן דוד אמר (תהלים סח) כהנדוף עשן תנדוף כהמס דונג מפני אש כן יאבדו רשעים מפני אלהים:

Verse 20

פס'. כי ישאלך בנך מחר לאמר. לדורות הבאים. לאמר עתיד בנך לומר לך השיבני על דברי. מה העדות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> זה אחד מד' (דברים) שדברה כנגדם התורה. ואמרת לבנך ואותנו הוציא משם. מיכן אמרו בכל דור ודור חייב אדם לראות את עצמו כאלו הוא יצא ממצרים:

Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24

פס'. ויצונו ה' [וגו'] וצדקה תהיה לנו. זה שאמר הכתוב (ישעיה מב) ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר. כאשר צונו. אין עליך לבקש שכר אלא עסוק מאהבה וסוף השכר לבוא:

Verse 25







Verse 1

פס'. כי יביאך. ונשל. כענין ונשל הברזל כך יהו הכנענים מושלכין ממקומן. וכן הוא אומר (ויקרא כח) כאשר קאה את הגוי אשר לפניכם. החתי והגרגשי והאמורי והפריזי. בנין אב לכל ארץ כנען שהוא מדבר בשבעה גוים:

Verse 2

פס'. ונתנם ה' לפניכם. החרם תחרים אותם. ולא תחנם. לא תתן להם חנייה בקרקע. ד״א לא תחנם. לא תתן להם חן. מיכן אמר ר' יהודה אסור לו לאדם שיאמר כמה נאה כנעני זה:

Verse 3

פס'. ולא תתחתן בם. כי יסיר את בנך מאחרי. בנך מן הישראלית קרוי בנך ואין בנך הבא מן הכנענית קרוי בנך אלא בנה:

Verse 4



Verse 5



Verse 6

פס'. כי עם קדוש. לא מרובכם. כי מאהבת ה' אתכם. וכן הוא אומר (מלאכי א) אהבתי אתכם אמר ה':

Verse 7



Verse 8



Verse 9

פס'. וידעת כי ה' אלהיך הוא האלהים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> האל הנאמן לאברהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> שומר הברית. ליצחק. והחסד, ליעקב. וכן הוא אומר (בראשית לב) קטנתי מכל החסדים ומכל האמת. לאלף דור, וכן אמר דוד (תהלים קה) דבר צוה לאלף דור, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> דבר שאיין לו הפסק. מלמד שבריתו של אברהם אבינו יהיה לעולם. כימי השמים על הארץ. בשורה והבטחה לישראל שלא יבטלו לעולם. ואומר (שמות לד) נוצר חסד לאלפים. ללמדך שאין על אלף ואלפים ממש. אלף על רוב חשבון דבר שאין לו סוף. והוא בלשון בני אדם. כענין שנאמר (ישעיה ס) הקטן יהיה לאלף והצעיר לגוי עצום. (בראשית כד) אחותנו את היי לאלפי רבבה:

Verse 10

פס'. ומשלם לשונאיו אל פניו. בעולמו וכן הוא אומר (שמות כ) לא יהיה לך אלהים אחרים על פני. להאבידו. לעולם הבא. וכן הוא אומר (תהלים צב) כפרוח רשעים כמו עשב ויציצו כל פועלי און להשמדם עדי עד. לא יאחר לשונאו. כל טוב הצפון לרשע. על פניו ישלם לו. עד שהוא חי כדי שלא יהא לו חלק לעוה״ב. וגם בפשוטו אל פניו ישלם לו גמולו בראשו. וכה״א (איוב יג) אך דרכיו אל פניו אוכיח:

Verse 11

פס'. ושמרת את המצוה ואת החוקים ואת המשפטים אשר אנכי מצוך היום לעשותם. היום לעשותם ולא למחר לעשותם. היום לעשותם ולא היום ליטול שכרם אלא לעתיד לבוא. תנן התם הוא היה אומר אל תהיו כעבדים המשמשין את הרב על מנת לקבל פרס אלא היו כעבדים המשמשין את הרב על מנת שלא לקבל פרס ויהי מורא שמים עליכם:

Verse 12

כתוב אך טוב לישראל אלהים לברי לבב:  (תהלים ע״ג) כל מקום שנאמר אך מיעוט. אמר אסף המשורר אך טוב לישראל אלהים. כלומר ואפי' בזמן שהוא יושב עליהם בדין לפי שנאמר אלהים זו מדת הדין שמביא עליהן יסורין ומתבררין ומצטרפין ומתלבנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> (חוכים) לחיי העולם הבא. וכן הוא אומר והיה עקב תשמעון את המשפטים האלה ושמרתם ועשיתם אותם ושמר ה' אלהיך לך את הברית ואת החסד אשר נשבע לאבותיך. אמר להם משה לישראל אברהם אבינו לא שבחו הקב״ה אלא בעקב השמיעה שנאמר (בראשית כ״ו) עקב אשר שמע אברהם בקולי וישמור משמרתי כך אתם והיה עקב תשמעון. ושמר ה' אלהיך לך את הברית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> זו בריתו של אברהם אבינו. ואת החסד זו חסדו של יעקב שנאמר (שם ל״ב) קטנתי מכל החסדים ומכל האמת. אשר נשבע לאבותיך. זה יצחק שנא' (שם כ״ב) ויאמר בי נשבעתי נאם ה' כי יען אשר עשית את הדבר הזה ולא חשכת את בנך יחידך כי ברך אברכך והרבה ארבה את זרעך ככוכבי השמים. למדנו שהיסורין מביאין את האדם לחיי העולם הבא. מה כתוב למעלה מן פרשה זו ומשלם לשונאיו אל פניו להאבידו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> משל לרופא שבא לראות את החולה ראה בו סימני מיתה. אמר לו כל מה שאתה רוצה אכול ושתה לפי שאין רפואה לחליך. כך הרשעים אין להם תקנה וכל מה שהם רוצים עושין בעוה״ז. וכן אסף אומר (תהלים עג) בעמל אנוש אינימו ועם אדם לא ינוגעו לכן ענקתמו גאוה. ואיוב אמר (איוב כא) בתיהם שלום מפחד ולא שבט אלוה עליהם, וכל העניה כולה בשלות רשעים וביסודי הצדיקים לכך נאמר אך טוב לישראל אלהים. תנן התם ר' ינאי אומר אין בידינו לא משלות הרשעים ולא מיסורי הצדיקים, לברי לבב. יכול לכל ת״ל לברי לבב. (תהלים עג) ואני כמעט נטיו רגלי כשראיתי שלותם של רשעים כמעט נטיו רגלי מן הדרך עד שהבנתי כי לא לטובתם הקב״ה נותן להם שכר בעולם הזה. כי אין היצובות למותם ובריא אולם. (שם) (ג) אין מאחר צביונם ורצונם בעולם הזה משלם להם שכרם כדי לטרדן מן העולם הבא. מלמד שהכתובים דברו אחר תורת משה כדרך שאמר משה (דברים ז) ומשלם לשונאיו אל פניו להאבידו. כך אמר אסף כי אין חרצובות למותם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> וכשם שאמר משה והיה עקב תשמעון כך אמר אסף אך טוב לישראל אלהים. ד״א והיה עקב תשמעון. זה שאמר דוד (תהלים קיט) הבינני ואשמרה תורתיך ואצרנה עקב, ד״א והיה עקב תשמעון. דקדוקי המצות.האי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i>דאמר ריש לקיש מאי דכתיב (שם מט) עון עקבי יסובני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i>עונות שאדם דש בעוה״ז מביאין אותו ליום הדין לפיכך צריך אדם להיות זהיר בדקדוקי המצות:

Verse 13

פס'. ואהבך וברכך:
אמר רבינו טוביהו ברבי אליעזר ז״ל אע״פ שמצאנו אהבת הקב״ה לישראל בהרבה ענינים כענין שנ' (הושע יא) כי נער ישראל ואוהבהו. ואומר (מלאכי א) אהבתי אתכם אמר ה'. וכן כיוצא בהם יש לנו מדברי הנביאים אהבה גדולה מכולם אהבת איש את אשה וכן הוא אומר בהושע בן בארי (הושע ג) לך אהב אשה אהובת רע ומנאפת כאהבת ה' את בני ישראל. וכן דוד אמר (ש״ב א) נפלאתה אהבתך לי מאהבת נשים. ואהבך. בזכות אברהם שנאמר בו (ישעיה מא) זרע אברהם אהבי. וברכך. בזכות יצחק דכתיב ביה (בראשית כה) ויברך אלהים את יצחק בנו. והרבך. זה זכות יעקב שנאמר (שם מח) הנני מפרך והרביתיך. וברך פרי בטנך. זה פריה ורביה שלא תלד לבהלה. ופרי אדמתך. שתהא זורע מעט ותביא הרבה, דגנך תירושך ויצהרך. אלו יסודי הבית שאמר עליהם דוד (תהלים קד) ויין ישמח לבב אנוש להצהיל פנים משמן ולחם לבב אנוש יסעד. מלמד שאלה הם עיקר הבית. שגר אלפיך. תולדות הבקר וכן הוא אומר (איוב כא) שורו עיבר ולא יגעיל. ועשתרות צאנך. אלו עדרי הצאן שמעשירות את בעליהן בצמר בחלב ובגבינה ותולדותיהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> על האדמה. מיכן שאין הברכה מצויה אלא בארץ:

Verse 14

פס'. ברוך תהיה מכל העמים. ובבהמתך. כענין ולא יהיה עקר ועקרה בבהמתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> כענין (אלא) (תהלים לח) ואל בקצפך תוכיחני ובהמתך תיסרני ופירוש ואל ובהמתך אל משמשת תחלה וסוף:

Verse 15

פס'. והסיר ה' ממך כל חולי. אשר ידעת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> מדעת התורה. וכן הוא אומר (ישעיה מ) הלא ידעת אם לא שמעת אלהי עולם ה' וגומר. ואפילו לא הגידו לך מדעת התורה או משקול הדעת הלא ידעת אלהי עולם ה':
תנחומא והסיר ה' ממך. זו עין רעה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> שכך אמרו חכמים ז״ל תשעים ותשעה מתים בעין רעה ואחד בידי שמים. וכן מצאנו שאמרו בני יוסף ואני עם רב אמר להם יהושע אם אתם מתייראים מעין רעה. כתוב (יהושע י') אם עם רב אתה עלה לך היערה ובראת לך שם, ולמה להנצל מעין רעה. אמרו לו כבר ברכנו אבינו יעקב וביטל ממנו עין רעה שנאמר (בראשית מט) בן פורת יוסף בן פורת עלי עין. אל תקרי עלי עין אלא עלי עין. וכל מדוה מצרים הרעים. אימתי ידעו ישראל מדוה מצרים כשדן הקב״ה את המצרים, אמר לישראל דעו כי כל מי שעובר על רצוני אני דן אותו בשפטים הללו לפיכך היו מתיראים ממדוי מצרים. לכך סידר משה את הברכות ואת הקללות. אמר לישראל אם אתם עוברים על רצונו של הקב״ה הוא מביא עליכם את מדוי מצרים שאתם מתיראים מפניהם. ואכלת את כל העמים. שאתה מתיש כוחן של הכנענים ואוכל יגיען כשאתם מקיימים מצותיו של הקב״ה. ד״א ואכלת את כל העמים. רמז לעתיד לבוא שעתידים ישראל לאכול יגיע כל העובדי גלולים בימות המשיח שנאמר (ישעיה הא) ואתם כהני ה' תקראו משרתי אלהינו יאמר לכם חיל גוים תאכל וגו'. עד הנה דברי תנחומא:

Verse 16

פס'. ואכלת את כל העמים.<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> תכלה אותם. כי מוקש הוא לך. כמו פן יהיה לך למוקש:

Verse 17

פס'. כי תאמר בלבבך. דלמא תימר כלומר שמא תאמר בלבבך. לא תירא מהם. זכור תזכור. זכירת הלב וזכירת הפה:

Verse 18



Verse 19



Verse 20

פס'. וגם את הצרעה. צרעה היתה מטילה בהם ארס ומסמא את עיניהם מלמעלה ומסרסתן מלמטה שנאמר (עמוס ב) ואנכי השמדתי את האמורי מפניך אשר כגובה ארזים גבהו וחסן הוא כאלונים ואשמיד פריו ממעל ושרשיו מתחת:

Verse 21

פס'. לא תערץ מפניהם. אע״פ שיש עריצות לשון גבורה כמו כן תמצא לשון שבירה כמו (איוב לא) כי אערוץ המון רבה לפי שיש במקרא הדומין בקריאה אין פירושם אחד. כמו (בראשית יג) ויאהל אברם נטה אהלו. שנא' ויאהל עד סדום. שהסיע לוט את אהלו ולא נטה עד שבא לסדום וכן כיוצא באלו הרבה. והן מי״ג מדות שהתורה נדרשת בהם כשאמר ר' ישמעאל דבר הלמד מענינו:

Verse 22



Verse 23



Verse 24

פס'. ונתן מלכיהם בידך. אלו אחד ושלשים מלך שהפיל יהושע:

Verse 25

פס'. פסילי אלהיהם תשרפון באש, מלמד שאסורין בהנייה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> לא תחמוד כסף וזהב. מיכן אמרו פיסלו לאלוה כדי לעבדו עובר לא תחמוד פיסלו מאלוה שביטל הגוי עבודת כוכבים. ולקחת לך, מלמד שהגוי מבטל עבודת כוכבים ואי זה גוי מבטל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> כל היודע בטיב עבודת כוכבים ומשמשיה:

Verse 26

פס'. ולא תביא תועבה אל ביתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> כל שכיוצא בו נעבד אסור אבל שברי צלמי עבודת כוכבים שאין כיוצא בהם נעבדין מותרין וכענין אשר שנינו במס' ע״ז. שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו. לכנות לה שם של גנאי, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> כיצד היו קוראין אותה בית גוליא קורין אותה בית כורייא. פני מולך פני כלב. עין כל. עין קוץ:





Verse 1

פס'. כל המצוה. מלמד ששקולה נתיצת ע״ז כנגד כל המצות:

Verse 2

פס'. וזכרת את כל הדרך. ויענך וירעיבך. והא כתיב (דברים ב) זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר. אלא לפי שהיה המן יורד עליהם בכל יום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> ולא היה נעצר להם כאילו נתענו ונרעבו. @?![א]@?? שכל זמן שאדם רואה את אוצרו מלא תבואה וגרביו מליאין יין כאילו הוא שבע:

Verse 3



Verse 4

פס'. שמלתך. מתגדל והבגד עמו. ורגלך לא בצקה. זה המנעל מלמד שהיו נישאים על גבי עננים כלומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> לא בא לרגלך צוקה להתיחף. ד״א בצקה. לא נילושה ונבעטה בקרקע במי שהבצק צריך בציקה בעיטה. ד״א ורגלך לא בצקה. מפני שלא נתיחפה. שמלתך לא בלתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> מרוב שלמות פושט זה ולובש זה מתוך כך לא היה בלה:

Verse 5

פס'. וידעת עם לבבך וגו' מיסרך. ללמדך כמה גדולים יסורין שמקרבים את האדם תחת כנפי השכינה:

Verse 6

פס'. ושמרת את מצות ה'. כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה. ארץ חטה ושעורה. ארץ אשר לא במסכנות. ואכלת ושבעת וברכת. מיכן אמרו חכמים על כל מין ומין תן לו מעין ברכותיו כמו ששנינו בברכות בפרק כיצד מברכין על הפירות. ורבותינו אמרו כל הנהנה מן העולם הזה בלא ברכה מעל. וכן אמר רבא כתיב (חהלים כד) לה' הארץ ומלואה וכתיב (שם קטו) השמים שמים לה' והארץ נתן לבני אדם. לא קשיא כאן קודם ברכה כאן לאחר ברכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> קמחא (דשערי) רב יהודה אמר בורא פרי האדמה. ורב נחמן אמר שהכל והלכתא כרב נחמן. וכן אמר רבי זירא אמר רב מתנה אמר שמואל קרא חייא וקמחא דשערי מברכין עליו שהכל נהיה בדברו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> רב ושמואל דאמרי תרויהו כל שיש בו מחמשת המינים. חטה. ושעורה. וכוסמת. ושיבולת שועל. ושיפון. מברכין עליו בורא מיני מזונות. כגון חביץ קדרה ודיסה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> והשותה שמן זית לבדו לא כלום מברך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> תבשיל של שלק ושל לפתות בורא פרי האדמה. קמח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> אע״פ שיש בו חלב ודבש ושמן בורא מיני מזונות. ומיני קטניות בורא פרי האדמה. ולחם הבא בכיסנין כגון לחמניות בורא מיני מזונות. ואם קבע סעודתו עליהן מברך המוציא לחם מן הארץ. וכן לחם המחבת. האוכל פת והוצרך לנקביו והלך וחזר מברך המוציא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ומי שנסתפק לו ואינו יודע אם בירך אם לא בירך אם משבעת המינים אכל שהם מן התורה חוזר ומברך. ונשים ועבדים אע״פ שחייבין בברכת המזון אין מצטרפין בזימון עם האנשים ומאחר שכיסו את השלחן לברך ברכת המזון אם רצה לשתות צריך לברך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ושנו חכמים הנוטל ידיו צריך שיגביה אצבעותיו למעלה. אבל מים אחרונים צריך שישפיל ידיו למטה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> כדי שתצא הזוהמא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ואין נוטלין מיד ליד אפילו מן הנהר אלא טובל שתי ידיו כאחת בנהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> אמר רב נחמן משה תיקן להם לישראל ברכת הזן בשעה שירד להם המן ♦ יהושע תיקן להם ברכת הארץ בשעה שנכנסו לארץ. דוד ושלמה תיקנו להם בונה ירושלים. דוד תיקן להם על עמך ועל ירושלים עיר קדשך. שלמה תיקן להם על הבית הגדול והקדוש. הטוב והמטיב ביבנה תיקנוה כנגד הרוגי בתר הטוב שלא הסריחו והמטיב שניתנו לקבורה. אמר רב יהודה אמר רב אסור לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל ואסור לאדם שיטעום כלום קודם שיתן מאכל לבהמתו שנאמר ונתתי עשב בשדך לבהמתך והדר ואכלת ושבעת:

Verse 7



Verse 8



Verse 9



Verse 10



Verse 11

פס'. השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך. זה הפורק עול מלכות שמים אוכל בלא תפלה בלא ברכה:

Verse 12

פס'. פן תאכל ושבעת. מלמד שהשלוה גורמת לידי פקרנות. היינו דאמרי אינשי מלי כריסי זני בישי:

Verse 13



Verse 14

פס'. ורם לבבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> שכל אדם שיש בו גסות הרוח כאילו כופר בעיקר. שנא' ורם לבבך ושכחת. המוליכך במדבר וגו'. המאכילך מן. ואמרת בלבבך. וזכרת את ה' אלהיך:

Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19

פס'. והיה אם שכח תשכח. מיכן אמרו אם שכח מעט תשכח הרבה ביותר:

Verse 20

פס'. כגוים אשר ה' מאביד מפניכם, (כט) מה הם בנביא אף אתם בנביא. עקב לא תשמעון. תחת אשר עקב תשמעון, לא שמעתם. תשמעון יען וביען:





Verse 1

פס'. שמע ישראל אתה עובר היום את הירדן. בשכר שמע ישראל אתה עובר היום:

Verse 2

פס'. עם גדול ורם בני ענקיים. כמה שמות יש להם ענקים רפאין נפילים זמזומים. ענקים שמעניקים את החמה בקומתם. רפאים שהכל רפים לפניהם, זמזומים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> שכל מה שזוממין עושין. נפילים שהכל נופלים לפניהם:

Verse 3

פס'. וידעת היום. בשכר וידעת. הוא העובר לפניך:

Verse 4

פס'. אל תאמר בלבבך בהדוף ה'. והלא רשעים היו שנאמר כי ברשעת הגוים האלה אלא לגבי צדקתכם לא היו רשעים כלומר אין צדקותיך שוה לחייב את אלו לגרשם מפניך. לכך נאמר אל תאמר בלבבך אבל רשעים היו לפני הקב״ה שנא' כי ברשעת הגוים האלה. למען הקים את הדבר אשר נשבע לאבותיך. כפי הצדקה הרי אלו רשעים. אבל כפי מעשיך לא היו אלה רשעים שיגורשו מלפניך על שום מעשיך ומעשיהם לא גורשו אלא למען הקים את הדבר אשר נשבע לאבותיך:

Verse 5



Verse 6

פס'. וידעת. כי לא בצדקתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> שלשה פעמים למה. אמר רבינו טוביהו בר' אליעזר ז״ל אמר להם משה לא צדקתך כצדקת אברהם שאמרתי לו (בראשית יג) קום התהלך בארץ לארכה וגו'. ולא כצדקת יצחק שאמרתי לו (שם) כי את כל הארץ אשר אתה רואה לך אתננה [ולזרעך וגו']. ולא כצדקת יעקב שאמרתי לו (שם כח) הארץ אשר אתה שוכב עליה לך אתננה ולזרעך. באברהם כתיב (שם יח) לעשות צדקה ומשפט. ביצחק כתיב (שם כו) ויזרע יצחק בארץ ההיא. ולהלן הוא אומר (הושע י) זרעו לכם לצדקה וגו'. ביעקב כתיב (בראשית ל) וענתה בי צדקתי שלא נחשד על הגזל:
פס'. כי עם קשה עורף אתה. זכור אל תשכח. מלמד שחייב אדם לזכור עונותיו להתודות עליהן שמתוך כך חוזר בו שנאמר זכור אל תשכח. וכן הוא אומר (ויקרא כי) והתודו את עונם ואת עון אבותם:

Verse 7



Verse 8

פס'. ובחורב הקצפתם. זה מעשה העגל:

Verse 9

פס'. בעלותי ההרה. ולהלן הוא אומר ואנכי עמדתי בהר. אלא אין ישיבה אלא לשון איחור. וכן הוא אומר (דברים א) ותשבו בקדש ימים רבים לשון איחור:

Verse 10



Verse 11

פס'. ויהי מקץ ארבעים יום וארבעים לילה וגו'. ה' פעמים כתיב לוחות בפרשה לקחת לוחות האבנים לוחות הברית. נתן ה' אלי את שני לוחות האבנים לוחות הברית הרי ה' כנגד חמשת חומשי תורה. ע״א כנגד חמשה דברות שעל לוח זה וה' דברים שעל לוח זה:

Verse 12

פס'. ויאמר ה' אלי קום רד מהר:

Verse 13



Verse 14

פס'. הרף ממני הראה לו פתח ליכנס לפניו להתפלל עליהם:

Verse 15

פס'. ואפן וארד. על שתי ידי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> ולהלן הוא אומר (שמות לב) ושני הלוחות בידו ברשותי היו. שלא נתחייב על שברם וכן הוא אומר אשר שברת:

Verse 16

פס'. וארא והנה חטאתם לה'. וכי עד שראה לא האמין. והלא כבר אמר לו הקב''ה עשו להם עגל מסכה אלא ראה האותיות פורחות מן הלוחות לפיכך שיברם:

Verse 17

פס'. ואתפוש בשני הלוחות. שברם בחזקה והוא שאמרו חכמים אשר שיברת יישר כחך ששיברת:

Verse 18

פס'. ואתנפל לפני ה' כראשונה. מלמד שמאה ועשרים יום רצופין היה משה בלא מאכל ומשתה. מ' הראשונים שנאמר כראשונה. ומ' יום שהתנפל ומ' בלוחות האחרונים. הראשונים השלמו בי״ז בתמוז. והאמצעיים השלמו בראש חודש אלול. והאחרונים ביום הכפורים. לפיכך נהגו במקומות לתקוע בראש חודש אלול:

Verse 19



Verse 20



Verse 21

פס'. ואת חטאתכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> לא נתכוון משה אלא לבדקן כסוטות:

Verse 22

פס'. ובתבערה ובמסה. בפרשת אלה הדברים הכליל מקומות שהקניטו וכאן פרטן בפרט כל מקום ומקום. ובשלוח ה'. ממרים הייתם. ואתנפל. ואתפלל אל ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> גדולה תפלה ממעשים טובים שאין לך בישראל גדול במעשים טובים ממשה רבינו ואפילו הכי כל מה שהיה עושה על ידי תפלה הוא עושה:

Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27

פס'. זכור לעבדיך לאברהם ליצחק וליעקב. כמה גדולים הם הצדיקים שתולים בזכות אחרים. והקב״ה תולה על ידם שנאמר (תהלים קו) לולי משה בחירו:

Verse 28

פס'. פן יאמרו הארץ. והם עמך ונחלתך. אע״פ שחטאו אמר משה לפני הקב״ה רבונו של עולם בשעה שהוצאת את ישראל ממצרים אמרת לי (שמות ג) והוצא את עמי בני ישראל ממצרים ועכשיו אתה אומר אלי (שם לה) כי שחת עמך. חבים וזכים. עמך הם שנא' והם עמך ונחלתך:

Verse 29







Verse 1

פס'. בעת ההיא אמר ה' אלי פסל לך וגו'. אתה שברתם אתה פסל לך תחתיהם. ד״א פסל לך בידך היו מסורים לך להשיב אחרים תחתיהם. שני לוחות. כנגד שמים וארץ. שני לוחות. כנגד תורה שבכתב ותורה שבעל פה. שני לוחות. כנגד העולם הזה והעולם הבא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> לוחות שיחו שניהם שוין. אבנים. שאין דברי תורה מתקיימין אלא במי שמשים את לחייו כאבנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ד״א אבנים. משום (בראשית מט) רועה אבן ישראל. כראשונים. מה ראשונים בקולי קולות אף אחרונים כך. ועשית לך ארון עץ. ואח״כ ויכתוב על הלוחות כמכתב הראשון מה מכתב הראשון חרות על הלוחות אף מכתב שני חרות:

Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5

פס'. ואפן וארד מן ההר. ובני ישראל נסעו. הסמיך מיתת אהרן למתן תורה דכתיב ויהיו שם. וכתיב שם מת אהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> זה שאמר הכתוב (תהליס קטז) יקר בעיני ה' המותה לחסידיו. ויקבר שם. והלא בהר ההר מת אהרן אלא מלמד שחזרו לאחוריהן שמנה מסעות. ויש אומרים מסעות הללו היו קרובות זו לזו וכולן תחת ההר היו לפיכך אמר הכתוב שם מת אהרן. ויכהן אלעזר בנו תחתיו. ממלא מקום אבותיו וכן הוא אומר (שם מה) תחת אבותיך יהיו בניך:

Verse 6



Verse 7

פס'. משם נסעו הגדגדה. בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> לשרתו ולברך בשמו. מקיש ברכה לשירות. מה שירות בכשרים ותמימים אף ברכת כהנים בכשרים ותמימים. מיכן אמרו חכמים כל כהן שיש בו מומין אינו עולה לדוכן:

Verse 8



Verse 9

פס'. על כן לא היה. ואנכי עמדתי בהר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> אלו מ' האחרונים. ויאמר ה' אלי קום לך למסע:

Verse 10



Verse 11



Verse 12

פס'. ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל וגו'. אחר שהוכיחם הזכירם על התשובה שנאמר ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> משל לאדם שמבקשים ממנו כלי גדול ויש לו דומה עליו כקטן. ואם מבקשין ממנו כלי קטן ואין לו דומה עליו כגדול. כך אמר משה כי אם ליראה את ה' כאילו דבר קל הוא:

Verse 13

פס'. לשמור את מצות ה' וגו'. הן לה' אלהיך השמים ושמי השמים. הרי אלו ז' רקיעים שאמרו חכמים ז״ל:

Verse 14



Verse 15

פס'. רק באבותיך חשק ה'. מיעט כל נביאי הכנענים:

Verse 16

פס'. ומלתם את ערלת לבבכם. מלמד שהלב יש לו ערלה. וערפכם לא תקשו עוד שהגוף הולך אחר הלב:

Verse 17

פס'. כי ה' אלהיכם הוא אלהי האלהים ואדוני האדונים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> א״ר יוחנן כל מקום שאתה מוצא גדולתו של הקב״ה שם אתה מוצא ענותנותו. דבר זה בתורה דכתיב כי ה' אלהיכם הוא אלהי האלהים ואדוני האדונים האל הגדול הגבור והנורא. וכתיב בתריה עושה משפט יתום ואלמנה. שנוי בנביאים דכתיב (ישעיה נז) כה אמר רם ונשא שוכן עד וקדוש שמו מרום וקדוש אשכון ואת דכא ושפל רוח. משולש בכתובים דכתיב (תהלים סח) סולו לרוכב בערבות ביה שמו. וכתיב בתריה אבי יתומים ודיין אלמנות וגו'. ואהבתם את הגר. את ה' אלהיך תירא. הוא תהלתך. בשבעים נפש. ואהבת את ה' אלהיך. וידעתם היום כי לא את בניכם שאני מוכיח לאנשים שלא ראו אלא מה שראיתם שהיו מהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> זקנים יוצאי מצרים שלא נגזרה גזירה אלא על אותם שהיו מבן עשרים שנה. לפיכך אמר להם כי את בניכם אשר לא ידעו ואשר לא ראו:

Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22







Verse 1



Verse 2



Verse 3



Verse 4



Verse 5



Verse 6

פס'. ואשר עשה לדתן ולאבירם. בקרב כל ישראל. מלמד שאם היה אצל ישראל פקדון מממונו של קרח היה מתגלגל ובא אל מקום שפצתה האדמה את פיה ונבלע שם:

Verse 7

פס'. כי עיניכם הרואות. ושמרתם את כל המצות. שלא לאמר אילו קיימתי את כל. התורה חוץ מזו די לי אלא את כל המצות. תנן התם הוי רץ למצוה קלה ובורח מן העבירה שמצוה גוררת מצוה ועבירה גוררת עבירה:

Verse 8



Verse 9

פס'. ולמען (תאריך) [תאריכו] ימים על האדמה אשר נשבע ה' וגו'. עד עכשיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> היה מדבר להם פה לפה. חזר ודבר להם כמדבר לאחרים בשביל ישראל. שנאמר לאברהם ליצחק וליעקב. תחלה היה מדבר בלשון יחיד. שנאמר ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך. מלמד שכל אחד ואחד מישראל צריך לומר בשבילי נברא העולם ולי נתנה התורה ועלי לקיימה כולה. חזר ודבר להם בלשון רבים מן וידעתם היום כי לא את בניכם ללמדך שכל ישראל ערבים זה. בזה ללמוד וללמד לשמור ולעשות ולקיים את תורת אלהינו. ולבסוף דבר להם בלשון סיפור. היה מספר להם. דכתיב אשר נשבע ה' אלהי אבותינו של דור המדבר שקיבלו התורה ולא זכו ליכנס לארץ לפיכך אמר להם אשר נשבע לאבותינו לאברהם ליצחק וליעקב. אבותם של יוצאי מצרים. לתת להם ולזרעם. מקיש זרעם להם מה זרעם נכנסו אף דור המדבר עתידין ליכנס:

Verse 10

פס'. כי הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה לא כארץ מצרים היא. מגיד הכתוב שבחה של ארץ ישראל וכן הוא אומר (במדבר יג) וחברון שבע שנים נבנתה לפני צוען מצרים. מנהגו של עולם בונה אדם בנין הנאה תחלה ואחר כך בונה את הכעור שפסולת של ראשון מכניס בשני. שיריים שנשארו מן הבנין הראשון מכניס בשני. ואומר (דברים ה) לא תחסר כל בה. דרך העולם מה שיש בארץ זו אין בזו. אבל כאן לא תחסר כל בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> וארץ ישראל נקראת ארץ ושאר ארצות נקראו חוצות. שנאמר (משלי ח) עד לא עשה ארץ וחוצות. וכן סנחריב אומר (ישעיה לו) עד בואי ולקחתי אתכם אל ארץ כארצכם. ולא אמר יפה מארצכם. אלא כארצכם אע״פ שהי' לו לשבח ארצו לא שיבחה יותר מארץ ישראל. וכן הוא אומר (דברים ג) צידונים יקראו לחרמון שריון והאמרי יקראו לו שניר. ואומר (שם ד) עד הר שיאון הוא חרמון. נמצא (מד) הר זה קרוי ד' שמות שהן שיאון חרמון שריון שניר. וכי מה צורך אלא בא ללמדינו שארבעה מלכים מתכבשים @?![א]@?? עליה זה אומר יקרא על שמי וזה אומר יקרא על שמי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> ואע״פ שהיתה פסולת של ארץ ישראל ד' מלכיות מתכבשות @?![א]@?? עליה קל וחומר למקום משובח של ארץ ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> וכן בכל מקום כמו (יהושע טו) ודנה וקרית סנה היא דביר. ואומר (שם) ושם דביר לפנים קרית ספר. וכן הנביא אומר (ירמיה ג) ואתן לך ארץ המדה נחלת צבי צבאות גוים. נחלת צבי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> קלה להוציא פירותיה כצבי קל ברגליו. ד״א מה צבי אין עורו מחזיק את בשרו שנראה קטן מאחר שנפשט יותר ממה שהיה כך אין פירות של ארץ ישראל מחזקתן כשישראל עושין רצון המקום ללמדך שבח ארץ ישראל לא כארץ מצרים היא. לפי שארץ מצרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> מקום נמוך שותה. מקום גבוה אין שותה. ארץ ישראל גבוה ונמוך שותה. ארץ מצרים שותה ואח״כ נזרעת. ארץ ישראל שותה ונזרעת בכל יום. ארץ מצרים תזרע את זרעך והשקית ברגל כגן הירק. מה גן ירק בכל עת אתה מתעסק בו להשקותו. ואם לאו אין בו הועלה. אף ארץ מצרים אם אין אתה מנדד שינה מעיניך אין לה בה כלום. אבל ארץ ישראל אתה ישן על מטתך והקב״ה משקה אותה. מנהגו של עולם אדם לוקח עבדים לעבדו והקב״ה לוקח את ישראל לעבדים והוא מוריד גשמים ומצמיח פירות להשביעם. וכן השיב רבי צדוק לחכמים במשתה בנו של רבן גמליאל שהיה עומד ומשקה להם מזג את הכוס לרבי אלעזר ולא רצה ליטלו ונטלו ר' יהושע אמר לו מה זה יהושע אמר לו רבי צדוק מי שאמר והיה העולם משיב רוחות ומעלה עננים ומוריד גשמים ומגדל צמחים ועורך שלחן לכל אחד ואחד ורבן גמליאל לא יהא משמשינו. אשר יצאתם משם. כלומר הייתם בה והיתה מתברכת בגללכם עכשיו שיצאתם משם אין לה תקנה:

Verse 11

פס'. והארץ אשר אתם. ארץ הרים ובקעות. טעם פירות ההרים לא כטעם פירות הבקעות. שפירות ההרים קלים ופירות הבקעות שמינות. א״ר שמעון בן יוחאי י''ב ארצות נתנו כנגד י״ב שבטי ישראל ולא שוו טעם פירות שבט זה לטעם פירות שבט זה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> ואלו הן הארצות. ארץ אשר ה' אלהיך דורש אותה. כי הארץ. והארץ אשר אתם עוברים שמה. ארץ הרים. ארץ חטה ושעורה. ארץ זית שמן. וכן הוא אומר (תהלים קה) ויתן להם ארצות גוים. ארצות הרבה ואל תתמה שהרי הים אחד ואומר קרא ימים. ימים הרבה אבל אין טעם דג העולה מעכו כטעם העולה מצידון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> למטר השמים תשתה מים. שהיו העננים מקיפות אותה ומשקות אותה מכל רוח:

Verse 12

פס'. ארץ אשר ה' אלהיך דורש אותה דורש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> להפריש ממנה חלה ותרומה ומעשרות. תמיד עיני ה' אלהיך בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> עתים לטובה עתים לרעה. לטובה כיצד הרי שהיו ישראל רשעים בראש השנה ונגזרו עליהם גשמים מעוטים וחזרו בתשובה להוסיף עליהם אי אפשר שכבר נגזרה גזירה אלא תמיד עיני ה' אלהיך בה ומורידן בזמנן ומשלח להן ברכה. לרעה כיצד הרי שהיו ישראל צדיקים בראש השנה ונגזרו עליהן גשמים מרובין וחזרו בהן לימנע מהן אי אפשר שכבר נגזרה גזירה אלא הקב״ה מורידן שלא בעתם כשאין הארץ צריכה להם שנאמר תמיד עיני ה' אלהיך בה. מראשית השנה ועד אחרית השנה מגיד שמראש השנה נגזר עליה כמה רוחות כמה עננים כמה גשמים כמה טללים יבואו לה. ד״א מראשית השנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> וכי התבואה בשנה כל השנה אלא מלמד שהקב״ה שולח ברכה אפילו באוצרות וכן הוא אומר (דברים כח) יצו ה' אתך את הברכה באסמיך ואפילו בעריבה מתברכת העיסה שנא' (שם) ברוך טנאך ומשארתך. ואפילו בשעת האכילה מתברכת שנא' (שם ח) ואכלת ושבעת. לכך נאמר מראשית השנה ועד אחרית השנה. מלמד שכל השנה כולה ברכתו עליכם. ד״א מרשית. חסר אלף מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> שכל שנה שרשה בתחלה וישראל חוזרין בתשובה נותן לה אחרית שנה טובה לשון אחרית כמו תקוה ואחרית:

Verse 13

פרשה והיה אם שמוע תשמעו אל מצותי.
מגיד הכתוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> שנתחייבו ישראל בתלמוד קודם המעשה. וכן מצאנו שנענשו על התלמוד יותר מן המעשה שנאמר (הושע ד) שמעו דבר ה' כל בית ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> כי ריב לה' עם (עמו. ואומר נדמו עמי מבלי דעת. ואומר) כי אין אמת ואין חסד ואין דעת אלהים בארץ. אמת זו תורה שנאמר (משלי כג) אמת קנה ואל תמכור. חסד זו תורה שנאמר (תהלים קיט) חסדך ה' מלאה הארץ חקיך למדני. דעת זו תורה שנאמר (ישעיה ה) (נדמו) [גלה] עמי מבלי דעת ואמר (ירמיה ט) מי האיש החכם ויבן את זאת וגו' ויאמר ה' על עזבם את תורתי. וכן רבי יוסי הגלילי אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> גדול תלמוד תורה שקדם לחלה ארבעים שנה ולמעשרות חמשים וארבע ולשמטים ס״א וליובלו' ק״ג וכשם שנענשו על התלמוד יותר מן המעשה כך שכר התלמוד קודם המעשה שנאמר ולמדתם אותם את בניכם. וכתיב למען ירבו ימיכם. אשר אנכי מצוה אתכם היום. מנין אתה אומר שאם שמע אדם דבר מפי קטן שבישראל יהי בעיניו (נז) כשומע מפי חכם (השומע) מפי משה כשומע מפי הקב״ה (ת״ל) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> אשר אנכי מצוה אתכם היום לאהבה את ה'. כל שאתם עושים לא תעשו אלא מאהבה שלא תאמר הריני לומד תורה בשביל שאקרא חכם בשביל שאקבל שכר לעולם הבא בשביל שאהיה עשיר ת״ל לאהבה עסוק מאהבה וסוף השכר והכבוד לבוא. ולעבדו. זו תפלה. וכן דוד אומר (תהלים קמא) תכון תפלתי קטורת לפניך. מלמד כמו שעבודת מזבח קרויה עבודה כך תפלה קרויה עבודה. ולעבדו בכל לבבכם ובכל נפשכם. הרי זו כוון תפלה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> שלא יהא לבו של אדם חלוק בשעת תפלה:

Verse 14

פס'. ונתתי מטר ארצכם. אמר הקב״ה אם עשיתם מה שעליכם אף אני אעשה את שלי. ונתתי מטר ארצכם בעתו יורה ומלקוש. רבי נתן אומר בעתו מלילי שבת ללילי שבת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> יורה. שמורה את הבריות להכניס פירותיהן ולהטיח גגותיהן ולעשות כל צרכיהם. ד״א יורה. שמרוה את הארץ ומשקה עד תהום. וכן הוא אומר (תהלים סה) תלמיד, רוח נחת גדודיה. יורה במרחשון ומלקוש בניסן שיורד על המלילות ועל הקשין. ואספת דגנך ותירושך ויצהרך. כלומר בשופע. וכן הוא אומר (ויקרא כו) והשיג לכם דיש את בציר וגו'. ד״א ואספת דגנך. הנהג בהן דרך ארץ. דברי רבי ישמעאל. ד״א ואספת דגנך. שתהא ארץ ישראל מליאה דגן תירוש ויצהר וכל ארצות דואבות למלאת אותה כסף וזהב כענין שנאמר (בראשית מז) וילקט יוסף את כל הכסף. ד״א ואספת דגנך. כענין שנאמר (ישעיה סב) נשבע ה' בימינו ובזרוע עזו כי מאספיו יאכלוהו והללו את ה':

Verse 15

פס'. ונתתי עשב בשדך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> שלא תהא מצטער למדברות. רבי שמעון בן יוחאי אומר ונתתי עשב בשדך שתהא גוזז ומשליך לבהמתך מן השחת עד שלשים יום קודם לקציר ואינה פוחתת מגרניה. ר' אומר ונתתי עשב בשדך זה פשתן וכן הוא אומר (סא) (תהלים קד)ועשב לעבודת האדם. בשדך לבהמתך. סימן טוב כשבהמה אוכלת ושובעת. ד״א ונתתי עשב בשדך לבהמתך ואכלת ושבעת, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> כשבהמתך אוכלת ושובעת עובדת בכח את האדמה. דכתיב (משלי יד) ורב תבואות בכח שור:

Verse 16

פס'. השמרו לכם פן יפתה לבבכם. אמר להם הזהרו שלא תמרדו במקום שאין אדם מורד בבוראו אלא מתוך שובע שנאמר (דברים ח) פן תאכל ושבעת. ובקרך וצאנך ירביון ורם לבבך ושכחת את ה' אלהיך. וכך נאמר ואכלת ושבעת השמרו לכם פן יפתה לבבכם. ד״א השמרו לכם פן יפתה לבבכם שלא יטעה אתכם יצר הרע ותפרשו מדברי תורה שכיון שפורש מדברי תורה הולך ומדבק בע״ז. וסרתם. מדרך החיים לדרך המות. ועבדתם אלהים אחרים. וכי אלהים הן אלא על <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> שמאחרין הטובה לבוא לעולם נקראו אלהים אחרים. ד״א שאחרים קורין אותן אלהים. אלהים של אחרים. וחרה אף ה' בכם ועצר. אמר להם הקב״ה הכנסתי אתכם לארץ קדושה להיות קדושים אם שמרתם הרי מוטב ואם לאו וחרה אף ה' בכם:

Verse 17

פס'. וחרה אף ה' בכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> שומעני (שאין) הם כלין לעולם ת״ל ועצר את השמים ולא יהיה מטר. ה' מיני פורעניות מביא עליהן. וחרה נאמר כאן חרון ונאמר להלן חרון (שמות כב) וחרה אפי והרגתי אתכם בחרב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> מה להלן חרב אף כאן חרב. מצאנו שכל מקום שנאמר הרי אף חמש פורעניות הם. חרב ודבר וחיה רעה ועצירת גשם וגלות. ד״א וחרה אף ה' בכם. ולא באומות העולם שיהו אומות העולם שרויין בטובה והן שרויין ברעה. ועצר את השמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> שיהו העננים מעונין ועומדין ואין מורידין אפילו טיפת גשמים. והאדמה לא תתן את יבולה. אפילו מה שאתה מוביל לה שהוא הזרע. ואבדתם מהרה. מאחר שיסורין באין עליכם מיד אני מגלה אתכם ואיני נותן לכם ארוכה בארץ. ואם תאמר היאך נתן ארוכה לאנשי דור המבול ק״כ שנה לפי שלא היה להם מה שילמודו. אתם יש לכם מה שתלמודו. ד״א ואבדתם מהרה. גולה אחר גולה. אמר ר' שמעון בן יוחאי ומה מי שנאמר בהם מהרה לא גלו אלא לאחר זמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> קל וחומר למי שלא נאמר בהן מהרה. מעל הארץ הטובה. ע״י שנתבטלו מן התורה שנקראת טובה שנאמר (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו:

Verse 18

פס'. ושמתם את דברי אלה על לבבכם. אמר להם אע״פ שאתם גולין היו רגילין בתורה ובמצות שכשתחזרו לא יהו עליכם חדשים. וכן ירמיהו אומר (ירמיה לא) הציבי לך ציונים. אלו ציוני המצות. שימי לך תמרורים זה חרבן בית המקדש שימי לבך למסלה דרך הלכת. ראו כאילו הלכת ועשו תשובה ומיד אתם נגאלין שנאמר (שם) שובי בתולת ישראל. ד״א ושמתם. מגיד שנמשלו דברי תורה בסם חיים:

Verse 19

פס'. ולמדתם אותם את בניכם. ר' איסי בן עקיבא אומר כשהתינוק מתחיל לדבר עם אביו מדבר עמו בלשון הקדש:

Verse 20



Verse 21

פס'. למען ירבו ימיכם. אם למדתם את בניכם תורה ירבו ימיכם ואם לאו מתקצרין. אשר נשבע ה' לאבותיכם לתת להם. לתת לכם אין כתיב אלא לתת להם. נמצינו למדים תחיית המתים מן התורה. כימי השמים על הארץ. שיהו פני הצדיקים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> דומין ליום. וכן הוא אומר (שופטים ה) ואוהביו כצאת השמש בגבורתו. רבי שמעון בן יוחאי אומר (ישעיה סה) כימי העין ימי עמי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> אין עץ אלא תורה שנא' (משלי ג) עץ חיים היא למחזיקים בה:

Verse 22

פס'. כי אם שמור תשמרון את כל המצוה הזאת. שמירה זאת מה היא לפי שהוא אומר והיה אם שמוע תשמעו אל מצותי כשם שאדם צריך להזהר בסלעו שאל תאבד כך יזהר אדם בתלמודו שלא יאבד. וכן הוא אומר (משלי ב) אם תבקשנה ככסף וכמטמונים תחפשנה. מה כסף קשה לקנותו כך דברי תורה קשין לקנותן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> ונוח לאבדן ככלי זכוכית. לכך נאמר כי אם שמור תשמרון. ואומר (שם יג) הון מהבל ימעט וקובץ על יד ירבה. זה הלומד תורה הלכה אחת ביום. פרק בשבוע. עד שיהיה חכם גדול נמצא עשיר לאחר זמן אבל מי שלמד תורה ומשכחה דומה לאשה שיולדת וקוברת. והכתוב אומר (דברים ט) רק השמר לך ושמר נפשך מאד פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך. ושלמה אמר (משלי כד) על שדה איש עצל עברתי ועל כרם אדם חסר לב. זה שקנה שדה וכרם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> והאיך הוא עצל וחסר לב מפני שהוא לא השביחן. שנאמר (שם) והנה עלה כלו קמשונים מפני שהוא מטמא את הטהור ומטהר את הטמא ואוסר את המותר ומתיר את האסור ועליו הכתוב אומר (קהלת י) ופורץ גדר ישכנו נחש, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> אם שמע אדם מדברי תורה ראשון ראשון ומתקיימין. כשם שהראשונים מתקיימין בידו כך האחרונים. את כל המצוה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> שלא יאמר אדם למדתי כל צרכי דיי ת״ל את כל המצוה הזאת. לאהבה את ה' אלהיכם. שתהיו עסוקין במצותיו לשמה. ולדבקה בו. ועליו הכתוב אומר (משלי כג) בני אם חכם לבך ישמח לבי גם אני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> גם אני. מרבה אביו שבשמים. ד״א ולדבקה בו. דבוק בחכמים ותלמידיהם ומעלה עליו הכתוב כאלו מדבק בשכינה:

Verse 23

פס'. והוריש ה' את כל הגוים האלה מלפניכם. אם אתם עושין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> מה שדין עליכם ומה שצויתי עליכם גם אני אעשה את שראוי לכם שנאמר והוריש ה' את כל הגוים האלה מלפניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> לרבות מסייעיהן. וירשתם גוים גדולים. בקומה. ועצומים. בכח:

Verse 24

פס'. כל המקום אשר תדרוך כף רגלכם. להביא אפילו חוצה לארץ. להביא מה שכיבש דוד את ארם נהרים ואת ארם צובה. מן המדבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> ולא מן כל המדבר. לא יתיצב איש בפניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> אפי' כעוג מלך הבשן. פחדכם ומוראכם. פחדכם. על הקרובים. ומוראכם. על הרחוקים. יתן ה' אלהיכם על פני וגו'. והיכן דיבר (שמות כג) את אימתי אשלח לפניך,(תהלים לג) כי הוא אמר ויהי הוא צוה ויעמוד (שם קמד) אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלהיו:

Verse 25



Verse 26

כתיב מפרי פי איש ישבע טוב וגמול ידי אדם ישיב לו  (משלי יב):
אמר רבינו טוביהו ברבי אליעזר זצ״ל. ראה שלמה בחכמתו מתן שכרן של צדיקים וגמול תשלומן של רשעים ואמר פסוק זה. פרי פי איש. אלו דברי תורה שנאמר (משלי ח) טוב פריי מחרוץ ומפז. פי איש. שהם נהנים בפה. שנאמר (יהושע א) לא ימוש ספר התורה הזה מפיך. איש למה נאמר כדרבי אלעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> דא״ר אלעזר מאי דכתיב (תהלים קיב) אשרי איש ירא את ה'. אשרי איש ולא אשרי אשה. אלא אשרי שמתגבר ביצרו כאיש. ישבע טוב. ישבע מטוב הצפון לצדיקים לעתיד לבוא שנאמר (שם לא) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך. וגמול ידי אדם אלו הרשעים שנאמר עליהם (ישעיה נט) כעל גמולות כעל ישלם על מעשה ידיהם הרעים. אדם. שמאדימין עונותיהן. ישיב לו. ולהלן הוא אומר (שם ג) אוי לרשע רע כי גמול ידיו יעשה לו. ולפי שנתן הקב״ה תורה לישראל והזהירם על דרך החיים והטוב ולעזוב דרך המות והרע שנאמר ראה אנכי נותן לפניכם יכול הואיל ונותן לפניהם ברכה וקללה דרך החיים ודרך המות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ילך אדם באי זה שירצה (שנאמר) (דברים ל) ובחרת בחיים למען תחיה, אמר להם משה לישראל אתם רואין את הרשעים שמצליחין בעוה״ז בעולם שהוא עראי. בעולם שהוא לפי שעה. וסופן לדחות באחרונה. (משלי כד) כי לא תהיה אחרית לרע וגו'. ונאמר (שם) דרך רשעים כאפלה. והצדיקים מצטערין בעוה״ז לפי שעה למרק את עונותיהם להיטיבם בסופן שנאמר (דברים ח) להטיבך באחריתך. ואומר (קהלת י) טוב אחרית דבר מראשיתו. ואומר (משלי ד) יאור צדיקים כאור נגה הולך ואור וגו'. בוא וראה היאך הקב״ה מקרב את ישראל לתורתו ונותן להם דרך החיים וכן דוד אומר (תהלים טז) אברך את ה' אשר יעצני שאמר לי ובחרת בחיים. לכך אמר משה לישראל ראה אנכי. פתח עיניך וראה והבחין בין טוב ובין רע בין החיים ובין המות בין הברכה ובין הקללה:

Verse 27



Verse 28

פס'. והקללה אם לא תשמעו. וכה״א (בראשית ד) הלא אם תטיב שאת ברכה. ואם לא תטיב שאת קללה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> האוהב את הטובה אוכל פירותיה. והאוהב את הרעה אוכל פירותיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> וכה״א (תהלים לד) נצור לשונך מרע. סור מרע ועשה טוב. וכן ישעיהו אומר (ישעיה א) אם תאבו ושמעתם טוב הארץ תאכלו. ואם תמאנו ומריתם חרב תאכלו. (משלי יא) הן צדיק בארץ ישולם אף כי רשע וחוטא. והקללה אם לא תשמעו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> לא הוכיח משה את ישראל אלא אחר שראה את הטובות שהקב״ה מביא על ישראל. וכן יעקב אבינו לא הוכיח את בניו אלא אחרי שראה הטובות שהביא עליהם. וסרתם מן הדרך אשר אנכי מצוה אתכם וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> מיכן אמרו כל המודה בע״ז כופר בכל התורה כולה. וכל הכופר בע״ז מודה בכולה:

Verse 29

פס'. והיה כי יביאך ה'. והיה מיד. כי יביאך משכר שתבוא תירש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ונתתה את הברכה על הר גריזים ואת הקללה על הר עיבל. מקיש קללה לברכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> מה קללה בקול רם אף ברכה בקול רם. מה קללה בלוים שנאמר (דברים כז) וענו הלוים ואמרו. אף ברכה בלוים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> כשם שהקללה בלשון הקדש. כך הברכה בלשון הקדש. מה קללה בכלל ופרט אף ברכה בכלל ופרט. מה קללה. אלו ואלו עונין אמן אף ברכה אלו ואלו עונין אמן. ד״א ונתתה את הברכה. שתהא ברכה קודמת לקללה הפכו פניהם כלפי הר גריזים בשעת הברכה ובשעת הקללה הפכו פניהם כלפי הר עיבל:

Verse 30

פס'. הלא המה בעבר הירדן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> מעבר הירדן ואילך דברי ר' יהודה. אחרי דרך מבוא השמש, מקום שחמה זורחת. ולהלן הוא אומר (בראשית יג) ויעבר אברם בארץ עד מקום שכם. מה אילון מורה האמור להלן שכם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אף האמור כאן שכם וכו' מפורש במסכת סוטה:

Verse 31

פס'. כי אתם עוברים את הירדן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> משאתם עוברין יודעין אתם שיורשין את הארץ אשר ה' אלהיכם נתן לכם. בזכותכם. וירשתם אותה וישבתם בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> בשכר שתירש תשב:

Verse 32

פס'. ושמרתם. זה תלמוד הגרסה. לעשות. זה מעשה. את כל החוקים. אלו המדרשות. ואת המשפטים, אלו הדינים. אשר אנכי נותן לפניכם היום. בכל יום יהיו חביבין עליכם כאילו היום קבלתם אותם מהר סיני. ויהיו רגילים בפיכם כאילו היום שמעתם אותם:
פס'. את כל החוקים. אלו מדרשות. והמשפטים. הדינין כדאמרן. אשר תשמרון. זו משנה. (שמור הגרסה), לעשות זה מעשה. בארץ. יכול לא יהו כל המצות נוהגות אלא בארץ ת״ל כל הימים אשר אתם חיים על האדמה אפילו בחוצה לארץ. מה עבודת גלולים שהיא חובת הגוף ואינה תלויה באדן אלא נוהגת בארץ ובחוצה לארץ אף כל שהיא מצות הגוף נוהגת בין בארץ בין בחוצה לארץ. ושתלויה בארץ אינה נוהגת אלא בארץ חוץ מן הערלה ומן הכלאים. ר״א אומר אף החדש:





Verse 1



Verse 2

פס'. אבד תאבדון את כל המקומות. מנין אתה אומר שאם קיצץ אשרה והחליפה אפילו עשרה פעמים שחייב לקצצה שנאמר אבד תאבדון. מלמד שהכנענים להוטין יותר מכל אומה בעבודת גלולים. אשר אתם יורשים אותם את וגו'. וירשתם אותם בשביל אלהיהם שהיו עובדין אותם, אם תעשו כמעשיהם אחרים באין ויורשין אתכם. על ההרים הרמים ועל הגבעות. רבי יוסי הגלילי אומר אלהיהם על ההרים ולא ההרים אלהיהם. אלהיהם על הגבעות ולא הגבעות אלהיהם, תחת כל עץ רענן ולא עץ רענן אלהיהם. ומפני מה אשרה אסורה מפני שיש בה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> תפיסת ידי אדם וכו' במסכת עבודת כוכבים:

Verse 3

פס'. ונתצתם את מזבחותם ושברתם את מצבותם ואשריהם תשרפון באש ופסילי אלהיהם תגדעון. העמיד תחתיו ע״ז וסלקו הרי זה מותר שנאמר ואבדתם את שמם. וגרסינן במס' ע״ז <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> ג' בתים הן בית שבנאו מתחלה לשם ע״ז הרי זה אסור שנא' אבד תאבדון וגו'. חידש בו כלום נוטל מה שחידש שנא' ואבדתם את שמם. לא חידש אלא הכנים לתוכו ע״ז והוציאו ה״ז מותר שנאמר ונתצתם את מזבחותם:

Verse 4

פס'. לא תעשון כן לה' אלהיכם. רבי ישמעאל אומר מיכן לנותץ אבן מן ההיכל ומן המזבח או מן העזרות שהוא חייב מלקות שנאמר לא תעשון כן לה' אלהיכם. רבי ישמעאל אומר המוחק אות אחת מן השם עובר בלא תעשה שנאמר לא תעשון כן לה' אלהיכם. רבן גמליאל אומר אזהרה לישראל שלא יעשו כמעשה הגוים שלא יגרמו מעשיהם הרעים למקדש ליחרב:

Verse 5

פס'. כי אם אל המקום אשר יבחר ה' אלהיכם מכל שבטיכם. דרוש על פי נביאים וכן אתה מוצא בדוד שנא' (תהלים קלב) זכור ה' לדוד את כל ענותו אשר נשבע לה' וגו' אם אתן שנת לעיני וכתיב (ש״ב כד) ויבא גד החוזה ביום ההוא אל דוד ויאמר עלה הקם המזבח. ואומר (דה״ב ג) ויחל שלמה לבנות בית ה' בירושלים בהר המוריה אשר נראה לדוד אביהו בגורן ארנון היבוסי. כתוב אחד אומר באחד שבטך וכתוב אחד אומר מכל שבטיכם. שהיו יודעים שביהמ״ק עתיד לבנות בחלק יהודה ובנימין לכך הפרישו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> דישנה של יריחו ונתנוה כל אותן השנים לבני קני חותן משה. וכיון שנבנה ביהמ״ק עלו בני קני מעיר התמרים ונסעו להם אצל יעבץ ללמוד תורה והושיבו המשמרות ביריחו להיות מושבים שם הכסף מכל השבטים ויש אומרים כאחד שבטיך זה שילה מכל שבטיכם זו ירושלים. ד״א מכל שבטיכם הכסף מכל שבטיכם ובית הבחירה משבט אחד. כתוב אחד אומר (שמואל ב' כד) ויקן את הגורן ואת הבקר בכסף שקלים חמשים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> וכתוב אחד אומר (דה״א כב) שש מאות (שקל) הא כיצד לכל שבט ושבט חמשים שקלים שהם שש מאות שקלים לי״ב שבטים, ד״א חמשים משלו ושש מאות משל צבור. ובאת שמה. והבאתם שמה. מיכן אמרו הנידר והנידב כיון שעבר עליו רגל ראשון ולא הביאו עובר בעשה שנא' ובאת שמה. והבאתם שמה עולותיכם. עולת יחיד ועולת צבור. זבחיכם זבחי שלמי צבור. וזבחי שלמי יחיד. מעשרותיכם. רבי עקיבא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> בשתי מעשרות הכתוב מדבר אחד מעשר דגן ואחד מעשר בהמה. ואת תרומת ידכם אלו בכורים. שנאמר (דברים כו) ולקח הכהן הטנא מידך, ובכורות זה הבכור. בקרך וצאנך. אלו חטאות ואשמות:

Verse 6



Verse 7

פס'. ואכלתם שם לפני ה' אלהיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> במחיצה, ושמחתם. נאמר כאן שמחה ונאמר להלן שמחה. ושמחת בחגך. מה להלן שלמים אף כאן שלמים. בכל משלח ידכם. בכל משלח שאתם שולחים בו ידיכם ברכה אשלח בו. אתם וביתכם זו אשתו. אשר ברכך ה' אלהיך הכל כפי הברכה הביא:

Verse 8

פס'. לא תעשון ככל אשר אנחנו עושים פה היום. הכליל גם משה עצמו בכלל ישראל ומה היו עושין מטלטלין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> המשכן אמר להן משה לישראל משנבוא לארץ אין אנו מטלטלין את המשכן. איש כל הישר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> מלמד שהיחיד היה מקריב בבמה ואין הצבור מקריב בבמה. כל שאינו נידר ונידב אינו קרב בבמת יחיד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> רבי שמעון אומר היום אנו מקריבים חטאות ואשמות. משנבוא לארץ אין אנו מקריבין חטאות ואשמות בבמה. ד״א לא תעשון וגו' (במדבר). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> לא תעזבו נפשכם אחר שתבואו לארץ מלחוג בבית ה' ושלא תתנו מעשרות ותרומות ובכורות. ככל אשר אנחנו עושים פה במדבר כי אין לנו ארץ עתה כי אנחנו באנו אל המנוחה ואל הנחלה. וזה שאמר לא תעשון כמו שאמר (שמות לא) לעשות את יום השבת. העזיבה יקרא עשיה. והכניס הנביא עצמו עמהם ואמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> אנחנו כמו שאמר דניאל (דניאל ט) חטאנו ועוינו. ואמר איש כל הישר בעיניו כלומר לא תהיו איש כל הישר בעיניו יעשה בעת שתבואו בארץ אלא עשו התורה והמצות. כי לא יכשר לאמר לאותו הדור שהיו עומדים לפני משה רבינו כי אתם עושים הישר בעיניכם. כי הוא היה מנהיג להם בתורה ובמצות אלא הוא זמן השופטים שנאמר (שופטים כא) בימים ההם אין מלך בישראל איש הישר בעיניו יעשה:

Verse 9

פס'. כי לא באתם עד עתה וגו'. נחלה זו שילה. מנוחה זו ירושלים שנא' (תהלים קלב) זאת מנוחתי עדי עד וגו'. דברי ר״ש. ר' יהודה אומר חילוף הן הדברים:

Verse 10

פס'. ועברתם את הירדן וישבתם בארץ אשר ה' אלהיכם מנחיל אתכם והניח לכם מכל אויביכם מסביב וישבתם בטח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> רבי יהודה אומר שלש מצות נצטוו ישראל בכניסתן לארץ. להעמיד עליהן מלך. ולבנות להם בית הבחירה, ולהכרית זרעו של עמלק. ואיני יודע איזה מהם קודם כשהוא אומר (שמות יז) כי יד על כס יה מלחמה לה' בעמלק למדנו משישב המלך על כס יה מכרית זרעו של עמלק. ומנין שהכסא הוא מלך שנאמר (דה״א כט) וישב המלך על כסא ה' למלך. ועדיין איני יודע אם לבנות בית הבחירה תחלה אם להכרית זרעו של עמלק תחלה כשהוא אומר אשר ה' אלהיכם מנחיל אתכם והניח לכם מכל אויביכם. והיה המקום אשר יבחר ה'. למדנו כי להכרית זרעו של עמלק תחלה ואח״כ לבנות בית הבחירה. וכן הוא אומר בדוד (ש״ב ו) ויהי כי ישב המלך בביתו וה' הניח לו מסביב. וכתיב (שם) ויאמר המלך אל נתן הנביא ראה אנכי יושב בבית ארזים וארון האלהים ישב בתוך היריעה:

Verse 11

פס'. והיה המקום אשר יבחר ה' לשום שמו שם שמה תביאו (שם). שמה מחיצות לקדשי הקדשים ומחיצות לקדשים קלים. עולותיכם. עולת יחיד ועולת צבור. וזבחיכם. זבחי שלמי יחיד וזבחי שלמי צבור, מעשרותיכם. רבי עקיבא אומר בשתי מעשרות הכתוב מדבר אחד מעשר דגן ואחד מעשר בהמה. ותרומת ידכם. אלו בכורים. ונדריכם ונדבותיכם. לרבות נדרים ונדבות שלא יביא אלא מן המובחר מנין לכל הקרבנות שלא יביא אלא מן המובחר ת״ל וכל מבחר נדריכם. ר' אומר אם נאמרו למעלה בפסוק של מעלה והבאתם שמה עולותיכם למה נאמר למטה עוד. אלא ראשונה לענין שילה. שניה לענין ירושלים:

Verse 12

פס'. ושמחתם לפני ה'. נאמר כאן שמחה ונאמר להלן שמחה מה להלן שלמים אף כאן שלמים. לפני ה' אלהיכם. במחיצה לפנים מן החומה. אתם ובניכם. חביב קודם. והלוי אשר בשעריך. כל מקום שאתה מוצא הלוי תן לו מחלקו. אין לו מחלקו. תן לו מעשר שני. אין לו מעשר שני. תן לו שלמים:

Verse 13

פס'. השמר לך פן תעלה עולותיך וגו'. פן בלא תעשה. בכל מקום שאתה תראה אבל מעלה אתה בכל מקום שיאמר לך הנביא כמו שהעלה אליהו בהר הכרמל וגדעון בן יואש על פי המלאך:

Verse 14

פס'. כי אם במקום אשר יבחר ה' באחד שבטיך. וכתב מכל שבטיכם זו היא שרבי יהודה אומר כסף מכל שבטיכם בית הבחירה משבט אחד שנאמר שם תעלה עולותיך ושם תעשה את להביא שאר קרבנות:

Verse 15

פס'. רק בכל אות נפשך תזבח ואכלת בשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> במה הכתוב מדבר בפסולי המוקדשין שיפדו. יכול יפדו על מום עובר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> ת״ל רק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> תזבח ואכלת. ולא גיזה, בשר. ולא חלב. יכול אם קדם מום קבוע להקדישן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ונפדו יהו אסורין ת״ל רק. ומנין שאין נשחטין אלא על מום קבוע. קל וחומר ומה בכור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> שאינו נוהג בכל הוולדות ואין יוצאין שלא בפדיון אין נשחט אלא על מום קבוע. קדשים שהן נוהגין בכל הוולדות ואינן יוצאין לחולין אלא בפדיון אינו דין שלא יהו נשחטין אלא על מום קבוע. הטמא והטהור (יחדו). מגיד ששניהם אוכלים בקערה אחת. יאכלנו, לזה ולא לתרומה. כצבי וכאיל. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> שיצא מכלל המתנות:

Verse 16

פס'. רק הדם לא תאכלו. רבי יהודה אומר יכול יהו חייבין על דמו שני לאוין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> כדם המוקדשים ת״ל רק הדם לא תאכלו. לאו אחד יש בו ואין יש בו שני לאוין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> על הארץ. לא לתוך המים ולא לתוך נהרות ולא לתוך כלים. תשפכנו ולא לתוך מים עצמן. כמים. מה מים מותרין בהנאה אף דם מותר בהנאה מה מים מכשיר את הזרעים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> אף דם מכשיר את הזרעים. מה מים פטורין מלכסות אף דם פטורין מלכסות:

Verse 17

פס'. לא תוכל לאכול בשעריך. ר' יהודה בן קרחה אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> לא יהא לך רשות לאכול לא תוכל לאכול האוכל חייב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> אבל הנותן מתנה פטור. ותרומת ידיך. אלו בכורים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> א״ר שמעון וכי מה בא ללמדנו אם לאכל בכורים חוץ לחומה קל וחומר ממעשר. ומה מעשר שמותר לזרים האוכל ממנו חוץ לחומה עובר בלא תעשה. בכורים שאסורים לזרים האוכל מהן חוץ לחומה אינו דין שיהא עובר בלא תעשה. הא לא בא הכתוב ללמדך אלא לאוכל בכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> עד שלא קרא עליהן שם @?![א]@?? שעובר בלא תעשה. נדבותיך אלו תודה ושלמים. אמר ר' שמעון וכי מה בא ללמדנו אם לאכל תודה ושלמים חוץ לחומה קל וחומר ממעשר ומה מעשר שאין חייבין עליו משום פיגול ונותר וטמא האוכל ממנו חוץ לחומה עובר בלא תעשה. תודה ושלמים שחייבין עליה משום פיגול ונותר וטמא האוכל מהן חוץ לחומה אינו דין שיהא עובר בלא תעשה. הא לא בא הכתוב ללמדך אלא לאוכל תודה ושלמים לפני זריקת דמים שהן בלא תעשה. ובכורות. זה הבכור א״ר שמעון כי מה בא ללמדנו אם לאוכל בשר חוץ לחומה קל וחומר ממעשר אם לפני זריקת דמים ק״ו מתודה ושלמים. מה תודה ושלמים שמותרין לזרים האוכל מהם לפני זריקת דמים עובר בלא תעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> בכור שאסור לזרים האוכל מהן לפני זריקת דמים אינו דין שיהא עובר בלא תעשה. אלא בא הכתוב ללמדנו אלא לזר שאכל בכור תמים בין לפני זריקת דמים בין לאחר זריקת דמים שעובר בלא תעשה. וצאנך. זו חטאת ואשם. א״ר שמעון וכי מה בא ללמדנו אם לאוכל חטאת ואשם חוץ לחומה ק״ו ממעשר ואם לפני זריקת דמים קל וחומר מתודה ושלמים. ואם לאחר זריקת דמים ק״ו מבכור. ומה בכור שהוא קדשים קלים האוכל ממנו לפני זריקת דמו עובר בלא תעשה. חטאת ואשם שהן קדשי קדשים לא כל שכן מה בא ללמדנו אלא לאוכל חטאת ואשם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> חוץ לקלעים שעובר בלא תעשה. וכל נדריך. זה עולה. אמר רבי שמעון וכי מה בא ללמדנו אם לאוכל עולה חוץ לחומה ק״ו ממעשר. ואם לפני זריקת דמים ק״ו מתודה ושלמים. ואם לאחר זריקת דמים ק״ו מבכור. ואם חוץ לקלעים ק״ו מחטאת ואשם. ומה חטאת ואשם שמותרין באכילה האוכל מהם חוץ לקלעים עובר בלא תעשה. עולה שאסורה באכילה אינו דין שיהא עובר בלא תעשה הא לא בא הכתוב ללמדך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> אלא לאוכל מעולה בין לפני זריקת דמים בין לאחר זריקת דמים בין לפנים בין לחוץ שעובר בלא תעשה. אמר רבה דילדה אימיה כר' שמעון תליד. ואי לא לא תליד. דמתריץ ליה לקרא למאי דסבירא ליה והלכה זו במסכת מכות ופירושה בספרי:

Verse 18

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> כי אם לפני ה' אלהיך (תאכלנו) זה שילה. תאכלנו במקום אשר יבחר זו ירושלים. אתה ועבדך ואמתך. חביב חביב קודם, והלוי אשר בשעריך @?![א]@?? פי' עד שלא קרא עליהם שם ביכורים. עי' בספרי פסקא ש״א ד״ה מראשית. וגו'. ושמחת לפני ה' אלהיך בכל מעשה ידך. כל מקום שאתה מוצא לוי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> תן לו מחלקו אין לו מחלקו תן לו מעשר שני אין לו מעשר שני תן לו שלמים:

Verse 19

פס'. השמר לך. בלא תעשה. פן תעזוב את הלוי. בלא תעשה. כל ימיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ואפילו שמטים ויובלות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> על אדמתך. ולא גולה:

Verse 20

פס'. כי ירחיב ה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> עשה מצוה האמורה בענין שבשכרה ירחיב ה' אלהיך את גבולך. כאשר דבר לך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> מה דבר לך (בראשית טו) את הקני ואת הקנזי. ואמרת אוכלה בשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> רבי ישמעאל אומר מניד שבשר תאוה נאסר להן לישראל במדבר וכשבאו לארץ התירו הכתוב להן, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> רבי עקיבא אומר לא בא הכתוב ללמדך אלא דרך ארץ שלא יאכל אדם בשר אלא לתיאבון. יכול יקח מן השוק ויאכל. ת״ל כי ירחק ממך המקום וזבחת מבקרך ומצאנך הא אין אוכל בשר עד שיהא לו בקר וצאן. כאשר צויתיך. מלמד שצוה משה על רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> רי״ש רוב שי״ן שנים אל״ף אחד הרי כאשר צויתיך. ד״א מה קדשים בשחיטה אף חולין בשחיטה:

Verse 21



Verse 22

פס'. אך כאשר יאכל את הצבי ואת האיל. ר' אלעזר הקפר אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> וכי מה בא הכתוב ללמדך בין צבי לאיל הרי זה בא ללמד ונמצא למד מה בהמה בשחיטה אף חיה בשחיטה:

Verse 23

פס'. רק חזק לבלתי אכול הדם וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> להגיד מה גרם לא תאכל הנפש עם הבשר. זה אבר מן החי. חנניה אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> זה הדם מן החי:

Verse 24

פס'. לא תאכלנו על הארץ. לא תאכלנו למען ייטב לך ולבניך אחריך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> א״ר שמעון ומה אם הדם שנפשו של אדם קצה ממנו הפורש ממנו מקבל שכר טוב. גזל ועריות שנפשו של אדם מתאוה להם ומחמדתן הפורש מהן עאכ״ו שזוכה לו ולדורותיו עד סוף כל הדורות. כי תעשה הישר בעיני ה'. ללמדך שכל הזריז במצות נקרא ישר. וכה״א (תהלים יט) פקודי ה' ישרים:

Verse 25



Verse 26

פס'. רק קדשיך אשר יהיו לך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> ונדריך תשא. קדשים שהן באין בנדר ונדבה. יצאו בכור ומעשר שאין באין בנדר ובנדבה:

Verse 27

פס'. ועשית עולותיך הבשר והדם. רבי יהושע אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> אם אין דם אין בשר אם אין בשר אין דם. רבי אליעזר אומר ודם זבחיך ישפך. דם אע״פ שאין בשר כגון שנטמא. ומה אני מקיים ועשית עולותיך הבשר והדם. מקיש בשר לדם מה דם בזריקה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> אף בשר בזריקה. יכול יהא עומד מרחוק וזורק. ת״ל (ויקרא א) וערך הכהן אותם. עומד בקרוב וסודרן על גבי המערכה. ודם זבחיך ישפך על מזבח ה' אלהיך, מיכן לכל הקדשים שטעונין יסוד וזריקה אחת ע״ג המזבח:

Verse 28

פס'. שמור ושמעת את כל הדברים האלה. כל שישנו בכלל משנה ישנו בכלל מעשה וכל שאינו בכלל משנה אינו בכלל מעשה. מיכן אמרו אין בור ירא חטא ולא עם הארץ חסיד. את כל הדברים האלה. שתהא חביבה עליך מצוה קלה כמצוה חמורה. למען ייטב לך ולבניך אחריך עד עולם, לעולם שכולו טוב. כי תעשה הטוב והישר בעיני ה' אלהיך. הטוב בעיני שמים והישר בעיני אדם. וכה״א (משלי ג) ומצא חן ושכל טוב בעיני אלהים ואדם:

Verse 29

פס'. כי יכרית ה' אלהיך את הגוים. עשה מצוה האמורה בענין שבשכרה יכרית ה' את הגוים. לרשת אותם בשכר שתבוא תירש. וירשת אותם וישבת בארצם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> כל מקום שאתה רוצה לבנות בנה:

Verse 30

פס'. השמר לך פן תנקש אחריהם. שלא תמשך אחריהם. אחרי השמדם מפניך. שאם תעשה כמעשיהם יבואו אחרים וישמידוך. ופן תדרוש לאלהיהם. שלא תאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> כשם שהן יוצאין בבגד ארגמן אף אני יוצא כמוהם ואעשה כן גם אני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> הא אינו חייב אלא בדבר שמקריבין אותו על המזבח והקריבו לע״ז:

Verse 31

פס'. לא תעשה כן לה' אלהיך.לא נתכוונו להקריב אלא מה שהקב״ה שונא שנאמר כי כל תועבת ה' אשר שנא עשו לאלהיהם. כי גם לרבות אבות ואמהות. אמר ר' עקיבא אני ראיתי עובד כוכבים שכפת אביו והניחו לפני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> כלבו ואכלו:





Verse 1

פס'. את כל הדבר אשר אנכי מצוה אתכם. שתהא חביבה עליך מצוה קלה כחמורה. אותו תשמרו לעשות. רבי אליעזר בן יעקב אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> ליתן לא תעשה על כל עשה האמור בפרשה. לא תוסף עליו ולא תגרע ממנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> מיכן אמרו הניתנין במתנה אחת שנתערבו בניתנין במתנה אחת ינתנו במתנה אחת וכו' הילכתא ביומא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> מנין שאין מוסיפין בלולב ובציצית ולא פוחתין מהן. תלמוד לומר לא תוסף עליו ולא תגרע ממנו:

Verse 2

פס'. כי יקום בקרבך נביא. להביא את האשה. נביא יכול כמשה ת״ל או חולם חלום כל דהוא. ונתן אליך אות או מופת. אות בשמים כענין שנא' (בראשית א) והיו לאותות ולמועדים. או מופת. בארץ. כענין שנאמר (דה״ב לא) (לראות) [לדרוש] את המופת אשר היה בארץ. ורבותינו אמרו אין הפרש בין אות למופת והדברים נראים (יואל ג) ונתתי מופתים בשמים ובארץ. ואות. (ישעיה ז) שאל לך אות מעם ה' אלהיך העמק שאלה או הגבה למעלה. פי' או מן השמים או מן הארץ אלא אות לזמן כענין שנאמר (שמות ח) למחר יהיה האות הזה. ומופת לאלתר כענין שנאמר (שם ז) תנו לכם מופת ואמרת אל אהרן קח את מטך והשלך לפני פרעה יהי לתנין:

Verse 3

פס'. ובא האות והמופת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> רבי יוסי הגלילי אומר בוא וראה עד היכן הגיע הכתוב לסוף דעתן של עובדי ע״ז ונתן להם ממשלה שאפילו מעמיד לך חמה באמצע הרקיע אל תשמע לו. ומפני מה כי מנסה ה' אלהיכם. אמר רבי עקיבא ח״ו שהקב״ה מעמיד חמה ולבנה וכוכבים ומזלות לעובדי ע״ז אלא מהו ובא האות והמופת כגון חנניה בן עזור שהיה נביא אמת מתחלה וחזר להיות נביא שקר ולמדך הכתוב שאם בא אות ומופת ע״י נביא כשהיה נביא אמת וחזר ואמר לך לך עבוד אלהים אחרים אל תשמע לו:
פס'. לא תשמע אל דברי הנביא ההוא או אל חולם החלום ההוא כי מנסה ה' אלהיכם. זה שאמר הכתוב (יחזקאל יד) והנביא כי יפותה אנכי פתיתי נתתי (לו ארץ רחבת ידים) לפרסמו. כדתנן (סה) מפרסמין את החניפים מפני חילול השם. וכדי לנסות בו את ישראל שנא' כי מנסה ה' אלהיכם. וכה״א ביהושע (שופטים ג) ואלה הגוים אשר הניח ה' לנסות בם את ישראל:
פס'. אחרי ה' אלהיכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> זה (הענן) [עשה], ד״א זו דרכיו של הקב״ה מה הוא רחום וחנון אף אתה היה כן. מה הוא גומל חסדים אף אתה כן. ארך אפים וקדוש אף אתה כן שנא' (ויקרא יא) והתקדשתם והייתם קדושים כי קדוש אני ה' אלהיכם. ואותו תיראו. שיהא מוראו עליכם. ואת מצותיו תשמרו. אלו המצות @?![א]@??. ובקולו תשמעו. זו התורה. ואותו תעבודו. במקדשו. ובו תדבקון. והופרשו מע״ז ודבקו בו:

Verse 4



Verse 5



Verse 6

פס'. והנביא ההוא או חולם החלום ההוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> לא אנוס ולא מוטעה, יומת כי דבר סרה. שבא לזייף דברו של הקב״ה. המוציא אתכם מארץ מצרים. אפילו אין לו עליך אלא שהוציאך ממצרים די והפודך מבית עבדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> שאפילו פדאך מבית עבדים די. להדיחך מן הדרך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> נאמר כאן הדחה ונאמר להלן הדחה במסית. מה כאן בסקילה אף כאן בסקילה. ר' שמעון אומר אין דינו של זה אלא בחנק. וכן אתה מוצא במסכת סנהדרין. ובערת הרע מקרבך. בער העושה הרע בישראל:

Verse 7

פס'. כי יסיתך אחיך בן אמך. אין הסתה אלא טעות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> כענין שנאמר (מ״א נא) אשר הסתה אותו איזבל אשתו. אחיך. זה אחיך מאביך. בן אמך זה בן אמך. ולמה אמר הכתוב בן אמך. כלומר אפילו בן אמך שאינו מתקנא בך מחמת ירושה שאין ירושה מן האם אלא מן האב אפילו הכי לא תאבה לו. או בנך. מכל מקום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> או אשת חיקך. זו נשואה. או לרבות את הארוסה. או רעך. לרבות את הגר. אשר כנפשך. להביא אביך. בסתר לאמר, מלמד שאין אומרים דבריהם אלא בסתר. נלכה ונעבדה אלהים אחרים אשר לא ידעת אתה ואבותיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> אומות העולם אין מניחין מה שמסרו להן אבותיהן וישראל מניחין זה גנאי גדול:

Verse 8

פס'. מאלהי העמים אשר סביבותיכם. מן הקרובים אתה למד מה הן הרחוקים, כשם שאין ממש בקרובים כך אין ברחוקים. מקצה הארץ ועד קצה הארץ. אלו חמה ולבנה המתהלכים מסוף העולם ועד סופו:

Verse 9

פס'. לא תאבה לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אע״פ שהזהרתיך (ויקרא יט) לא תעמוד על דם רעך לא תחוס עינך עליו ולא תחמול, שלא תלמד עליו זכות. ולא תכסה עליו. אם יודע אתה עליו חובה אין אתה רשאי לשתוק:

Verse 10

פס'. כי הרג תהרגנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> מיכן אמרו מחזירין לחובה ואין מחזירין לזכות במסכת סנהדרין. ידך תהיה בו בראשונה. מצוה ביד הניסת ואח״כ מצוה בכל אדם שנאמר ויד כל העם באחרונה:

Verse 11

פס'. וסקלתו באבנים, ולהלן הוא אומר (ויקרא כד) וירגמו אותו אבן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אלא לא מת באבן מת באבנים הרבה. כי בקש להדיחך. נאמר כאן הדחה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> ונאמר להלן הדחה. מה כאן בסקילה אף להלן בנביא השקר בסקילה. ויליף נביא ממסית. מעל ה' אלהיכם המוציא. אפילו לא עשה עמך אלא שהוציאך ממצרים מבית עבדים די:

Verse 12

פס'. וכל ישראל ישמעו וייראו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> משמרין אותו עד הרגל וממיתין אותו ברגל. ולא יוסיפו לעשות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> כדבר הרע. יצא המגפף והמנשק והמכבד והמרבץ והמרחיץ והסך והמלביש והמנעיל שאינו בסקילה אלא העובד והזובח והמקטיר והמנסך והמסית והמשתחוה כל שהוא כעבודת גבוה:

Verse 13

פס'. כי תשמע באחת עריך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> מיכן אמרו אין עושין שלש עיירות מודחות בארץ ישראל. דכתיב עריך. אשר ה' אלהיך נותן לך לשבת שם. פרט לירושלים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> שלא נתנה לבית דירה:

Verse 14

פס'. יצאו אנשים בני בליעל. אנשים ולא נשים ולא קטנים. בני בליעל בני אדם שפרקו מעליהם עול שמים. מקרבך. ולא מן הספר. וידיחו את יושבי עירם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> ולא יושבי עיר אחרת. לאמר. בהתראה נלכה ונעבדה :

Verse 15

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> ודרשת וחקרת. ולהלן והוגד לך ושמעת ודרשת היטב. היטב לגזירה שוה. מלמד שבודקין אותם בשבע חקירות. ומה בין חקירות לבדיקות אמר איני יודע ושנים אומרים אין אנו יודעין וכו'. מפורש בסנהדרין. והנה אמת נכון הדבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> לרבות גרים ועבדים משוחררין:

Verse 16

פס'. הכה תכה. מנין שאם אין אתה יכול להמיתו במיתה האמורה בו שאתה ממיתו בכל מיתה שאתה יכול להמיתו ת״ל הכה תכה. מכל מקום. את יושבי העיר ההיא. לא יושבי עיר אחרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> מיכן אמרו החמרת והגמלת העוברת ממקום למקום ולנה באותה העיר (פד) הרי אלו מצילין אותן. החרם אותה פרט לנכסי צדיקים שבחוצה לה. ואת כל אשר בה. לרבות נכסי צדיקים שבתוכה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> מיכן אמרו נכסי צדיקים שבתוכה אובדין ושבחוצה לא פלטין. ושל רשעים וכו'. בפרק כל ישראל יש להם חלק לעוה״ב. ואת בהמתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> ולא בהמת הקדש:

Verse 17

פס'. ואת כל שללה. לרבות נכסי רשעים שבחוצה לה. תקבוץ אל תוך רחובה. אין לה רחוב עושין לה רחוב. היה רחובה חוצה לה כונסין אותו לתוכה שנאמר ושרפת באש את העיר ואת כל שללה. ד״א ואת כל שללה. ולא שלל שמים. מיכן אמרו ההקדישות שבתוכה יפדו והתרומות ירקבו. מעשר שני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> וכתבי הקדש יגנזו. והיתה תל עולם לא תבנה עוד. לכמות שהיתה אינה נבנית אבל נעשית גנות ופרדסים. ולא ידבק בידך מאומה מן החרם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> מיכן אמרו מקל או מלגז או כרכר או שרביט כלם אסורין בהנאה. כללו של דבר כל הנהנה מן ע״ז יוליך הנאה לים המלח. למען ישוב ה' מחרון אפו. כל זמן שע״ז בעולם חרון אף בעולם. נסתלקה ע״ז נסתלק חרון אף מן העולם. ונתן לך רחמים ורחמך והרבך. מיכן אמר רבי שמעון בן גמליאל כל המרחם על הבריות מרחמין עליו מן השמים וכל שאין מרחם על הבריות אין מרחמין עליו מן השמים. והרבך. כמו שנא' (בראשית כו) והרביתי את זרעך ככוכבי השמים. כאשר נשבע לאבותיך. הכל בזכות אבותיך. כי תשמע בקול ה' אלהיך. מיכן אמרו התחיל אדם לשמוע קמעה סוף משמיעין אותו הרבה. לשמור את כל המצות. שתהא מצוה קלה בעיניך חביבה כמצוה חמורה. לעשות הישר. בעיני שמים:

Verse 18



Verse 19







Verse 1

פס'. בנים אתם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> א״ר יהודה אם נוהגים אתם מנהג בנים. הרי אתם בנים. רבי מאיר אומר בין כך ובין כך אתם קרוין בנים לה' אלהיכם. וכה״א (הושע ב) והיה במקום אשר יאמר להם לא עמי אתם (לאמר) יאמר להם בני אל חי. לא תתגודדו. כמשמעו. לא תעשו כדרך שהאומות עושין על ע״ז וכה״א (?(מ״א יח) ויתגודדו כמשפטם. ד״א לא תתגודדו. לא כענין (דניאל ד) גדו אילנא אלא מלשון גדוד לא תעשו אגודות אגודות שיהו אלו פוסלין ואלו מכשירין, אלו שומרין מקרא קדש היום אלו למחר אלא חיו כלכם אגודה אחת כענין שנאמר (עמוס ט) ואגודתו על ארץ יסדה, ולא תשימו קרחה בין עיניכם למת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> יכול לא יהו חייבין אלא על בין העינים בלבד מנין לרבות את כל הראש ת״ל לא יקרחו קרחה בראשם לרבות את כל הראש. למת. אין חייבין עליו אלא על מת בלבד:

Verse 2

פס'. כי עם קדוש אתה לה', קדושת עצמך. ובך בחר ה'. מלמד שכל אחד ואחד מישראל היה חביב לפני הקב״ה יותר מכל הכנענים:

Verse 3

פס'. לא תאכל כל תועבה. אחרים אומרים נאמר כאן תועבה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> ונאמר להלן (דברים יז) לא תזבח לה' אלהיך. עד כי כל תועבת ה' אשר שנא. מה תועבה אמורה להלן בפסולי המוקדשין הכתוב מדבר אף תועבה האמורה כאן בפסולי המוקדשין הכתוב מדבר:

Verse 4

פס'. זאת הבהמה וגו' איל וצבי, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> מלמד שהחיה בכלל הבהמה. ובהמה בכלל חיה מנין כתוב בפרשת ויהי ביום השמיני (ויקרא יא) זאת החיה וכתוב כאן זאת הבהמה בכל מקום הכתוב פורט את המועט. למדנו שבהמה טמאה מרובה מבהמה טהורה לכך פרט הכתוב את הטהורה. ותאו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> רבי יוסי הגלילי אומר זה שור הבר:

Verse 5



Verse 6

פס'. וכל בהמה מפרסת פרסה וגו'. אותה תאכלו ואין בהמה טמאה באכילה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> למדנו לבהמה טמאה שהיא בעשה מן הכתוב. בלא תעשה מנין ת״ל אך את זה לא תאכלו ממעלי הגרה וממפריסי הפרסה השסועה את הגמל. ומה אלו שיש בהן סימני טהרה הרי הן בלא תעשה. על שאר בהמה טמאה שאין בהן סימני טהרה אינו דין שיהו בלא תעשה על אכילתן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> למדנו מצות עשה שלהן מן הכתוב ומצות לא תעשה מקל וחומר:

Verse 7

פס'. אך את זה לא תאכלו ממעלי הגרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> א״ר עקיבא וכי משה קניגי היה אלא מיכן תשובה לאומרים אין תורה מן השמים. השסועה. אמרו חכמים בשחיטת חולין בריה שיש לה שתי שזראות ושתי גבינין:

Verse 8



Verse 9

פס'. את זה תאכלו מכל אשר במים כענין המפורש בפרשת ביום השמיני. טמא הוא לכם. אסור באכילה ואינו מטמא במגע ובמשא:

Verse 10

פס'. כל צפור טהורה תאכלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> לרבות צפור המשתלחת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> [והראה](והראה) ואת האיה. דאה היא ראה כמו (בראשית י) דודנים (דה״א א) ורודנים. דבר אחר שרואה ביותר וכה״א (איוב כה) ולא שזפתו עין איה. ואת האיה. נאמר כאן איה ונאמר להלן איה מה איה האמורה כאן עשה את הראה מין איה אף איה האמורה להלן עשה את הראה מין איה:

Verse 11



Verse 12



Verse 13



Verse 14

פס'. ואת בת היענה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> זו ביצתה בנין אב לכל ביצת עוף טמא:
פס'. את כל עורב למינו. להביא עורב העמקי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> ועורב הבא בראש היונים. למינו. להביא את הזרזיר:

Verse 15



Verse 16

פס'. את הכוס וגו'. ואת החסידה. מלמד שעוף טהור מרובה מעוף טמא שכל מקום פורט את המועט. עוף טהור ביארו חכמים מה נשר מפורש שאין לו אצבע יתירה ואין לו זפק ואין קרקבנו נקלף ודורס ואוכל טמא. אף כל כיוצא בו טמא. ועוף טהור נאכל במסורת כגון אווז ואווז הבר והתרנגולין:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> כל עוף טהור תאכלו. הא טמא לא תאכלו לאו הבא מכלל עשה. א״ר שמעון כל עוף טהור תאכלו אלו חגבים טהורין, וכל שרץ העוף טמא הוא לכם. אלו חגבים טמאים:

Verse 21

פס'. לא תאכלו כל נבלה. כל לרבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> את שנתנבלה בשחיטתה. ד״א כל נבלה להביא את הטרפה. לגר אשר בשעריך. זה גר תושב. תתננה ואבלה או מכור לנכרי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> דברים ככתבן. דברי רבי יהודה רבי מאיר אומר אחד הגר ואחד הגוי בין בנתינה בין במכירה. אם כן למה נאמר לגר אשר בשעריך להקדים נתינה דגר למכירה דגוי. כי עם קדוש אתה. קדש את עצמך. לא תבשל גדי אמר רבי יוסי הגלילי נאמר בפרשת ואלה המשפטים ובפרשת כי תשא וזה שלשה פעמים לא תבשל גדי. אחד לאיסור אכילה. ואחד לאיסור בישול. ואחד לאיסור הנאה:

Verse 22

פס'. עשר תעשר. מלמד שאין מעשרין משנה לחברתה. עשר תעשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> זה מעשר שני שמפרישין אותו מן האוצר. ד״א עשר תעשר. להביא שאר מעשרות שלא יהו מתעשרין משנה לחברתה. ד״א עשר. בשביל שתתעשר ואם לאו היוצא השדה יאכל אותו מדי שנה שנה. וזהו עשו שנא' בו (כראשית כז) וצא השדה וצודה לי ציד. ד״א עשר תעשר. דברה תורה כלשון בני אדם, לשון זרוז. את כל תבואת זרעך. להוציא אסטיס וקוצה ופואה שאינן תבואה. היוצא השדה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> היוצא להזרע בשדה והוא צומח. שנה שנה. מלמד שאין מעשרין מן החדש על הישן. דבר אחר היוצא השדה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> היוצא מן השדה:

Verse 23

פס'. ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך. ומנין לרבות שאר הפירות תלמוד לומר כל תבואת זרעך. להביא את <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> המוכר שהוא חייב במעשר כשם שהאוכל חייב:
פס'. ואכלת לפני ה' אלהיך במקום וגו'. רבי יוסי אומר שלשה דברים משום שלשה זקנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> רבי עקיבא אומר יכול יהא אדם מעלה בכורות מחוצה לארץ. תלמוד לומר ואכלת לפני ה' אלהיך במקום אשר יבחר ממקום שאתה מביא מעשר דגנך אתה מביא בכורות מקום שאין אתה מביא מעשר דגנך אין אתה מביא בכורות. דבר אחר ואכלת לפני ה' אלהיך. מה בכור אין נאכל אלא לפנים מן החומה. אף מעשר שני אין נאכל אלא לפנים מן החומה. ומה בשר אינו נאכל אלא לפני הבית אף מעשר שני אינו נאכל אלא בפני הבית. למען תלמד ליראה את ה' אלהיך כל הימים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> בין בארץ בין בחוצה לארץ:

Verse 24

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> וכי ירבה ממך הדרך. אחד מרובה ואחד ממועט. כי ירחק ממך המקום. בריחוק מקום הכתוב מדבר ולא בריחוק זמן. כי יברכך ה'. אחד עשיר ואחד עני:

Verse 25

פס'. ונתתה בכסף, מלמד שאין מתחלל אלא על הכסף. שאר מטבעות מנין תלמוד לומר וצרת הכסף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> דבר שדרכו לצרור, דברי ר' ישמעאל. רבי עקיבא אומר דבר שיש עליו צורה פרט לאסימון שאין עליו צורה. בידך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> פרט לכשיצא חוץ מרשותך. והלכת אל המקום אשר יבחר ה' אלהיך בו. זה בית עולמים:

Verse 26

פס'. ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך בבקר ובצאן וביין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> רבי יהודה אומר יכול הלוקח בכסף מעשר שני טמא צריך פדיון ת''ל כסף. כסף ראשון ולא כסף שני. בכל אשר תאוה נפשך כלל, בבקר ובצאן וביין ובשכר פרט. ובכל אשר תשאלך נפשך. חזר וכלל. כלל ופרט וכלל אין אתה דן אלא כעין הפרט מה פרט מפורש שהן פרי מפרי וגדוליהן מן הארץ אף אין לי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> אלא פרי מפרי וגדוליהן מן הארץ. ואכלת שם לפני ה' אלהיך ושמחת. שמחה שיש בה אכילה יצאו אלו שאין בהם אכילה מלמד שאין לוקחין בכסף מעשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> אלא שלמים בלבד:

Verse 27

פס'. והלוי אשר בשעריך לא תעזבנו. אין לו מחלקו תן לו מעשר שני אין לו מעשר שני תן לו מעשר עני אין לו מעשר עני תן לו שלמים אין לו שלמים פרנסהו מן הצדקה. כי אין לו חלק ונחלה עמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> להגיד מה גרם:

Verse 28

פס'. מקצה שלש שנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> ולהלן הוא אומר (דברים לא) מקץ מה להלן רגל אף כאן רגל אי מה להלן חג הסכות אף כאן חג הסכות ת״ל (שם כו) כי תכלה לעשר רגל שהמעשרות כלין בו הוי אומר זה פסח. מיכן אמרו ערב יום טוב האחרון של פסח של רביעית ושל שביעית היה הביעור. ברביעית מפני מעשר עני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> שבשלישית שכן דרך המעשרות שנה ראשונה מעשר ראשון ומעשר שני וכן בשניה. בשלישית מעשר ראשון ומעשר עני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> ומעשר שני יבטל (תלמוד לומר) כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית שנת המעשר. שנה שאין בה אלא מעשר אחד מן שתי המעשרות שהיו נוהגות. לפי שבמעשר ראשון לא היה ביטול עולם שהקישו הכתוב לנחלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> יכול אף בשביעית תהא חייבת במעשר ת״ל (שם) שנת המעשר. מכלל דיש שנה שאין השנה ההיא שנת המעשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> של שנה ההיא אתה מבער ואי אתה מבער ירק שיצא מראש השנה עד הפסח. והנחת בשעריך. אם אין שם הניחהו באוצר:

Verse 29

פס'. ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה. למה נאמר לפי שהוא אומר (שם) כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית שנה שאין בה אלא מעשר אחד מן המעשרות הנוהגות. ואיני יודע אי זה ידחה אם מעשר שני אם מעשר ראשון. לכך נאמר ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> יבוא הלוי ויטול חלקו מכל מקום כדברי רבי יהודה. רבי אליעזר בן יעקב אומר אינו צריך הרי הוא אומר (במדבר יח) ולבני לוי הנה נתתי כל מעשר בישראל לנחלה הקישו הכתוב לנחלה מה נחלה איננה זזה אף מעשר ראשון אינו זז, והגר והיתום והאלמנה אשר בשעריך ואכלו ושבעו. תן להם כדי שבען. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> מיכן אמרו חכמים אין פוחתין לעניים בגורן מחצי קב חטים או קב שעורים. רבי מאיר אומר חצי קב חטים קב וחצי כוסמין וקב גרוגרות או מנה דבילה. ר' עקיבא אומר פרס. וחצי לוג יין. רבי עקיבא אומר רביעית יין. ורביעית שמן. ר' עקיבא אומר שמינית. ושאר כל הפירות אמר אבא שאול כדי שימכרם ויקח בהן שתי סעודות. בשעריך. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> שאין מוציאין אותו מן הארץ לחוצה לארץ:





Verse 1

פס'. מקץ שבע שנים תעשה שמטה. ז' שנים הנמנים לכל ישראל יחד משעה שהתחילו למנות לשמטים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> וכן הוא אומר השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל לאמר קרבה שנת השבע שנת השמטה. אמר רבי יוסי הגלילי אלו שבע שנים לכל העולם ולא לכל אחד ואחד מזמן הלואתו, מה שאין כן בעבד עברי שהוא מונה שבע שנים מזמן שנקנה. שנאמר ועבדך (שבע) [שש] שנים ובשנה השביעית תשלחנו חפשי אע״פ שאין בו שמטה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> מקץ שבע שנים. ולהלן הוא אומר (דברים לא) מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה בחג הסוכות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> מה להלן סוף שנה אף כאן סוף שנה. ויש לנו לאמר היאך מקץ שבע שנים חלה השמטה והלא בתחלת שבע שנים חלה השמטה. אלא מלמד שאין השמטה משמטת אלא בסוף. לכך נאמר מקץ שבע שנים תעשה שמטה זה השמטת מלוה. שאע״פ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> שהשמטה נוהגת מתחלת השנה לסופה בא הכתוב ללמדך שהשמטת מלוה לא תהא אלא בסוף:

Verse 2

פס'. וזה דבר השמטה. מלמד שהמחזירין חוב בשביעת יאמר להם משמט אני. אם אמרו בעלי חוביו אע״פ שאתה משמיט מחזירין אנו לך. מרצונינו מקבל מהן, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> מה שמטה משמטת מלוה יובל שמוציאה עבדים אינו דין שיהא משמט מלוה. ת״ל וזה דבר השמטה. שמטה משמטת. ולא יובל. שמוט כל בעל משה ידו. יכול בגזילה ופקדון. ת״ל בעל משה ידו. יכול אף שכר שכיר והקפת החנות ת״ל אשר ישה ברעהו. נאמר אשר ישה ונאמר כל בעל משה ידו מה משה ידו שזקפן עליו במלוה אף אשר ישה ברעהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> שזקפן עליו במלוה. לא יגש את רעהו. ליתן עליו לא תעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> רעהו. פרט לאחרים. את אחיו. פרט לגר תושב. כי קרא שמטה לה'. בין בארץ בין בחוצה לארץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> בזמן שהיובל בארץ נוהג בין בארץ בין בחוצה לארץ:

Verse 3

פס'. את הנכרי תגוש. מצות עשה שלאו הבא מכלל עשה עשה. ואשר יהיה לך את אחיך תשמט ידך. ולא שיש לאחיך משכון בידך. מיכן אמרו חכמים המלוה על המשכון והמוסר שטרותיו לבית דין אין משמט שנאמר את אחיך ולא שמסור לבית דין. מיכן אמרו במסכת שביעית הלל התקין פרוזבול:

Verse 4

פס'. אפס כי לא יהיה בך אביון. ולהלן הוא אומר כי לא יחדל אביון. בזמן שישראל עושין רצון המקום לא יהיה בך אביון. כי בגלל הדבר הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> אם אמר ליתן ונתן נותנין לו שכר אמירה ומעשה. כי ברך יברכך ה' בארץ. מלמד שאין ברכה מצויה אלא בארץ. אשר ה' אלהיך נותן לך לרשתה. בשכר שתכבוש תירש:

Verse 5

פס'. והיה אם שמע תשמע בקול ה'. מיכן אמרו אם שמע אדם קימעא משמיעין אותו הרבה. שמע דברי תורה. משמיעין אותו דברי סופרים. לשמור לעשות. שתהא מצוה קלה חביבה עליך כאילו היום נטלתה מהר סיני:

Verse 6

פס'. כי ה' אלהיך ברכך וגו'. מה דיבר (דברים כח) ברוך אתה בעיר. והעבטת גוים רבים. שמא תאמר גם הם יהיו מלוים לך תלמוד לומר ואתה לא תעבוט. ומשלת בגוים רבים. שמא תאמר גם הם ימשלו בך ת״ל ובך לא ימשולו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="134"></i> ד״א (ואתה לא תעבוט). כדרך שבני אדם שולטים על אנשים ויש לשליטים ששולטים עליהם כענין שנאמר (שופטים א) ויאמר אדני בזק שבעים מלכים בהונות ידיהם ורגליהם מקצצים היו מלקטים תחת שלחני כאשר עשיתי כן שלם לי אלהים. תלמוד לומר ובך לא ימשולו:

Verse 7

פס'. כי יהיה בך אביון. ולא באחרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> אחיך. זה אחיך מאביך. כשהוא אומר מאחד אחיך. מלמד שאחיך מאביך קודם לאחיך מאמך. באחד שעריך. יושבי עירך קודמין ליושבי עיר אחרת. בארצך. יושבי ארץ ישראל קודמין ליושבי חוצה לארץ. כשהוא אומר באחד שעריך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> הרי יושב במקום אחר אתה מצוה לפרנסו. היה מחזר על הפתחים אין אתה זקוק לו למתנה מרובה. אשר ה' אלהיך נותן לך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> בכל מקום. לא תאמץ את לבבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> לפי שיש אדם שמאמץ את לבו בהן ולאו אש אתן אם לא אתן לבך נאמר לא תאמץ את לבבך. ולא תקפוץ את ידך. לפי שיש אדם שפושט ידו וחוזר וקופצה לכך נאמר ולא תקפוץ את ידך. מאחיך האביון. אם אין אתה נותן לו סופך ליטול ממנו:

Verse 8

פס'. כי פתוח תפתח. תרגם אלא מפתח תפתח מלמד שחובה היא עליו לפתוח. ומנין אפילו הרבה פעמים תלמוד לומר פתוח תפתח. פתחת פעם אחת סופך פותח הרבה פעמים. והעבט תעביטנו. כדי להגיס דעתו. מיכן אמרו חכמים עני שאין לו במה להתפרנס ואינו רוצה ליטול מן הצבור אומרים לו הבא משכון שלא יתבייש ליטול. וחוזרין ונותנין לו את המשכון. כי פתוח תפתח. שאם אינו רוצה ליטול נותנין לו דרך הלואה. די מחסורו. אין אתה מצוה לעשרו. אשר יחסר לו. אפילו סוס אפילו עבד. מעשה בהלל הזקן שנתן לעני בן טובים סוס שיהא רוכב עליו לא מצא עבד להיות רץ לפניו רץ הוא בעצמו לפניו. בוא וראה עד היכן הגיעו רבותינו ז״ל ביסודי התורה והיאך נתנו נפשם על התורה. לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> זו אשה כענין שנאמר (בראשית ב) אעשה לו עזר כנגדו:

Verse 9

פס'. השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="140"></i> מיכן אמרו כל המעלים עיניו מן הצדקה כאילו עובד עבודת כוכבים כתב הבא עם לבבך בליעל וכתיב התם (דברים יג) יצאו אנשים בני בליעל. בליעל בלי עול תורה עליהם. דבר אחר בל יעל על לבו תורה. קרבה שנת השבע שנת השמטה. הוא שאמר רבי יוסי הגלילי אמור מעתה שבע שנים לכל ישראל ולא' שבע שנים לבל אחד ואחד משעת הלואתו. ורעה עינך באחיך האביון. זה צרות עין. ולא תתן לו וקרא עליך אל ה'. יכול מצוה לקרוא ת״ל (שם כד) ולא יקרא עליך אל ה' יכול אם קרא יהיה בך חטא ואם לאו לא יהיה בך חטא ת״ל והיה בך חטא מכל מקום א״כ מה ת״ל וקרא עליך אל ה'. מלמד שממהרים להפרע עליו כשקורא יותר משאינו קורא:

Verse 10

פס'. נתון תתן לו. אפילו נתת לו מאה פעמים עוד תתן לו כל שבא תן לו. ד״א נתון תתן לו. בינך לבינו מכאן אמרו לשכת חשאין היתה בירושלים וכל מי שמתנדב כסף וזהב זורקו לתוכה. כי בגלל הדבר הזה. גלגל הוא שחוזר בעולם שאם לא בא הוא בא בנו או בן בנו. דבר אחר בגלל הדבר הזה אמר ליתן ונתן נותנין לו שכר דבור ושכר מעשה. אמר ליתן ולא הספיק בידו ליתן שכר דבור נותנין לו ולא שכר מעשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="141"></i> לא אמר ולא נתן יצא כל שכרו בהפסדו אבל אמר לאחרים תנו מנין שנותנין לו שכר על כן ת״ל כי בגלל הדבר הזה. וכן ישעיהו הנביא אומר (ישעיה לב)<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="142"></i> והיה מעשה הצדקה שלום ועבודת הצדקה השקט ובטח עד עולם ואומר (שם נח) ותפק לרעב נפשך וגו'. למען יברכך בכל מעשה ידך. מלמד שהברכה מצויה בכל משלחת ידים:

Verse 11

פס'. כי לא יחדל אביון מקרב הארץ. בזמן שאין ישראל עושין רצון אביהן שבשמים אבל בזמן שעושין רצונו לא יהיה בך אביון. על כן אנכי מצוך לאמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="143"></i> עצה טובה אני נותן לך. פתוה תפתח את ידך לאחיך לענייך ולאביונך בארצך. למה נאמרו כולן הראוי לפת נותנין לו פת. הראוי ליתן לו עיסה נותנין לו עיסה מעה נותנין לו מעה. להאכילו בתוך פיו מאכילין אותו בתוך פיו הכל לפי מה שהוא. הבחור תאכילו לחם הזקן תשקהו יין וכן אמר ישעיה הנביא (ישעיה נח) ותפק לרעב נפשך, (שם) הלא פרוס לרעב לחמך. הכל לפי האדם:

Verse 12

פס'. כי ימכר לך אחיך העברי או העבריה. מיכן שאין מוכרין בית דין עבד עברי ועבריה אלא לישראל שנאמר כי ימכר לך אחיך העברי יש בעברי מה שאין כן בעבריה ויש בעבריה מה שאין כן בעברי שעבד עברי יוצא בשנים וביובל ובגרעון כסף. והעבריה יוצאה בסימנין ובמיתת האדון ואינה נמכרת ונשנית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="144"></i> ופודין אותה בעל כרחה. ועבדך שש שנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="145"></i> עובד את הבן ולא את האח. מרבה אני את הבן שקם תחת אביו ליעידה ולשדה אחוזה. ומוציא אני את האח שלא קם תחת אחיו ליעידה ולשדה אחוזה וכולי הלכתא במסכת קידושין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="146"></i> ומנין שאם ברח וחזר שמשלים שניו. שנאמר (שמות כא) שש שנים יעבד:

Verse 13

פס'. וכי תשלחנו חפשי מעמך לא תשלחנו ריקם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="147"></i> ולהלן הוא אומר (שם ע) ולא יראו פני ריקם:

Verse 14

פס'. הענק תעניק לו. את מי מעניקים את שאתה משלחו אתה מעניקו שנאמר וכי תשלחנו. ואי זה זה היוצא בשש וביובל ובמיתת האדון יצא המשתלח בכסף שאין אתה מעניק לו. ד''א הענק תעניק לו אפי' הרבה פעמים. ד״א הענק תעניק לו. לו ולא ליורשיו. מצאנך ומגרנך ומיקבך מה ת״ל צאן גרן ויקב. אלא מה צאן גרן ויקב מיוחדין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="148"></i> שהן ראויין לברכה יצאו כספים שאינן ראויין לברכה. דברי רבי ישמעאל. רבי אליעזר אומר יצאו פרדות שאינן בכלל ברכה. אשר ברכך ה' אלהיך תתן לו. הכל לפי הברכה אתה מעניק לו נאמר כאן ריקם ונאמר להלן ריקם (שמות כג) ולא יראו פני ריקם. כדתנן אלו דברים שאין להם שיעור הפיאה והבכורים והראיון לפי שהראיה אין לה שיעור למעלה. אבל יש לה שיעור למטה כדתנן במס' חגיגה הראיה שתי כסף וכו':

Verse 15

פס'. וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים מה במצרים נתתי לך ברוחב יד אף אתה תתן לו ברוחב יד. וכן הוא אומר (תהלים סח) כנפי יונה נחפה בכסף זו ביזת מצרים ואברותיה בירקרק חרוץ זו ביזת הים. על כן אנכי מצוך את הדבר הזה היום. מיכן שאין רוצעין בלילה:

Verse 16

פס'. והיה כי יאמר אליך לא אצא מעמך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="149"></i> יכול פעם אחת תלמוד לומר (שמות כא) ואם אמר יאמר העבד עד שיאמר וישנה. לא אצא מעמך. צריך שיאמר בסוף שש שנים בשעת יציאה וצריך שיאמר בתוך שש כשהוא עבד שנא' (שם) ואם אמר יאמר העבד. כי אהבך ואת ביתך שיהא הוא אוהב את רבו ורבו אוהבו ושיהא לו אשה ובנים ולרבו אשה ובנים. שנא' כי אהבך ואת ביתך. ולהלן הוא אומר (שם) אהבתי את אדני ואת אשתי ואת בני. כי טוב לו עמך עמך במאכל עמך במשתה שלא תהא אתה אוכל פת נקיה והוא אוכל פת קיבר אתה שותה יין ישן והוא שותה יין חדש אתה ישן על גבי מוכין והוא ישן על גבי התבן וכו' מפורש בפרשת ואלה המשפטים:

Verse 17

פס'. ולקחת את המרצע. ר' אומר [מה] מרצע מן המתכת אף כל שהוא מן המתכת. באזנו. בגובה של אוזן. ד״א באזנו ובדלת מלמד שמנקב את האוזן עד שמגיע לדלת. והיה לך עבד עולם. עד היובל. ואף לאמתך תעשה כן. להעניק. יכול אף לרציעה ת״ל (שם) ואם אמר יאמר העבד. ולא האמה. לא יקשה בעיניך בשלחך אותו חפשי מעמך כי משנה שכר שכיר עבדך שש שנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="150"></i> מכאן אמרו השכיר עובד ביום והעבד ביום ובלילה. וברכך ה' אלהיך יכול לבטל הברכה משתלחת. תלמוד לומר בכל אשר תעשה הברכה משתלחת בפועל כפים: »

Verse 18



Verse 19

פס'. כל הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך. מה בא זה ללמדנו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="151"></i> לימד על הבכור שיהא נאכל כל שנתו אחד תם ואחד בעל מום שנאמר כל הבכור. אשר יולד פרט ליוצא דופן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="152"></i> שאר קדשים מנין תלמוד לומר כל, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="153"></i> אשר יולד בבקרך ובצאנך הזבח תקדיש ולהלן כתיב (ויקרא כז) אך בכור אשר יבוכר לה' בבהמה לא יקדיש איש אותו. אם כן מה ת״ל תקדיש לה' אלהיך הא כיצד מקדישו הקדש מזבח ואין מקדישו הקדש בדק הבית. יכול לא הקדיש אותו אינו קדוש. ת״ל (שם) אם שור אם שה לה' הוא אלא שמצוה לקדשו לא הקדישו מקודש מעצמו. לא תעבוד בבכור שורך ולא תגוז בכור צאנך. בא ללמד מה בכור מיוחד שאינו הקדש מזבח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="154"></i> יצא הקדש בדק הבית שאינו הקדש מזבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="155"></i> רבי שמעון אומר לא תעבד בבכור שורך אבל עובד אתה בבכור אדם. לא תגוז בכור צאנך. אבל גוזז אתה פטר חמור אין לי אלא בכור שור בעבודה ובכור צאן בגיזה בכור צאן בעבודה מנין ת״ל כל הבכור אשר יולד בבקרך ובצאנך. השוה בכור בקר לבכור צאן ליתן האסור לזה בזה. תנן התם במסכת בכורות עד כמה ישראל חייבין ליטפל בבכור. בבהמה דקה שלשים יום. ובגסה חמשים יום. רבי יוסי אומר בדקה שלשה חדשים אמר לו הכהן בתוך הזמן הזה תנהו לי הרי זה לא יתן לו ואם היה בעל מום ואמר לו תן לי שאוכלנו מותר. בשעת המקדש. אם היה תמים ואמר לו תן לי שאקרבנו מותר. הבכור נאכל שנה שנה בין תם בין בעל מום. לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה. נולד בו מום בתוך שנתו רשאי לקיימו כל שנים עשר חדש לאחר שנים עשר חדש אינו רשאי לקיימו אלא שלשים יום וכו' הלכתא. ולפי שאמר הכתוב (שמות יג) קדש לי כל בכור והכליל בכורי מצרים ובכורי בהמה כפי הנקמה שנהיתה במצרים כענין שנאמר (שם יב) וה' הכה בל בכור בארץ מצרים וגו'. ואומר (שם) מבכור אדם ועד בכור בהמה ואומר כאן כל הבכור אשר יולד. וטעו האומרים כי הוא בכור עדר ולא בכור פטר רחם ונטתה דעתם לומר כך לפי שאמר הכתוב לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה אי אפשר לומר שהוא פטר רחם שכבר ידענו שהוא לכהנים וטעו ולא אמרו כלום ולא ידעו מה אמרו כי פרשה זו שהיא במשנה תורה עונה על קדש לי כל בכור ולשם הקיש בכור אדם לבכור בהמה מה בכור אדם פטר רחם אף בכור בהמה פטר רחם. ועוד כי עיקר המעשה לא היה במצרים אלא בבכורי פטר רחם כי בכור עדר במצרים לא לקו. מזה למדנו שמה שאמר הכתוב כל הבכור אשר יולד בבכור המיודע הוא שהוא פטר שאין זכר לבכור עדר בתורה. ומה שאמרו למה נאמר לפני ה' אלהיך תאכלנו חזר על הכהנים שנאמר (במדבר יח) ובשרם יהיה לך כחזה התנופה וכשוק הימין לך יהיה:

Verse 20



Verse 21

פס'. וכי יהיה בו מום. נאכל במומו לכהן לשערים ואין הדם נזרק במזבח שנאמר (דברים יב) על הארץ תשפכנו כמים. ואם רוצה בעליו פודהו מן הכהן ואוכלו. למה נאמר לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה מלמד שהבכור נאכל לשני ימים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="156"></i> יום אחד משנה זו ויום אחד משנה אחרת:
פס'. וכי יהיה בו מום אין לי אלא שנולד תם ונעשה בעל מום נולד בעל מום ממעי אמו מנין ת״ל פסח או עור כל מום רע. ד״א כל מום רע להביא בעל חזזית ומזוהם ומה ת״ל פסח או עור מה פסח ועור מיוחדין מום שבגלוי. ואינו חוזר אף כל מום שבגלוי ואינו חוזר:

Verse 22



Verse 23







Verse 1

פס'. שמור את חדש האביב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="157"></i> שמור את חדש של עיבור מפני האביב שיהא בזמנו. שמור את חדש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="158"></i> לא פחות ולא יותר. ועשית פסח. שתהא עשייתו לשם פסח שאם שחטו שלא לשמו פסול. ושאר כל עבודותיו מנין ת״ל ועשית פסח. שיהו כל עשיותיו של פסח לשום פסח כגון קבלה וזריקה. כי בחדש האביב, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="159"></i> חדש שהוא נאה לצאת לא חם ולא צונן וכן הוא אומר (תהלים סח) מוציא אסירים בכושרות. הוציאך ה' אלהיך ממצרים לילה. ולהלן הוא אומר (במדבר לג) ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="160"></i> שנגאלו מהלילה:

Verse 2

פס'. וזבחת פסח לה' אלהיך. שתהא שחיטתו לשם פסח כדתנן במסכת זבחים כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרין אלא שלא עלו לבעלים לשום חובה הוי מן הפסח והחטאת הפסח בזמנו והחטאת בכל זמן. רבי אליעזר אומר אף האשם. זביחה בכלל היתה שנאמר ועשית פסח לה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="161"></i> ולמה יצאת להקיש לה מה זביחה שמעכבת את הכפרה אף כל שמעכבת את הכפרה. יצאת הקטרה שאינה מעכבת את הכפרה. לפני ה' אלהיך. לשם המיוחד. צאן ובקר. צאן לפסח ובקר לחגיגה. במקום אשר יבחר. זה שילה ובית העולמים. לא תאכל עליו חמץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="162"></i> משש שעות ולמעלה. שבעת ימים תאכל עליו מצות לחם עוני. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="163"></i> פרט לחלוט. רבי שמעון אומר לחם עוני. על שם עינוי שנתענו בני ישראל במצרים. כי בחפזון, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="164"></i> חפזון דמצרים. למען תזכר את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך. לרבות אף הלילות וחכמים אומרים להביא את ימות המשיח:

Verse 3



Verse 4

פס'. ולא יראה לך שאור. אבל רואה אתה של אחרים. ולא יראה לך שאור בטלהו מלבך. ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב. זה הפסח שנזבח על מנת לאוכלו. ביום הראשון עד בקר. בקר זה שני מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="165"></i> שנשרף הנותר בט״ז בניסן:

Verse 5

פס'. לא תוכל לזבוח את הפסח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="166"></i> מיכן שאין שוחטין את הפסח על היחיד שלא יביאו את הפסח לידי פסול. רבי יוסי אומר אם היה יכול לאוכלו שוחטין עליו את הפסח:

Verse 6

פס'. כי אם אל המקום אשר יבחר תזבח את הפסח בערב. ר' אליעזר אומר בערב אתה זובח. כבוא השמש אתה אוכל (עד מתי אתה אוכל עד מתי אתה שורף). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="167"></i> עד מועד צאתך ממצרים:

Verse 7

פס'. ובשלת ואכלת במקום. יש בישול שהיא צלייה כענין שנאמר (דה״ב לה) ויבשלו את הפסח כמשפטו. ופנית בבקר, כל פינות שאתה פונה לא יהו אלא מן מן? הבקר ואילך:

Verse 8

פס'. ששת ימים תאכל מצות. ר' שמעון אומר כתוב אחד אומר ששת ימים וכתוב אחד אומר (שמות יב) שבעת ימים מצות תאכלו. מלמד שהמצה היתה נאכלת ששה מן החדש ויום ראשון מן הישן. מיכן לעומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="168"></i> שהיה קרב בט״ז בניסן. וביום השביעי עצרת לה' אלהיך לא תעשה מלאכה. ולהלן הוא אומר (במדבר כט) עצרת תהיה לכם. הא כיצד חלקהו חציו לה' בבית המדרש וחציו לכם לאכילה ושתיה. ר' ישמעאל אומר ששת ימים תאכל מצות וביום השביעי עצרת לה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="169"></i> למדנו שחולו של מועד אסורין במלאכה ולמדנו ליום שביעי שאסור בכל מלאכה ואין חולו של מועד אסור בכל מלאכה הא לא מסרו הכתוב אלא לחכמים לומר לך אי זה יום אסור ואי זה יום מותר אי זו מלאכה אסורה ואי זו מלאכה מותרת:

Verse 9

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="170"></i> שבעה שבועות תספר לך וגו'. בבית דין. מהחל הרמש בקמה. שיהא תחלה לנקצרים יכול יקצור ויביא ויספור כל זמן שירצה. תלמוד לומר מהחל חרמש תחל לספור שבעה שבועות. עוד למה לי ללמד שלא תרחיק חג שבועות מן הפסח יותר משבעה שבועות:

Verse 10

פס'. ועשית חג שבועות לה' אלהיך. מה ת״ל לפי שנאמר (שמות כג) וחג הקציר בכורי מעשיך. שלא תאמר אם אין קציר אין אתה עושה יום טוב לכך נאמר ועשית חג שבועות כגון שישראל בגלות ואין להם קצירת העומר ואפילו הכי ועשית חג שבועות. מסת נדבת ידך. מה לשון מסת כענין שנאמר (אסתר י) וישם המלך אחשורוש מס על הארץ ואיי הים מלמד שאין מביא עולתו אלא מן החולין דבר שהוא מסת. ומנין שאם רצה להביא ממעשר שהוא מטפל מעות מעשר עם מעות חולין ומביא. תלמוד לומר כאשר יברכך ה' אלהיך:

Verse 11

פס'. ושמחת לפני ה' אלהיך. נאמר כאן שמחה ונאמר להלן שמחה מה להלן שלמים אף כאן שלמים. אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך. חביב חביב קודם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="171"></i> רבי יוסי הגלילי אומר שלש מצות נוהגות ברגל חגיגה ראיה ושמחה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="172"></i> חגיגה נוהגת לפני הדבור ולאחר הדבור. ראיה כולה לגבוה. שמחה נוהגת באנשים ובנשים ולפי שיש בזו מה שאין בזו צריך הכתוב לומר את כולם:

Verse 12

פס'. וזכרת כי עבד היית במצרים. מלמד שלכל המועדים תורה לבדן. שנאמר האלה. אלה נוהגין בעצרת ואין סוכה ולולב נוהגין בעצרת:

Verse 13

פס'. חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים. ולהלן הוא אומר (ויקרא כג) חג הסוכות שבעת ימים לה'. מלמד שכל העושה סוכה לעצמו כאילו עושה לגבוה. ד״א תעשה לך. פרט לסוכה ישנה. דבר אחר תעשה. פרט לעשוי. מיכן אמרו במסכת סוכה הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת וכו'. דבר אחר תעשה לך פרט לסוכה גזולה וכו'. מפורש במסכת סוכה. חג המצות שבעת ימים וחג הסוכות שבעת ימים לפי שאינן עונת מלאכה אבל עצרת שהיא עונת מלאכה הוא יום אחד. מלמד שחס הקדוש ברוך הוא על טורחן של ישראל דברי רבי ישמעאל. באספך מגרנך ומיקבך. מלמד שאדם עושה סוכתו מפסולת גורן ויקב בענפי הגפנים ובקשים של תבואה. ר' יוסי הגלילי ור' עקיבא נחלקו בו לענין אחר. מה גורן ויקב שגדלין על מי שנה שעברה. יצאו ירקות שגדלין על מי שנה הבאה דברי ר' יוסי. ר' עקיבא אומר יצאו ירקות שגדלין על כל מים בין מי גשמים בין מים שאובין לפיכך מתעשרין לשנה הבאה:

Verse 14

פס'. ושמחת בחגך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="173"></i> במה שאתה חוגג. יצאו עופות ומנחות שאין חגיגה באה מהן. מיכן שאין שמחה אלא בבשר:...

Verse 15

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="174"></i> שבעת ימים תחוג. והלא כבר נאמר חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים אלא מלמד שכל הרגל תשלומין לראשון. כי יברכך ה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="175"></i> יכול באותו המין בלבד תלמוד לומר בכל תבואתך ובכל מעשה ידיך. והיית אך שמח. לרבות לילי יום טוב האחרון לשמחה:

Verse 16

פס'. שלש פעמים. אין פעמים אלא זמנים. ד״א פעמים רגלים. וכן הוא אומר (ישעיה כו) תרמסנה רגל רגלי עני פעמי דלים. יראה כל זכורך. כדרך שבא לראות כך בא ליראות. מלמד שסומא באחת מעיניו פטור מן הראיה. זכורך להוציא את הנשים. כל זכורך להביא את הקטנים. בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות. רבי שמעון אומר אין תלמוד לומר בחג הסוכות. שבו פתח הכתוב אלא מלמד שאינו עובר בבל תאחר עד שיעברו עליו שלשה רגלים. ולא יראה את פני ה' ריקם. ריקם מן הצדקה. נחלקו בית שמאי ובית הלל שלא תפחות. לבית הלל הראיה מעה כסף וחגיגה שתי כסף. אבל למעלה אין לה שיעור:

Verse 17

פס'. איש כמתנת ידו. מיכן אמרו מי שיש לו אוכלין מרובין ונכסים מועטין מביא שלמים מרובין ועולות מועטין. אוכלין מועטין ונכסים מרובין מביא שלמים מועטין ועולות מרובין. זה וזה מועט על זה אמרו מעה כסף ושתי כסף. זה וזה מרובה על זה נאמר איש כמתנת ידו כברכת ה' אלהיך אשר נתן לך (משלי ח) אשרי אדם שומע לי לשקוד על דלתותי יום יום לשמור מזוזות פתחי:

Verse 18

כתוב טוב מעט בצדקה מרוב תבואות בלא משפט  (משלי טז):
אמר טוביהו ברבי אליעזר ז״ל לפי שראה שלמה בן דוד מלך ישראל בחכמתו מתן שכרן של צדיקים לעתיד לבוא. אמר טוב מעט בצדקה. טוב להם לצדיקים שנושאין ונותנין בצדקה ואינם אוהבין לגזול את בני אדם אע״פ שמזונותם ופרנסתם להם בצמצום טוב להם הוא. שהקב״ה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> פוקד על הרשעים והן נמלטים שנאמר (תהלים לז) לא יבושו בעת רעה ובימי רעבון ישבעון. מרוב תבואת בלא משפט. אלו האוצרים אוצרות רשע העושקים דלים הרוצצים אביונים. ועליהם הכתוב אומר (ירמיה כג) הוי בונה ביתו בלא צדק ועליתו בלא משפט ברעהו יעבוד חנם ופעלו לא יתן לו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> הוי האוצרים חמס למו. ואומר (משלי י) לא יועילו אוצרות רשע. דבר אחר טוב מעט בצדקה. טוב לו לאדם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> שממעט מנכסיו ועושה מהן צדקה. מרוב תבואות. ממי שיש לו עושר רב ואפילו מה שמשפט עליו לתת אינו נותן כל שכן האיך נותן משלו. ועל שרצה הקב״ה לזכות את ישראל להחדילם מן העונשים למונעם מן החמסים. צוה את משה עבדו להעמיד שופטים ושוטרים בישראל בכל שעריהם ושם לפניהם משפטים אבות ותולדות כענין שנאמר בפרשת אלה המשפטים. ובא במשנה תורה לבאר התורה ואמר להם לישראל שופטים ושוטרים תתן לך. אמרו רבותינו ז״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ואפילו מאן דלא דריש סמוכים בכל התורה כולה במשנה התורה דריש. וצריכין אנו לדרוש למה נסמכה פרשת שופטים ושוטרים לאחר מועדי ה', מפני שאם היו דייני ישראל שבכל מקומות מושבותיהן מסתפקין כלום דבר במשפט היו עולין לבית דין הגדול שבירושלים ושואלים מהן התורה כענין שנאמר (דברים יז) כי יפלא ממך דבר למשפט וגו' וקמת ועלית. ע״פ התורה אשרי יורוך. וכך שנו רבותינו ז״ל על מחויב מיתה כגון זקן ממרא והמסית היו משהין אותו עד הרגל וממיתין אותו בזמן שישראל מקובצים לקיים מה שנא' (שם כא) וכל ישראל ישמעו וייראו. והמשפטים באים להם לישראל. כדתנן רבן שמעון בן גמליאל אומר הרוצה שיחכים עוסק בדיני ממונות שאין לך מקצוע בכל התורה יותר מהן וכו' בסוף בבא בתרא. שופטים ושוטרים. שופטים אלו חכמי ישראל שיודעין דיני ממונות ודיני נפשות דיני קנסות ודיני מכות הטהרות והטמאות וכל משפטי ישראל. ושוטרים אלו שוטרי ישראל בעלי אגרופים המכריחים את העם לשמוע דברי תורה למען לא ילכו איש בשרירות לבו. תניא שופטים ושוטרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> רבי אליעזר בן שמוע אומר אם יש שוטרים יש שופטים אם אין שוטרים אין שופטים. תנו רבנן מנין שממנים בית דין על ישראל כולו ת״ל שופטים תתן. שוטרים לכל ישראל מנין. ת״ל שוטרים תתן. רבי יהודה אומר מנין שממנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> אחד על כלם ת״ל תתן לך. ומנין שממנין בית דין לכל עיר ועיר ת״ל שופטים תתן לך בכל שעריך. שוטרים לכל עיר ועיר מנין ת״ל שוטרים לשעריך. בית דין לכל שבט ושבט מנין ת״ל אשר ה' אלהיך נותן לך לשבטיך. שוטרים לכל שבט ושבט מנין ת״ל (דברים א) ושוטרים לשבטיכם. רבן שמעון בן גמליאל אומר לשבטיכם. ושפטו. מצוה בשבט לדון את שבטו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ושפטו את העם. על כרחן. משפט צדק, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> זו מצות הדיינים שיהו מנוקים בצדק:

Verse 19

פס'. לא תטה משפט. שלא תאמר איש פלוני נאה איש פלוני קרובי הוא כדי לעזרו. ולא תכיר פנים שלא תאמר איש פלוני עני ואיש פלוני עשיר. ולא תקח שוחד. אפילו לזכות את הזכאי ולחייב את החייב. כי השוחד יעור עיני חכמים אין צריך לומר עיני טפשים. ויסלף דברי צדיקים. אין צריך לומר דברי רשעים, ד״א כי השוחד יעור עיני חכמים. אינו יוצא מעולמו אלא בסמיות עינים. ויסלף דברי צדיקים. אינו יוצא מעולמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> עד שאינו יודע מה מדבר:

Verse 20

פס'. צדק צדק תרדוף. ת״ר צדק צדק תרדוף הלך אחר בית דין יפה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> אחר רבי אליעזר ללוד וכו'. עד אחר חכמים ללשכת הגזית. ת״ר צדק צדק תרדוף אחד לדין ואחד לפשרה. כיצד שתי ספינות עוברות בנהר וכן שני גמלים שיהיו עולין במעלות בית חורון שניהם עולין שניהם נופלין. בזה אחר זה שניהם עוברין. הא כיצד קרובה ושאינה קרובה תדחה שאינה קרובה מפני הקרובה. טעונה ושאינה טעונה תדחה שאינה טעונה מפני הטעונה. שתיהן טעונות. הטל פשרה ביניהן ומעלות שכר זו לזו. היו שתיהן רחוקות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שתיהן קרובות וכו'. ד״א צדק צדק תרדוף. שאם יצא מב״ד זכאי ואמר אחד יש לי ללמד עליו חובה אין מחזירין אותו. יצא מב״ד חייב ואמר אחד יש לי ללמד עליו זכות מחזירין אותו. למען תחיה וירשת את הארץ. מלמד שמינוי הדיינים כדי להחיות את ישראל ולהושיבם על אדמתם:

Verse 21

פס'. לא תטע לך אשרה. מלמד שכל הנוטע אשרה עובר בלא תעשה. אצל מזבח ה'. מיכן אמרו אין נוטעין אילן בהר הבית. רבותינו אמרו כל המעמיד דיין שאינו הגון כאלו נוטע אשרה בישראל. שנאמר שופטים ושוטרים תתן לך. וסמיך ליה לא תטע לך אשרה. א״ר אשי ובמקום תלמידי חכמים כאלו נוטע אצל מזבח. שנאמר אצל מזבח ה' אלהיך:

Verse 22

פס'. ולא תקים לך מצבה. אע״פ שהמצבות היו לראשונים קודם שניתנה התורה. מלמד שאף המצבה אסורה:





Verse 1

פס'. לא תזבח לה' אלהיך שור ושה. אין לי אלא שנולד תם ונעשה בעל מום נולד בעל מום ממעי אמו מנין ת״ל כל דבר רע. כי תועבת ה' אלהיך הוא. להביא הרובע והנרבע והמוקצה והנעבד והאתנן והמחיר והכלאים והטרפה ויוצא דופן. שנא' כי תועבת ה' אלהיך הוא:

Verse 2

פס'. כי ימצא. בעדים. בקרבך באחד שעריך. שעד שנמצאו בו ולא שעד שנידונו בו. איש או אשה אשר יעשה את הרע בעיני ה' אלהיך לעבור בריתו. זו ע״ז העובד קרוי ה' שמות חרם ותועבה שנוי משוקץ ועויל. ד״א הקב״ה קרא לו ה' שמות רע. מפר ברית. מנאץ. מכעיס. ממרה. וגורם ה' דברים מטמא את הארץ מחלל את השם ומסלק את השכינה ומפיל את ישראל בחרב ומגלה אותם מארצם:

Verse 3

פס'. וילך ויעבוד אלהים אחרים. ולשמש או לירח. וכן באיוב אומר (איוב לא) אם אראה אור כי יהל וירח יקר הולך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ויפת בסתר לבי וגו'. או לכל צבא השמים אשר לא צויתי, לפי שהיו עתידין לעבדם הקדים לכתבם בתורה כיוצא בדבר (ירמיה יט) אשר לא צויתי בתורתי ולא דברתי בעשרת הדברות. ולא עלתה על לבי לזבח אדם את בנו:

Verse 4

פס'. והוגד לך ושמעת ודרשת היטב. היטב לגזירה שוה מלמד שהיו בודקין את העדים בשבע חקירות כדתנן בסנהדרין. והנה אמת נכון הדבר. להביא בדיקות. ומה בין חקירות לבדיקות אלא שחקירות אמר אחד איני יודע ואפילו שנים אומרים אין אנו יודעין עדותן בטילה. ובבדיקות אמר אחד איני יודע ואפילו שנים אומרים אין אנו יודעין עדותן קיימת משום דהוי לה עדות שאין אתה יכול להזימה בחקירות שעיקר העדות בחקירות. באיזה יום באיזה שעה באיזה מקום. אבל בדיקות בודקין אותו במה הרגו ומה היה לבוש. ואין הזמה בכך. אחד חקירות ואחד בדיקות בזמן שמכחישים זה את זה עדותם בטלה. נעשתה התועבה הזאת בישראל:

Verse 5

פס'. והוצאת את האיש ההוא. לא אנוס ולא מוטעה. או את האשה ההיא. לא אנוסה ולא מוטעה. אשר עשו את הדבר הרע הזה,<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> ואפילו בקהל גרים נשים ועבדים שלא בישראל. אל שעריך. מכל מקום. את האיש או את האשה. לא קטן ולא קטנה. וסקלתם באבנים ומתו. ולהלן אומר (ויקרא כ) באבן ירגמו אותם מלמד שאם לא מת באבן אחת ממיתין אותו באבנים הרבה. כדתנן בנגמר הדין מוציאין אותו לסקלו וכו'. ובית הסקילה היתה גבוהה שתי קומות אחד מן העדים דוחפו על לבו והופכו על מתניו והאבן נתונה שם משוי שני בני אדם. מגביהין אותה וזורקין אותה על לבו. אם מת בה יצא. ואם לאו רגימתו בכל ישראל:

Verse 6

פס'. על פי שנים עדים. א״ר עקיבא אם מתקיימת העדות בשנים. בשלשה לא כל שכן. אלא מקיש שלשה לשנים מה שנים נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה. אף שלשה נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה. מנין אפילו מאה ת״ל עדים. ומה שלשה מזימין את השנים. אף שנים מזימין את השלשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> מנין אפילו מאה ת״ל עדים. לא יומת על פי עד אחד. כיון שאמר על פי שנים או שלשה מה ת״ל עוד לא יומת על פי עד אחד. להביא את המומתין שלא יהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אלא כסדר זה. זה בנין אב לכל המומתין:

Verse 7

פס'. יד העדים תהיה בו. מצוה בעדים. לא מת ביד עדים רגימתו בכל ישראל. ויד כל העם באחרונה ובערת הרע. בער עושה הרע מקרבך:

Verse 8

פס'. כי יפלא ממך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> מלמד שבמופלא שבבית דין הכתוב מדבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ממך זה יועץ, וכה"א (נחום א) ממך יצא חושב על ה' רעה יועץ בליעל. דבר. זה הלכה. למשפט. זה הדין. בין דם לדם. בין דם נדה לדם יולדת לדם זבה. בין דין לדין. בין דיני ממונות לדיני נפשות לדיני מכות. בין נגע לנגע. בין נגעי אדם לנגעי בתים לנגעי בגדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> דברי, אלו ערכין וחרמים והקדשות. ריבות. זו השקאת סוטה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> ועגלה ערופה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> וטהרת מצורע, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> בשעריך. זה לקט ושכחה ופאה. וקמת ועלית. לבית דין. מיכן אמרו שלשה בתי דינים היו שם אחד על פתח הר הבית. ואחד על פתח העזרה. ואחד יושב בלשכת הגזית שמשם תורה יוצאה לכל ישראל דכתיב אל המקום אשר יבחר ה' אלהיך בו. וכתיב (מן) המקום ההוא אשר יבחר ה' וכתיב לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך. וקמת ועלית. מלמד שארץ ישראל גבוהה מכל הארצות ובית המקדש גבוה מכל ארץ ישראל. ד״א כי יפלא ממך דבר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> כענין שנא' (זכריה ח) והיה כי יפלא בעיני העם הזה נאם ה' גם בעיני יפלא. זה עומק הדין. בין דם לדם, בין דם הנרצח בשגגה לדם הנרצה בזדון. בין דין לדין. בדיני משא ומתן. בין נגע לנגע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> בין בהרת לשאת:

Verse 9

פס'. ובאת אל הכהנים הלוים. מצוה בבית דין שיהו כהנים ולוים. אין בו כהנים ולוים כשר. או אל השופט. א״ר יוסי הגלילי וכי תעלה על דעתך שאדם הולך אצל שופט שלא היה בימיו אלא זה שופט שהיה קרוב קודם לכן ובימים ההם הוא רחוק שהוא כשר. כדתנן היה קרוב ונתרחק הרי זה כשר זה שהיה חתנו ומתה בתו. ודרשת והגידו לך את דבר המשפט. אלו דקדוקי הדין:

Verse 10

פס'. ועשית על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה'. על הוריות בית דין הגדול שבירושלים חייב מיתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ואין חייבין מיתה על הוריות בית דין שביבנה:

Verse 11

פס'. על פי התורה אשר יורוך. על דברי תורה חייבין מיתה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> ואין חייבין מיתה על דברי סופרים. ועל המשפט אשר יגידו לך תעשה. מצות עשה. לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל. זו מצות לא תעשה. ימין ושמאל. ואפילו דומה בעיניך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין שמע להם:

Verse 12

פס'. והאיש אשר יעשה בזדון. על המעשה חייב מיתה ולא על ההוראה כדתנן חזר לעירו ושנה ולימד כדרך שהיה למד פטור. הורה לעשות חייב. בזדון. על הזדון נעשה זקן ממרא ולא על השוגג. לבלתי שמוע אל הכהן העומד לשרת שם. מלמד שאין השירות כשר אלא בעמידה שאם ישב ושירת עבודתו פסולה. או אל השופט. זהו שאמרנו אע״פ שאין בו כהנים ולוים כשר. ומת האיש ההוא. כל מיתה האמורה בתורה סתם אינה אלא חנק והכי תנינן בפרק אלו הן הנחנקין וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> וזקן ממרא על פי בית דין:

Verse 13



Verse 14

פס'. כי תבוא אל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> עשה מצוה האמורה בענין שבשכרה תכנס לארץ. אשר ה' אלהיך נותן לך וירשת וישבת בה. בשכר שתירש תשב. ואמרת אשימה עלי מלך. רבי נהוראי אומר הרי זה דבר גנאי לישראל שנא' (שמואל א' ח) כי לא אותך מאסו כי אותי מאסו. אמר לו ר' יהושע והלא מצוה מן התורה לשאול להם מלך שנא' שום תשים עליך מלך. ולמה נענשו בימי שאול שלא שאלו כהוגן. והכי גרסינן בסנהדרין בפרק כהן גדול. ר' אלעזר בר' יוסי אומר זקנים שבאותו הדור שאלו כהוגן. שנא' (שמואל א' ח) שימה לנו מלך לשפטינו ועמי הארץ שבהם קילקלו שנא' (שם) והיינו גם אנחנו ככל הגוים ושפטנו מלכנו ויצא לפנינו ונלחם את מלחמותנו (ככל הגוים אשר סביבותנו). א״ר נהוראי לא בקשו להם מלך אלא להעבידם עבודה זרה שנאמר והיינו גם אנחנו ככל הגוים. והוא שאמר לו הקב״ה לשמואל כי לא אותך מאסו כי אותי מאסו:

Verse 15

פס'. שום תשים עליך, שתהא אימתו עליך כנגד משפט המלוכה שהודיעם שמואל הרמתי. (שמואל א' ח) את בניכם יקח ואת בנותיכם יקח לרקחות ולטבחות ולאופות, וכן א״ר יהודה אמר רב כל האמור בפרשת שאול מלך מותר בו. אשר יבחר ה' אלהיך בו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> על פי נביא. מקרב אחיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ולא מאחרים. תשים עליך. שתהא אימתו עליך. מיכן אמרו אין רוכבין על סוסו ואין יושבין על כסאו ואין משתמשין בשרביטו ואין רואין אותו כשהוא ערום וכו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> לא תוכל לתת עליך איש נכרי. זה לא תעשה איש ולא אשה. מיכן שאין ממנין אשה פרנסה על הצבור. אשר לא אחיך הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> כשהיה אגריפס מגיע לפסוק הזה היה בוכה והיו ישראל אומרים לו אל תירא אגריפס אחינו אתה:

Verse 16

פס'. רק לא ירבה לו סוסים. לו אינו מרבה. אבל הוא מרבה כדי רכבו ופרשיו. וכן מצאנו בדוד (ש״ב ח) ויעקר דוד את כל הרכב ויותר ממנו מאה רכב, ומהו ולא ירבה לו סוסים. סוסים הבטלנין. ומנין שאפילו אחד והוא בטל כדאי הוא שישיב את העם מצרימה. ת״ל רק לא ירבה ולא ישיב והלא ק״ו ומה אם מצרים שאמר הקב״ה לא תוסיפון לשוב בדרך הזה עוד הרי השיבם על ידי עונם שנא' (דברים כח) והשיבך ה' מצרים באניות בדרך אשר אמרתי לך לא תוסיף עוד לראותה שאר ארצות שאין הברית כרותה עליהן עאכ״ו. וכה״א (ירמיה טו) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> ואזרם במזרה (לכל רוח), ואומר (זכריה ב) כי כארבע רוחות השמים פרשתי אתכם:

Verse 17

פס'. ולא ירבה לו נשים. אלא שמנה עשרה. וכה״א בדוד (שמואל ב' ג) ויהי בכורו אמנון לאחינועם היזרעאלית. ומשנהו כלאב לאביגיל אשת נבל הכרמלי. והשלישי אבשלום בן מעכה בת תלמי מלך גשור. והרביעי אדניה בן חגית. והחמישי שפטיה בן אביטל. והששי יתרעם לעגלה אשת דוד. זו מיכל בת שאול שהיתה חביבה עליו כעגלה וכה״א (שופטים יד) לולי חרשתם בעגלתי לא מצאתם חידתי. וכתוב (שמואל ב' יב) ואם מעט ואוסיפה לך כהנה וכהנה. כהנה תריסר וכהנה תמניסר. ולא יסור לבבו. א״ר יצחק מפני מה לא נתגלו טעמי תורה ששנים נתגלה טעמן ונכשל בהם גדול העולם. משה אמר ולא ירבה לו סוסים ולא ישיב את העם מצרימה. אמר שלמה אני ארבה ולא אשיב וכתיב (מ״א ד) ויהי לשלמה ארבעים אלף [ארות] סוסים. וכתיב (שם י) ותעל ותצא מרכבה ממצרים וגו'. משה אמר ולא ירבה לו נשים ולא יסור לבבו. אמר שלמה אני ארבה ולא אסור וכתיב (שם יא) @?![א]@?? ויהי לשלמה שש מאות נשים מלכות וארבע מאות פילגשים, וכתיב (שם) ויהי לעת זקנת שלמה נשיו הטו את לבבו, וכסף וזהב לא ירבה לו מאד. אלא כדי ליתן לאכסניא. כתוב אחד אומר (דה״ב ט) אין כסף נחשב בימי שלמה למאומה וכתוב אחד אומר (מלכים א י) ויתן שלמה את הכסף בירושלים כאבנים. לא קשיא כאן קודם שנשא שלמה את בת פרעה כאן לאחר שנשאה:

Verse 18

פס'. והיה כשבתו על כסא ממלכתו. אם יהיה עושה כשורה כדי הוא שישב על כסא ממלכתו. וכתב לו. שתהא מיוחדת לו שאע״פ שהניחו לו אבותיו ס״ת מצוה לכתוב לו לשמו הני מילי הדיוט. אבל מלך כותב לו שני ספרי תורות. אחת שנכנסת ויוצאת עמו, ואחת שמונחת בבית גנזיו. וכתב לו לשמו. את משנה התורה הזאת. רבותינו אמרו שני ספרין היה כותב. אחרים אומרים משנה התורה כותב. שכן אין קורין ביום הקהל אלא משנה התורה. על ספר. ולא על הלוח ולא על הנייר. מלפני הכהנים הלוים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שתהא מוגהת מפי הכהנים והלוים:

Verse 19

פס'. והיתה עמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> וקרא בו כל ימי חייו. מיכן אמרו יוצא למלחמה והיא עמו. נכנס לישב בדין והיא אצלו. מיסב והיא כנגדו. כל ימי חייו. לרבות את הלילות. למען ילמד ליראה. מלמד שתלמוד מביא לידי יראה. את ה' אלהיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> מלמד שאין על גבו אלא ה' אלהיו. לשמור את כל דברי התורה הזאת. שבתורה שוה מלך להדיוט. אבל לא לדבר אחר. כדתנן פורץ לעשות לו דרך ואין ממחין בידו סטרטיאות ואין ממחין בידו דרך המלך אין לה שיעור:

Verse 20

פס'. לבלתי רום לבבו מאחיו. זו מצות המלוכה. שאמר שמואל לישראל למען יאריך ימים על ממלכתו. אם עשה כהוגן כדי הוא להאריך ימים על ממלכתו. הוא ובניו. שאם מת בנו עומד תחתיו. בקרב כל ישראל. מיכן אמרו אין מושחין מלך בן מלך. ובמקום שיש מחלוקת מושחים מלך בן מלך כדרך שמשחו שלמה בן דוד מפני מחלוקתו של אדוניהו ואת יואש מפני עתליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> ואת יהואחז מפני (יהורם. זה אחז) שהיה גדול ממנו שתי שנים. מפני שהמלכות ירושה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> בזמן ששלום בישראל שנאמר בקרב ישראל. אבל אם יש שם מחלוקת טעון משיחה כמו שאמרנו. ומנין שפרנסי ישראל שבניהם עומדים תחתיהם שנאמר הוא ובניו בקרב ישראל כל שהוא בקרב ישראל בניו עומדין תחתיו:





Verse 1

פס'. לא יהיה לכהנים הלוים כל שבט לוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> אחד גדול ואחד קטן. ונחלה לא יהיה לו בקרב אחיו. כאשר דבר לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ומה דבר לו אשי ה' ונחלתו יאכלון:

Verse 2



Verse 3

פס'. וזה יהיה משפט הכהנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> מלמד שהמתנות יוצאות בדיינין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מאת העם. ולא מאת הקדש מלמד שאין הקדשים חייבין במתנות. מאת זובחי הזבח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> פרט לטרפה. אם שור אם שה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> (פרט) לכלאים. אם שור אם שה, בין בארץ בין בחוצה לארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> ונתן לכהן. ולא לשלוחו. הזרוע הימין. והלחיים. הלחי התחתון. והקיבה כמשמעה. פירושם בשחיטת חולין. רבי יהושע אומד דורשי רשומות אמרו הזרוע. נותן לו הזרוע תחת היד דכתיב (במדבר כה) ויקח רמח בידו והלחיים זו תפלה, (תהלים קו) ויעמוד פנחס ויפלל. קיבה. תחת (במדבר כה) והאשה אל קבתה:

Verse 4

פס'. ראשית דגנך תירושך ויצהרך. מלמד שאין תורמין אותו אלא מן המובחר. וראשית גז צאנך תתן לו, ולא ראשית שטף כגון שמשטף עורות במים ועלה הצמר למעלה. צאנך. ולא של אחרים מיכן אמרו הלוקח גז צאנו של נכרי פטור מראשית הגז. תתן לו. כמה נותן לו משקל חמש סלעים ביהודה שהן עשר בגליל מלובן ולא צואי כדי לעשות ממנו בגד קטן. וכמה צאן יהיה לו ויהא חייב בראשית הגז חמש. וכה״א (ש״א כה) וחמש צאן עשויות כדברי בית הלל:

Verse 5

פס'. כי בו בחר ה' אלהיך מכל שבטיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> מלמד שאין השירות כשרה אלא בעמידה. הוא ובניו כל הימים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> בין בארץ בין בחוצה לארץ:

Verse 6

פס'. וכי יבוא הלוי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> יכול לוי ממש ת״ל (מאחד שעריך מכל ישראל יצאו לוים שנטלו שעריהם במקום אחד). ושרת. הראוי בשרות יצאו לוים שאין ראויין. אשר הוא גר שם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> בכל מקומות מושבותיהם. ובא בכל אות נפשו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> מיכן לכהן שבא ונושא את כפיו במשמר שאינו שלו:

Verse 7

פס'. ושרת בשם ה' אלהיו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ככל אחיו. על גבי הרצפה כדתנן ערל. וטמא. יושב. עומד על גבי כלים. על גבי רגל חבירו. עבודתו פסולה. בעשרים וארבעה מקומות נקראו הכהנים לוים:

Verse 8

פס'. חלק כחלק יאכלו. מיכן אמרו כל המשמרות היו שוות באימורי הרגלים ובחילוק לחם הפנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> חלק לאכול. וחלק לעבוד. לבד ממכריו על האבות, של תקנות האבות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> מה מכרו אבות לבנים אתה בשבתך ואני בשבתי:

Verse 9

פס'. כי אתה בא אל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> עשה מצוה שבשבילה תכנס לארץ. לא תלמד לעשות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> אבל אתה למד להבין ולהורות:

Verse 10

פס'. לא ימצא בך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> להזהיר בית דין על כך. מעביר בנו ובתו באש. בן בתו ובן בנו מנין ת״ל להלן (ויקרא כ) בתתו מזרעו למולך. נאמר כאן העברה מעביר בנו ונאמר להלן (שם) ומזרעך לא תתן להעביר למולך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> מה כאן באש אף כאן באש. ומה להלן למולך אף כאן למולך. קוסם קסמים. לחייב על כל קסם וקסם. איזה הוא קוסם. האוחז במקלו ואומר אלך ואם לא אלך. וכה״א (הושע ד) עמי בעצו ישאל ומקלו יגיד לו. מעונן זה המעביר שבעה מיני זכור על העין. וחכמים אומרים זה האוחז את העינים. ר' עקיבא אומר אלו מחשבי עונות ועתים. אומר היום יפה ליטול. למחר יפה ליקח. אל תתחיל בי שחרית הוא. ראש חודש הוא. מוצאי שבת הוא. ומנחש כמו האומר פתו נפלה מפיו מקלו נפל מידו נחש מימינו שועל משמאלו צבי הפסיקו. ומכשף. העושה מעשה חייב. והאוחז את העינים פטור:

Verse 11

פס'. וחובר חבר. אחד חבר גדול ואחד חבר קטן שמחבר נחשים ועקרבים. אוב. זה פיתום המדבר משחיו. וכן הוא אומר (ישעיה כט) והיה כאוב מארץ קולך, וידעני. זה המדבר בפיו. הן בסקילה והנשאל בהם באזהרה. ודורש אל המתים אחד המעלה בזכורו ואחד הנשאל בגולגלתו. מה בין המעלה בזכורו לנשאל בגולגלתו המעלה בזכורו אין מעלה כדרכו ואין עולה בשבת. והנשאל בגולגלות עולה כדרכו ועולה בשבת. דבר אחר ודורש אל המתים זה ההולך ולן בבית הקברות כדי שתשרה עליו רוח טומאה:

Verse 12

פס'. כי תועבת ה' כל עושה אלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> אפילו באחת מאלה. ובגלל התועבות האלה ה' אלהיך מורישם מפניך. לא ענש הכתוב אלא אם כן הזהיר. א״ר שמעון מלמד שהוזהרו הכנענים על כל המעשים האלה:

Verse 13

פס'. תמים תהיה עם ה' אלהיך. אם לא עשית כל הדברים האלה האמורין בענין הרי אתה תמים לפני ה' אלהיך:

Verse 14

פס'. כי הגוים האלה אשר אתה יורש אותם. עשה מצוה האמורה בעניין שבשכרה אתה יורש אותם. אל מעוננים ואל קוסמים ישמעו, ואם תאמר אין לי במה לשאול ת״ל ואתה לא כן נתן ה' אלהיך מיכן אמרו אין מזל לישראל. אלא (משלי י) וצדקה תציל ממות כדמפורש במסכת שבת. דההוא דהוה אזיל למקטל קניא באגמא. אמר אבלט האי אזיל ולא אתי אמר ליה שמואל אזיל ואתי אזל ואתי וגו' עיניינא. וכן הוא אומר (ישעיה ח) והיה כי יאמרו אליכם דרשו אל האובות ואל הידעונים המצפצפים והמהגים וגו':

Verse 15

פס'. נביא מקרבך. לא מחוצה לארץ. מאחיך. לא מאחרים. יקים לך ה' אלהיך. לא לכנענים. ומהו (ירמיה א) נביא לגוים נתתיך אלו ישראל שנוהגים מנהג הכנענים. אליו תשמעון. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> אפילו אמר לך לעבור על אחת מכל מצות האמורות בתורה כגון אליהו בהר הכרמל הכל לפי שעה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> וכן מעשה גדעון בן יואש:

Verse 16

פס'. ככל אשר שאלת מעם [ה'] אלהיך בחורב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> בשכר כי יראו זכו להעמיד להם נביאים:

Verse 17

פס'. ויאמר ה' אלי היטיבו אשר דברו. נביא אקים להם מקרב אחיהם. ולא מן האומות. ונתתי דברי בפיו. מיכן אתה למד היאך רוח הקודש ניתנה בפי הנביאים. ודבר אליהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> שלא להושיב את התורגמן. את כל אשר אצונו. על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון:

Verse 18



Verse 19

פס'. והיה האיש אשר לא ישמע את דברי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> שלשה מיתתן בידי שמים. הכובש את נבואתו כיונה. והמוותר על דברי נביא כחבירו של מיכה. שלא רצה להכותו על פי מיכה. ונביא שעבר על דברי עצמו כעידו שהכהו האריה על שאכל במקום שאמר לו הקב״ה לא תאכל שם לחם שלשתן מן הפסוק הזה. והיה האיש אשר לא ישמע זה הכובש נבואתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> קרי ביה לא שמע (הוא עצמו). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> אל דברי. זה העובר על דברי עצמו. אשר ידבר בשמי. זה המוותר על דברי הנביא וכתיב אנכי אדרוש מעמו. בידי שמים. ושלשה מיתתן בבית דין המתנבא מה שלא שמע כצדקיהו בן כנענה. ומה שלא נאמר לו. כחנניה בן עזור שהיה שומע דברים מפי ירמיה שהיה מתנבא בשוק העליון וחוזר הוא ומתנבא בשם ע״ז בשוק התחתון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> אלו נביאי הבעל:

Verse 20

פס'. אך הנביא אשר יזיד לדבר דבר בשמי. זה המתנבא מה שלא שמע. את אשר לא צויתיו לדבר. אבל לחבירו צויתי זה המתנבא מה שלא נאמר לו. ואשר ידבר בשם אלהים אחרים. זה המתנבא בשם ע״ז וכתיב ומת הנביא ההוא. בחנק שכל מיתה האמורה בתורה סתם אינה אלא חנק:

Verse 21

פס'. וכי תאמר בלבבך. עתידים אתם לומר איכה נדע את הדבר אשר לא דברו ה';

Verse 22

פס'. אשר ידבר הנביא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> ירמיה אמר (ירמיה כז) הנה כלי בית ה' מובאים בבלה. וחנניה אמר הנה כלי בית ה' שבים מבבל. וכשהוא אומר ולא יהיה הדבר ולא יבוא לא תשמע אלא לדבר אשר דברו ה' ויבא. בזדון דברו הנביא. על זדון הוא חייב. לא תגור ממנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> לא תמנע עצמך מללמד עליו חובה:





Verse 1

פס'. כי יכרית ה' אלהיך בזכות שאתה מיחד את השם. נותן לך את ארצם וירשתם. כל מקום שאתה רוצה לבנות בנה:

Verse 2

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> שלש ערים תבדיל. קטנים ולא כרכים גדולים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> תבדיל לך. ולא לאחרים. בתוך ארצך. ולא בספר. אשר ה' אלהיך נותן לך לרשתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> מה תירש תכבוש:

Verse 3

פס'. תכין לך הדרך. תכין לך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> סטרטיאות שיהו מפולשות לתוכן. רבי אליעזר בן יעקב אומר מקלט מקלט כתוב על פרשת דרכים כדי שיכיר הרוצח ויפנה לשם. שנאמר תכין לך הדרך עשה לך הכנה בדרך. ושלשת. שלא יהו מפוזרות אלא מכוונות. היו כמין שתי שורות שבכרם. חברון ביהודה כנגד בצר שבמדבר. שכם בהר אפרים כנגד רמות בגלעד. קדש בהר נפתלי כנגד גולן בבשן. ושלשת. שיהו משולשות. שיהא מצפון לחברון כמחברון לשכם ומשכם לקדש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> כמקדש (לדרום). אשר ינחילך ה' אלהיך. לרבות עבר הירדן מלמד שפרשה זו נאמרה על עבר הירדן ולמה בעבר הירדן שלש ובארץ ישראל שלש לפי שהיו בארץ גלעד רוצחנין הרבה. דכתיב (הושע ו) גלעד קרית פועלי און עקובה מדם. א״ר אלעזר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> שהיו עוקבים להרוג נפשות. ועל אלו הששה הוסיפו מ' וב' בכל מ' וב' ערי הלוים אתהן ואת מגרשיהן, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> והיה לנום שמה כל רוצח, אפילו כהן במשמע:

Verse 4

פס'. וזה דבר הרוצח, מיכן אמרו רוצח שגלה לעיר מקלטו ורצו אנשי עירו לכבדו אומר להם רוצח הוא. ואם אמרו לו אע״פ כן יקבל מהם. אשר ינוס שמה וחי. שמה שמה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> למה נאמר. שם תהא דירתו שם תהא מיתתו ושם תהא קבורתו. ומה ת״ל רעהו רעהו רעהו שלשה פעמים רעהו פרט לאחרים. רעהו פרט לגר תושב. רעהו שהיה רעהו כבר. והוא לא שונא לו מתמול. הא אם שונא אינו גולה. מתמול שלשום. רבי יהודה אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> תמול שנים שלשום שלשה:

Verse 5

פס'. ואשר יבוא את רעהו ביער. מה יער רשות לניזק ולמזיק ליכנס שם אף כל שהוא רשות ליכנס שם יצא חצר בעל הבית שאין רשות לניזק ליכנס לשם. לחטוב עצים. אבא שאול אומר מה חטיבת עצים רשות אף כל רשות יצא האב המכה את בנו והרב הרודה את תלמידו ושליח בית דין. ונדחה ידו בגרזן לכרות העץ. מיכן אתה אומר נתכוון לקוץ את האילן ונפל על האדם והרגו הרי זה גולה. ונשל הברזל מן העץ. מן המבקע זהו בית היד של קרדום ר' אומר מן העץ המתבקע. ומצא את רעהו. פרט לממציא את עצמו. מיכן א״ר אליעזר בן יעקב אם משיצאת האבן מידו הוציא הלה את ראשו וקבלה ה״ז פטור. הוא ינוס אל אחת מן הערים האל וחי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> שלא יהא גולה מעיר לעיר:

Verse 6

פס'. פן ירדוף גואל הדם. מצוה ביד גואל הדם לרדוף. כי יחם לבבו והשיגו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> אין לי אלא מי שיש לו חמות לב. האב את הבן הבן את האב מנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> ת״ל רוצח הוא מכל מקום:

Verse 7

פס'. על כן אנכי מצוך לאמר. להזהיר בית דין על כך. שלש ערים תבדיל לך אלו שבעבר הירדן:

Verse 8

פס'. ואם ירחיב ה' אלהיך את גבולך. זו ארץ ישראל. אשר נשבע לאבותיך. כענין שנאמר (שמות לב) אשר נשבעת להם בך ותדבר אליהם ארבה את זרעכם וגו'. ואם ירחיב. עשה מצוה האמורה בענין שבשכרה ירחיב ה' אלהיך את גבולך. אשר נשבע לאבותיך. הכל בזכות אבותיך. אמר למעלה אשר ה' אלהיך נותן לך וכתיב אשר נשבע לאבותיך וכתיב אשר דבר לתת לאבותיך כנגד ג' אבות העולם:

Verse 9

פס'. כי תשמור את כל המצוה. ויספת לך עוד שלש ערים על השלש האלה. אלו שבארץ ישראל:

Verse 10

פס'. ולא ישפך דם נקי והיה עליך דמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> להזהיר בית דין על כך:

Verse 11

פס'. וכי יהיה איש שונא לרעהו. מיכן אמרו אם עבר אדם על מצוה קלה סופו לעבור על מצוה חמורה, עבר על ואהבת לרעך כמוך. סופו לעבור על לא תקום ולא תטור. ולא תשנא את אחיך. עד שיבוא לידי שפיכות דמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> לכך נאמר וכי יהיה איש שונא לרעהו וארב לו וקם עליו פרט לזורק אבן לעובד כוכבים וכו' בסנהדרין. ונס אל אחת מן הערים האלה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> מיכן היה רבי יוסי בר' יהודה אומר ההורג את הנפש בין בשוגג בין במזיד היו מקדימין לערי מקלט ובית דין שולחין ומביאין אותו משם מי שנתחייב מיתה ממיתין אותו:

Verse 12

פס'. ושלחו זקני עירו ולקחו אותו משם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> אם נתחייב מיתה נתנו אותו ביד גואל הדם ומת. ואם נתחייב גלות מחזירין אותו למקומו. ואם אינו מחוייב גלות פוטרין אותו. שנאמר והצילו העדה את הרוצח מיד גואל הדם:

Verse 13

פס'. לא תחוס עינך עליו. שלא תאמר הואיל ונהרג למה אנו באין לחוב בדמו של זה ת״ל לא תחוס עינך עליו ובערת דם הנקי מישראל וטוב לך:

Verse 14

פס'. לא תשיג גבול רעך. והלא כבר נאמר (ויקרא יט) ולא תגזל. מה ת״ל לא תשיג מלמד שכל העוקר תחומו של חבירו עובר בשני לאוין. וכן אמרו המחליף דברי חכמים של זה בזה של ר' אליעזר בר' יהושע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> ושל רבי יהושע בדברי רבי אליעזר עובר משום לא תשיג. (וכן האומר על טהור טמא ועל טמא טהור עובר משום לא תגזול). גבול רעך אשר גבלו ראשונים. וכן אמר שלמה בחכמתו (משלי כב) אל תסג גבול עולם:

Verse 15

פס'. לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת. הוא דלא קם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> אבל קם הוא לעדות אשה להשיאה. וקם הוא לשבועה שכן אמרו עד אחד מחייבו שבועה ונשבע ונוטל. לכל עון ולכל חטאת הוא דאינו קם אבל קם הוא להעלות ולהוריד לכהונה על פי עד אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> ולהלן הוא אומר על פי שנים עדים. ולמה נאמר כאן על פי שנים עדים. אלא לדון ממנו גזירה שוה. נאמר כאן על פי שנים עדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> ונאמר להלן ועמדו שני האנשים אשר להם הריב מה בעלי הדין בעמידה אף עדים הבאים להעיד בעמידה:

Verse 16

פס'. כי יקום עד חמס באיש, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> אין חמס אלא גזלן. לענות בו סרה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> מלמד שאינן חייבין עד שיוזמו מעצמן. כיצד מעיד אני באיש פלוני שהרג את הנפש באו שנים ואמרו והלא אותו נהרג היה עמנו באותו היום אינם זוממין אבל אמרו להם האיך אתם מעידין והלא אתם עמנו הייתם במקום פלוני הרי אלו זוממין ונהרגין על פיהם שנאמר לענות בו סרה וגו' במסכת מכות:

Verse 17

פס'. ועמדו שני האנשים אשר להם הריב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> להביא אשה עם אשה איש עם אשה. ד״א נאמר כאן שני אנשים ונאמר בעדות על פי שני עדים מה כאן אנשים אף להלן אנשים מיכן שאין האשה כשרה להעיד. אשר להם הריב. יבוא בעל השור ויעמוד על שורו. לפני ה'. אין עומדין לפני בשר ודם אלא לפני מי שאמר והיה העולם. לפני הכהנים והשופטים אשר יהיו בימים ההם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> זה שהיה קרוב ונתרחק דברי רבי יוסי הגלילי:

Verse 18

פס'. ודרשו השופטים היטב. מלמד שבודקים אותו בז' חקירות באיזה שבוע באיזה שנה באיזה חדש בכמה בחדש באיזה יום באיזה שעה באיזה מקום. דכתיב ודרשת וחקרת ושאלת היטב. והוגד לך ושמעת ודרשת היטב ודרשו השופטים, הרי ז' חקירות לגזירה שוה אתיא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> ומנין שהעד עושה עצמו עד שקר ת״ל והנה עד שקר העד:

Verse 19

פס'. ועשיתם לו כאשר זמם.אם ממון ממון. ואם מכות מכות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> אם עונשין עונשין. מיכן אמרו אין העדים זוממין נהרגים עד שיגמר הדין שהיו הצדוקין אומרים עד שיהרג הנידון שנאמר נפש (תחת נפש) [בנפש], <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> רבי יוסי הגלילי אומר ועשיתם לו כאשר זמם מיכן שזוממי בת כהן דינם כדין בועלה:

Verse 20

פס'. והנשארים ישמעו וייראו. עושין בהם נקמה לפני רבים כדי שישמע הדבר להרחיק את העם מן העבירה:

Verse 21

פס'. ולא תחוס עינך. ולהלן הוא אומר (דברים כה) וקצותה את כפה לא תחוס עינך מה להלן ממון אף כאן ממון:





Verse 1

פס'. כי תצא למלחמה. (צד) במלחמת הרשות הכתוב מדבר כגון מלחמת שהיה עושה יואב בן צרויה דכתיב (תהלים ס) וישב יואב ויך את אדום בגיא מלח שנים עשר אלף. וכתוב אחד אומר (דה״א יח) י״ח אלף <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> מלמד ששתי מלחמות עשה באדום. על אויבך. כנגד אויבך. וראית סוס ורכב. בזמן שאתה עושה רצונו של הקב״ה כל הסוסים וכל הרכב שלהם אינם אלא כסוס אחד ורכב אחד. וכן הוא אומר בפרעה (שמות טו) סוס ורכבו רמה בים. אע״פ שהם דומים בעיניך כעס רב לא תירא מהם. כי ה' אלהיך עמך המעלך מארץ מצרים מי שהעלך ממצרים הוא יהיה עמך בעת צרה. וכן הוא אומר (תהלים פא) אנכי ה' אלהיך המעלך מארץ מצרים הרחב פיך ואמלאהו מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> שארץ מצרים עמוקה וארץ ישראל גבוהה:

Verse 2

פס'. והיה כקרבכם אל המלחמה לא יום שלוחמין בו אלא יום שמגיעין לספר שכיון שיוצאין מגבול לארץ ישראל ובאין קרוב לגבול אומות העולם. היה כהן מתנה עמהם כל התנאין הללו שנאמר ונגש הכהן ודבר אל העם זה כהן משוח מלחמה כמו שהיה פינחס משוח מלחמה במלחמת מדין:

Verse 3

פס'. ואמר אליהם שמע ישראל. מאי שמע ישראל אמר' רבי יונתן משום ר' שמעון בן יוחאי אמר להם אפילו אין עמכם מצוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> אלא קריאת שמע שאתם קורין בשחרית וערבית אין אתם נמסרין בידם. אתם קרבים. זה יום קריבת המלחמה. למלחמה על אויביכם. דעו על אויביכם אתם נלחמים ולא על אחיכם שאם תפלו בידם מרחמין עליכם כמו שנאמר להלן (דה''ב כח) ויקומו האנשים אשר נקבו בשמות ויחזיקו בשביה. על אויביכם. אתם הולכים שאם תפלו בידם אין מרחמין. אל ירך לבבכם. תנן התם במסכת סוטה משוח מלחמה בשעה שהוא מדבר אל העם אינו מדבר אלא בלשון הקדש שנאמר והיה כקרבכם אל המלחמה ונגש הכהן ודבר אל העם. וכתיב (שמות יט) משה ידבר והאלהים יעננו בקול. מה דיבור נאמר להלן בלשון הקדש אף כאן בלשון הקדש. ונגש הכהן. יכול כל כהן שירצה. ת״ל ודברו השוטרים מטה שוטרים בממונים אף כהן בממונה. אתם קרבים היום למלחמה על אויביכם. ולא על אחיכם לא יהודה על שמעון ולא שמעון על יהודה שאם תפלו בידם אין מרחמין עליכם. אל ירך לבבכם. מפני צהלת הסוסים וציחצוח החרבות. אל תיראו מפני הגפת תריסין ושפעת גלגסים. ואל תחפזו. מפני קול הקרנות. ואל תערצו מפני קול הצוחה. כנגד מה שאומות העולם עושין היה אומר להם כהן משוח מלחמה. כי ה' אלהיכם ההולך עמכם. הם באים בניצוח בשר ודם ואתם באים בניצוחו של הקב״ה. פלשתים באים בניצוחו של גלית ומה היה סופו נפל בחרב והם נפלו עמו אבל אין אתם כן אלא כי ה' אלהיכם ההולך עמכם להלחם לכם זה מחנה הארון שהיה מהלך בתוך מחנה ישראל וכן הוא אומר (דברים כג) כי ה' אלהיך מתהלך בקרב מחניך להצילך וגו':

Verse 4



Verse 5

פס'. ודברו השוטרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> כיון שמתחיל (השוטר) לדבר (כהן) משמיע להם הדברים הללו לאמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> השיבוני על דברי:
פס'. מי האיש אשר בנה. אחד הבונה בית הבקר ובית העצים ובית האוצר. אחד הבונה ואחר הלוקח אחד היורש ואחד הניתן לו במתנה. ולא חנכו פרט לגזלן. פן ימות במלחמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> אם אינו שומע לדברי כהן סוף שהוא מת במלחמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> ואיש אחר יחנכנו. מן המשפחה:
פס'. ומי האיש אשר נטע כרם. אחד הנוטע כרם ואחד הנוטע חמש אילני מאכל אפילו מחמשת המינין. אחד הנוטע אחד המבריך אחד המרכיב אחד הלוקח אחד היורש אחד הניתן לו במתנה. ולא הללו. פרט למרכיב שאינו טעון חילול שנאמר (ויקרא יט) ונטעתם כל עץ מאכל פרט למרכיב ולמבריך. פי' קדש הלולים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> אחליה לקדושתיה והדר אכליה מפורש במס' ברכות. פן ימות במלחמה. אם אינו שומע לכהן סופו שהוא מת במלחמה:
פס'. ומי האיש אשר ארש אשה. אחד המארש בתולה אחד המארש אלמנה ואפילו שומרת יבם ואפילו שמע שמת אחיו במלחמה חוזר ובא לו. ולא לקחה. אשה הראויה לו פרט למחזיר גרושתו משנישאת. ואלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ממזרת ונתינה לישראל. בת ישראל לממזר ולנתין. כל אלו חוזרין מערכי המלחמה ומספקין מים ומזון לאחיהם שבמלחמה ומתקנין את הדרכים. ואלו שאינם זזים ממקומן. בנה בית וחינכו. נטע כרם וחיללו. הנושא את ארוסתו. וכן הוא אומר (דברים כד) נקי יהיה לביתו שנה וגו'. מזה אתה למד למחנך בית ולמחלל כרם ולנושא ארוסתו ששלשתן בדין אחד הן. אינן מספקין מים ומזון ואינם מתקנים את הדרכים:

Verse 6



Verse 7



Verse 8

פס'. ויספו השוטרים לדבר אל העם. ר' עקיבא אומר הירא ורך הלבב כמשמעו שאינו יכול לעמוד בקשרי המלחמה ולראות חרב שלופה שכיון שרואה חרב שלופה מים שותתין לו על ברכיו. רבי יוסי הגלילי אומר הירא ורך הלבב שיהא מתירא מן העבירות שבידו לפיכך תלתה לו התורה את כל אלו שיחזור בגללן. וכן הוא אומר (ישעיה לג) פחדו בציון חטאים וגו'. וכן אמרו רבותינו ז״ל שח בין תפלה לתפלה עבירה היא בידו וחוזר עליה מערכי המלחמה. פירוש שח בין תפלה לתפלה שדיבר בין ברכה של תפלה של יד לברכה של תפלה שמניחין בראש. הואיל וצריך לחזור ולברך על התפלה של ראש גורם ברכה שאינה צריכה ואסור משום (שמות כ) לא תשא את שם ה' וחוזר לו מפני שהוא ירא ורך הלבב מחמת העבירה שעשה וכן הוא אומר (דברים כג) כי תצא מחנה על אויביך ונשמרת מכל דבר רע:

Verse 9

פס'. והיה ככלות השוטרים. כיון שגומרין דבריהם מיד מעמידין זקפין לפניהם ואחרים מאחריהם וכשילים של ברזל בידיהם וכל המבקש לחזור הרשות בידו לנתח את שוקיו שתחלת נפילה ניסה. שנאמר (ש״א ד) נס ישראל לפני פלשתים וגם מגפה היתה בעם בד״א במלחמת הרשות אבל במלחמת מצוה הכל יוצאין ואפי' חתן מחדרו וכלה מחופתה וכן הוא אומר (מ״א טו) והמלך אסא השמיע את יהודה אין נקי. מאי אין נקי אפילו חתן שנאמר בו נקי יהיה לביתו שנה אפי' הוא בא:

Verse 10

פס'. כי תקרב אל עיר להלחם עליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> במלחמת הרשות הכתוב מדבר. להלחם עליה. לא להרעיבה ולא להצמיאה ולא להמיתה מיתת תחלואים. וקראת אליה לשלום. כמה גדול השלום שאפילו לשונאיהם הקדים להם שלום. מיכן אמרו חכמים מקדימין שלום לעובד כוכבים בשוק מפני דרכי שלום:

Verse 11

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> והיה אם שלום תענך ופתחה. תענך כולה ולא מקצתה. ופתחה לך וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> אלו כנענים שבתוכה שאם יקבלו עליהם שעבוד ומסים מחיים אותם:

Verse 12

פס'. ואם לא תשלים עמך ועשתה עמך מלחמה וצרת עליה. אף להרעיבה אף להצמיאה אף להמיתה מיתת תחלואים:

Verse 13

פס'. ונתנה ה' אלהיך בידך. הכתוב מבשרך שאם לא תשלים עמך סוף הקב״ה נותנה בידך. והכית את כל זכורה לפי חרב:

Verse 14

פס'. רק הנשים והטף והבהמה. למדנו שאין למדין מן הכללות. שהרי אמר והכית את כל זכורה לפי חרב וחזר ואמר רק הנשים והטף והבהמה. ואם תאמר הטף אלו נקבות קטנות כשהוא אומר הנשים ידענו שהקטנות בכלל גדולות שהרי במדין לא הוכשרו להחיות גדולות והוכשרו קטנות כאן שהגדולות הוכשרו כל שכן קטנות אלא מהו והטף טף של זכרים קטנים. וכל אשר בעיר וגו':

Verse 15

פס'. כן תעשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> לכל הערים. לא יהא דינם כדין שבעה עממים:

Verse 16

פס'. רק מערי העמים האלה. לא תחיה כל נשמה:

Verse 17

פס'. כי החרם תחרימם יכול יהא ביזתן אסורה ת״ל (דברים י) ובתים מלאים כל טוב אשר לא מלאת. החתי והאמרי והכנעני והפרזי החוי והיבוסי כאשר צוך ה' וגו' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> לרבות הגרגשי:

Verse 18

פס'. למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות ככל תועבתם. מלמד שאם עושין תשובה אין נהרגין כגון בני גבעון שהחיה יהושע. וחטאתם לה' אלהיכם. מלמד שאם לא עשית כל האמור בענין נקראין אתם חוטאין:

Verse 19

פס'. כי תצור אל עיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> במלחמת הרשות הכתוב מדבר. ימים רבים, ימים שנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> רבים שלשה. מיכן אמרו אין צרין על עיירות של כנענים פחות משלשה ימים קודם לשבת. להלחם עליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> לתפשה. ולא לבזות אותה, לא תשחית את עצה. כי ממנו תאכל. מצות עשה. ואותו לא תכרות מצות לא תעשה. כי האדם עץ השדה לבוא מפניך במצור. מלמד שחיים של אדם אינן אלא מן האילן. א״ר ישמעאל ומה אם על האילן חס הכתוב על פירות האילן על אחת כמה וכמה. לבוא מפניך במצור. הא אם מעכבך לבוא מפניך קצצהו. ד״א כי האדם עץ השדה בתמה כלומר כי לא האדם עץ השדה:

Verse 20

פס'. רק עץ אשר תדע. זה אילן סרק. אותו תשחית וגו' ובנית מצור. אלו כרקומין ומיני בליצטראות. על העיר וגו' עד רדתה. ואפילו בשבת:





Verse 1

פס'. כי ימצא חלל. תניא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> כי ימצא לזמנים ולעתים ולא שבכל שנה מצוי. היינו דתנן משרבו הרצחנין בטלה עגלה ערופה. משרבו המנאפים פסקו המים המרים. רבי יוחנן בן זכאי הפסיקם שנא' (הושע ד) לא אפקד על בנותיכם כי תזנינה וגו'. מתניתא בפרק עגלה ערופה. חלל ולא חנוק. חלל ולא מפרפר. באדמה. ולא טמון בגל. נופל. ולא תלוי באילן. בשדה. ולא צף על פני המים. ד״א באדמה. לרבות בעבר הירדן. לא נודע מי הכהו. הא אם ידוע מי הכהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> אפילו אחד מהן לא היו עורפין:

Verse 2

פס'. ויצאו זקניך ושופטיך. זקיניך שנים ושופטיך שנים. אין בית דין שקול מוסיפין עליהן עוד אחד הרי כאן חמשה דברי ר' יהודה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> ומדדו (את) הערים. ולא מן הערים. אל החלל. מיכן אמרו נמצא ראשו במקום אחד וגופו במקום אחר מוליכין את הראש אצל הגוף דברי רבי אליעזר. נמצא סמוך לספר או לעיר שיש בה עובדי כוכבים או לעיר שאין בה בית דין לא היו מודדין אלא בעיר שיש בה בית דין:

Verse 3

פס'. והיתה העיר הקרובה אל החלל. הקרובה שבקרובות. מיכן אתה אומר נמצא מכוון בין שתי עיירות שתיהן מביאות עגלה ערופה דברי רבי אליעזר. וירושלם לא היתה מביאה עגלה ערופה שנאמר ולקחו זקני העיר ההוא, ולא ירושלם. לפי שירושלים לא נחלקה לשבטים. עגלת בקר. רבי אליעזר אומר עגלה בת שנתה. ופרה בת שלש. וחכמים אומרים עגלה בת שנתה ופרה בת שלש אף בת ארבע כשרה. אשר לא עבד בה. חסר וא״ו מלמד שכל עבודה פוסלת בה. אשר לא משכה בעול. בפרה אדומה (במדבר יט) אשר לא עלה עליה עול. אבל בעגלה ערופה עד שתימשך לא נפסלה. וכמה תמשוך בעול ותפסל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> כשיעור (העיר) לרחבו. מיכן אמרו הכשר בפרה פסול בעגלה. והפסול בפרה כשר בעגלה ערופה:

Verse 4

פס'. והורידו זקני העיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> מצוה בזקני העיר ההיא. אל נחל איתן. כמשמעו קשה. וכן הוא אומר (שם כד) איתן מושבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> (את) העגלה בנחל. ראייה לדבר (הושע י) הוא יערף מזבחותם. ומקומה אסור מלעבד ומלזרע. נחל מיובש מקום שמימיו עוברין מהרה וכלין. וכן הוא אומר באיוב (איוב טו) אחי בגדו כמו נחל כאפיק נחלים יעבורו. ומפני מה אמרה תורה לערוף עגלה במקום אשר לא יעבד בו ולא יזרע, מפני שהרוצח לא הניח לנרצח לעשות פירות לפיכך תיערף העגלה אל נחל איתן מקום שאינו עושה פירות וסופו ליפרע מן הרוצח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> וכן אמר שהעגלה היתה מתלעת והולכין התולעים אל הרוצח בכל מקום שהוא ומהם היתה באה נקמה על הרוצח ועוד כי גזירת מלך היתה לכפר על ישראל:

Verse 5

פס'. ונגשו הכהנים בני לוי כי בם בחר ה' אלהיך לשרתו ולברך בשמו. מקיש ברכה לשירות מה שירות בעמידה אף ברכה בעמידה. ומה שירות בכשרין אף ברכה בכשרין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> ומה שירות בתמימים אף ברכה בתמימים. ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע. מה ריבים ביום אף נגעים ביום ומה ריבים שלא בקרובים אף נגעים שלא בקרובים:

Verse 6

פס'. וכל זקני העיר ההיא הקרובה אל החלל. מאין מודדין ר' אליעזר אומר מחוטמו ר' עקיבא אומר מטבורו. וחכמים אומרים ממקום שנעשה חלל מצוארו:
פס'. וכל זקני העיר ההיא ואפילו הן מאה. ירחצו את ידיהם על העגלה על מקום עריפתה:

Verse 7

פס'. וענו ואמרו ידינו. וכי עלה על לבנו שזקני העיר שופכי דמים הם אלא בא ללמדנו שמתודים לא בא לידינו ופטרנוהו בלא מזונות ולא ראינוהו ופטרנוהו בלא לויה שנאמר ועינינו לא ראו. תניא ר' יהודא אומר כופין ללויה ששכר לוויה אין לה שיעור שנאמר (שופטים א) ויראו השומרים איש יוצא מן העיר ויאמרו לו הראנו נא את מבוא העיר ועשינו עמך חסד. וכתיב (שם) ויראם את מבוא העיר. ומה חסד עשו עמו שכל העיר הרגו לפי חרב ואותו האיש ואת משפחתו שלחו. א״ר יהושע בן לוי המהלך בדרך ואין לו לוויה יעסוק בתורה שנאמר (משלי א) כי לוית חן הם לראשך. תנו רבנן הרב לתלמיד עד עיבורה של עיר. חבר לחבר עד תחום שבת. תלמיד לרב אין לו שעור. וכמה אמר רב ששת פרסה והני מילי לרבו שאינו מובהק אבל לרבו מובהק שלש פרסאות:

Verse 8

פס'. כפר לעמך ישראל. הכהנים היו אומרים כפר לעמך ישראל וגו'. ורוח הקדש מבשרתן ונכפר להם הדם:

Verse 9

פס'. ואתה תבער. בער עושי הרע. דם הנקי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> שופכי הדם הנקי מקרבך. כי תעשה הישר. שתהא תמים עם ה' אלהיך:

Verse 10

בטוב צדיקים תעלוץ קריה ובאבוד רשעים רנה  (משלי י"א):
אמר רבי טוביהו ברבי אליעזר זצ״ל שמחה גדולה בעולם בזמן שהצדיקים בטוב והן יושבין ועוסקין בתורה שהיא מלאכת שמים שכן אמרו דבורה וברק (שופטים ה)<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> לבי לחוקקי ישראל המתנדבים בעם ברכו ה'. ובאבוד רשעים רנה אלו אויבי ישראל שנקראו רשעים כענין שנאמר בפרעה (שמות ט) ה' הצדיק ואני ועמי הרשעים. וכאשר אבדו מן העולם כענין שנא' (דברים יא) אשר הציף את מי ים סוף על פניהם רנה היתה בעולם. ואמר משה ובני ישראל שירה. ד״א ובאבוד רשעים רנה זה קרח ועדתו שנאמר (במדבר טז) ותכס עליהם הארץ ויאבדו. ד״א זה סיסרא כדכתיב (שופשים ה) כן יאבדו כל אויביך ה'. ד״א זה אחאב בן עמרי רנה היתה. שנאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> (מלכים א כב) ותעבור הרנה. ד״א בטוב צדיקים תעלוץ קריה דכתיב (אשתר ח) ומרדכי יצא מלפני המלך בלבוש וגו'. וכתיב (שם) והעיר שושן צהלה ושמחה. ובאבוד רשעים רנה זה המן ואשתו ובניו דכתיב (שם ז) ויתלו את המן על העץ אשר הכין למרדכי וחמת המלך שככה. דבר אחר בטוב צדיקים אלו ישראל שנאמר (ישעיה ס) ועמך כלם צדיקים לעולם יירשו ארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> בזמן שעושין רצונו של הקב״ה הם מבושרין שאויבים נופלין בידיהם כענין שנאמר כי תעשה הישר בעיני ה' מה כתיב בתריה כי תצא למלחמה. (ונתנו) תעלז קריה שהם נותנים הודייה למלך מלכי המלכים ברוך הוא כענין שנאמר ביהושפט (דה''ב כ) ובצאתו לפני החלוץ אמר הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו:
כי תצא למלחמה על אויביך במלחמת הרשות הכתוב מדבר. ואיזו היא מלחמת הרשות כענין מלחמת דוד ויואב בן צרויה שהיתה מלחמתם להרחיב את גבול ישראל כדכתיב כי תצא למלחמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ולא כתיב דבר אל בני ישראל. על אויביך. כנגד אויביך אתה רשאי להלחם ולא כנגד אחיך לא יהודה על שמעון ולא שמעון על יהודה כענין שנאמר (ישעיה יא) וסרה קנאת אפרים וצוררי יהודה יכרתו אפרים לא יקנא את יהודה ויהודה לא יצור את אפרים. ונתנו ה' אלהיך בידך, בשורה היא להם שאם עשו כל האמור בענין לסוף הקב״ה נותנם בידם. ושבית שביו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> לרבות הכנענים שבתוכה:

Verse 11

פס'. וראית בשביה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> בשעת שביה לא דברה תורה אלא כלפי יצר רע. אשת. כל מקום שנאמר אשת צריך לומר אחריו כלום כגון (משלי ט) אשת כסילות וכאן למה נאמר אשת מלמד אפילו היא אשת איש. יפת תאר דברה תורה בנאה ואפילו היא כעורה ת״ל וחשקת בה:

Verse 12

פס'. והבאתה אל תוך ביתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ולא לבית אחר. וגלחה את ראשה. כמשמעו. ועשתה את צפרניה. רבי אליעזר אומר תקוץ. מאי טעמא דרבי אליעזר כשם שגילחה את ראשה היא העברת שיער כך ועשתה את צפרניה העברת צפרנים. ואע״פ שר' עקיבא נחלק עליו לומר ועשתה גידול כדי לנו ולה תרגם ותרבי ית טופרהא. מ"מ ראיה לדברי רבי אליעזר מדברי קבלה. דכתיב (ש״ב יט) ומפיבשת בן שאול ירד לקראת המלך לא עשה רגליו ולא עשה שפמו. ויש לקיים דברי שניהם בתחלה היתה מגדלת אותם כדי לנוולה ובסוף ירח ימים היתה קוצה אותם כדי לטהרה ומטבילה ובא עליה:

Verse 13

פס'. והסירה את שמלת שביה מעליה. מלמד שהיה מעביר הימנה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> בגדים נאים שהיתה לובשת בביתה בשעה שנלקחה פתאום ומלבישה בגדי אלמנות. וישבה בביתך. בבית שהוא בו כדי שיהא נכנס ויוצא ורואה אותה כשהיא מנוולת. ובכתה את אביה ואת אמה. רבי אליעזר אומר אביה ממש רבי עקיבא אומר עבודה זרה כענין שנאמר (ירמיה ב) אומרים לעץ אבי אתה. ירח ימים. שלשים. ואחר כן תבוא אליה. מלמד שקודם לכן לא היה לו רשות בה. ובעלתה. שתהא נקנית לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> כאשת איש שהיא בעולת בעל. והיתה לך לאשה. לנהוג בה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i>מנהג אישות. (שמות כא) שארה כסותה ועונתה לא יגרע:

Verse 14

פס'. והיה אם לא חפצת בה ושלחתה. הרשות בידו להוציאה ולקיימה. ושלחתה לנפשה. בגט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> ואין צריך להעניקה. ומכור לא תמכרנה בכסף. אין לי אלא כסף שוה כסף מניין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ת״ל ומכור לא תמכרנה. לא תתעמר בה. הואיל ואינו מקיימה בדרך אישות אסור להשתמש בה. ועד כמה הוא עימור. אפילו להעמידה לפני הרוח או לישב עליה כדרך שאמרו רבותינו ז״ל בגונב נפש מאחיו:

Verse 15

פס'. כי תהיין לאיש שתי נשים. האחת רשות. ממשמע. שנאמר נשים איני יודע שאינו פחות משתים אלא לרבות אפילו יתר מיכאן. האחת אהובה והאחת שנואה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> זו אהובה בנישואיה וזו שנואה בנישואיה. שמחמת שזו מן העממים בא לשנאתה וזו מישראל בא לאהוב אותה לכך נאמרו פרשיות הללו. ד״א כי תהיין לאיש שתי נשים הראויות להויה יצאו שפחה ונכרית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> שאין בהן הויה. וילדו לו בנים. מי שהוולדות שלו יצאו שפחה ונכרית שאין הוולד הולך אלא אחריהן. בנים. הבנים בדין הזה ולא הבנות שאע״פ שהבנות נכנסות לנחלה תחת האחים אינן בדין הבכורה. והיה הבן הבכור לשניאה. הבן ולא טומטום ואנדרוגינוס. הבכור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> ולא הספק. לשניאה. הכתוב מבשרך שהבכור לשניאה. וכן אתה מוצא בלאה ובפנינה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> כמה טעות טעו הקראים שאמרו ואשה אל אחותה לא תקח אלו שתי נשים ודבר זה בתורה ובנביאים ובכתובים שהיו ישראל נושאים שתי נשים ובפנינה כתב (ש״א א) וכעסתה צרתה גם כעס:

Verse 16

פס'. והיה ביום הנחילו את בניו. (טז) ביום מפילין נחלות ואין מפילין בלילה. את אשר יהיה לו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> מלמד שהבן נוטל בראוי כבמוחזק. כגון שמת אביו ואח״כ מת זקינו והנכסים הן ראויין לאביו שאילולי היה אביו חי היה נוטלן הבן תחת אביו כבמוחזק כאותן שהיו לו מוחזקין מחיי אביו. לא יוכל לבכר. ואם ביכר אינו מבוכר (את בן האהובה):

Verse 17

פס'. כי את הבכור בן השנואה יכיר. יכירנו לאחרים. מלמד שנאמן אדם לומר זה בני בכורי. ר' יהודה [אומר] כשם שנאמן לומר זה בני בכורי כך נאמן לומר זה בן גרושה ובן חלוצה. וחכמים אומרים אינו נאמן. לתת לו פי שנים. פי שנים כנגד אחד מן הבנים בין מעוטים בין מרובין וכן הוא אומר ובראשית מח) ואני הנה נתתי לך שכם אחד על אחיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> בכל אשר ימצא לו. מלמד שאין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק שאם מת אביו ואח״כ מת זקינו נכסים הבאים לו מן זקינו נוטל בשוה עם שאר אחים. כי הוא ראשית אונו, ולא ראשית אונה של אשה. לו משפט הבכורה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> מלמד שהבכורה יוצאה בדיינין. שמשפט כתוב ביה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ובכור שנולד לאחר מיתת אביו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> כגון שהיה לאביו שתי נשים ואח״כ ילדו אותן שתי נשים אין הבכור ההוא נוטל פי שנים. דבעינן יכיר ולא הספיק להכירו. תנן התם המחלק נכסיו על פיו ריבה לאחד ומיעט לאחד והשווה להן את הבכור דבריו קיימין, ואם אמר מחמת ירושה לא אמר כלום מפני שמתנה על מה שכתוב בתורה וכל המתנה על מה שכתוב בתורה לא אמר כלום. והילכתא המזכה לעובר לא קנה והני מילי לעובר דלאו דיליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> אבל לעובר דיליה ניחא ליה לאיניש דלישתמעון מיליה בעובר דיליה וקנה ויתר משפטי בכור ופשוט בפרק יש נוחלין בבבא בתרא:

Verse 18

פס'. כי יהיה לאיש בן סורר ומורה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> בן ולא בת, סורר ומורה. סורר על דברי אביו ואמו. ומורה כלשון ממרא, כענין (בראשית יח) באלוני ממרא. וכתיב (דברים יא) (עד) [אצל] אילון מורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ללמדך מ' מתחלף בו' ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> מורה לשון יוני שוטה ודומה לו (תהלים ט) שיתה ה' מורה להם. על שנשא יפת תאר סופו מוליד בן סורר ומורה. וכן אתה מוצא בדוד לפי שנשא את מעכה בת תלמי מלך גשור יצא ממנה אבשלום בן סורר ומורה:
פס'. כי יהיה לאיש בן. ולא איש שכיון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> שבא לכלל איש אינו נעשה בן סורר ומורה. ד״א מורה שמורה לעצמו דרך רע. איננו שומע בקול אביו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> יכול אפילו אמר לו הדליק את הנר כשהוא אומר איננו שומע וגו'. זולל וסובא הוי אומר אף זה כיוצא בו. ויסרו אותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> מלמד שבית דין מלקין אותו. ולא ישמע אליהם. ואחר שלקה עוד נוהג כדרך הראשון:

Verse 19

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> ותפשו בו אביו ואמו. (ולא גידמין). מלמד שאינו נסקל עד שיהא לו אב ואם. דברי ר' מאיר. והוציאו אותו אל זקני עירו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> מצוה בזקני עירו ובשער מקומו:

Verse 20

פס'. ואמרו אל זקני עירו בננו זה. זהו שלקה בפניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> היה אחד מהם גידם או חיגר או אילם או חרש אינו נעשה בן סורר ומורה שנאמר ותפשו בו ולא גידמין. והוציאו אותו. ולא חיגרין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> ואמרו. ולא אילמים. בננו זה. ולא סומין. ומתרין בו בפני שלשה ומלקין אותו. חזר וקילקל נידון בעשרים ושלשה. זולל וסובא. זולל בבשר וסובא ביין. וכן הוא אומר (משלי כג) אל תהי בסובאי יין בזוללי בשר למו. מיכן אמרו בן סורר ומורה שגנב משל אביו ומשל אמו ואכל תרטימר בשר ושתה חצי לוג יין חייב. רבי יוסי אומר חצי מנה בשר ולוג יין מכלל דתרטימר שאמרו חכמים חצי מנה הוא שכשם שכפל רבי יוסי ביין כך כפל בבשר. בסנהדרין. ואינו חייב עד שיגנוב משל אביו ומשל אמו דשכיח ליה ואינו חייב עד שיאכל מה שלקח מאביו ומאמו ברשות אחרים דבעינן דלא בעית. בוא וראה עד היכן הגיעה תורה לסוף דעתו של בן סורר ומורה שדרכו של יצר הרע כך הוא, היום אומר לו עשה כן למחר אומר לו עשה כן גדול ממנו עד שטורדו מן העולם. למחר מגמר נכסי אביו ואמו ויוצא לפרשת דרכים ומלסטם את הבריות לפיכך אמרה תורה ימות זכאי ואל ימות חייב:

Verse 21

פס'. ורגמוהו כל אנשי עירו. שמיתתן של רשעים הנאה להם והנאה לעולם. יין ושינה לרשעים הנאה להם והנאה לעולם. ולצדיקים רע להם ורע לעולם:

Verse 22

פס'. וכי יהיה באיש חטא משפט מות והומת. ותלית אותו על עץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> מיכן אמרו האיש נתלה ואין האשה נתלית. אמר להם ר' אלעזר והלא שמעון בן שטח תלה נשים באשקלון אמרו לו שמנים תלה שהיו כשפניות ואין דנין שנים ביום אחד אלא שהיתה השעה צריכה לכך ללמד בה אחרים. וכשם שעשה זה לפנים מן המצוה כך עשה זה שתלה נשים. יכול כל המומתין יהו נתלין. ת״ל כי קללת אלהים תלוי, מה מגדף שפושט ידו בעיקר היה נסקל ונתלה אף כל כיוצא בו. כיצד היו עושין היו משהין את דינו עד לעת הערב. וגומרין את הדין וסוקלין אותו ותולין אותו אחד קושר ואחד מתיר כדי לקיים בו מצות תלייה להראות את העם שהוא תלוי. ותלית אותו על עץ. קורה היו משקעין בארץ ועץ יוצא ממנה ותולה בו:

Verse 23

פס'. לא תלין נבלתו על העין. מה עץ שהוא ניוול אף כל שהוא ניוול. מיכאן אמרו אין מלינין את המת. יכול שאין מלינין אפילו להביא לו ארון ותכריכין להביא לו מקוננות לשמע עליו עיירות ת"ל על העץ יצא דבר שהוא לכבודו שהוא מותר להלינו. כי קבר תקברנו. אותו ואת עצו. מיכן אמרו אחד אבן שנסקל בה ואחד עץ שנתלה בו ואחד סודר שנחנק בה כולן נקברין עמו, ביום ההוא. קודם הערב שמשו. כי קללת אלהים תלוי כלומר מפני מה זה תלוי מפני שקילל את השם. ונמצא שם שמים מתחלל. ולא תסמא את אדמתך להזהיר בית דין על כך:





Verse 1

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> לא תראה את שור אחיך. ולהלן הוא אומר (שמות כג) כי תפגע הרי מצות עשה ומצות לא תעשה. או את שיו נדחים. מיכן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> אי זו היא אבדה מצא חמור ופרה רועים בדרך אין זו אבדה. חמור וכליו נופלין ופרה רצה בין הכרמים הרי זו אבדה. שחייב להשיב שנא' נדחים. והתעלמת מהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> יש פעמים שאתה מתעלם כגון זקן ואינה לפי כבודו או שהיתה אבידתו מרובה משל חבירו. השב תשיבם לאחיך. אפילו עד כמה פעמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> החזירה למקום שראוה אחרים (לא יטפל) בה. נגנבה או שאבדה חייב באחריותה עד שיכניסנה לרשותו:

Verse 2

פס'. ואם לא קרוב אחיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> לעשות רחוק כקרוב. ואספתו אל תוך ביתך. לרשותך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ולא לרשות אחרים. והיה עמך עם דרוש אחיך. ומי לא ידע שעד שידרוש אחיך אותו שאין אתה נותנו לו אלא מהו עד דרוש אחיך אותו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> עד שתדרוש את אחיך שלא רמאי הוא. והשבותו לו להביא אבידת עצמו שאם היה תועה בדרך שאתה חייב להוליכו אל עיר מושב:

Verse 3

פס'. וכן תעשה לחמורו. לימדך הכתוב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שאם מצאת חמור אחיך שתהא עושה ואוכלת. וכן כל הבהמות עושות ואוכלות. שמלתו. להביא כל כסות. מצא כסותו של חבירו מנערה אחת לשלשים יום ושוטחה לצורכה שלא תתעפש אבל לא לכבודו שיכנסו אנשים בתוך ביתו ויראו את הכסות שטוח וכסבורים הם שהיא שלו. כלי כסף וכלי נחשת משתמש בהן לצרכן שלא יעלו חלודה אבל לא לשחקן. כלי עץ משתמש בהן כדי שלא ירקבו. אף השמלה היתה בכלל כל אלו. ולמה יצאת להקיש אליה מה שמלה מיוחדת שיש לה סימנין ויש לה תובעין אף כל דבר שיש לו סימנין ויש לו תובעין. וכן תעשה לכל אבדת אחיך. לרבות. הכל מפורש בבבא מציעא. אשר תאבד ממנו ומצאתה. דבר שהוא אבוד ממנו ומצוי אצל כל אדם אתה חייב להחזיר יצא המציל מן הים ומן הנהר והמוציא בסרטיא ופלטיא שהרבים מצויין שם מקום שנאבד מכל אדם שאם מצאה פטור עליה. לא תוכל להתעלם. ליתן לא תעשה עליה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> לפני יאוש בעלים. לא תראה את חמור אחיך. ולהלן הוא אומר כי תראה ליתן עליו עשה ולא תעשה. או את שורו נופלים בדרך. מיכן אמרו מצאת ברפת אינו חייב בה. ברשות הרבים חייב בה. והתעלמת מהם. כלומר אין רשות לך שתתעלם מהם. רבנן אמרי פעמים שאתה מתעלם כגון כהן והיא בבית הקברות או זקן ואינה לפי כבודו וכו'. הקם תקים עמו. העמידה ונפלה אפילו ה' פעמים חייב שנאמר הקם תקים עמו. הלך וישב לו אמר הואיל ועליך מצוה אם רצית להקם הקם פטור. שנאמר עמו. בזמן שהוא מתעסק עמו ולא בזמן שהלך וישב לו. אבל אם היה בעל החמור זקן או חולה עליו מצוה להקים שנאמר הקם תקים עמו:

Verse 4



Verse 5

פס'. לא יהיה כלי גבר על אשה. שלא תלבש אשה לבוש זכר ותלך לבין האנשים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> ושלא תלבש כלי זיין ותצא למלחמה. ולא ילבש גבר שמלת אשה שלא יתקשט בתכשיטי נשים וילך בין הנשים. רבותינו ז״ל אמרו כלל תיקון אשה אסור לאיש. ושל איש על האשה. כי תועבת ה' אלהיך כל עושה אלה:

Verse 6

פס'. כי יקרא קן צפור לפניך. פרט למזומן. כגון תרנגולין אווזים ויונים הגדילים בבית. קן צפור. מכל מקום בין מרובין, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> בין מועטים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> לפניך. לרבות אווזים ותרנגולים שקננו בפרדס. בדרך. רשות הרבים. בכל עץ. להביא על האילנות. או על הארץ. כמשמעו. אפרוחים או ביצים. מה אפרוחים בני קיימא אף ביצים בני קיימא ולא מוזרות. ומה הביצים צריכים לאמן אף אפרוחים הצריכים לאמן. יצאו אפרוחים שאינן צריכין לאמן. והאם רובצת על האפרוחים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> פרט למעופפת. יכול אע״פ שכנפיה נוגעות בקן ת״ל והאם רובצת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> ד״א שיהיה עוף טהור רובץ על ביצים טהורים. שיהו כולם מין אחד. לא תקח האם על הבנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> אפילו לטהר בה את המצורע:

Verse 7

פס'. שלח תשלח. אפי' פעמים רבות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> פרט לקורא זכר. הנוטל אם על הבנים רבי יהודה אומר לוקה ואינו משלח וחכמים אומרים משלח ואינו לוקה. למען ייטב לך והארכת ימים. לעולם שכולו טוב ולעולם שכולו ארוך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ומה הקלות כך מצות חמורות שבתורה על אחת כמה וכמה:

Verse 8

פס'. כי תבנה בית חדש. אין לי אלא בנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> לקח ירש וניתן לו במתנה מניין ת״ל ולא תשים דמים בביתך. להביא כל שיש בהן שימת דמים כגון בורות שיחין ומערות. ומה ת״ל גג. דבר הכתוב בהווה. ועשית מעקה לגגך ולא תשים דמים בביתך. הרי כאן עשה ולא תעשה. כי יפל הנפל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> ראוי היה ליפול אלא מגלגלין זכות על ידי זכאי וחובה ע״י חייב. ממנו. ולא לתוכו. כגון שהיתה רשות הרבים גבוהה מגגו עשרה טפחים ונפל לתוך גגו פטור:

Verse 9

פס'. לא תזרע כרמך כלאים ולהלן הוא אומר (ויקרא יט) שדך לא תזרע כלאים מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> שכל המקיים כלאים עובר בלא תעשה שני לאוין. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> פן תקדש המלאה. מלמד שאסור בהנאה. המלאה הזרע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> מאימתי משתשריש וענבים משיעשו כפול לבן. ד''א פן תקדש המלאה פן תוקד אש. אשר תזרע. להביא את הזורע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> והרוח מסייעתו. ותבואת הכרם להביא כרם שאינו עושה פירות:

Verse 10

פס'. לא תחרש בשור ובחמור יחדו. זה עם זה. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> להביא בדין (החורש) והמנהיג והיושב בקרון:

Verse 11

פס'. לא תלבש שעטנז. דבר שהוא שוע טווי נוז <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> פרט לגזי צמר ולאציצי פשתן. לא תלבש. ולהלן הוא אומר (ויקרא יט) לא יעלה עליך. מה לבישה שיש לו לגוף הנאה אף להלן כן. יצא המפשיל קופתו לאחוריו. יחדיו. פרט ללובש חלוק של פשתן על גבי בגד צמר:

Verse 12

פס'. גדילים תעשה לך. זה הלבן. מנין להביא את התכלת ת״ל (במדבר טו) ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת. תעשה. ולא מן העשוי. שלא יוציא נימין מן הטלית ויעשה שלא יעשה מן הסיסין ומן הנימין ומן הגדרין כדמפורש בפרשת ועשו להם ציצית. על ארבע ולא על ה'. כסותך פרט לכל כסות שאינו מרובע. אשר תכסה בה. פרט למעפורת שאינה מכסה ראשו ורובו:

Verse 13

פס'. כי יקח איש אשה ובא אליה ושנאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> רבי יהודה אומר אם בא אליה לוקה משום (ובא אליה). ויסרו אותו. בוא וראה אם עבר אדם על (ויקרא יט) ואהבת לרעך כמוך. סופו לעבור על לא תקום ולא תטור ועל לא תשנא את אחיך בלבבך:

Verse 14

פס'. ושם לה עלילות דברים. יכול אפילו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> אמר לה (הקדיחה תבשילו) ולא הקדיחה. נאמר כאן עלילות דברים ולמטה נאמר עלילות דברים. מה להלן טענת בתולים. אף כאן טענת בתולים. והוציא עליה שם רע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> להביא ביאה אחרת. ואמר את האשה הזאת לקחתי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> בעמידתה הדברים נאמרין שנאמר הזאת. ואקרב אליה ולא מצאתי לה בתולים. הרי עדים שזינתה בית אביה:

Verse 15

פס'. ולקח אבי הנערה ואמה והוציאו את בתולי הנערה אע״פ שאין לה אב או אם. ולמה נאמר אבי הנערה ואמה. הן שגידלו גידולין יבואו עם גידוליהן. והוציאו את בתולי הנערה. אל זקני העיר השערה. לבית דין:

Verse 16

פס'. ואמר אבי הנערה אל הזקנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> מיכן שאין רשות באשה לדבר במקום האיש. את בתי נתתי לאיש הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> מלמד שהרשות ביד האב (לגרש) את בתו קטנה. לאיש. אסרה שאין אנו יודעין למי. הזה. התירה שזה הוא בעלה. מיכן אמרו הפה שאסר הוא הפה שהתיר. לאשה וישנאה:

Verse 17

פס'. והנה הוא שם עלילות דברים לאמר לא מצאתי לבתך בתולים וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> יבואו עדיו של זה ועדיו של זה ויאמרו דבריהם לפני זקני העיר. השמלה. רבי אליעזר בן יעקב אומר דברים ככתבן והשמלה ממש:

Verse 18

פס'. ולקחו זקני העיר ההיא את האיש. ולא הקטן. ויסרו אותו. במכות:

Verse 19

פס'. וענשו אותו מאה כסף ונתנו לאבי הנערה. ולא הבוגרת לכך נכתבין חסירין הנער. לאבי הנערה. ולא הגיורת. כי הוציא שם רע על בתולת ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> לא על זו הוציא בלבד אלא על כל הבתולות שבישראל הוציא. ולו תהיה לאשה. בראויה לו לקיימה. פרט לאלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> זה חומר במוציא שם רע כשם שהאונס אסור לשלחה כך מוציא שם רע. נאמר כאן לא יוכל לשלחה. ונאמר באונס לא יוכל לשלחה כל ימיו:

Verse 20

פס'. ואם אמת היה הדבר הזה. שלא נמצאו עדים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> להזים עדיו של זה (שנאמר) לא נמצאו בתולים לנערה:

Verse 21

פס'. והוציאו את הנערה. מכל מקום אע״פ שאין לה פתח בית אב אלא שמצוה בפתח בית אביה. וסקלוה כל אנשי עירה באבנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> במעמד כל אנשי עירה. באבנים. לא מתה באבן אחת ממיתין אותה באבנים מרובות. כי עשתה נבלה בישראל. ניולה כל בנות ישראל. לזנות בית אביה. נאמר כאן אביה ונאמר להלן (ויקרא כא) את אביה היא מחללת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> מה כאן זנות עם זיקת הבעל אף להלן זנות עם זיקת הבעל. ובערת הרע מישראל. ביעור עושה הרע מישראל:

Verse 22

פס'. כי ימצא איש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> בעדים. שכב עם אשה. כל שכיבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> בעולת בעל. להביא בעולה בבית אביה ועדיין היא ארוסה. ומתו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> סתם מיתה בחנק שכל מיתה האמורה סתם אינה אלא בחנק מיתה שאין בה רושם. נאמר מיתה בידי שמים דכתיב (בראשית לח) וימת גם אותו מיתה שאין בה רושם אף מיתה האמורה סתם בידי אדם מיתה שאין בה רושם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> גם. להביא את המעוברת. שניהם האיש השוכב עם האשה. אע״פ שהיא קטנה. והאשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> אע״פ שנבעלה לקטן. ובערת הרע מישראל. בער עושי הרע בישראל:

Verse 23

פס'. כי יהיה נערה בתולה מאורשה לאיש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> נערה ולא בוגרת. בתולה. ולא קטנה. ארוסה ולא נשואה. ומצאה איש בעיר ושכב עמה, מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> שהפרצה קורא לגנב. ושכב עמה. כל שכיבה:

Verse 24

פס'. והוצאתם את שניהם אל שער העיר ההיא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> שער שנמצאו בו ולא שער שנידונו בו. וסקלתם אותם באבנים ומתו עד שימותו ואם מתו באבן אחת יצאו. את הנערה על דבר אשר לא צעקה בעיר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> על פי התראה. ואת האיש על דבר. בהתראה. ובערת הרע מקרבך:

Verse 25

פס'. ואם בשדה ימצא האיש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> להביא כל שבענין השדה. והחזיק בה האיש ומת האיש אשר שכב עמה לבדו:

Verse 26

פס'. ולנערה לא תעשה דבר. מלמד שפטרה הכתוב מן המיתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> אין לנערה חטא מות. ולא מכות. כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> מלמד שכל עונשין שבתורה מצילין אותן בנפשן כשם שהרוצח ניתן להצילו בנפשו:

Verse 27

פס'. כי בשדה מצאה. אין לי אלא שדה עיר מנין תלמוד לומר צעקה הנערה המאורשה. ואין מושיע לה. בכל מקום. ומה ת״ל בשדה. דבר הכתוב בהווה. ואין מושיע לה הא יש לה מושיע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> בכל דבר שאתה יכול להושיע אתה מושיע לה. צעקה הנערה. פרט לשאמרה הניחו לו שלא יהרגני דברי רבי יהודה:

Verse 28

פס'. כי ימצא איש נערה בתולה אשר לא אורשה. בתולה פרט לבעולה פרט למוכת עץ. ותפשה. זה אונס <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i>פרט למפותה. ושכב עמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> בעדים:

Verse 29

פס'. ונתן האיש. ולא הקטן. השוכב עמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> כל שכיבה. לאבי הנערה. ולא לאבי מתה. לאבי הנערה. שיהא קנס שלו. לאבי הנערה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> ולא בוגרת. חמשים כסף. כסף צורי. ולו תהיה לאשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> מלמד ששותה בעציצו אפילו חיגרת אפילו סומה. זה חומר באונס מבמפתה. תחת אשר ענה. לרבות את היתומה. מיכן אמרו יתומה שנתאלמנה או שנתגרשה. ר' אליעזר אומר האונס חייב והמפתה פטור. לא יוכל לשלחה כל ימיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> בעמוד והחזר לו:





Verse 1

פס'. לא יקח איש את אשת אביו ולא יגלה כנף אביו. ר' יהודה אומר כנף שראה אביו לא יגלה הוא:

Verse 2

פס'. לא יבא פצוע דכא. כל שנפצעו ביצים שלו ואפילו אחת מהן. וכרת שפכה. כל שנכרת הגיד. [א״ר] ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקה שמעתי בכרם ביבנה מי שאין לו אלא ביצה אחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> זה הוא סריס חמה. בקהל ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> א״ר יהודה ארבע קהלות הן קהל כהנים קהל לוים קהל ישראלים קהל גרים. שחמשה פעמים כתיב כאן בקהל ה' חד לגופיה ואידך לדרשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> וחכמים אומרים שלשה:

Verse 3

פס'. לא יבא ממזר. בין איש בין אשה, איזהו ממזר כל שאר בשר בלא יבא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> כגון העריות לפי שנאמר לא יקח איש את אביו וסמיך ליה לא יבא פצוע דכא לא יבא ממזר. מיכן שאין ממזר אלא מן העריות דומיא דאשת אביו. מן השניות ומן חייבי לאוין אין ממזר שיהא אסור לבוא וכו'. מפורש במסכת יבמות ובמסכת קידושין בפרק עשרה יוחסין. גם דור עשירי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> ולמטה הוא אומר גם דור עשירי מה להלן עד עולם אף כאן עד עולם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> מאי ממזר. ממזר מן המשפחות הכשרות. והפותר של קראין שאמר לא יבא ממזר הוא פצוע דכא וכן פתר לא יבוא פצוע דכא ומהו פצוע דכא לא יבא ממזר. ועשה הפצוע דכא ממזר בידוע כי לא טוב פתר. ואינו אלא כצליל שעורים במחנה מדין שאם כן נאמר לא יבא עמוני ומואבי גם הוא, פצוע דכא ויהיו ג' איסורין איסור אחד:

Verse 4

פס'. לא יבא עמוני ומואבי. עמוני ולא עמונית. מואבי ולא מואבית:

Verse 5

פס'. על דבר אשר לא קדמו אתכם. מי דרכן להקדים האנשים ולא הנשים. וכן אתה מוצא ביתרו (שמות ב) ויאמר אל בנותיו ואיו למה זה עזבתן את האיש קראן לו ויאכל לחם. לפיכך זכה להקרב בישראל. מיכן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> גדולה לגימה שמקרבת את הרחוקים ומרחקת את הקרובים. יתרו היה רחוק ונתקרב ועמון ומואב היו קרובים ונתרחקו וכו', בפרק כל ישראל יש להם חלק. גם דור עשירי לא יבא להם בקהל ה' עד עולם בגזירה שוה, מה כאן עד עולם אף ממזר עד עולם. על דבר אשר לא קדמו אתכם בלחם ובמים. מיכן אמרו אפילו המלך באכסניותו צריך עזרה שהרי ישראל היו אוכלין את המן ושותים מי הבאר ואעפ״כ כתיב על דבר אשר לא קדמו אתכם בלחם ובמים. בוא וראה כמה בין בני עשו לבני לוט כתוב בפרשת אלה הדברים (דברים ב) ואשלח מלאכים ממדבר קדמות אל סיחון מלך חשבון. אוכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תתן לי ושתיתי וכתיב (שם) כאשר עשו לי בני עשו היושבים בשעיר. ולא אבה סיחון וגו'. מלמד שבני עשו עשו להם שווקים ומכרו להם. אבל בני לוט לא די להם שלא נתנו להם בחנם וגם לא הקדימו להם בכסף כמו שעשו בני עשו אלא ששכר עליהם את בלעם בן בעור דכתיב על דבר. זו עצת בלעם. וכן הוא אומר (במדבר לא) הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם. אשר לא קדמו אתכם בלחם ובמים. בדבר קל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> בדרך. בשעת צרתכם. בצאתכם ממצרים. בשעת גאולתכם ועיניכם לעליונה. ואשר שכר עליך את בלעם בן בעור. גנאי לו לבלעם:

Verse 6

פס'. ולא אבה ה' אלהיך לשמוע אל בלעם. לא רצה בקרבנותיו. ויהפוך ה' אלהיך לך את הקללה לברכה. מלמד שהמקלל מתהפכת עליו הקללה כיון שהיא בחנם. חוץ מתלמידי חכמים שקללתם אפילו בחנם מגעת. כי אהבך ה' אלהיך. שלשה פעמים כתוב בפסוק ה' אלהיך כנגד שלש מקומות שעמד בלעם לקלל בהם את ישראל ולא הוצלח (במדבר כג) ויעלהו במות בעל ויקחהו שדה צפים. ויקח בלק את בלעם ראש הפעור. והנה ברכת ברך זה שלש פעמים:

Verse 7

פס'. לא תדרוש שלומם וטובתם. לקבל מהם גרים. כל ימיך לעולם, ולעולמי עולמים:

Verse 8

פס'. לא תתעב אדומי כי אחיך הוא. הנהג עמך מעשה אחוה ומכר לך לחם ומים. וכן אמרו חז״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> רחמנא (אמר) בטולך או בטולא דבר עשו:
פס'. לא תתעב מצרי כי גר היית בארצו. מלמד שמקבלין עליהם גרים. כי גר היית בארצו א״ר אלעזר בן עזריה מצרים לא קבלו את ישראל אלא לצורך עצמן שנאמר (בראשית מז) ואם ידעת ויש בם אנשי חיל ושמתם שרי מקנה על אשר לי. ואפ״ה קבע להם הכתוב בשכר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> המקבל את האכסנאי בתוך ביתו ומאכילהו ומשקהו ומהנהו מנכסיו עאכ״ו:

Verse 9

פס'. בנים אשר יולדו להם דור שלישי, א״ר שמעון מצרים השליכו את ישראל בתוך היאור ואדומיין הקדימו את ישראל בחרב ולא אסרן הכתוב אלא עד שלשה דורות. אבל עמונים ומואבים על שנשאו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> ונטלו עצה להחטיא את ישראל אסרן הכתוב איסור עולם מלמד שהמסית קשה לאדם מן ההורגו שההורגו מוציאו מן העוה״ז לבד והמסיתו להחטיאו מוציאו מן העוה״ז ומן העוה״ב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> בנים אשר יולדו. אלו הבנות, דור שלישי יביא להם בקהל ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> א״ר יהודה גר מצרי היה לי חבר מתלמידי רבי עקיבא ואמר אני גר מצרי נשוי גיורת מצרית אשיא לבני בת גיורת מצרית כדי שיהא בן בני כשר לבוא בקהל לקיים מה שנאמר דור שלישי וגו':

Verse 10

פס'. כי תצא מחנה על אויביך. כשתהא יוצא במחנה על אויביך. כנגד אויביך אתה נלחם. ונשמרת מכל דבר רע. אפילו לשון הרע. ת״ר ונשמרת מכל דבר רע שלא יהרהר אדם (אפילו דבר) ביום ויבוא לידי טומאה בלילה. א״ר פנחס בן יאיר תורה מביאה לידי מעשים טובים. ומעשים טובים לידי זהירות. וזהירות לידי זריזות. זריזות לידי נקיות. נקיות לידי פרישות, פרישות לידי טהרה. טהרה לידי קדושה, קדושה לידי ענוה. ענוה לידי יראת חטא. יראת חטא לידי חסידות. חסידות לידי רוח הקדש. רוח הקדש לידי תחיית המתים. וענוה יותר מכלם שנא' (ישעיה סא) רוח ה' אלהים עלי יען משח ה' אותי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> לבשר ענוים דברי ר' יהושע בן לוי:

Verse 11

פס'. כי יהיה בך איש אשר לא יהיה טהור מקרה לילה. אחד היום ואחד הלילה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> אלא שהלילה מרגילו לכך. ודבר הכתוב בהווה. ויצא אל מחוץ למחנה לא יבוא אל תוך המחנה. זו מצות עשה ולא תעשה. רבי ישמעאל אומר ויצא אל מחוץ למחנה. זה מחנה לויה. לא יבא אל תוך המחנה. זה מחנה שכינה:

Verse 12

פס'. והיה לפנות ערב ירחץ במים. מלמד שטבילה מבעוד יום. וכבוא השמש יבוא אל תוך המחנה. ביאת שמשו מעכבתו מליכנס אל המחנה:

Verse 13

פס'. ויד תהיה לך. אין יד אלא מקום וכה״א (שמואל א' טו) והנה מציב לו יד ואומר (במדבר ב) איש על ידו לדגליהם. מחוץ למחנה ויצאת שמה חוץ. בבית הכסא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> ולא בעמידה מלמד שאין נפנין מעומד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> ואין נפנין למזרח ומערב. אלא לצפון ודרום ואין מקנח בימין אלא בשמאל מפני שהימין קרובה לפה ובה מראה טעמי תורה:

Verse 14

פס'. ויתד תהיה לך על אזנך. על מקום זיינך זה צד שמאל שהחרב תלויה בו. והיה בשבתך חוץ. בישיבה ולא בעמידה. וחפרתה בה ושבת וכסית את צאתך. רבי ישמעאל אומר מיכן שלא יהא אדם הופך פניו כלפי דרום ויהיו עגבותיו במערב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> מפני שהשכינה במערב. לכך נאמר ושבת שהיא עומד וחוזר ומכסה:

Verse 15

פס'. כי ה' אלהיך מתהלך בקרב מחנך. זה הארון. והיה מחנך קדוש. מיכן אמרו לא יקרא אדם שמע בצד משרה של כובסין ולא יכנס לבית הבורסקי ולא יכנוס למרחץ וספרים ותפלין בידו. והיה מחנך קדוש. קדשהו. מיכן אמרו לא יכנס להר הבית במקלו ובאפנדתו ובמנעלו ובאבק שעל רגליו ולא יעשנה קפנדריא ורקיקה מק״ו. ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך. מלמד שהעריות מסלקות את השכינה:

Verse 16

פס'. לא תסגיר עבד אל אדוניו. מיכן אמרו חכמים המוכר עבדו לכנענים או לחו״ל יצא לחרות. אשר ינצל אליך מעם אדניו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i> לרבות גר תושב:

Verse 17

פס'. עמך ישב בקרבך. לא בספר. במקום אשר יבחר. במקום שפרנסתו יוצאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> (כאחת) שעריך. ולא שיהא גולה מעיר לעיר. בטוב לו. מנוה הרע לנוה היפה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> בטוב לו לא תוננו. זו אונאת דברים שלא תאמר אי עני גולה מטולטל. אתמול היית עובד ע״ז ועכשיו אתה מייחס עצמך בייחוס המשפחות:

Verse 18

פס'. לא תהיה קדשה מבנות ישראל ולא יהיה קדש בבני ישראל. אתה מוזהר עליו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="111"></i> ואי אתה מוזהר על האומות שלא תעשה כאומות. ובדברי קבלה הוא אומר (מ״א יד) וגם קדש היה בארץ עשו (כתועבות) [ככל התועבות] הגוים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="112"></i> והמתרגם אמר לא תהיה קדשה. לא תהא איתתא מבנות ישראל לגבר עבד:

Verse 19

פס'. לא תביא אתנן זונה. בין זונה בין שאר העריות דכתיב אתנן מכל מקום איזהו אתנן האומר לזונה הא לך זה בשכרך. אפילו מאה כלן אסורין. האומר לחבירו הא לך טלה זה ותלין שפחתך אצל עבדי הרי זה אתנן. ומחיר כלב איזה הוא מחיר כלב האומר לחבירו הא לך טלה זה תחת כלב זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="113"></i> יכול אפי' העבירו ברגלו בעזרה יהא חייב נאמר כאן תועבה ונאמר להלן תועבה. מה תועבה האמורה להלן לשום זבח שנא' (דברים י') לא תזבח לה' אלהיך שור ושה. אשר יהיה בו מום כל דבר רע כי תועבת ה' אלהיך וגו', אף תועבה האמור כאן בשום זבח שנאמר בית ה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="114"></i> פרט לפרת חטאת שאינה באה לבית דברי ר' אליעזר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="115"></i> לכל נדר. להביא את העוף. כי תועבת ה' אלהיך הוא. זה הזובח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="116"></i> גם שניהם להביא שנוייהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="117"></i> מחיר זונה ואתנן כלב שניהם ולא ולדותיהם:

Verse 20

פס'. לא תשיך לאחיך נשך. זה הלוה וכך משמע לא תשיך לו את הממון שלך שתתן לו רבית שאם במלוה היה אומר לא תשוך לאחיך ומנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="118"></i> אזהרה למלוה דכתיב (ויקרא כה) אל תקח מאתו נשך ותרבית. נשך כסף. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="119"></i> לרבות כסף מעשר. נשך אכל. לרבות אכל בהמה. ומנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="120"></i> לרבות כל דבר ת״ל נשך כל דבר אשר ישך. ומנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="121"></i> שלא ילמדנו מקרא ותרגום בנשך ת״ל נשך כל דבר. רבי ישמעאל אומר מנין שלא יאמר לו צא ושאל בשלום פלוני או דע אם בא איש פלוני ממקום פלוני ת״ל נשך כל דבר אשר ישך:

Verse 21

פס'. ולאחיך לא תשיך. מצות לא תעשה. והלא כבר נאמר לא תשיך לאחיך נשך כסף. ומה ת״ל ולאחיך לא תשיך. אלא אמר רבן גמליאל להביא רבית מוקדמת ורבית מאוחרת. כיצד נתן עיניו ללוות הימנו והיה משלח לו דורון ואמר בשביל שילויני זו היא רבית מוקדמת. לוה ממנו והחזיר לו מעותיו והיה משלח לו ואומר בשביל מעותיו שהיו בטילות אצלי זה הוא רבית מאוחרת. למען יברכך ה' אלהיך וגו'. קבע לך הכתוב ברכה בשליחות יד. על הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה. בשכר שתבוא תירש. כי תדור נדר לה' אלהיך. ומנין להביא הנדבה נאמר כאן נדר ונאמר להלן (ויקרא ז) ואם נדר או נדבה זבח קרבנו מה להלן נדבה עמו אף כאן נדבה עמו. לה' אלהיך. אלו הערכים והחרמים וההקדשות שבכלם נאמר בהם לה'. ערכים דכתיב (ויקרא כז) בערכך נפשות לה'. חרמים דכתיב (שם) כל חרם קדש קדשים הוא לה'. הקדשות דכתיב (שם) ואיש כי יקדיש את ביתו קדש לה'. לא תאחר לשלמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="122"></i> הוא ולא חילופו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="123"></i> שאין עובר בבל תאחר אלא על (הראשון). כי דרוש ידרשנו ה' אלהיך. אלו חטאות ואשמות עולות ושלמים. שנאמר (שם י) ואת שעיר החטאת דרוש דרש משה. והוקשו כולן לחטאת. דכתיב (שם ז) זאת התורה לעולה למנחה ולחטאת ולאשם ולמלואים ולזבח השלמים. ה' אלהיך. אלו צדקות ומעשרות בכור ומעשר ופסח שבכלם נאמר לה' דכתיב בצדקות (תהלים יא) כי צדיק ה' צדקות אהב ישר יחזו פנימו. מעשרות דכתיב (ויקרא כז) וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ לה'. מעמך. זה לקט שכחה ופאה שהם ברשותך ואין מכיר בהם אדם אלא הוא. והיה בך חטא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="124"></i> ולא בקרבנך חטא. שהקרבן אינו נפסל אע״פ שנתאחר קרבנו. ד״א והיה בך חטא. מנין חטא י״ח כלומר כל המאחר נדרו אין תפלתו שהיא י״ח מתקבלת ונפרע הקב״ה ממנו. שיש בשזרה שלו י״ח חוליות לפי שמאחר את נדרו:

Verse 22



Verse 23

פס'. וכי תחדל לנדור לא יחיה בך חטא. רבי מאיר אומר (קהלת ה) טוב אשר לא תדור משתדור ולא תשלם. טוב מזה ומזה שאינו נודר כל עיקר. שהיה ר' מאיר דורש בקהלת המקרא הזה בזה הענין את אשר תדור שלם. כל שכן משתדור ולא תשלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="125"></i> והיה לוקח טוב מראש פסוק זה ודורשו בסוף פסוק של מעלה ממנו והלכה כרבי יהודה שהרי אמרה התורה כי תדור נדר לה' אלהיך מלמד שמצוה לנדר ולשלם. וכן מצאנו בחסידים הראשונים שנודרין ומשלמין. וכן דוד אמר (תהלים קשז) נדרי לה' אשלם. וכן יונה אמר (יונה ב) אשר נדרתי אשלמה. ולא עוד אלא בתהלים אומר (תהלים עו) נדרו ושלמו לה' אלהיכם:

Verse 24

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="126"></i> מוצא שפתיך. זו מצות עשה. תשמור. זו מצות לא תעשה. שכל מקום שנאמר השמר פן ואל הוא לא תעשה כדר' אבין אמר ר' אלעאי. ועשית. אזהרה לבית דין שיעשוך. כאשר נדרת. זו נדר. לה' אלהיך. אלו הקדישות ערכים וחרמים וכו' כדלעיל. נדבה. כמשמעה. אשר דברת. זה הקדש בדק הבית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="127"></i> וכן הוא אומר (נחמיה ח) ויעמוד עזרא הסופר על מגדל עץ אשר עשו לדבר. בפיך. זו צדקה וכה״א (ישעיה מה) יצא מפי צדקה דבר ולא ישוב וגו'. אמר רבא צדקה מיחייב עלה לאלתר. מאי טעמא דהא קיימי עניים:

Verse 25

פס'. כי תבא בכרם רעך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="128"></i> זה השכיר. ואכלת ענבים. לא מוצץ. כגון ששבע מהן והוא ממצמץ היין לבדו וזורק את הענבים. ענבים, ולא תאנים. מיכן אמרו היה עושה בתאנים לא יאכל ענבים. בענבים לא יאכל תאנים. רבי אלעזר חסמא אומר מנין שלא יאכל השכיר יותר על שכרו ת״ל כנפשך. מה נפשך אין אתה חפץ באיבוד ממונך אף אתה לא תשחת ממון חבירך. וחכמים אומרים שבעך מלמד שאוכל הפועל יותר על שכרו. ואל כליך לא תתן. בשעה שאתה נותן לתוך כליו של בעל הבית אתה אוכל ולא כשהם בוסר. בשעה שנגמר הפרי הוא אוכל ולא קודם לכאן. מפורש בבבא מציעא:

Verse 26

פס'. כי תבא. בפועל הכתוב מדבר. בקמת רעך. ולא של גבוה. רעך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="129"></i> פרט לקמת אחרים. וקטפת מלילות בידך. שלא תהא קוצר במגל. וחרמש לא תניף על קמת רעך. בשעה שאתה מניף חרמש אתה אוכל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="130"></i> ולא קודם (לכאן):





Verse 1

פס'. כי יקח איש אשה. מלמד שהאשה מתקדשת בכסף דכתיב כי יקח איש אשת. ולקיחה זו קנייה. כענין (ירמיה לב) (קלא) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="131"></i> לך את שדי אשר בענתות. וכתיב התם שדות בכסף יקנו. ובעלה. מלמד שנקנית בביאה. ובשטר מנא לן כדאמרי' במסכת קדושין ומה כסף שאינו מוציא מכניס. שטר שמוציא אינו דין שמכניס. וכן הוא אומר ויצאה מביתו והלכה והיתה לאיש אחר. הקיש הוויה ליציאה מה יציאה בשטר אף הוויה בשטר וכו' במסכת קידושין. והיה אם לא תמצא חן בעיניו. יכול על חנם ת״ל כי מצא בה ערות דבר. מחלוקת בית הלל ובית שמאי במסכת גיטין. בית שמאי אומרים לא יגרש אדם את אשתו אא״כ מצא בה ערות דבר. ובית הלל אומרים אפילו הקדיחה תבשילו. ת״ל דבר. ומה ת״ל ערות דבר. שלא תאמר הואיל ומשום ערות דבר נתגרשה לא תהא מותרת לינשא מק״ו במותר לה נאסרה באסור לה לא כל שכן. כי מצא בה ערות דבר. והיתה לאיש אחר. הכתוב קראו אחר שאינו בן זוגו של ראשון שזה הוציא רשעה מתוך ביתו וזה הכניס רשעה לתוך ביתו. וכתב לה. לשמה. מיכן אמרו כל גט שנכתב שלא לשם אשה פסול. ספר. מלמד שצריך שרטוט כספר. כריתות. ספר כורתה מבעלה ואין דבר אחר כורתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="132"></i> ספר כריתות. שיהא כריתות. כיצד האומר לאשתו הרי זה גיטך על מנת שלא תלכי לבית אביך לעולם ושלא תשתי יין לעולם אין זה כריתות. עד שלשים יום הרי זה כריתות. המגרש את אשתו ואמר לה הרי את מותרת לכל אדם חוץ מאיש פלוני אינה מגורשת. ואע״פ שרבי אליעזר היה מתיר אין הלכה כדבריו. ונתן בידה. ברשותה בחצירה בקלתה. בכל מקום שהוא רשותה מגורשת. וכן אם הגיע הגט ביד שלוחה הרי זו בידה קרינא ביה ששלוחו של אדם כמותו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="133"></i> ושלחה מביתו. (כיון שנתן לה גיטה ושלחה מביתו וכו'). מפרש בפרק הזורק גט לאשתו בגטין. המביא גט ממדינת הים צריך שיאמר בפני נכתב ובפני נחתם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="134"></i> והלכה כרבי אליעזר בגיטין דאמר אפילו לא כתב אלא שיטה אחת לשמה שוב אינו צריך. ועדי הגט אין חותמין אלא זה בפני זה. והלכתא אין מונין לגט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="135"></i> אלא משעת (כתיבה) ובענין שתשהה אחר שנכתב גיטה שלשה חדשים. המביא גט וחלה. משלחו ביד אחר. והשולח גט לאשתו עד שלא הגיע לידה יכול לבטלו משהגיע לידה אינו יכול לבטלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="136"></i> ואין ביטול הגט (אלא) בפני שנים שהלכה כרב נחמן. ואם ביטל הגט ולא נתייחד עמה חוזר ומגרש בו. ואע״פ שאמרו כתובת אשה בזיבורית אם כתב לה עידית גביא עידית והני מילי איניש דיליה אבל מית אע״ג דכתב עידית גביא זיבורית. ויתומים שאמרו חכמים בין קטנים בין גדולים בין לשבועה בין לזיבורית. ובין איש לאשה הויין שליח לקבלה או להולכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="137"></i> והלכתא כרב דאמר אין האשה עושה שליח לקבל לה גיטה מיד שליח בעלה. ההוא שכיב מרע דכתב גיטא לדביתהו במעלי שבתא ולא הספיק ליתנו לה למחר תקף ליה עלמא אתא לקמיה דרבא אמר להו ליקניה ניהלה לההוא דוכתא דיתיב ביה גיטא ותחזיק ביה. דתנן נעל וגדר ופרץ כל שהוא הרי זו חזקה. וגט שלא בא ליד אשה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="138"></i> עד שמת בעלה אינו גט והמשלח גטו ממקום רחוק נותן אותו לה בחזקת שהוא קיים. וצריך שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו. נכתב ביום ונחתם בלילה פסול. והלכה גט מעושה בישראל כשר ובגוים היו חובטין אותו ואומר לו עשה מה שישראל אומר לך כשר והני מילי כדין ושלא כדין אפילו ריח הגט אין בו. היה הבית של שניהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="139"></i> היא נדחית מפניו שנאמר ויצאה מביתו. ולא תנשא בשכונתו: פירוש מחלוקת דבית שמאי ובית הלל. ושאמר רבי עקיבא אפילו מצא אחרת נאה ממנה לא קשיא הא בזוג ראשון הא בזוג שני. דאמר רבי אלעזר כל המגרש את אשתו ראשונה אפילו מזבח מוריד עליו דמעות שנאמר (מלאכי ב) וזאת שנית תעשו כסות דמעה את מזבח ה'. וכתיב (שם) על כי ה' העיד בינך ובין (אשתך) [אשת נעוריך) וגו'. ולא לכתוב גיטא והדר ליחתוך מגילתא משום דכתיב וכתב ונתן. שיעור מגלת הגט זרת וגודל. והכותב אל יערב אות באות. ואל ימחוק בו אות ובין שיטה לשיטה כמלא שיטה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="140"></i> ובשתים שורות יכתוב הזמן ושם האיש ושם האשה ושם המדינה. ועיקר הגט יכתוב בשורות אחרות הכל שנים עשר שורות. קוצב מגלה באורך זרת וגודל ורוחב כחצי זה השיעור. וחורט שנים עשר שורות. בשתים הראשונות כותב הזמן ושם האיש ושם עירו ושם אשתו בכך בשבת בכך לירח פלוני בכך לבריית עולם במנינא וכו'. בשטרות מצוי. וחותמין שני עדים בשתי שורות זה לפני זה:

Verse 2

פס'. ויצאה מביתו. מלמד שהאשה נדחת מפני האיש כדכתוב לעיל. והלכה והיתה לאיש אחר. שלא תנשא בשכונתו. אחר. הכתוב קראו אחר שאינו בן זוגו של ראשון שזה הוציא רשעה מביתו וזה הכניסה:

Verse 3

פס'. ושנאה האיש האחרון. הכתוב מבשרו שעתיד לשנאתה שזוכר מעשיה הראשונים. וכתב לה ספר כריתות. ושלחה מביתו. כדינו של ראשון. או כי ימות האיש האחרון. מבשרו הכתוב שהיא עתידה לקברו:

Verse 4

פס'. לא יוכל בעלה הראשון. מיכן לאשה שהלך בעלה למדינת הים ובאו ואמרו לה מת בעליך והלכה ונישאת ואחר כך בא בעלה שתצא מזה ומזה. לשוב לקחתה. אחרי אשר הוטמאה משנטמאת אסורה לחזור לו (קמ) הא לא נישאת חוזרת לו. כי תועבה היא לפני ה'. היא תועבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="141"></i> ואין הולד תועבה. ולא תחטיא את הארץ. להזהיר בית דין על כך:

Verse 5

פס'. כי יקח איש אשה חדשה. אחד בתולה אחד אלמנה ושומרת יבם. חדשה. פרט למחזיר גרושתו שאינה חדשה לו. לא יצא בצבא. זה צבא המלחמה. ולא יעבור עליו לכל דבר. שאינו מספק מים ומזון לאחיו שבמלחמה כאותן שחוזרין מערכי המלחמה. נקי יהיה לביתו שנה אחת. להביא כונס יבמתו. ושמח את אשתו אשר לקח:

Verse 6

פס'. לא יחבול רחים ורכב. שכשם שאלו שני כלים ומשמשין מלאכה אחת. רחים התחתון. ורכב זה העליון. וחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="142"></i> כך כל שני כלים שעושין מלאכה אחת חייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו. רחים ורכב. לרבות כל דבר שעושין בהן חיי נפש. א״כ למה נאמר רחים ורכב שכשם שאלו שני כלים וכו' שאמרנו. כי נפש הוא חובל. להגיד מה גרם:

Verse 7

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="143"></i> כי ימצא. בעדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="144"></i> איש. פרט לקטן. גונב נפש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="145"></i> בין איש בין אשה בין קטן בין גדול. מאחיו. ולא מאחרים, מבני ישראל להביא הגונב את בנו. והתעמר בו ומכרו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="146"></i> מלמד שאינו חייב עד שיכניסנו לרשותו. והתעמר בו. וישתמש בו. כדגרסינן בפרק אלו הן הנחנקין. והגונב נפש מישראל אינו חייב עד שיכניסנו לרשותו רבי יהודה אומר עד שיכניסנו לרשותו וישתמש בו שנאמר ומכרו. ואמרינן בגמרא ותנא קמא לא בעי עימור. אמר רב אחא בריה דרב איקא עימור פחות משוה פרוטה איכא בינייהו. בעי רבי ירמיה גנבו ומכרו ישן מהו בעי רב אשי מכר אשה לעוברה מהו ותיפוק ליה משום דלית עימור כלל. לא צריכא ישן דזגא עילויה אישה דאוקמה באפי זיקא. ומת האיש ההוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="147"></i> בחנק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="148"></i> ההוא ולא הגונב את העבד (ולא מכרו) עדיין:

Verse 8

פס'. השמר בנגע, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="149"></i> השמר בלא תעשה. בנגע זה שער לבן. הצרעת זו מחיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="150"></i> לשמור מאד. משנזקק לטומאה לאחר הפטור. ולעשות. להביא אחד נגעי אדם ואחד נגעי בגדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="151"></i> נגעי בתים מנין תלמוד לומר ככל אשר יורו אתכם הכהנים הלוים. בכ''ד מקומות נקראו הכהנים הלוים. כאשר צויתים תשמרו לעשות בין מתוך החלט <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="152"></i> בין מתוך הסגר:

Verse 9

פס'. זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים. והלא דברים קל וחומר ומה אם מרים שלא דברה אלא שלא בפני משה ולא דברה אלא להנאתו של משה ולשבחו של הקב״ה ולבנינו של עולם כך נענשה. המדבר בגנותו של חבירו ברבים עאכ״ו. בדרך בצאתכם ממצרים. מלמד שתלה הכתוב במרים. ללמדך שכל זמן שהיו הדגלים נוסעים לא היו מהלכים עד שמרים מקדמת לפניהם וכן הוא אומר (מיכה ו) ואשלח לפניך את משה אהרן ומרים:

Verse 10

פס'. כי תשה ברעך משאת מאומה. להביא אחד מלוה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="153"></i> ואחד שכר שכיר והקפת החנות ושכר חמור. לא תבא אל ביתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="154"></i> יכול ימשכננו מבחוץ ת״ל לעבוט עבוטו:

Verse 11

פס'. בחוץ תעמוד והאיש. להביא שליח ב״ד. אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה. מיכן שבעל חוב גובה מזיבורית. מה דרכו של איש להוציא הפחות שבכלים:

Verse 12

פס'. ואם איש עני הוא. הוא הדין של עשיר. אלא שממהר הקב״ה ליפרע על ידי עני יותר מן העשיר. לא תשכב בעבוטו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="155"></i> לא תשכב ועבוטו עמך:

Verse 13

פס'. השב תשיב לו את העבוט. מלמד שממשכנו וחוזר ומחזיר לו. ועד כמה ממשכנו עד שלשים יום מיכן ואילך מוכרו בבית דין ומחזיר לו כלי של יום ביום וכלי של לילה בלילה. ושכב בשלמתו וברכך. הברכה לך בין בירך בין לא בירך. שנא' ולך תהיה צדקה. לפני ה' אלהיך. מלמד שהצדקה עולה לפני כסא הכבוד:

Verse 14

פס'. לא תעשוק שכיר עני ואביון. כל הכובש שכר שכיר עובר בה' לאוין. משום לא תעשוק. לא תגזול. לא תלין. ביומו תתן שכרו. ולא תבוא עליו השמש, כי עני הוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="156"></i> כל אדם עני ואביון בפעולתו. אלא שממהר הקב״ה ליפרע על ידי עני ואביון יותר משאר כל אדם. מאחיך. זה יהודי. או מגרך. זה גר צדק. אשר בארצך בשעריך, כל שכר שבארצך אחד שכר האדם ואחד שכר הבהמה ואחד שכר הכלים:

Verse 15

פס'. ביומו תתן שכרו. שכיר יום גובה כל היום ושכיר לילה גובה כל הלילה. שנא' (ויקרא ל) לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר. כי עני הוא. ואליו הוא נושא את נפשו. שזה עלה בראש הנדבך וסיכן בעצמו לעשות לו מלאכתו. ואליו הוא נושא את נפשו. הכובש שכר שכיר כאלו הוא נוטל את נפשו. ולא יקרא עליך אל ה'. והיה בך חטא. בין קרא בין לא קרא:

Verse 16

פס'. לא יומתו אבות על בנים. מה בא ללמדנו והלא כבר נאמר איש בחטאו יומתו. אלא שלא יומתו אבות בעדות בנים ולא בנים בעדות אבות. וכן שאר כל הקרובים אחיו ואחי אביו אחי אמו ובעל אחותו ובעל אחות אביו ובעל אחות אמו. חמיו וגיסו. הם ובניהם וחתניהם וחורגו לבדו וכו'. תאני ר' חיי' שמנה אבות הן שהן עשרים וארבעה. שטר שיש בו שני עדים כשרין ויש עמהן קרובים כשר:

Verse 17

פס'. לא תטה משפט גר יתום. כל המטה דינו של גר עובר בשני לאוין משום (דברים טז) לא תטה משפט. ומשום לא תטה משפט גר יתום. ואם היה הגר יתום. עובר עד שלשה לאוין שנאמר משפט גר יתום. ולא תחבל בגד אלמנה. בין ענייה בין עשירה:

Verse 18

פס'. וזכרת כי עבד היית במצרים. שאם אין אתה שומר מצותי סופך לחזור לעבדות. ויפדך ה' אלהיך משם. על מנת לקיים המצות. על כן אנכי מצוך לעשות את הדבר. שתהא חביבה עליך מצוה קלה כחמורה:

Verse 19

פס'. כי תקצור קצירך בשדך. פרט לשקצרוהו ליסטים קרסמוה נמלים ושיברתה הרוח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="157"></i> קצירך. ולא קציר כנענים. קצירך. ולא של הקדש. בשדך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="158"></i> פרט למעמר שדה אחרת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="159"></i> ושכחת עומר. ולא הגדיש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="160"></i> בשדה. פרט לטמון. לא תשוב לקחתו. כמה יהא בו. שיערו חכמים עד עומר עושה סאתים. מיכן אמרו לא תשוב לקחתו העומר שיש בו סאתים ושכחו אינה שכחה. לגר ליתום ולאלמנה יהיה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="161"></i> מיכן יהיה ספק לקט לקט. וספק שכחה שכחה. אמר רבי אלעזר בן עזריה המאבד סלע ומצאה עני והלך ונתפרנס בה מעלה עליו הכתוב כאילו זכה שנאמר ושכחת עומר בשדה [וגו'] לגר ליתום ולאלמנה יהיה. ומה מי שלא נתכוין לזכות זכה המתכוין לזכות על אחת כמה וכמה:

Verse 20

פס'. כי תחבט זיתך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="162"></i> הראשונים היו חובטין זיתיהם והיו נותנין בהם בעין יפה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="163"></i> לא תפאר אחריך, לא תפאר לעני בה. מיכן אמרו כל מסייע לאחד מן העניים או שמניח אחד ואחד אינו מניח הרי זה גוזל את העניים. על זה נאמר (משלי כב) (לא תשיג) [אל תסג] גבול עולם וגו':

Verse 21

פס'. כי תבצור כרמך לא תעולל אחריך. מיכן היה ר' אליעזר אומר כרם שכולו עוללות כולו של בעל הבית רבי עקיבא אומר לעניים. אי זה הוא עוללות כל שאין לה לא כנף ולא עוף. לגר ליתום ולאלמנה יהיה. זכו בהם עניים אין רשות לבעלי הבית בהם אפילו ליטלם וליתנם לעניים:

Verse 22

פס'. וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים על כן אנכי מצוך לעשות את הדבר הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="164"></i> זכור ועשה:





Verse 1

פס'. כי יהיה ריב בין אנשים. אין שלום יוצא מתחת מריבה. וכן הוא אומר (בראשית יג) ויהי ריב בין רועי מקנה אברם. מי גרם להם לזה ללקות מריבה. ונגשו אל המשפט. אחד אנשים ואחד נשים. ושפטום. שנים אין בית דין שקול מוסיפין עליהן אחד. מיכן אמרו שמכות בג'. והצדיקו את הצדיק. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="165"></i> משום דהצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע:

Verse 2

פס'. והיה אם בן הכות הרשע. בין והכהו מיכן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="166"></i> שהיו אומדין אותו אם יכול לקבל ארבעים מלקין אותו מכות הראויות להשתלש מאי נינהי תמני סרי. והפילו השופט, מיכן אמרו שאין מלקין מעומד, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="167"></i> והכהו לפניו. שיהא לוקה. כדי רשעתו. ולא יהא מת. כדי רשעתו. משום רשעה אחת אתה מחייבו ואי אתה מחייבו משום רשעיות הרבה. מיכן שאינו לוקה ומשלם. כמספר. מלמד שהגדול שבדיינין קורא אם לא תשמור לעשות. וחזר לראש הפסוק. דבר אחר במספר ארבעים. מספר שהוא סמוך לארבעים הרי ל״ט. ארבעים יכנו לא יוסיף. מיכן שאין מעמידין חזנין להלקות אלא חסירי כה ויתירי מדע. לא יוסיף פן יוסיף. אם מת תחת ידו. הרי זה אינו גולה. ארבעים יכנו. על גבו ולא על הקדקד. יכנו. ולא על כסותו. רצועה של עגל היתה כפולה אחת לשתים ושתים לארבעה ידה טפח ורחבה פי שנים ושתי רצועות עולות ויורדות בה. ושל חמור היו הרצועות. יבוא מי שמכיר אבוס בעליו וכו'. והלכתא דא במסכת מכות בפרק אלו הן חלוקין. ונקלה אחיך לעיניך. מיכן אמרו נתקלקל בין ברעי בין במים פוטרין אותו. דבר אחר ונקלה אחיך לעיניך. מיכן אמרו כל חייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתן. שנאמר ונקלה אחיך לעיניך. עד עתה היה קורא אותו רשע משלקה קראהו אחיך:

Verse 3



Verse 4

פס'. לא תחסם שור בדישו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="168"></i> לימד על חייבי לאוין שהן במלקות שנאמר ארבעים יכנו וסמיך ליה לא תחסם שור. לא תחסם שור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="169"></i> אבל אתה חוסם את האדם. בדישו. אחד דייש ואחד שאר עבודות. ולמה נאמר דיש אמר ר' יוסי ברבי יהודה מה דייש דבר שהוא עושה בידו וברגלו ובגופו אף כל דבר כיוצא בו הוא בלא תחסום:

Verse 5

פס'. כי ישבו אחים. מיכן אמרו יבמה שנפלה לידי מוכה שחין אין חומסין אותה שנאמר לא תחסום וסמיך ליה כי ישבו אחים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="170"></i> כי ישבו אחים פרט לאחיו שלא היה בעולמו. כגון שני אחים ומת אחד מהם ובן אין לו. ואח״כ נולד להם אח מפורש ביבמות. אחים. נאמר כאן אחים ונאמר בבני יעקב אחים שנא' (בראשית מב) שנים עשר אחים אנחנו מה להלן אחים מן האב אף כאן אחים מן האב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="171"></i> (יחדו בעולם אחד פרט לאחיו שלא היה בעולמו). ומת אחד מהם. ואפילו הן מרובין. ובן אין לו. אין לי אלא בן בן הבן ובת הבן ובן הבת מניין תלמוד לומר אין לו מכל מקום. עיין עליו. חוץ ממי שיש לו מן השפחה ומן הכנענית שהבן הולך אחריהם. לא תהיה אשת המת החוצה. להביא את הארוסה. לאיש זר. הנותן גט ליבמתו פסלה לעצמו ופסלה לכל האחים. העושה מאמר ביבמתו קנאה לעצמו ופסלה לכל האחים. רצה להניחנה צריכה הימנו גט למאמרו וחליצה לזיקתו. יבמה יבא עליה. מלמד שאינה נקנית אלא בביאה. ולקחה לו לאשה. מלמד שאם רצה לגרשה צריכה ממנו גט. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="172"></i> ואינו נותן גט עד שיגדיל עד שיביא שתי שערות. ויבמה. על כרחה. נאמר כאן יבום ונאמר בתמר יבום מה להלן אשת אחיו אף כאן אשת אחיו:

Verse 6

פס'. והיה הבכור אשר תלד. ואם אינה יולדת מהו אשר תלד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="173"></i> אלא הבכור זה היבם. מלמד שהיבום מצוה בגדול ליבם. לא רצה הולכים על כל האחים. הבכור אשר תלד. אם מת זה היבם הגדול שבאחים. יקום על שם אחיו המת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="174"></i> יקום לנחלה. ולא ימחה שמו מישראל, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="175"></i> פרט לסריס שכבר הוא מחוי:

Verse 7

פס'. ואם לא יחפוץ האיש. הרשות בידו. ועלתה יבמתו השערה אל הזקנים. מצוה בבית דין שיהו בגובהה של עיר. ושידע בית דין זקנים. ואמרה מאן יבמי להקים לאחיו שם. נאמר כאן שם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="176"></i> ונאמר להלן שם מה להלן זרע אף כאן זרע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="177"></i> בישראל. ולא בגוים:

Verse 8

פס'. וקראו לו זקני עירו. מצוה בזקנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="178"></i> מלמד שהיבמה הולכת אחר היבם להתירה. ודברו אליו. דברים ההגונים לו. שאם היה הוא ילד והיא זקנה. הוא זקן והיא ילדה. אומר לו כלך אצל שכמותך ולא תכניס קטטה לתוך ביתך. ועמד ואמר. בעמידה. לא חפצתי לקחתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="179"></i> ולא שלא חפץ המקום:

Verse 9

פס'. ונגשה יבמתו אליו לעיני הזקנים. לפני הזקנים מתייחדת עמו ולא חוץ מן הזקנים. וחלצה נעלו מעל רגלו. שהוא כמדת רגלו. פרט לגדול שאינו יכול להלך בו. ובקטן שאינו חופה את רוב הרגל ושאין לו עקב שהוא פסול. מעל רגלו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="180"></i> רגלו הימנית. מעל רגלו ולא מעל דמעל. מיכן אמרו מן הארכובה ולמעלה חליצתה פסולה. וירקה בפניו. ולא בפניו ממש. שנאמר לעיני הזקנים. רוק הנראה לדיינים, ירקה דם. אם יש בה לחלוחית רוק יצאת. וענתה ואמרה. נאמר כאן ענייה ונאמר להלן ענייה. (שמות יט) והאלהים יעננו בקול. מה להלן בלשון הקדש אף כאן בלשון הקדש. ככה יעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו. רבי אליעזר אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="181"></i> אשר לא יבנה ולא עתיד לבנות:

Verse 10

פס'. ונקרא שמו בישראל. פרט לבית דין של גרים. בית חלוץ הנעל. מצוה לענות כולם חלוץ הנעל. אמר רבי יהודה פעם אחת היינו יושבין לפני רבי טרפון ובאת יבמה לחלוץ ואמר לנו ענו כולכם חלוץ הנעל חלוץ הנעל חלוץ הנעל. תנו רבנן מצות חליצה בשלשה שיודעין להקרות. תנו רבנן חליצה מוטעת כשרה כגון שאומר לו חלוץ לה בכך אתה כונסה. גט מוטעה פסול. חליצה מעושה פסולה. גט מעושה כשר ובלבד כדין:
סידור חליצה. ברישא צריך למיקבע בית דין דוכתא ביממא ועבדין סנדלא דאית ליה עקב ושנאצי ודלא תפיר בכיתנא ומשוו ליה ברגלא דימינא. ומקרו ליבמה מאן יבמי וגו' בלשון הקדש ומקרו ליבם לא חפצתי לקחתה. וצריך יבם לרחוסי רגליה בארעא ואתיא יבמה ושריא שנאצי דסנדלא ושלפא ליה מרגליה. ושדיא רוקה מפומה. ובתר הכי מקרו לה ככה יעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו. ונקרא שמו בישראל בית חלוץ הנעל. וכל דיתבין תמן ענו בתריה חלוץ הנעל שלשה זימני. וכדכתבינן. גט חליצה צריך לסרגולי למגלתא במסרגלא ולא בדיותא וצריך למיכתב במותב תלתא הוינא ומחתם עליה תלתא ובלבד שיודעין להקרות גט:
גט חליצה. ביום פלוני בירח פלוני דהוא כדין וכדין לבריית עולם במניינא די רגילנא ביה למימני במתא פלו' אנחנא דייני דמקצתנא חתימין לתתא במותב שלשה כחדא הוינא בבי דינא וסליקת קדמנא פלניתא בת פלוני אלמנת פלוני בר פלוני והוי קרבת קדמנא גברא חד דשמיה פלוני בר פלוני וכן אמרת פלוני בר פלוני אחוהי דפלוני דנן מאבוהי הוינא נסיבנא ליה ושכיב. וחיי לרבנן ולכל ישראל שביק. והדין פלוני אחוהי חזי ליבומי יתי בען רבנן אמרו ליה אם צבי ליבומי יבם. ואי לא ליטלע לי קדמיכון רגליה דימינא ואשרי סיניה מעל רגליה. ואירוק באנפוהי. ואשתמודענוהי לפלוני דנן דאחוה דההוא פלוני מותנא מן אבוהי הוא. ואמרנא ליה אם צבית ליבומי יתה יבם ואי לא אטלע לה רגלך דימינא קדמנא ותשרי סינך מעל רגלך ותירוק באנפך אתיב ואמר לית אנא צבי ליבומי יתה מיד אקרינוהי לפלנית דא מאן יבמי להקים לאחיו שם בישראל לא אבה יבמי ואף להדין פלוני הקרינוהי לא חפצתי לקחתה. ואטלע לה רגליה דימינא ושרת מיניה מעילוי רגליה, ורקת באנפוהי רוק דמתחזי לנא מפומה על ארעא. ותוב אקרינוה לפלנית דא ככה יעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו. ועוד אקרינוהא. ונקרא שמו בישראל בית חלוץ הנעל. ואנחנא דייני וכל דהוו יתבין קדמנא ענינא בתריה ואמרנא חלוץ הנעל תלתא זימני ומדאיתעבד עובדא דיכי קדמנא אשרינוה לפלנית דא למהך להתנסבא לכל מאן די תיצבי ואיניש לא ימחא בידהא מן יומא דנן ולעלם ובעת מיננא פלוניתא דא גיטא דחליצותא וכתבנא וחתמנא ויהבנא לה להוי לה לזכו כדת משה וישראל. וחתמי עליה תלת סהדי ולא בעיא לאמתוני בתר חליצה תלתא ירחי אלא שריא לאלתר. נחזור לענין:

Verse 11

פס'. כי ינצו אנשים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="182"></i> אין שלום יוצא מתחת מצותא. יחדו. איש ואחיו. וקרבה אשת האחד להציל את אישה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="183"></i> פרט לאשת שליח בית דין. ושלחה ידה והחזיקה במבושיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="184"></i> מגיד שאינה חייבת על הבושת עד שתתכוין שנאמר והחזיקה. במבושיו. כדומה למבושיו להביא כל דבר שיש לו סכנת נפשות:

Verse 12

פס'. וקצותה את כפה. אם יכול להצילו בכפה הרי טוב ואם לאו לא תחוס עינך. כדרך שאמר לו יואב לאבנר היה לך להצילו באחד מאיבריו אמר לא יכילית אפילו בדופן חמישית כוונת ליה באחד מאיבריו לא יכלת ליה:

Verse 13

פס'. לא יהיה לך בכיסך אבן ואבן. יכול לא יהא לך ליטרא וחצי ליטרא ורביע ת״ל גדולה וקטנה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="185"></i> המכחשת זו את זו. שלא יהא נוטל בגדולה ומחזיר בקטנה. אמר רבי יוסי ברבי אסי אם קיימת מוטב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="186"></i> ואם לאו לא יהיה לך:

Verse 14

פס'. לא יהיה לך בביתך איפה ואיפה. יכול לא יעשה חצי איפה ורביע תלמוד לומר גדולה וקטנה. גדולה שהיא מכחשת את הקטנה. שלא יהא נוטל בגדולה ומחזיר בקטנה:

Verse 15

פס'. אבן שלמה וצדק. בזכות אבן שלימה וצדק. יהיה לך ממון הרבה. איפה שלמה וצדק יהיה לך. שלא ימחוק במקום שגודשין ולא יגדוש במקום שמוחקין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="187"></i> להוסיף על הדמים או לפחות מן הדמים. למען יאריכו ימיך. ומה אם על דבר קל שאין בו חסרון כיס על כך אמרה תורה למען יאריכו ימיך שאר מצות שיש בהן חסרון כיס ועינוי נפש וטורח הגוף על אחת כמה וכמה שיזכה לו ולדורותיו ולדורות דורותיו:

Verse 16

פס'. כי תועבת ה' אלהיך כל עושה אלה כל עושה עול. אפילו אחת מכל אלה קרוי עול שנוי משוקץ ומתועב וחרם, מיכן אמר אין מערבין פירות בפירות אפילו חדשים בחדשים וכולי. בבבא מציעא:

Verse 17

פס'. זכור את אשר עשה לך עמלק. זכור. בפה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="188"></i> אל (תזכרו) בלב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="189"></i> בדרך בצאתכם ממצרים. בשעת טירופכם. למה נסמכה פרשת עמלק לפרשת מדות שכל זמן שישראל עושין רצון המקום אין אומה שולטת בהם. באו לשנות מן המצות אויבים שולטין עליהם. ואין לך אומה אוהבת עול יתר מעמלק:

Verse 18

פס'. אשר קרך. שנזדמן לך לנקום נקמת אבי אביו. דכתיב (בראשית כז)וישטם עשו את יעקב. אמר בא עת לנקום נקמת זקננו. בדרך. בשעת הטירוף. דבר אחר קרך. הקירך בעיני האומות שכיון שיצאו ישראל ממצרים שמעו עמים ירגזון. וכיון שבא עמלק להלחם בישראל הקירם בפני הכל. משל לאמבטי רותחת וכו'. ויזנב בך כל הנחשלים אחריך. מלמד שלא היו הורגין אלא בני אדם שהיו נמשכין מדרכי המקום ונחשלו מתחת כנפי השכינה. ואתה עיף ויגע ולא ירא אלהים. ולהלן הוא אומר (שמות יז) וילחם עם ישראל ברפידים. על עסק רפידים. שרפו ידיהם מן המצות:

Verse 19

פס'. והיה בהניח ה' אלהיך לך מכל אויביך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="190"></i> שלא תאגוד עליך אגודה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="191"></i> מיכן אמרו שלש מצות נצטוו ישראל בכניסתן לארץ. להעמיד להם מלך. ולהכרית זרעו של עמלק. ולבנות להם בית הבחירה וכו'. וכן הוא אומר (ש״א טו) פקדתי את אשר עשה עמלק לישראל וגו'. בארץ אשר ה' אלהיך נותן לך נחלה לרשתה. מה שתירש אתה תכבוש. תמחה את זכר עמלק. ולהלן הוא אומר (שמות יז) כי מחה אמחה את זכר עמלק. שלא יאמרו שור זה של עמלק גמל זה של עמלק. ואומר (שם) כי יד על כס יה מלחמה לה' בעמלק מדור דור. זה לעתיד לבוא כשהוא בא עם עשרה משפחות שאמר דוד עליהן (תהלים פג) אלהים אל דמי לך וגו' (שם) אהלי אדום וישמעאלים מואב והגרים גבל ועמון ועמלק פלשת עם יושבי צור גם אשור נלוה עמם היו זרוע לבני לוט סלה עשה להם כמדין כסיסרא כיבין בנחל קישון (שם) וידעו כי אתה שמך ה' לבדך עליון על כל הארץ:





Verse 1

כתוב גם ה' יתן הטוב וארצנו תתן יבולה  (תהלים פה):
אמר טוביהו בר' אליעזר זצ״ל על שראו בני קרח כח הגשמים שהם טובים לישראל בקשו עליהן רחמים שנאמר (שם) רצית ה' ארצך שבת שבות יעקב. ואומר (שם) אמת מארץ תצמח וצדק משמים נשקף. גם ה' יתן הטוב וארצנו תתן יבולה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> ללמדך שגדול יום הגשמים כיום קיבוץ גליות שהקישום בני קרח במזמור אחד. אמת מארץ תצמח, זו תורה שנאמר (שם קיט). צדקתך צדק לעולם ותורתך אמת. וצדק משמים נשקף אלו הגשמים. כענין שנאמר (ישעיה מה) הרעיפו שמים ממעל ושחקים יזלו צדק תפתח ארץ ויפרו ישע וצדקה תצמיח יחד אני ה' בראתיו. נם ה' יתן הטוב. אלו הגשמים שבזמן שישראל עוסקין בתורה שנקראת טוב שנא' (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. גם ה' יתן הטוב. הם העוסקים בטוב גם הקדוש ברוך הוא שולח בהם הטוב מדה כנגד מדה. ומנין שהגשמים נקראו טוב שנאמר (דברים כח) יפתח ה' לך את אוצרו הטוב את השמים לתת מטר ארצך בעתו ולברך את כל מעשה ידיך. וכן אמר ירמיהו (ירמיה ה) עונותיכם הטו אלה וחטאתיכם מנעו הטוב מכם. אבל בזמן שעוסקים בתורה ובמצות שולח להם גשמי ברכה והתבואה מתברכת להם שנאמר גם ה' יתן הטוב וארצנו תתן יבולה. בזמן (שם) שצדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו. ולפיכך אמר הקב״ה לישראל להביא ביכורי אדמתם מראשית כל פרי האדמה כדי לברך להם פרי אדמתם ממה שאמור בענין דכתיב והיה כי תבוא אל הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> והיה מיד. כי תבוא אל הארץ עשה מצוה האמורה בענין שבשכרה תיכנס לארץ. אשר ה' אלהיך נותן לך (מה שתירש תכבוש). וירשתה וישבת בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> מה שתירש תשב בה:

Verse 2

פס'. ולקחת מראשית כל פרי האדמה. יכול כל הפירות יהו חייבין בביכורים תלמוד לומר מראשית. ולא כל ראשית. נאמר הכא ביכורי יחיד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> ונאמר להלן ביכורי צבור מה בכורי צבור שנאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> להלן חטים ושעורים משבעת המינים אף ביכורי יחיד האמור כאן חטים ושעורים משבעת המינים. ומנין לרבות שאר המינים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> תלמוד לומר (שמות כג) ראשית בכורי אדמתך. יכול מבכורי הכל לכן אמרו רבותינו ז״ל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> נאמר התם ביכורי צבור ונאמר הכא ביכורי יחיד. מה אלו משבעת המינים. חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון זית שמן ודבש. אף כאן זית. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> זית אגורי ששמנו אגור בתוכו, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> ודבש זה דבש תמרים. מראשית. אפי' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> אשכל אחד אפילו גרגיר אחד. כל פרי. פרי אתה מביא ביכורים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> אי אתה מביא יין ושמן ביכורים. האדמה. פרט לעריסין ולחבורות ולסיקריקון שאין מביאין שנאמר בכורי אדמתך. תנן התם כיצד מפרישין ביכורים. וכל הענין במסכת ביכורים בסוף סדר זרעים. אשר ה' אלהיך נותן לך. פרט לנוטע בתוך שאינו שלו ומבריך בתוך של יחיד או בתוך של רבים. דבעינן מיוחדים וליכא. ושמת בטנא. מלמד שטעונין כלי כדתנן העשירים מביאין את ביכוריהן בקלתות של כסף העניים מביאין אותן בכלי נצרים של ערבה קלופה. הכלים והביכורים ניתנין לכהנים. מיכן אמר רבי בתר עניא אזלא עניותא שהרי סלי העניים ניתנין לכהנים וקלתות של עשירים מחזירין אותן עמהן. והלכת אל המקום אשר יבחר ה' אלהיך לשכן וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> זה שילה ובית העולמים:

Verse 3

פס'. ובאת אל הכהן אשר יהיה בימים ההם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> כהן שהוא כשר. ואמרת אליו שאינך כפוי טובה. הגדתי היום לה' אלהיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> פעם אחת אתה קורא בשנה ואין אתה קורא שני פעמים בשנה. כי באתי אל הארץ אשר נשבע ה' לאבותינו. פרט לגרים. לתת לנו. פרט לעבדים:

Verse 4

פס'. ולקח הכהן הטנא מידך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> מלמד שטעונין תנופה דברי רבי אליעזר בן יעקב. והניחו לפני ה' אלהיך. כל זמן שיש מזבח יש ביכורים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> נטמאו בעזרה מניח ואינו קורא:

Verse 5

פס'. וענית ואמרת. נאמר כאן ענייה ונאמר להלן ענייה. מה להלן בלשון הקדש אף כאן בלשון הקדש ארמי אובד אבי. העלה הכתוב על לבן הארמי כאילו הוא האבידו ליעקב אבינו מלמד שביקש לעשות ולא עשה. וכן הוא אומר (בראשית לא) לולי אלהי אבי אלהי אברהם ופחד יצחק היה לי כי עתה ריקם שלחתני את עניי ואת יגיע כפי ראה אלהים וגומר. וירד מצרימה,. אנוס על כרחו ע״פ הדבור שנאמר לאברהם אבינו (בראשית טו) כי גר יהיה זרעך בארץ. ויגר שם. מלמד שלא ירד יעקב להשתקע אלא לגור שנאמר (שם מז) ויאמרו אל פרעה לגור בארץ באנו כי אין מרעה לצאן אשר לעבדיך כי כבד הרעב בארץ כנען וגו'. במתי מעט. כענין שנא' (דברים י) בשבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה. ויהי שם לגוי. מלמד שהיו ישראל מצויינים שם. פירוש שהיו נכתבין בפלטין של יוסף להטריפם לחם לפי הטף שנאמר (בראשית מז) ויכלכל יוסף את אחיו ואת כל בית אביו וגו' וכיון שהתחילו להיות פרים ורבים במאד מאד פסקו מהם המזונות והתחילו להתחכם בהם שנאמר (שמות א) ובני ישראל פרו וישרצו וירבו ויעצמו במאד מאד. דבר אחר ויהי שם לגוי. מלמד שהיו ישראל מצויינים שם. שהיה מלבושם ומאכלם ולשונם משונים מן המצריים. מסומנין היו וידועין שהם גוי לבדם חלוק מן המצריים:

Verse 6

פס'. וירעו אותנו המצרים. כמה שנאמר (שם) הבה נתחכמה לו פן ירבה. ויענונו. כמה שנאמר (שם) וישימו עליו שרי מסים למען ענותו בסבלותם:
פס'. ויתנו עלינו עבודה קשה. כמו שנאמר (שם) ויעבידו מצרים את בני ישראל בפרך. שהיו מחליפין עבודת האנשים לנשים ושל נשים לאנשים:

Verse 7

פס'. ונצעק אל ה'. כמו שנאמר (שם ב) ותעל שועתם אל האלהים מן העבודה:
פס'. וישמע ה' את קולנו. כמו שנאמר (שם) וישמע אלהים את נאקתם ויזכור אלהים את בריתו את אברהם את יצחק וגו'. וירא את ענינו. זו פרישות דרך ארץ כמה שנאמר (שם) וירא אלהים את בני ישראל וידע אלהים. ואת עמלנו. אלו הבנים שנאמר (שם א) כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו וגו'. ואת לחצנו. זה הדחק שנאמר (שם ג) וגם ראיתי את הלחץ אשר מצרים לוחצים אותם:

Verse 8

פס'. ויוציאנו ה' אלהינו ממצרים. בכבודו ובעצמו. ביד חזקה. זה הדבר שנא' (שם ט) הנה יד ה' הויה במקנך. ובזרוע נטויה. זו החרב שנאמר (דה״א כא) וחרבו שלופה בידו נטויה על ירושלים. ויליף נטויה מנטויה. ובמורא גדול. זה גילוי השכינה שנא' (דברים ד) או הנסה אלהים לבוא לקחת לו גוי וגו'. ובאותות. זה המטה שנאמר (שמות ד) ואת המטה הזה תקח בידך אשר תעשה בו את האותות. ובמופתים זה הדם שנאמר (יואל ג) ונתתי מופתים בשמים ובארץ דם ואש ותימרות עשן. ד״א ביד חזקה שתים. ובזרוע נטויה שתים. ובמורא גדול שתים. ובאותות שתים ובמופתים שתים אלו עשר המכות שהביא הקב״ה על המצרים במצרים. רבי יהודה היה נותן בהם סימן דצ״ך עד״ש באח״ב:

Verse 9

פס'. ויביאנו אל המקום הזה. זה בית המקדש. ויתן לנו את הארץ. זו ארץ ישראל. ארץ זבת חלב ודבש. מיכן רבי יוסי הגלילי אומר אין מביאין ביכורים מעבר לירדן שאינה ארץ זבת חלב ודבש:

Verse 10

פס'. ועתה הנה הבאתי את ראשית פרי האדמה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> ועתה מיד. הנה. בשמחה. וכן הוא אומר (שמות ד) וגם הנה הוא יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו. הבאתי משלי. את ראשית פרי האדמה אשר נתתה לי ה'. מיכן אמרו האפוטרופין והעבד והשליח והאשה והטומטום והאנדרוגינוס מביאים ואין קורין שאינו יכול לומר אשר נתתה לי. והנחתו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> מלמד שטעון הנחה שתי פעמים אחת בשעת קריאה ואחת בשעת השתחויה:

Verse 11

פס'. ושמחת בכל הטוב. בכל מיני שמחות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> בכל הטוב זה השיר. אשר נתן לך ה' אלהיך ולביתך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> מלמד שאדם מביא ביכורים מנכסי אשתו וקורא. אתה והלוי והגר אשר בקרבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> מיכן אמרו ישראל ממזרין (מותרין) אבל לא גרים ועבדים משוחררין שאין להם חלק בארץ:

Verse 12

פס'. כי תכלה לעשר. יכול בחנוכה שהוא סוף האסיף תלמוד לומר (דברים יד) מקצה שלש שנים. נאמר כאן קץ ונאמר להלן (שם לח) מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה. מה קץ האמור להלן רגל אף כאן רגל ולא חנוכה. אי מה להלן קץ הוא חג הסוכות אף כאן חג הסוכות. תלמוד לומר כי תכלה. אי זהו רגל שבו כלין המעשרות הוי אומר זה פסח. (כא) מיכן אמרו ערב יום טוב הראשון של שנה רביעית ושל שביעית היה הביעור כענין שמפורש בענין מקצה שלוש שנים תוציא את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית שנת המעשר. שנה שחייבת במעשר. יצאת שביעית שאינה חייבת במעשר. הא כיצד שנה ראשונה מעשר ראשון ומעשר שני מעשר ראשון מן הגורן ומעשר שני מן האוצר וכן בשנה השניה. בשלישית מעשר ראשון ומעשר עני. ומעשר שני יבטל. שנאמר בשנה השלישית שנת המעשר. שנה שאין בה אלא מעשר אחד מן המעשרות הנוהגות בשתי השנים שלפניו. וכן כזה הדרך ברביעית ובחמישית ובששית שנת המעשר של עניים. ובשביעית היא שנת הביעור. ונתתה ללוי לגר שתתן לכל אחד ואחד חלקו. ואכלו בשעריך ושבעו. תן להם כדי שבעם. מיכן אמרו שאין פוחתין לעני בגורן מחצי קב חטים או קב שעורים. בשעריך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> מלמד שאין מוציאין אותו חוצה לארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> אמרו משפחת בית עבלטת היתה בירושלים ונתנו להם חכמים שש מאות ככר זהב. שלא רצו להוציאם חוץ לירושלים:

Verse 13

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> ואמרת (בלשון הקדש).לפני ה' אלהיך. זה וידוי מעשר. (כד) בערתי הקדש מן הבית זה מעשר שני ונטע רבעי. וגם נתתיו ללוי. זו תרומה ותרומת מעשר. לגר ליתום ולאלמנה. זה מעשר עני ולקט שכחה ופיאה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> מן הבית. זו חלה. דבר אחר מן הבית <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> כיון שהפרשתו מן הבית אין אתה זקוק לו לכל דבר. ככל מצותך אשר צויתני לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי. לא נתתיו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> למי שאינו ראוי. דבר אחר לא עברתי ממצותיך. ולא הפרשתי ממין על שאינו מינו ולא מן התלוש על המחובר ולא מן החדש על הישן ולא מן הישן על החדש דכתיב (במדבר יח) ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו מניה וביה. ולא שכחתי, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> לא שכחתי מלברכך ומלהזכיר שמך עליו:

Verse 14

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> לא אכלתי באוני ממנו. הא אם אכל אינו יכול להתודות. ולא בערתי ממנו בטמא. לא שאני טמא והוא טהור. ולא שאני טהור והוא טמא. ולא נתתי ממנו למת. לא לקחתי ממנו ארון ותכריכין למת. דברי רבי אליעזר. שמעתי בקול ה' אלהי. והבאתיו אל בית הבחירה. עשיתי בכל אשר צויתני. שמחתי ושימחתי בו:

Verse 15

פס'. השקיפה ממעון קדשך מן השמים. עשינו מה שגזרת עלינו עשה עמנו מה שהבטחתנו. השקיפה ממעון קדשך:

Verse 16

פס'. היום הזה ה' אלהיך מצוך לעשות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> מלמד שבכל יום ויום ראוי שתהא תורה חביבה עליך כיום שניתנה מהר סיני. את החוקים האלה ואת המשפטים ושמרת ועשית. אם תשמרם בלבבך סופך שאתה עושה בכל לבבך ובכל נפשך מאהבה וחיבה:

Verse 17

פס'. את ה' האמרת היום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> לשון האמרת מלשון (ישעיה יז) שנים שלשה גרגרים בראש אמיר. וכן מתרגמינן הטבת יומא דין. האמירך היום. אמר הקב״ה אתם עשיתוני חטיבה אחת בעולם שנאמר (דברים י) שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד אף אני אעשה אתכם חטיבה אחת בעולם. שנאמר (דה״א יז) ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ לכך נאמר וה' האמירך היום להיות לו לעם סגולה. ולשמור כל מצותיו. שתהא חביבה עליך מצוה קלה כמצוה חמורה:

Verse 18



Verse 19

פס'. ולתתך עליון. עליון בתורה עליון במצות. כענין שנאמר (דברים ד) ומי גוי גדול אשר לו חקים ומשפטים. עליון. כמו שנאמר (שם כח) וראו כל עמי הארץ כי שם ה' נקרא עליך ויראו ממך. על כל הגוים אשר עשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> כענין שנאמר (ישעיה מא) מי פעל ועשה קורא הדורות מראש. לתהלה. כענין שנאמר (דברים י) הוא תהלתך והוא אלהיך. ולשם. דכתיב (שם כח) כי שם ה' נקרא עליך. ואומר (יחזקאל טז) ויצא לך שם בגוים ביפיך כי כליל הוא בהררי. ולתפארת. דכתיב (ישעיה כח) ביום ההוא יהיה ה' צבאות לעטרת צבי ולצפירת תפארה לשאר עמו. ולהיותך עם קדוש לה' אלהיך וגו':





Verse 1

פס'. ויצו משה וזקני ישראל. אלו שבעים זקנים. מלמד שהמצות נאמרות על ידי משה ושבעים זקנים. את העם לאמר. להזהיר לדורות. שמור את כל המצוה. בין קלה בין חמורה. אשר אנכי מצוה אתכם היום. שיהו חביבין עליכם בכל יום ויום כיום מתן תורה:

Verse 2

פס'. והיה. לשון שמחה. ביום אשר תעברו את הירדן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> זה עשרה בניסן. אל הארץ אשר ה' אלהיך נותן לך. מלמד שלא נתקדשה ארץ בני גד ובני ראובן עם ארץ תשעת המטות. והקמות לך אבנים גדולות. רבי יהודה אומר אבא חלפתא ואלעזר בן מתתיה וחנניה בן חכינאי עמדו על אותן האבנים ושיערום וכל אחת ואחת משאו ארבעים סאה:
פס'. ושדת אותם בשיד. וכתבת עליהן את כל דברי התורה הזאת בעברך. ת״ר כיצד כתבו ישראל את התורה רבי יהודה אומר על גבי אבנים כתבוה שנא' וכתבת על האבנים את כל דברי התורה הזאת באר היטב. ואחר כך סדו אותם בסיד אמר לו רבי שמעון לדבריך היאך למדו אומות העולם תורה אמר להם בינה יתירה נתן בהם הקב״ה ושיגרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> נוטרין שלהם וקלפו את הסיד והעתיקוה. ועל דבר זה נחתם גזר דינם של אומות לבאר שחת. דכתיב (ישעיה לג) והיו עמים משרפות שיד על עסקי סיד. שהיה להם ללמוד ולא למדו. למען אשר תבא אל הארץ. אם אתה עושה כל מה שבענין אתה בא. כאשר דבר ה' אלהיך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> לך. והיכן דיבר (דברים ס) כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה:

Verse 3



Verse 4

פס'. והיה בעברכם את הירדן תקימו. בוא וראה כמה נסים נעשו באותו היום. עברו ישראל את הירדן. ובאו להר גרזים ולהר עיבל יותר מששים מיל. ואין כל בריה יכולה לעמוד. וכל מי שהיה עומד בפניהם מיד נתרז שנאמר (שמות כג) את אימתי אשלח לפניך (בפניהם) וגו'. ואח״כ הביאו את האבנים ובנו את המזבח וסדוהו בסיד וכתבו עליו את התורה בשבעים לשון שנאמר (דברים כו) באר היטב והעלו עולות ושלמים ואכלו ושתו ושמחו ובירכו וקיללו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> וקפלו את האבנים והלכו ולנו במקומן שנאמר (יהושע ד) והעברתם אותם עמכם והנחתם אותם במלון אשר תלינו בו הלילה:

Verse 5

פס'. ובנית שם מזבח לה' אלהיך. זה שבנה יהושע. מזבח אבנים. אלו שהוציאוהו מן הירדן דכתיב (שם ה) ואת שתים עשרה האבנים האלה אשר לקחו מן הירדן הקים יהושע בגלגל. לא תניף עליהם ברזל. שנא' (שמות כ) ואם מזבח אבנים תעשה לי לא תבנה אתהן גזית:

Verse 6

פס'. אבנים שלמות תבנה. הא כיצד מראה היה לשמיר בדיו והאבנים מתבקעות כתאנה זו שמתבקעת ואינה חסרה כלום:

Verse 7

פס'. וזבחת שלמים וגו'. וכתבת עליהן וגו':

Verse 8



Verse 9

פס'. וידבר משה והכהנים הלוים אל כל ישראל, מלמד שהפרשה נאמרה במעמד כל ישראל. הסכת. הס ואח״כ כתת. מיכן אמרו לעולם ילמוד אדם תורתו ואחר כך יהגה. כענין שנאמר (תהלים א) כי אם בתורת ה' חפצו. והדר (שם) ובתורת יהגה יומם ולילה. הסבת לשון האזנה. היום הזה נהיית לעם. שיהא אדם שמח לשמוע דברי תורה כאילו ביום שקיבלו אבותינו מהר סיני:

Verse 10

פס'. ושמעת בקול ה' אלהיך. מלמד שהשמיעה מביאה לידי עשייה:

Verse 11

פס'. ויצו משה את הלוים ביום ההוא. יום שכתבו התורה:

Verse 12

פס'. אלה יעמדו לברך את העם על הר גרזים. כנגד הר גרזים שמעון ולוי ויהודה ויששכר ויוסף ובנימן. תנן התם ברכות וקללות כיצד כיון שעברו ישראל את הירדן ובאו להר גרזים ולהר עיבל שבשומרון שבצד שכם שאצל אילוני מורה ששה שבטים עלו לראש הר גרזים וששה שבטים עלו לראש הר עיבל והכהנים והלוים והארון עומדים למטה באמצע. והכהנים מקיפין את הארון והלוים את הכהנים וכל ישראל מיכן ומיכן שנאמר (יהושע ח) וכל ישראל וזקניו ושוטרים ושופטיו עומדים מזה ומזה לארון נגד הכהנים הלוים נושאי ארון ברית ה' כגר כאזרח חציו אל מול הר גרזים והחציו אל מול הר עיבל כאשר צוה משה עבד ה' לברך את העם ישראל בראשונה:

Verse 13

פס'. ואלה יעמדו על הקללה בהר עיבל ראובן גד ואשר וזבולון דן ונפתלי. ראובן ממונה על הקללה תחלה ללמדך שמה שאמר הכתוב (בראשית לה) וילך ראובן וישכב את בלהה לא היה שכיבה ממש. שהרי עתיד היה שבטו לעמוד ולומר ארור שוכב עם אשת אביו. אלא כמו שאמרו רבותינו ז״ל שבלבל מצעה. הפכו פניהם כלפי הר גרזים ופתחו בברכה. ברוך האיש אשר לא יעשה פסל ומסכה. ולא שם בסתר. והיו אלו ואלו עונין אמן:

Verse 14

פס'. וענו הלוים. בלשון הקדש כתיב כאן קול רם וכתיב התם (שמות יט) והאלהים יעננו בקול:

Verse 15

פס'. ארור האיש. הפכו פניהם כלפי הר עיבל ופתחו בקללה ארור האיש אשר יעשה פסל ומסכה אלו ואלו עונין אמן. עד שגומרין ברכות וקללות. תניא רבי אליעזר בן יעקב אומר אי אפשר לומר למטה לוי. שכבר נאמר למעלה. דבתיב אלה יעמדו לברך את העם על הר גרזים [וגו'] שמעון ולוי ויהודה. הא כיצד זקני כהונה ולוייה למטה והשאר למעלה. רבי יאשיהו אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> הראוי לשרות למטה והשאר למעלה. תנו רבנן ברוך בכלל ברוך בפרט. ארור בכלל ארור בפרט ללמוד וללמד לשמור ולעשות. שנאמר (דברים כח) אלה דברי הברית אשר צוה ה' את משה. פירוש ברוך בכלל ברוך אשר יקים את כל דברי התורה הזאת לעשות. ברוך בפרט. אשר לא יעשה פסל ומסכה וישמור שלא יעשה פסל ומסכה, ללמד ברוך אשר לא יעשה פסל ומסכה וישמור שלא יעשה. וכן על כל מצוה ומצוה ללמוד וללמד לשמור ולעשות ארור בכלל אשר לא יקים וגו'. אשר לא ילמוד להקים את כל דברי התורה הזאת ארור בפרט ארור האיש אשר ילמוד לעשות פסל ומסכה וכן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> כל מצוה ומצוה לכל אחד ואחד מישראל לשש מאות אלף ושלשת אלפים וחמש מאות וחמשים. דרש יהודה בר נחמני מתורגמניה דריש לקיש כל הפרשה כולה אלו י״ב ארורי ארור לא נאמרה אלא בנואף ובנואפת. פירוש ארור האיש אשר יעשה פסל ומסכה. וכי עובד ע״ז בארור סגי ליה אלא זה הבא על הערוה והוליד ממנה בן והולך אותו הבן לבין אומות העולם ועובד ע״ז. אמר הקב"ה ארורים אביו ואמו של זה שכך גרמו לו. מקלה אביו מתוך שאמו זינתה אינו יודע מי הוא אביו והוא מקלה אותו ואמו משלכת אותו והוא נקרא אסופי. ואינו מכיר לא אב ולא אם. ומפרש הוא ומקללם ואינו יודע שהם הוריו. מסיג גבול רעהו. היא אשת איש. משגה עור בדרך. שהנואף משגה את האשה להתעותה מן הדרך. מטה משפט גר יתום ואלמנה. שגורם לבניו להיות גרים ויתומים ולאשתו להיות אלמנה. שוכב עם אשת אביו. שמתוך שבא על הערוה אותו הבן הולך ובא על אשת אביו ואינו יודע שהיא אשת אביו. שוכב עם כל בהמה. שהזונה מעשיה מעשה הבהמה. שוכב עם אחותו. הנואף מוליד בן במקום אחד ובת במקום אחר והוא לוקחה בחזקת שאינה אחותו. שוכב עם חותנתו הלוקח אסופית שנאספת מן השוק ומתה, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> ונושא את חותנתו ואינו יודע שהיא חותנתו. מכה רעהו בסתר. זה הבא על אשת רעהו בסתר. לוקה שוחד. שנהנה מן העברה. אשר לא יקים את דברי התורה הזאת. שאמרה לא תנאף. הרי לך כל הפרשה בנואף ונואפת. ואעפ״כ פשטן של פסוקים אבות העריות הן לכך נאמר בכלל ופרט. תנו רבנן ונתת את הברכה על הר גרזים ואת הקללה על הר עיבל. שידע הברכות קודמות לקללות. וכשם שהן עונין אמן על הברכה כך היו עונין על הקללה:

Verse 16

פס'. ארור מקלה אביו ואמו. ארבע מיתות נמסרו לבית דין סקילה שריפה הרג וחנק. וכרת ומלקות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i>(כרת) בידי שמים. ומלקות בידי אדם. כשאתה מעיין בפרשה אתה מוצא את כולם. אשר יעשה פסל ומסכה. עובד ע״ז דינו בסקילה. ושם בסתר. שעשה לה דברים בסתר. מקלה אביו ואמו. בחנק. משיג גבול רעהו. נקרא רשע. משגה עור. לוקה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מטה משפט גר יתום ואלמנה (בסקילה). וכן כל שוכב עם בהמה שוכב עם אחותו בכרת. שוכב עם חותנתו. בשריפה. דכתיב (ויקרא כ) באש ישרפו אותו ואתהן. מכה רעהו. בסייף. לוקח שוחד. דינו בידי שמים לכך נאמרו אלו שהן אבות היסורין:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21



Verse 22



Verse 23



Verse 24



Verse 25



Verse 26







Verse 1

פס'. והיה אם שמוע תשמע. אם שמעת קימעא סופך שתשמע ברכה הרבה. לשמור לעשות. לא תהא למד תורה אלא על מנת לעשות. ונתנך ה' אלהיך עליון. אם שמרת ועשית סוף הקב״ה ליתנך עליון:

Verse 2

פס'. ובאו עליך כל הברכות האלה. קבל עליך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> והברכות מאליהן באות. והשיגוך כי תשמע בקול ה' אלהיך. על מנת שתשמע. הברכות עליך באות:

Verse 3

פס'. ברוך אתה בעיר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> שיהא ביתך סמוך לבית הכנסת. וברוך אתה בשדה. שיהיו נכסיך קרובים לעיר. ברוך אתה בעיר. שלא יזיק עין הרע. וברוך אתה בשדה. שלא יזיקוך חית השדה כענין שנאמר (איוב ה) לשוד ולכפן תשחק ומחית הארץ אל תירא. דבר אחר ברוך אתה בעיר. במעשה העיר. וברוך אתה בשדה. בעבודת השדה:

Verse 4

פס'. ברוך פרי בטנך. שלא יצא ממך רשע שלא יקללוך על ידי מעשיו. ופרי אדמתך. שיהו נזרעים ונצמחים ולא יהיה בהם זרע סרק. ופרי בהמתך. שלא יהו בהם טריפות ונבלות ומפילות נפלים. שגר אלפיך. מה שהפרות מבכירות. ועשתרות צאנך. אלו רובי הצאן כענין שנאמר (בראשית יד) עשתרות קרנים. שהם גדולים מקום שאין החמה זורחת שם כי לא תהא חמה זורחת בתוך עדריך מרוב הצאן. ד״א שמעשירות בעליהן:

Verse 5

פס'. ברוך טנאך. שלא יחסרו כליך מן המזון. ומשארתך. שתהא אוכל מעט ושבע. וכן הוא אומר (יואל ב) ואכלתם אכול ושבוע:

Verse 6

פס'. ברוך אתה בבואך. שתהא ביאתך לעולם רגל טוב כענין שנאמר בנח (בראשית ה) זה ינחמנו ממעשנו. וכן בשלמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> כתיב (דה״א כ״ב) שלמה שמו שלום יהיה בימיו. וכן בברכת צדיקים כתיב (בראשית ל) ויברך ה' אותך לרגלי. ואומר (שם לט) ויברך ה' את בית המצרי בגלל יוסף. בעיר. במצות שבעיר שאתה עושה בביתך. וברוך אתה בשדה. על המצות שבשדה לקט ושכחה ופיאה. ברוך טנאך. אלו הביכורים. משארתך. זו חלה. ברוך אתה בעיר. זו ירושלים. ברוך אתה בשדה. זו ציון שנאמר (ירמיה כו) ציון שדה תחרש:

Verse 7

פס'. יתן ה' את אויבך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> כענין שנאמר (שמואל א ז) ויתנגפו לפני (בני) ישראל. ובשבעה דרכים ינוסו לפניך. על ריבוי המעשה ולא ז' ממש:

Verse 8

פס'. יצו ה' אתך את הברכה באסמיך. יצו לאלתר. באסמיך. מיכן אמרו אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין לא במדוד ולא במנוי. באסמיך. כמו (משלי ג) וימלאו אסמיך שבע אלו אוצרות התבואה. ובכל משלח ידך. שתהא ברכה נשלחת בכל יגיע כפים. וברכך בארץ. שתהא זורע קמעא. והארץ מתברכת ומוציאה הרבה. יקימך ה'. יעמידך על קיומך, לעם קדוש. מה הוא קדוש אף אתה קדוש:

Verse 9



Verse 10

פס'. וראו כל עמי הארץ כי שם ה' נקרא עליך. מי שהוא עבד לשר משרי המלך אינו בחשיבות כמו מי שהוא עבדו של מלך כי מי שהוא עבדו של מלך אפילו השרים יראים מפניו כי עבד מלך מלך. ודרשו רז״ל כי שם ה' נקרא עליך ר' אליעזר הגדול אומר אלו תפלין שבראש שנרשם בהם השי״ן רומזת לשכינה. שהיא מקפת וממלאת לכל העולם ומשפעת כח לארבע חיות שבמרכבה. והרצועה כמין דל״ת רמז לארבע רוחות העולם המתנהגים על ידי השכינה ועל כן הרצועות יורדות ומתפשטות למטה:

Verse 11



Verse 12

פס'. יפתח ה' לך את אוצרו הטוב את השמים. יש אוצרות שלג ואוצרות ברד לרשעים שנ' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> (ירמיה נ) פתה ה' כלי זעמו וגו'. אבל לישראל אינו מוריד גשמים אלא מאוצר הטוב וכדאיתא בתענית קובה אחת יש בשמים ופלג שמו ומשם גשמים יורדים תחלה לארץ ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> שנא' (תהלים סה) פלג (אחד) מלא מים. ומתמציתה שותות כל הארצות שנא' (איוב ה) הנותן מטר על פני ארץ ושולח מים על פני חוצות:

Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16

פס'. והיה אם לא תשמע וגו' ובאו עליך כל הקללות האלה והשיגוך. מלא בוא״ו ולא נכתב בברכות מלא ומה שנכתב כאן מלא על שם (תהלים צא) עמו אנכי בצרה לרמוז כי ה' שוכן בקרבם ולא יאבדו בגלות ועוד אל תקרי והשיגוך אלא והציגוך כי אותיות זסשר״ץ מתחלפות. וכמו שדרשו ז״ל בקמא דברכות מה מלח ממתקת הבשר אף היסורים ממרקים ומקיימים גופו של אדם וג' מתנות טובות נתנו לישראל וכלם לא נתנו אלא על ידי יסורים. תורה וארץ ישראל ועולם הבא. תורה מנין שנאמר (תהלים צד) אשרי הגבר [אשר] תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו. ארץ ישראל דכתיב (דברים ח) כי כאשר ייסר איש את בנו וגו' וכתיב בתריה (שם) כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה, עוה״ב. שנאמר (משלי י) כי נר מצוה ותורה אור ודרך חיים תוכחות מוסר:

Verse 17



Verse 18



Verse 19



Verse 20



Verse 21

פס'. ידבק ה', יכך ה'. ולא אמר אלהים כי הרשעים הופכים מדת רחמים למדת הדין כמו (בראשית י) ויאמר ה' אמחה את האדם. בגרב ובחרס. מין שיצטרך לחרס כדכתיב באיוב (איוב ב) ויקח חרס להתגרד בו. ויתכן לפרש ובחרס לשון שמש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> כי יפחידם בשמש וג' שמות יש לו שמש חמה חרס. שמש. על שם שהוא עבד משמש את קונו ומתוך מעלת העבד התפרסם מעלת האדון. חמה. על שם החמימות. חרס. על שם שנברא להאיר על הארץ:

Verse 22



Verse 23

פס'. והיו שמיך אשר על ראשך נחשת. ובראשונה הוא אומר (ויקרא כו) שמיכם כברזל וארצכם כנחושה שהארץ תהא מזיעה כדרך שהנחשת מזיע והיא מרקבת פירותיה. וכאן שמיך נחשת והארץ כברזל שיהיו שמים מזיעין ולא יהיה חורב של אבדון והארץ אינה מזיעה כדרך שאין הברזל מזיע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> ואין הפירות מרקיבין:

Verse 24



Verse 25



Verse 26



Verse 27



Verse 28



Verse 29

פס'. והיית ממשש בצהרים כאשר ימשש העור באפלה. וכי באפלה הוא ממשש ובמקום אורה אינו ממשש. משל לעור שהיה מהלך בלילה ואבוקה בידו. אומרים לו אבוקה זו בידך למה וכי אתה נהנה ממנה. אמר להם כל זמן שאבוקה זו בידי בני אדם רואים אותי ומצילין אותי מן הפחתים מן הקוצים ומן הברקניות כדאי' במגילה לפיכך אמר כאשר ימשש העור באפלה ואין מי שיציל אותו:
פס'. אשה תארס ובית תבנה וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> לפי שדרך בני אדם לבנות בית ואח״כ לוקח (שדה) ואח״כ לוקח אשה כמ״ש בפרשת שופטים (דברים כ) מי האיש אשר בנה בית מי האיש אשר נטע כרם מי האיש אשר ארש אשה. ובקללות רמז שהכל יהיה להם בהפך:
פס'. ואין מושיע. נראין כאוהבין בשעת הנאתן ואין עומדין לו לאדם בשעת דחקו:

Verse 30

פס'. אשה תארס. אלו ג' דברים שהיו חוזרין עליהן מערכי המלחמה:

Verse 31



Verse 32



Verse 33

פס'. פרי אדמתך וכל יגיעך יאכל עם אשר לא ידעת. אפילו שמעו לא שמעת:

Verse 34



Verse 35



Verse 36

פס'. יולך ה' אותך ואת מלכך. זה יכניה וצדקיהו ויהויקים:

Verse 37



Verse 38

פס'. זרע רב תוציא השדה. כי יחסלנו. כי ישלימנו הארבה:

Verse 39



Verse 40



Verse 41



Verse 42



Verse 43



Verse 44



Verse 45



Verse 46



Verse 47

פס'. תחת אשר לא עבדת את ה'. (ועבדת את אויביך) מרב כל. מרב שלא היית חסר כל דבר. כענין שנאמר (דברים לב) וישמן ישורון ויבעט:

Verse 48



Verse 49



Verse 50



Verse 51



Verse 52



Verse 53



Verse 54



Verse 55



Verse 56



Verse 57



Verse 58



Verse 59

פס'. והפלה ה' את מכותך. וחליים רעים ונאמנים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> רעים בשליחותם ונאמנים בשבועתם. שאין יוצאין מן האדם אלא בזמן שנגזר עליהם שלא יצאו עד יום פלוני ובשעה פלונית:

Verse 60



Verse 61

פס'. גם כל חלי וכל מכה אשר לא כתוב. אלו בנים שאכלו אבותם:

Verse 62



Verse 63

פס'. והיה כאשר שש ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> כן ישיש ה' את האומות עליכם:

Verse 64



Verse 65



Verse 66



Verse 67

פס'. בבקר תאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> מי יתן ערב. שעבר. ובערב תאמר מי יתן בקר. שעבר. מלמד שכל יום ויום קשה משעבר:

Verse 68

פס'. והשיבך ה' מצרים באניות. בוא וראה עד היכן כח העבירה. שאפילו מצוה שאמר הקב״ה לישראל לא תוסיפו לראותם עוד עד עולם. בשעת הכעס מה כתיב והשיבך ה' מצרים באניות:

Verse 69

פס'. אלה דברי הברית. גדולים הם היסורים שנכרת עליהן ברית:





Verse 1

פס'. ויקרא משה אל כל ישראל. הקהילם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> ואמר להם דברי תוכחות:

Verse 2

פס'. המסות הגדולות. לא מרובכם מכל העמים הצלחתם ולא בכחכם עשיתם חיל:

Verse 3

פס'. ולא נתן ה' לכם לב לדעת. לאחר ארבעים שנה. לאחר שעשה להם כל הטובות התחיל להוכיחם על הראשונות:

Verse 4

פס'. ואולך אתכם ארבעים שנה במדבר. כלומר שלא נחסרתם כלום. ונעלך לא בלתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> כך דרך הפסוק מדבר לישראל בלשון יחיד ובלשון רבים. כענין שנאמר (ישעיה מה) ישראל נושע בה' תשועת עולמים. לא בלתה. ומתרגמינן לא אייחפת כלומר לא נחסרת. להלך יחף כי לא חסרת דבר:

Verse 5

פס'. לחם לא אכלתם ויין ושכר לא שתיתם. שלא הייתם צריכין להם מפני שהיה להם המן והבאר למען תדעו כי אני ה' אלהיכם:

Verse 6

פס'. ותבאו אל המקום הזה. הוא ערבות מואב:

Verse 7



Verse 8

פס'. ושמרתם את דברי הברית הזאת ועשיתם אותם למען תשכילו את כל אשר תעשון. ודבר זה כתוב בתורה שנוי בנביאים ומשולש בכתובים. כתוב בתורה דכתיב ושמרתם את דברי הברית הזאת. שנוי בנביאים דכתיב (יהושע א) לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה וגו'. משולש בכתובים דכתיב (תהלים א) כי אם בתורת ה' חפצו ובתורתו יהגה יומם ולילה. והיה כעץ שתול על פלגי מים אשר פריו יתן בעתו ועלהו לא יבול וכל אשר יעשה יצליח:

Verse 9

כתוב תאות צדיקים אך טוב תקות רשעים עברה  (משלי י״א):
אמר רבי טוביהו ברבי אליעזר ז״ל כל תאות הצדיקים אינה אלא שיהו עוסקין בתורה ובמצות שנאמר תאות צדיקים אך טוב. אך. מיעוט. זה שממעטין בצורכי העולם ואין מתעסקין אלא בתורה שנקראת טוב שנאמר (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. ובמצות דכתיב (דברים ו) ועשית הישר והטוב בעיני ה'. ואומר (תהלים לד) סור מרע ועשה טוב. לפיכך משה רבינו מזהיר ומצוה את ישראל ושמרתם את דברי הברית הזאת וגו'. וכתיב בתריה אתם נצבים בשכר שאתם עוסקין בתורה ובמצות אתם קיימין. תקות רשעים עברה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> על שהרשעים עוברים את התורה תקותם תהיה עברה כענין שנא' והבדילו ה' לרעה מכל שבטי ישראל ככל אלות הברית:
אתם נצבים. יש הצבה לטובה ויש הצבה לרעה. לרעה דכתיב (איכה ב) דרך קשתו ויציבני כמטרה לחץ. לטובה דכתיב (תהלים מא) ואני בתומי תמכת בי ותציבני לפניך לעולם. כנגד ישראל אמר דוד למקרא זה אמר לפני הקב״ה רבונו של עולמים הבטחת את ישראל עמך שאין כלין לעולם שנא' (ישעיה סו) כי כאשר השמים החדשים והארץ החדשה אשר אני עושה עומדים לפני נאם ה' כן יעמוד זרעכם ושמכם. ואומר (מלאכי ג) כי אני ה' לא שניתי ואתם בני יעקב לא כליתם. לכך נאמר ותציבני לפניך לעולם. כדרך שאמר משה לישראל אתם נצבים היום כלכם אמר להן משה לישראל כל זמן שאתם עושין רצון המקום אתם נצבים וקיימין. ד״א אתם נצבים אמר להם משה לישראל עשה לכם הקב״ה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> יציבה בעולם שכתב עליכם על כל מצוה ומצוה על כל חוק וחוק על כל דבור ודבור דבר אל בני ישראל אמור אל בני ישראל ואתה תצוה את בני ישראל כדי להזכיר שמכם וזכרונכם לפני לטובה בכל דור ודור. היום. מה היום לא ישבות אף אתם אין נשבתין מן העולם. כלכם. שאין העולם חסר מששים רבוא לפיכך בקש דוד מלך ישראל להיות זכרו קיים לדורי דורות שנאמר (תהלים מא) ואני בתומי תמכת בי ותציבני לפניך לעולם. וכי מה היה דוד מבקש להיותו קיים לעולם אלא להיות לו זכר בכל דור ודור. זה ספר תהלות דוד הנאמרים בבתי כנסיות ובבתי מדרשות על שם (ש״ב כג) דוד בן ישי משיח אלהי יעקב ונעים זמירות ישראל. וכן הוא אומר (תהליס סא) אגורה באהלך עולמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> וכי אפשר לו לאדם להיות חי שני עולמים אלא כך אמר שיהו ישראל מתפללים דברי שירי ותהלותי ובאלו אני קיים בעוה״ז ולעוה״ב. שכבר היה מובטח שחלקו עם הצדיקים בגן עדן לכך נאמר אגורה באהלך עולמים. ד״א אתם נצבים. אמר משה לישראל בזמן שאתם בהסכמה אחת. ראשיכם שבטיכם זקניכם ושוטריכם מלמד שהעמיק ואמר להם אם מקיימין אתם את התורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> אין כל אומה ולשון יכולה לכם. ד״א העמידם לקבל עליהם את התורה על פי הברית כדי שלא יאמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> אבותינו שמעו מפי הגבורה קולות וברקים וראו ענן כבד לפיכך אמרו (שמות יט) כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע. אבל אנחנו לא קבלנו. לפיכך הציבם והשביעם והעבירם בברית הראשון. ד״א אתם נצבים. אמר להם משה בואו וראו ואגידה לכם על כמה יציבות התיצבתם. בתהלה על הים כענין (שם יד) התיצבו וראו את ישועת ה'. ואח״כ התיצבתם לקבל את התורה שנאמר (שם יט) ויתיצבו בתחתית ההר. ועתה אתם נצבים. ודעו לכם כי גם המתים וגם דורות העתידות לבוא רוחם ונשמתם נצבות פה. אתם נצבים היום כלכם לפני ה' אלהיכם. אשריכם שזכיתם דור נאה זה דור שכלו זכאי שנאמר (שיר ד) כלך יפה רעיתי ומום אין בך. זה דור שבאו לארץ. ראשיכם שבטיכם. ראשיכם אלו ראשי הנשיאים. יהושע ואלעזר וכלב. שבטיכם. אלו הנשיאים שנתמנו לחלק את הארץ. זקניכם. אלו הסנהדרין שבעים זקנים. ושוטריכם. אלו שרי האלפים ושרי המאות ושרי חמשים ושרי עשרות. כל איש ישראל. מלמד שכלם צדיקים:

Verse 10

פס'. טפכם נשיכם. מלמד שנכרת הברית לישראל והזהיר הגדולים על הקטנים. וגרך. זה גר צדק. מחוטב עצך עד שואב מימיך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> אלו הגבעונים כענין שנאמר (יהושע ט) ויתנם יהושע ביום ההוא חוטבי עצים ושואבי מים לעדה ולמזבח:

Verse 11

פס'. לעברך בברית ה' אלהיך. להכניסך. כענין שנאמר (שמות יז) עבור לפני העם. ואומר (יחזקאל ט) עבור בתוך העיר בתוך ירושלים. כלומר להביאך בתוך הברית לקבל שכר, ובאלתו. זו שבועה. שנא' (במדבר ה) והשביע הכהן את האשה בשבועת האלה. שאם לא תשמעו תקבלו דינכם:

Verse 12

פס'. למען הקים אותך היום לו לעם כאשר דבר לך. והיכן דבר, (שמות ו) ולקחתי אתכם לי לעם. וכאשר נשבע לאבותיך לאברהם ליצחק וליעקב. כענין שנא' (בראשית כב) בי נשבעתי נאם ה' כי יען אשר עשית [וגו'] כי ברך אברכך והרבה ארבה את זרעך ככוכבי השמים. וביצחק כתיב (שם כו) גור בארץ הזאת ואהיה עמך ואברכך כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל והקימותי את השבועה אשר נשבעתי לאברהם אביך. ביעקב כתיב (שם לה) ואת הארץ הזאת אשר נתתי לאברהם וליצחק לך אתננה ולזרעך אחריך אתן את הארץ. ומצאנו על דברי של הקב״ה שהוא שבועה שנאמר (ישעיה נד) כי מי נח זאת לי אשר נשבעתי מעבור מי נח עוד על הארץ כן נשבעתי מקצוף עליך ומגער בך. והיכן נשבע (בראשית ט) ולא יהיה עוד המים למבול:

Verse 13

פס'. ולא אתכם לבדכם. כי את <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> אשר ישנו פה עמנו. אלו המתים. עומד היום לפני ה' אלהינו. אלו החיים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ואת אשר איננו. אלו הדורות העתידים לבוא:

Verse 14



Verse 15

פס'. כי אתם ידעתם. יש מכם מיוצאי מצרים ויודעים ויש מכם ששמעתם מאבותיכם. את אשר ישבנו בארץ. אשר איחרנו כענין שנאמר (דברים לב) ותשבו בקדש:

Verse 16

פס'. ותראו את שקוציהם. אלו אלילי מצרים שנאמר (במדבר לג) ובאלהיהם עשה ה' שפטים. עץ ואבן. אלו תועבות הגוים אשר החרמתם אותם:

Verse 17

פס'. פן יש בכם איש או אשה או משפחה או שבט. אחד מרובין ואחד יחיד. פן יש בכם שורש פורה ראש. שמהרהר בלבו לכפור בבוראו ולהוציא דת לעצמו כמו שעשה ירבעם בן נבט שעשה העגל וחטא והחטיא את ישראל ועשה מועדים לישראל (מלכים א' יב) בחדש אשר בדא מלבו. פורה ראש ולענה. לפי שדברי תורה נמשלו במתוקים שנא' (תהלים יט) ומתוקים מדבש ונופת צופים. וכנגדם אמר על חילופם פורה ראש ולענה:

Verse 18

פס'. והיה בשמעו. והתברך בלבבו. יברך את עצמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> כענין שהיו אומרים דורו של ירמיהו (ירמיה ה) (הלא ה' בקרבנו) לא תבוא עלינו רעה וחרב ורעב לא נראה. כי בשרירות. כענין שנאמר (שם ז) וילכו במועצות בשרירות לבם הרע שמתירו לבו לעשות אותו דבר לשון חכמים שרי מותר. ד״א שרירות לשון חכמים חיזוק כמו שריר וקיים. למען ספות הרוה את הצמאה. להוסיף חטא על חטא. כענין שנאמר (ישעיה ל) למען ספות חטאת על חטאת. הרוה. דבר שעושה בשוגג. את הצמאה. דבר שעושה במזיד והוא חמור מן הראשון כאדם שאוכל נבילות לתיאבון וחוזר ואוכל להכעיס אמר שכן דרכו של יצר הרע היום אומר לו עשה מעט ולמחר מטהו מן הדרך לגמרי. וכן ישעיהו אומר (שם ה) הוי מושכי העון בחבלי השוא וכעבות העגלה חטאה. הוא דומה לחוט של בוכיא. פירוש עכביש ולבסוף דומה לעבות העגלה. לפיכך צריך אדם להרגיז יצר טוב על יצר הרע וכן פירושו של פסוק למען ספות הרוה את הצמאה בזמן שעושה אדם עון בשוגג וחוזר ועושה במזיד נחשב לו השוגג הראשון כמזיד האחרון. שבזמן שמתחרט בו הזדונות נעשות לו כשגגות שנא' (הושע יד) כי כשלת בעונך. ואם מתחזק ברשעו שגגות נעשית לו כזדונות שנאמר למען ספות הרוה את הצמאה:

Verse 19

פס'. לא יאבה ה' סלוח לו. ולהלן הוא אומר (דברים כג) ולא אבה ה' אלהיך לשמוע אל בלעם מלמד שאין הקב״ה רוצה לעשות רצון מורדיו. ולענין הצדיקים אינו כן אלא רצון יראיו יעשה. סלוח לו. לו אינו סולח אבל סולח הוא לשבים. כי אז. הוא רשע בעונו ימות. יעשן אף ה' וקנאתו. אלו נקמות ותוכחות שהקב״ה מעורר על הרשעים. באיש ההוא. המזיד, ורבצה בו. כענין שנא' (תהלים קט) ותבוא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. כל האלה הכתובה בספר הזה. זו אלות משנה תורה. ומחה ה' את שמו. שלא יעמידו שמו על הנולדים. מתחת השמים. מתחת מפרס הרקיע כענין שנאמר בעמלק (דברים כה) תמחה את זכר עמלק מתחת השמים:

Verse 20

פס'. והבדילו ה' לרעה. יש הבדלה לשבח כענין שנאמר (שם י) בעת ההיא הבדיל ה' את שבט הלוי. ואומר (דה״א כג) ויבדל אהרן להקדישו וגו'. ויש הבדלה לרעה כענין שנאמר (ישעיה נו) הבדל יבדילני ה' מעל עמו ואומר (עזרא י) והוא יבדל מקהל הגולה. ככל אלות הברית. שיהו בו כל הקללות והוא משונה מכל שבטי ישראל. הכתוב בספר התורה הזה. ספר לשון זכר לכך נאמר הזה:

Verse 21

פס'. ואמר הדור האחרון. כל אחד ואחד אחרון לשלפניו. והנכרי. אשר יבוא מארץ רחוקה. אלו גרי צדק:

Verse 22

פס'. גפרית ומלח. כענין סדום. ולא יעלה בה כל עשב. לא עשבי אדם ולא עשבי בהמה. כמהפכת סדום ועמורה אדמה וצבויים. יו״ד תחת אל״ף צבואים. אשר הפך ה', שנאמר (בראשית יט) וה' המטיר על סדום ועל עמורה גפרית ואש. ויהפוך את הערים האל. נ״ב שנה לא עבר עוף ביהודה שנא' (ירמיה ט) מעוף השמים ועד בהמה נדדו הלכו. מנין בהמ״ה. ואמרו. אלו הנביאים. ד״א ואמרו. אלו אומות העולם. על אשר עזבו את ברית ה' אשר כרת. זו ברית סיני:

Verse 23



Verse 24



Verse 25

פס'. וילכו ויעבדו. אין איש עומד בפניהם אלא וילכו ויעבדו. העולם ניתן ביד כל אחד ואחד לעשות מה שלבו חפץ. אלהים אחרים. אחרים שקראום אלהים. וישתחוו להם. והשתחויה בכלל היתה למה יצאת להקיש אליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> מה השתחויה שהיא עבודת פנים וחייבין עליה אף כל שהיא עבודת פנים חייבין עליה. אלהים אשר לא ידעום. מקודם לכן. ולא חלק להם. אבל לאומות העולם חלקם. שנאמר (דברים ד) אשר חלק ה' אלהיך אותם לכל העמים:

Verse 26

פס'. ויחר אף ה' בארץ ההיא. ארץ משובחת מכל הארצות. להביא עליה את כל הקללה. כדי שיהו שוממין על יד הכנענים היושבין בה. שנאמר (ויקרא כו) והשמותי אני את הארץ ושממו עליה אויביכם היושבים בה:

Verse 27

פס'. ויתשם ה' מעל אדמתם באף ובחמה ובקצף גדול וישליכם אל ארץ אחרת. אלו ד' כנפות הארץ. אף וחמה וקצף וארץ אחרת. ד״א ארבעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> כנגד (יחזקאל יד) ארבעת שפטי הרעים. כיום הזה. שלא יהא דבר נשכח מן הדורות. כאלו היום נהיה לך יהו מזכירים אותו מדור דור ומספרים כל אחד ואחד לחבירו. למ״ד וישליכם גדולה משונה מכל למ״ד שבמקרא ללמדך כי אורך הגלות עליהם:

Verse 28

פס'. הנסתרות לה' אלהינו. אלו קיצי הגלות שהם סתומים וחתומים. כענין שנאמר על ידי דניאל (דניאל יב) ואתה דניאל סתום הדברים וחתום הספר עד עת קץ. ואומר (ישעיה סג) כי יום נקם בלבי אפילו הלב לפה לא גילה. והנגלות. אלו תשובה ומעשים טובים. עד עולם. אפילו בגלותנו. עד עולם. רבותינו אמרו למה נקוד על לנ״ו ולבנינ״ו ועל ע' שבעד מלמד שלא נענשו ישראל על הנסתרות עד שעברו את הירדן. והכי משמע. הנסתרות לה' אלהינו והנגלות לנ״ו ולבנינ״ו נקודים כאלו אינם:





Verse 1

פס'. והיה כי יבואו עליך. עתידין הן לבוא עליך. הברכה והקללה.הברכה קודמת לקללה:

Verse 2

פס'. ושבת עד ה' אלהיך ושמעת בקולו. מיכן אמר ר' אלעזר אם אין ישראל עושין תשובה אין נגאלין:

Verse 3

פס'. ושב ה' אלהיך את שבותך ורחמך. זה גולה של בבל. ושב וקבצך מכל העמים. זה גלות טיטוס ואספסיאנוס. אשר הפיצך ה' אלהיך שמה, זה טלטול אחר טלטול:

Verse 4

פס'. אם יהיה נדחך בקצה השמים. להביא אשר באיי הים. משם יקבצך. זה גלות ראשון. ומשם יקחך. זה גלות שני:

Verse 5

פס'. והביאך ה' אלהיך. זה כיבוש יהושע. וירשתה. זה כיבוש דוד. והיטבך והרבך מאבותיך. שלא יוסיפו לדאבה עוד:

Verse 6

פס'. ומל ה' אלהיך את לבבך ואת לבב זרעך. שנא' (יחזקאל לו) והסירותי את לב האבן מבשרכם [וגו'] ועשיתי את אשר (בחקותי) [בחקי] תלכו. למען חייך. דכתיב (ישעיה סה) כי כימי העץ ימי עמי:

Verse 7

פס'. ונתן ה' אלהיך את כל האלות האלה על אויביך. אלו המפורסמים שאויבין בפרהסיא כענין (שמות טו) אמר אויב ארדוף. ועל שונאיך. אלו שבסתר. כענין (ויקרא יט) לא תשנא את אחיך בלבבך ואומר (דכרים יט) כי יהיה איש שונא לרעהו שהיתה שנאה טמונה בלבו. אשר רדפוך. אלו שאר האומות שמצטרפין עם בני עשו ובני ישמעאל שנא' (תהלים פג) אהלי אדום וישמעאלים מואב והגרים. גם אשור נלוה עמם:

Verse 8

פס'. ואתה תשוב. מעצמך. ושמעת בקול ה' והותירך ה' אלהיך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> כענין שנאמר (משלי יד) בכל עצב יהיה מותר:

Verse 9



Verse 10

פס'. כי תשמע בקול ה' אלהיך לשמור מצותיו וחקותיו. הכתובים לא נאמר אלא הכתובה זו עבודת כוכבים שכל הכופר בה מודה בכל התורה כולה. כי תשוב אל ה' אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך. שאפילו הוא נוטל את נפשך אתה הוי מיחדו. בכל לבבך.ללמד שאין ישראל נגאלין אלא מתוך שכפרו בעבודת כוכבים לעיני כל הגוים להקדיש את השם הנכבד וכה״א (זכריה יג) וצרפתים כצרוף את הכסף ובחנתים כבחון את הזהב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> מלמד שעתידין אומות העולם לומר להן לישראל עזבו את אלהיכם ועבדו את אלהי זר ואם לאו תיהרגו כענין שנאמר (דניאל ז) ויסבר להשניא זמנין ודת, והם אומרים להם (תהלים מד) אם שכחנו שם אלהינו וגו'. כי עליך הורגנו כל היום וגו', מה כתיב בתריה עורה למה תישן ה' כי שחה לעפר נפשנו. קומה עזרתה לנו:

Verse 11

פס'. כי המצוה הזאת אשר אנכי מצוך היום. אחר ארבעים שנה אמר להן משה לישראל היו יודעין כאלו היום קבלתם אותה מהר סיני שנאמר היום. לא נפלאת היא ממך. אבל נפלאת מאומות העולם שנאמר (תהלים קמז) מגיד דבריו ליעקב חקיו ומשפטיו לישראל:
פס'. ולא רחוקה היא. אין אתה צריך לפשפש אחריה בארצות הגוים. אמר להם משה לישראל אם מבקש אדם לעמוד על התורה תן דעתך עליה כשם שהפועל הזה נותן דעתו על מלאכתו ואת עומד עליה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> וכן אמר ישעיהו (ישעיה כח) הכל היום יחרוש החורש יפתח וישדד אדמתו. בתחלה הוא עושה תלמים רבים ואחר כך יפתח וישדד אדמתו שהוא עושה תלמים קטנים. (שם) הלא אם שוה פניה והפיץ קצח וכמון יזרק לא כשם שהוא זורע את הקצח הוא זורע את הכמון. יש ארץ <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> שהיא יפה (לקמח) ויש שהיא יפה לשעורים. (שם) ויסרו למשפט עד שאתם עמלין בדרך ארץ עסקו בתורה והם אומרים אלהינו יורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו. אמר להם לא בחרוץ יודש קצח לא כשם שהוא דש את הקצח דש את הכמון לחם יודק לחם צריך שיודק, כי לא לנצח אדוש ידושנו. מהו עושה מביא מוריגים שידוק אותו. אבל הקצח במטה. ומה אם אלו צריכין דעת כזה. התורה לא כל שכן. לא נפלאת היא ממך. שלא עסקת בה. ולא רחוקה היא. הא אם רחוקה צריך אתה לילך אחריה. תנן התם הוי גולה למקום תורה ואל תאמר היא תבוא אחרי:

Verse 12

פס'. לא בשמים היא. א״ר חיי' <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> לא (ירד מן השמים) אלא כולה ניתנה מן השמים היא הענוה והחסידות והצדקות והכשרות וכל חכמה מעולה היא. ד״א לא בשמים היא א״ר אחא לא תמצא תורה בגסי הרוח שהן רואין עצמן למעלה. והיכן היא (איוב כח) והחכמה מאין תמצא. מאותן שעושין עצמן כאין. לאמר מי יעלה לנו השמיטה. הא אם היתה בשמים ויכולין אתם לעלות היה עליכם לעלות:

Verse 13

פס'. ולא מעבר לים היא. לא תמצא תורה בפורשי הים שאין להם פניות לעסוק בתורה. ד״א לא תמצא תורה במי שמרחיב לבו עליה בים במי שאוהב מלבושים נאים מצעות נאות מאכלות יפות. לאמר מי יעבר לנו אל עבר הים. הא אם צריך אתה לעבור חייב אתה לעבור אליה. על דבר אחד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> עלה הלל מבבל:

Verse 14

פס'. כי קרוב אליך הדבר מאד. בזמן שבפיך לעשותו ובלבבך. וכן דוד אומר (ש״ב כג) ערוכה בכל ושמורה אם ערוכה ברמ״ח אברים תהא שמורה:

Verse 15

פס'. ראה נתתי לפניך היום וגו'. בכל יום ויום יהו לפניך חדשים כיום שניתנו בו. את החיים ואת הטוב ואת המות ואת הרע כענין שנאמר (משלי ח) כי מוצאי מצא חיים. ואומר (שם) כל משנאי אהבו מות:

Verse 16

פס'. אשר אנכי מצוך היום לאהבה את ה' אלהיך ללכת בדרכיו. להיות רחום וחנון וחונן דלים ועובר על פשע וכן כיוצא בהם. וחיית ורבית וברכך. ובשכר שתבוא תירש:

Verse 17

פס'. ואם יפנה לבבך ולא תשמע. אם תפנה לבך כמעט. לא תשמע הרבה. ולא עוד אלא שגורם לעצמו מה שגורם. ונדחת והשתחוית. ולבסוף שהוא עובדם:

Verse 18

פס'. הגדתי לכם היום כי אבד תאבדון. בתחלה אבוד ואחר כן תאבדון. וכה״א (ישעיה ח) כעת הראשון הקל ארצה זבלון וארצה נפתלי והאחרון הכביד:

Verse 19

פס'. העידותי בכם היום את השמים ואת הארץ. מקום שאין לך כח לצאת מתחת מפרשם. החיים והמות נתתי לפניך. ושמא תאמר נותן לי רשות ללכת באיזה דרך שארצה ת״ל ובחרת בחיים. למען תחיה אתה וזרעך. אין הנאה אלא לך ולבניך:

Verse 20

פס'. לאהבה. גדול העושה מאהבה לעושה מיראה. לשמוע בקולו. זה תלמוד תורה שנאמר (דברים ד) מן השמים השמיעך את קולו ליסרך. ולדבקה בו זה יחוד השם. כי הוא חייך ואורך ימיך [וגו'] אשר נשבע ה' לאבותיך לאברהם ליצחק וליעקב לתת להם. בזכותם אתה תירש:





Verse 1

<i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> וידבר את (כל) הדברים האלה אל כל ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> ענין זה מוקדם ומאוחר. שהוא ראוי לומר תחלה ענין הן קרבו ימיך למות עד האזינו ואחרי כן אמר להם שירת האזינו. וכתיב ויבא משה וידבר את דברי השירה הזאת באזני העם הוא והושע בן נון ולמה הסמיך הענין הזה וילך לשל מעלה על שהזכיר את האבות שנאמר אשר נשבע ה' לאבותיך לאברהם ליצחק וליעקב לתת להם. סמך לו וילך משה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> שהלך לו עם אבות העולם:

Verse 2

פס'. ויאמר אלהם בן מאה ועשרים שנה אנכי היום לא אוכל עוד לצאת ולבוא. מה ת״ל היום. היום מלאו ימי מלמד שהקב״ה ממלא שנותיהן של צדיקים מיום ליום. שנאמר (שמות כג) את מספר ימיך אמלא. לא אוכל עוד לצאת ולבוא והלא כתיב לא כהתה עינו ולא נס לחה. אלא לצאת ולבוא בתורה. נתן רשות ליהושע לדרוש לפניו. לא תעבור את הירדן הזה. לא חי ולא מת:

Verse 3

פס'. ה' אלהיך הוא עובר לפניך. כענין שנא' (מיכה ב) ויעבר מלכם לפניהם וה' בראשם. הוא ישמיד. הבטחה היא לכם שאתם יורשים אותם. יהושע בן נון הוא עובר לפניך כאשר דבר ה'.והיכן דיבר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> שנא' (במדבר כז) קח את יהושע בן נון:

Verse 4

פס'. ועשה ה' להם כאשר עשה וגו'. זו הצרעה. אשר השמיד. שנאמר (עמוס ב) ואנכי השמדתי את האמורי מפניכם. ונתנם ה' לפניכם. על מנת שאתם עושים ככל המצוה הוא נותנם לפניכם ומהו המצוה לא תחיה כל נשמה:

Verse 5



Verse 6

פס'. חזקו ואמצו. בתורה ובמצות ובמעשים טובים ובדרך ארץ. אל תיראו. מפני הענקים. ולא תערצו. מפני האימים. מפניהם אין אתה ירא אלא יהא מורא שמים עליכם. כי ה' אלהיך הוא ההולך עמך. ותהיו קדושים כי קדוש הוא. לא ירפך. בארץ, ולא יעזבך. בגלות. כענין שנאמר (עזרא ט) כי עבדים אנחנו ובעבדותנו לא עזבנו אלהינו. ד״א וילך משה. להיכן הלך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> וויעד את כל ישראל במקום שלא היה שם יהושע כדי לשבחו בפני בני ישראל שלא בפני יהושע. וכן מצאנו שמקצת שבחו של אדם אומרין בפניו וכולו שלא בפניו. וכן בשעה שדברה מרים ואהרן במשה מה כתיב שם (במדבר יב) ויקרא אהרן ומרים ויצאו שניהם כדי שלא לדבר בפני משה. ד״א וילך משה. מלמד שהלך אל אהל מועד וקיבץ שם כל ישראל לדבר בשביל יהושע. וכן הוא אומר וילך משה ויהושע ויתיצבו באהל מועד:

Verse 7

פס'. ויקרא משה ליהושע. אחר שדיבר לישראל שלא בפני יהושע חזר וקרא את יהושע. ויאמר אליו לעיני כל ישראל חזק ואמץ. לכבדו בפניהם. חזק ואמץ כדרך שאמר לישראל אמר לו ליהושע. תבוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> ולהלן הוא אומר כי אתה תביא, א״ר יוחנן אמר לו משה ליהושע זקנים שבדור עמהם. כלומר התיעץ בהם וחוץ מהם אל תעשה דבר. אבל הקב״ה אמר לו כי אתה תביא. הכל יהו תחת רשותך טול מקל והך על קדקדן. דבר אחד לדור ואין שני דברים לדור. ד״א כי אתה תבוא. אתה תבוא ואני איני בא. ואתה תנחילנה אותם, הבטיחו שהוא חי עד שכובשין ועד שנוחלין:

Verse 8

פס'. וה' הוא ההולך לפניך הוא יהיה עמך. הוא שאמר והיה העולם הוא שהוציא את ישראל ממצרים. הוא שעשה לנו את כל הנוראות. הוא שיפיל את ז' המלכים לפניך. הוא קיים לדורי דורים ולנצח נצחים. הוא ראשון והוא אחרון ומבלעדיו אין אלהים. לא ירפך ולא יעזבך לא תירא ולא תחת:

Verse 9

פס'. ויכתב משה את התורה הזאת. שלא חסרה כלום. ויתנה אל הכהנים בני לוי. שיהו מורים בהוראה לישראל. ואל כל זקני (בני) ישראל. אלו סנהדרי (ן):

Verse 10

פס'. ויצו משה אותם לאמר. להזהיר המצוה לדורות על פרשת המלך. מקץ שבע שנים. תנן התם במסכת סוטה בפרק אלו נאמרים ואלו נאמרים בלשון הקדש. מקרא בכורים וחליצה ברכות וקללות ברכת כהנים וברכת כהן גדול פרשת המלך ופרשת עגלה ערופה ומשוח מלחמה בשעה שהוא מדבר אל העם. ותנן פרשת המלך. כיצד. יו״ט האחרון של חג בשמינית במוצאי שביעית עושים לו בימה של עץ בעזרה והוא יושב עליה. שנאמר מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה בחג הסוכות בבוא כל ישראל לראות את פני ה' אלהיך במקום אשר יבחר תקרא את התורה הזאת נגד כל ישראל באזניהם. חזן הכנסת נוטל ספר תורה ונותנו לסגן והסגן נותנו לכהן גדול וכהן גדול נותנו למלך והמלך עומד ומקבל וקורא יושב. אגריפס המלך עמד וקיבל וקרא עומד ושבחוהו חכמים וכשהגיע (דברים יז) לא תוכל לתת עליך איש נכרי אשר לא אחיך הוא זלגו עיניו דמעה אמרו לו אל תירא אגריפס המלך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> אחינו אתה אחינו אתה. וקורא מתחלת אלה הדברים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> ועד שמע והיה אם שמוע. עשר תעשר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> כי תכלה לעשר. ברכות וקללות עד שהוא גומר את כולה. ברכות שכהן גדול מברך אותן המלך מברך. אלא שהוא נותן של רגלים תחת מחילת העון, למדנו שמקץ שנאמר להלן מקץ שבע שנים תעשה שמיטה. ומקץ שנאמר בספר ירמיה (ירמיה לד) מקץ שבע שנים תשלחו איש את אחיו העברי אשר ימכר לך ועבדך שש שנים ושלחתו חפשי מעמך. ומקץ האמור כאן כלם סוף שבע שנים מלמד שאין השביעית משמטת אלא בסוף. וכן (בראשית מא) מקץ שנתים ימים וכן (שמואל ב' טו) ויהי מקץ ארבעים שנה ויאמר אבשלום אל המלך להוציא מלבן שאומר מקץ הוא תחלה @?![א]@?? שאין ממש בדבריהם:

Verse 11

פס'. בבוא כל ישראל. כל הני למה לי צריכי דאי כתב רחמנא מקץ הוה אמינא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> נמני מהשתא. ואע״ג דלא מתרמי משמטה כתב רחמנא שנת השמטה. ואי כתב רחמנא שנת השמטה הוה אמינא בסוף שמטה שהוא סוף אלול. כתב רחמנא במועד. ואי כתב רחמנא במועד הוה אמינא מראש השנה כתב רחמנא בחג הסוכות. ואי כתב רחמנא בחג הסוכות הוה אמינא אפילו ביום טוב האחרון כתב רחמנא בבוא כל ישראל מאתחלתא דמועד מלמד שמוסיפין מחול על הקדש והשמטה נוהגת עד חג הסוכות של שנה שמינית, נגד כל ישראל באזניהם. שהיו מקשיבין לספר תורה. מיכן אמרו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> כיון שנפתח ספר תורה אסור לדבר. וכן אתה מוצא בעזרא דכתיב (נחמיה ח) וכפתחו עמדו כל העם. ואין עמידה אלא שתיקה שנא' (איוב לב) עמדו לא ענו עוד. ואומר (נחמיה ח) ואזני כל העם אל ספר התורה:

Verse 12

פס'. הקהל את העם. אם אנשים באים ללמוד ונשים לשמוע טף למה ליתן שכר למביאיהן שאין הקב״ה מקפח שכר כל בריה. וגרך אשר בשעריך. אלו גרי צדק. למען ישמעו ולמען ילמדו. מלמד שהשמיעה מביאה לידי תלמוד והתלמוד מביא לידי יראה. ושמרו לעשות. והיראה מביאה לידי שמירה. את כל דברי התורה הזאת. שלא יאמר אדם הריני מקיים כל התורה חוץ ממצוה הזאת ודי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> ת״ל את כל דברי התורה הזאת:

Verse 13

פס'. ובניהם אשר לא ידעו ישמעו ולמדו ליראה. גדולה היא יראת שמים שמשה הזהיר את ישראל (דברים י) ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה את ה' אלהיך. כל הימים. לרבות ימות המשיח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> עוברים את הירדן. כיון שאתם עוברים אתם יורשים:

Verse 14

פס'. ויאמר ה' אל משה הן קרבו ימיך למות. אמר לפניו רבש״ע בלשון שקילסתיך בו בלשון אתה אומר לי הן קרבו ימיך. שכחתי שמך (שם) הן לה' אלהיך השמים. ואתה אומר לי הן קרבו ימיך. אמר הקב״ה למשה אתה אמרת להם לישראל הן לה' אלהיך על שאני יחיד בעולמי כך אתה יחיד לי בעולמי. שכן בלשון יון קורין לחד הינ״א. רבי אלעזר הקפר אומר ה״ן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> שכל האותיות יש להן זוגות חוץ מן ה״א ונו״ן. כיצד א״ט עשרה ב״ח עשרה ג״ז עשרה ד״ו עשרה ה״א אין לה זוג. י״צ הרי מאה כ״פ הרי מאה ל״ע הרי מאה מ״ם הרי מאה נ' אין לה זוג. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> זה הוא שכתוב (הנ״ך שוכב עם אבותיך). <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> קרבו. ביעקב כתיב ויקרבו ימי ישראל למות על כי לא השיגו ימי חיי אבותיו אברהם. ויצחק. אברהם חיה קע״ה ויצחק ק״פ יעקב קמ״ז. במשה כתיב הן קרבו ימיך לפי שנאמר (שמות ו) ושני חיי עמרם שלש ושלשים ומאת שנה ולוי שבע ושלשים ומאת שנה. וקהת חיה קל״ז @?![א]@??. ולפי שלא השיג חיי אבותיו כתיב בו קריבה. וכן בדוד כתיב (מלכים א' ב) ויקרבו ימי דוד למות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> שלא הגיע לימי ישי שנא' (שמואל א' יז) והאיש בימי שאול זקן בא באנשים. היה בן שלשים שנה במלכו וארבעים שנה מלך בירושלים הרי ע'. קרא את יהושע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> שלא יאמרו ישראל בחיי רבו לא היה מדבר ועכשו הוא מדבר. וילך משה ויהושע ויתיצבו באהל מועד. באותה שעה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> נתגבר כחו של משה והיה מחזק את יהושע לעיני כל ישראל. נאמר כאן וילך משה ונאמר להלן וילך משה מה כאן הלך אל אהל מועד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> אף להלן הלך אל אהל מועד. נתקבצו ישראל אצל משה רבינו בחדש החמישי ואמרו לו אהרן אחיך היכן הוא אמר להם הקב״ה גנזו לחיי עולם הבא ולא היו מאמינים לו. מה עשה הקב״ה הביא מטתו של אהרן תלויה בשמי שמים ומלאכי השרת אומרים (מלאכי ב) תורת אמת היתה בפיהו וגו' לכך נאמר (דברים י) ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> שם נתבקשה מיתתו של אהרן, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> וכן אתה מוצא בשמואל דכתיב (ש״א כה) ושמואל מת וגו'.וכתיב (שם כה) וימת שמואל (ופלשתים נאספו) וגו'. נתבקש שמואל והנה מת. וכן אתה מוצא ביהושע כתיב בו שני פעמים. (שופטים ב) וימת יהושע [בן נון] עבד ה' בן מאה ועשר שנים. וכתיב (יהושע כד) וימת יהושע בן נון עבד ה' בן מאה לפי שנאמר (שם) ויקברו אותו בגבול נחלתו עד מצפון להר געש מלמד שגעש עליהם ההר לבלעם. מה כתיב בתריה בספר שופטים, (שופטים ב) ויעשו בני ישראל את הרע <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> מלמד שנתבקש יהושע ולא נמצא:

Verse 15

פס'. וירא ה' באהל בעמוד ענן, לקדש את יהושע:

Verse 16

פס'. ויאמר ה' אל משה. משה שמע יהושע לא שמע. הנך שוכב עם אבותיך וקם. מלמד שנתבשר בתחיית המתים. הנך שוכב עם אבותיך וקם העם הזה וזנה אחרי אלהי נכר הארץ אשר הוא בא שמה. הראה לו גליות ומעלם אשר מעלו. נכר הארץ. מלמד שהם נקראים אלהי נכר. אשר הוא בא שמה. כשם שגירשתי מפניהם את יושבי הארץ כך אני עתיד לגרש את אלה מפני מעשיהם. בקרבו. שלא גרם להם לישראל גלות וטלטול אלא הכנענים שהניחו בקרבם. וכן הוא אומר (יהושע יג) וישב גשור ומעכה בקרב ישראל עד היום הזה. ועזבוני. זה יחוד השם. והפר את בריתי. זה תלמוד תורה. אשר כרתי אתו:

Verse 17

פס'. וחרה אפי בו ביום ההוא. זה יום חרבן הבית. ועזבתים. כענין שנאמר (ירמיה יב) עזבתי את ביתי נטשתי את נחלתי. והסתרתי פני מהם והיה לאכול. תחת אשר אמרתי להם (דברים טו) ומשלת בגוים רבים ובך לא ימשלו. ועתה והיה לאכול. ומצאוהו רעות רבות וצרות. מגיעות צרות זו לזו כעין זיבורא ועקרבא דהאי צריך חמימי והאי צריך קרירי. ואמר ביום ההוא. זה יום אורך הגלות. הלא על כי אין אלהי בקרבי. וכן גדעון אומר למלאך (שופטים ו) בי אדני ויש ה' עמנו ולמה מצאתנו כל זאת ואיה כל נפלאותיו אשר ספרו לנו אבותינו וגו'. רבותינו אמרו כל שאינו בהסתר פנים אינו מהם. שנאמר והסתרתי פני מהם. כל שאינו בוהיה לאכול אינו מהם. שנאמר והסתרתי פני מהם והיה לאכול:

Verse 18

פס'. ואנכי הסתר אסתיר פני מהם, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> הרי אלף שלש מאות ושלשים ושש מנין הסת״ר אסתי״ר שנה. למעלה ממה שאמר דגיאל (דניאל יב) אשרי המחכה ויגיע לימים אלף שלש מאות שלשים וחמשה. פני ביום ההוא. אין יום שאין קשה מחבירו. על כל הרעה אשר עשה. כי לא על חנם בא עליהם. כי פנה אל אלהים אחרים. הוא שגרם:

Verse 19

פס'. ועתה כתבו לכם את השירה. אמר רבא אע״פ שהניחו לו אבותיו לאדם ספר תורה מצוה לכתוב לו לשמו. ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם. שתהא מושמת היא בפיהם ומסודרת. למען תהיה לי השירה הזאת לעד. כמה עדים עמדו להם לישראל השמים והארץ הם עדים.שנא' (דברים ל) העידותי בכם היום את השמים ואת הארץ. הנביאים הם עדים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> שנאמר (מלכים ב' יז) (ואעידה בם) ביד כל נביא וחוזה. והם עצמם עדים שנא' (יהושע כד) עדים אתם בכם. הקב״ה עד בהם שנאמר (ירמיה כט) ואנכי היודע ועד. השירה עדה בישראל שנאמר למען תהיה לי השירה הזאת לעד בבני ישראל:

Verse 20

פס'. כי אביאנו אל האדמה ואכל ושבע ודשן ופנה אל אלהים אחרים. היינו דאמרי אינשי מלי כריסיה זני בישיה. ונאצוני והפר את בריתי. עד שיכפרו בעיקר:

Verse 21

פס'. והיה כי תמצאן אותו. עתידות הנה למצוא אותו. וענתה השירה הזאת לפניו לעד כי לא תשכח מפי זרעו. זו הבטחה טובה לישראל כי אין תורה משתכחת מהם. כי ידעתי את יצרו אשר הוא עושה היום בטרם אביאנו. כל שכן משיבוא ויאכל וישבע. היינו דאמרי אינשי בוצינא מכניה ידיע. וכן אמר שלמה (משלי כב) חנוך לנער על פי דרכו. ואומר (שם כ) גם במעלליו יתנכר נער אם זך ואם ישר פעלו:

Verse 22

פס'. ויכתב משה את השירה הזאת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> וכך היה דרך במקדש שהיו (ישראל) אומרים שירה זו בשבתות בששה שבתות וסימן הזי״ו ל״ך כדרך שהיו קורין אותן במקדש כך קורין בבתי כנסיות:

Verse 23

פס'. ויצו את יהושע כי אתה תביא. ברשותך יהו יוצאים ובאים. ואנכי אהיה עמך. מיכן שהקב״ה אמר ליהושע כי אתה תביא טול מקל והך על קדקדם. דבר אחד לדור ואין שני דברים לדור:

Verse 24

פס'. ויהי ככלות משה לכתוב על ספר עד תומם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> זה ספר התורה:

Verse 25

פס'. ויצו משה את הלוים. שהלוים היו שכיני שכינה:

Verse 26

פס'. לקוח את ספר התורה הזה. שהיו לוקחין אותו. ושמתם אותו מצד ארון ברית ה'. מיכן אמרו דף היה יוצא מן הארון שעליו ספר התורה מונח. ויש אומרים מצדו מתוכו היה מונח שהיו שני הלוחות ביחד והתורה מצד אחד בתוך הארון:

Verse 27

פס'. כי אנכי ידעתי את מריך. במצרים. ואת ערפך. בארץ. הקשה. בגולה. הן בעודני חי עמכם. מלמד שהיו מתביישין ממשה יותר מכל נביא וחוזה. אף כי אחרי מותי:

Verse 28

פס'. הקהילו אלי. שאין אני בוש מאחד מכם. את הדברים האלה זו השירה:

Verse 29

פס'. כי ידעתי אחרי מותי כי השחת תשחיתון. עד לאין די. וסרתם מן הדרך. מזידים. אשר צויתי אתכם. בהרבה מקומות. וקראת אתכם הרעה באחרית הימים. יש אחרית לימים רחוקים ויש אחרית לימים קרובים. כי תעשו את הרע בעיני ה' להכעיסו במעשה ידיכם. זה עבודה זרה מלמד שאין הכעס רב יותר מע״ז שכל המודה בה כופר בכל התורה. וכן ירמיהו אומר (ירמיה ב) כי שתים רעות עשה עמי אותי עזבו מקור מים חיים וגו':

Verse 30

פס'. וידבר משה באזני כל קהל ישראל. דברי תוכחות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> דבר להם שני פעמים חד לכתיבה וחד לקריאה לא נותר דבר אחד שלא אמר להם כדי לחזקם בתורת אל חי וקים:





Verse 1

כתוב טובה תוכחת מגולה מאהבה מסותרת  (משלי כ"ז):
אמר רבי טוביהו ברבי אליעזר זצ״ל טובה תוכחה שהוכיח משה את ישראל כענין שנאמר אתם נצבים היום. מאהבה מסותרת מאהבה שהיה אוהבם כל השנים.והיתה התוכחת מסותרת ולא היה מוכיחם ומתפלל עליהם כענין שנאמר (שם ט) ואתנפל לפני ה' את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה וגו'. ד״א טובה תוכחת שהוכיח משה את ישראל לפני מותו כענין שנאמר הקהילו אלי. מאהבה מסותרת שהיו כל הזקנים אוהבין אותם ולא הוכיחום. גדולה היא תוכחה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> שלא נתוודע יוסף אל אחיו אלא מתוך תוכחה. ולפי שראה משה רבינו שהתוכחה טובה לישראל העיד בהם בגלוי לפני השמים והארץ שנאמר האזינו השמים ואדברה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> האוזן לגוף כקנקן שבו מגמרין את הכלים שאדם מגמר תחתיו וכל הבגדים מתעשנין כך רמ״ח אברים שבאדם כלם חיים ע״י אוזן. שנאמר (ישעיה נה) שמעו ותהי נפשכם. אם שמע אדם דברי תורה הכל נשמעין לו. בוא וראה שמשה שמע את התורה. וכיון שפתח לדבר נשתתקו העליונים והתחתונים והאזינו לדבריו כמו שכתב בענין? שנאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> האזינו השמים ואדברה. (מלמד) שהשמים מקלסין שנא' (תהלים יט) השמים מספרים כבוד אל. ותשמע הארץ אמרי פי. הארץ מקלסת. דכתיב (ישעיה כד) מכנף הארץ זמירות שמענו ושיתקם משה דכתיב האזינו השמים ואדברה ותשמע הארץ אמרי פי. בוא וראה כמה גדולים הצדיקים שהם מושלים במעשיו של הקב״ה וכן דוד אומר (ש״ב כג) אלהי ישראל לי דבר צור ישראל מושל באדם צדיק מושל יראת אלהים. שהרי יעקב אבינו עשה את היום לילה שנאמר (בראשית כח) וילן שם כי בא השמש כדי שילן שם בא השמש. יהושע עשה את הלילה יום שנא' (יהושע י) שמש בגבעון דום וירח בעמק אילון. משה עשה את הים יבשה (ג) שנאמר (שמות יד) (ויעברו) בני ישראל בתוך הים ביבשה, אלישע עשה את היבשה ים שנא' (מלכים ב ג) כה אמר ה' עשה את הנחל הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> גבים וגו'. אליהו עשה את החרף קיץ שנא' (מלכים א יז) אם יהיה השנים האלה טל ומטר כי אם לפי דברי. שמואל הרואה עשה את הקיץ חרף שנאמר (שמואל א יב) הלא קציר חטים היום אקרא אל ה' ויתן קולות ומטר. לכך נאמר האזינו השמים ואדברה ותשמע הארץ אמרי פי. לפי שהצדיק מושל במעשה הגבורה ביראת אלהים עליו. ד״א האזינו השמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> לשון ריבוי לפיכך הקדים השמים לארץ. וכן במעשה בראשית כתיב (בראשית א) בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ. מפני שמעשה שמים גדולים ועצומים ממעשה הארץ. ד״א האזינו השמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> האזנה מקרוב ושמיעה מרחוק כענין שנא' (ישעיה ל:) שמעו רחוקים אשר עשיתי. לפי שהתורה ניתנה מן השמים. לפיכך אמר האזנה בשמים כאלו הוא עומד בשמים. אבל ישעיה היה מדבר על ישראל בארץ ותועבותם שעשו בארץ לכך אמר והאזיני ארץ. ד״א למה קרא לשמים ולארץ לרצות את שניהם. רבי תנחומא אמר למה קרא לשמים ולארץ שעתיד הקב״ה לגאול את ישראל על ידיהם שנאמר (ישעיה מד) רנו שמים כי עשה ה' הריעו תחתיות ארץ. ד״א למה לשמים ולארץ מפני שהתורה ניתנה על ידיהם שנאמר (דברים ד) מן השמים השמיעך את קולו ליסרך ועל הארץ הראך את אשו. ד״א למה קרא לשמים ולארץ שהמן ניתן מן השמים שנא' (שמות טז) הנני ממטיר לכם לחם מן השמים. והשליו מן הארץ שנאמר (שם) ותעל השליו ותכס את המחנה. ד״א למה קרא לשמים ולארץ שנמשלו ישראל ככוכבים וכעפר הארץ. ד''א למה קרא לשמים ולארץ לפי שהם עדיהם שנאמר (דברים לא) העידותי בכם היום את השמים ואת הארץ. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i> ובימי יהושע הם העידו בעצמם שנא' (יהושע כד) ויאמר יהושע אל (כל) העם עדים אתם בכם וגו'.הנביאים העידו בהם שנא' (מלכים ב' יז) ויעד ה' ביד כל נביא וחוזה. ד״א שהשמים והארץ אפטורפים של עולם. מן השמים יורדין הגשמים והארץ מוציאה פירותיה. שאם חוטאין השמים נעצרין והארץ כלאה יבולה. ד״א האזינו השמים. הסתכלו בשמים ובארץ שמא גלגל חמה שנה מדתו שאינו עולה מן המזרח <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> שמא הארץ שינתה מדתה שאינה מוציאה פירותיה בעונתה שמא זרעתם חטים ויצאו שעורים שמא אמרה פרה אינה חורשת אינה דשה. כלום אמר החמור אינו הולך טעון. ואומר (ירמיה ה) האותי לא תיראו נאם ה' אם מפני לא תחילו אשר שמתי חול גבול לים חק עולם ולא יעברנהו. ד״א השמים והארץ מנהגו של עולם. (דברים יז) יד העדים תהיה בו בראשונה להמיתו וגו'. כך (שם יא) ועצר את השמים ולא יהיה מטר והאדמה לא תתן את יבולה ואבדתם מהרה וגו'. משה אמר האזינו השמים. ישעיה אמר (ישעיה א) שמעו שמים והאזיני ארץ ליתן האזנה ושמיעה לשמים והאזנה ושמיעה לארץ. משה העיד בהם בישראל שני עדים אמר למחר אני מת. מי מעיד בהם עדים שהם קיימים לעולם אבל הקב''ה מלכותו לדורי דורים. העיד בהם את השירה שנא' וענתה השירה הזאת לפניו לעד לעולם והוא עליהם מלמעלה. שנא' (מלאכי ג) וקרבתי אליכם למשפט והייתי עד ממהר במכשפים ובמנאפים ובנשבעים (לשמי) לשקר. ואומר (ירמיה כט) ואנכי היודע ועד נאם ה'. ואומר (מיכה א) (והיה) ה' אלהים בכם לעד ה' מהיכל קדשו:

Verse 2

פס'. יערף כמטר לקחי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> כמו (ישעיה מה) הרעיפו שמים ממעל. לקחי אין לקח אלא תורה שנאמר (משלי ד) כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. מה מטר חיים לעולם אף התורה חיים לעולם. ומה מים יורדין מלמעלה למטה כך התורה ירדה מלמעלה למטה. מה מים אין העולם מתקיימין זולתם כך אין העולם מתקיים חוץ מן התורה. מה מים מי שאינו יודע לשוט בהם נבלע בהם כך דברי תורה כל מי שאינו יודע להגות בהם נבלע. מה מים נמשכין בכל מקום אף דברי תורה נמשכין בכל מקום. מה מים טהרה לעולם אף דברי תורה טהרה לעולם. מה מים נשמרים בפכות שבכלים אף דברי תורה אין נשמרין אלא בגוף שפל. מה מים אין הגדול בוש לומר לקטן תן לי לשתות אף דברי תורה יש רב שומע מן התלמיד יש גדול שומע טעם מן הקטן ואינו בוש. מה דגים שבים פותחין את פיהם לקבל טיפת המטר שיורדת מן השמים כך דברי תורה תלמיד חכם שומע מדרש או הגדה מצית אזנו לשמוע. תזל כטל אמרתי. מה הטל כל העולם שמחים בו כך דברי תורה שמחה לעולם. כשעירים עלי דשא. מה שעירים הללו יורדין על העשבים ומעלין אותם ומגדלים אותם כך דברי תורה מגדלין אותך ומעלין אותך יותר מן הכל. דכתיב (משלי ד) סלסלה ותרוממך תכבדך כי תחבקנה. וכרביבים עלי עשב. מה הרכיבים יורדין על העשבים ומעדנין אותם ומפנקין אותם כך דברי תורה מעדנות ומפנקות אותך. דכתיב (שם) תתן לראשך לוית חן. ואומר (שם א) כי לוית חן הם לראשך. יערף כמטר לקחי. שתהא תורה משבעת את התלמידים. כשם שהמטר יורד בשופע יכול יהא עורפם כענין שנאמר (דברים כא) וערפו שם את העגלה בנחל ת״ל תזל כטל אמרתי. בנחת ולא בזעף. וכן היה רבי מאיר אומר אם למדת תורה לשמה תזל כטל ואם לאו יערף כמטר ואין עריפה אלא הריגה. ד״א יערף כמטר לקחי. תחלה תהא תורתך קשה עליך כמטר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> ולבסוף תזל בנחת. ד״א יערף כמטר לקחי מה מטר זה יורד על האילנות נותן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> טעם לכל אחד ואחד מהן לפי מה שהוא. כך התורה יש שמחכמת ויש שעושה אותם חסידים. ד״א יערף כמטר לקחי כשם שהעיד בהם את השמים ואת הארץ כך העיד בהם ארבע רוחות העולם. יערף כמטר לקחי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> זו רוח מערבית שבאה מערפו של עולם שכולה ברכה. תזל כטל אמרתי זו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> רוח צפונית שמזלת את הזהב. כשעירים עלי דשא. זו רוח מזרחית שמטהרת את העולם כשעיר. וכרביבים עלי עשב. זו רוח דרומית שהיא מרבכת את העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> כרביב:

Verse 3

פס'. כי שם ה' אקרא. מלמד שלא רצה משה להזכיר שמו של הקב״ה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> אלא לאחר כ״א דבר שהם (פ״א) אותיות כנגד פרשת ויהי בנסוע הארון שהיא פ״ה אותיות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> אמר משה רבינו מלאכי השרת אין מזכירין שמו של הקב״ה לאחר שלשה (תיבות) שנאמר (ישעיה ו) קדוש קדוש קדוש ה' צבאות. דיי להיות פחות משבעה במלאכי השרת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> מיכן א״ר שמעון בן יוחאי לא יאמר אדם לה' עולה לה' חטאת אלא קרבן לה', מיכן שלא יהא אדם רשאי להזכיר שמו של הקב״ה על חנם:
פס'. כי שם ה' אקרא. אמר להן משה לישראל אני אספר תהלות ה' ואגיד בשבחו ואתם הבו גודל לאלהינו על גדולותיו ונוראותיו שלא ירדו אבותינו למצרים אלא בשביל שיעשה להם הקב״ה נסים כדי שיתגדל שמו בעולם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> וכן הוא אומר (שמות ט) ואולם בעבור זאת העמדתיך. ואומר (יהושע כ) כי שמענו את אשר הוביש ה', ונשמע וימס לבבנו לכך נאמר הבו גודל לאלהינו ואומר (נחמיה ט) ויברכו שם כבודך:

Verse 4

פס'. הצור תמים פעלו. שצייר את עולמו בתחלה כענין (בראשית ג) וייצר ה' אלהים את האדם. תמים פעלו. פעולתו שלימה. כל באי העולם אינו יכול לומר אילו הייתי כראוי כן היה טוב. אילו הייתי מהלך מראשי הייתי נאה אלא כל שעשה הקב״ה עליו אין להוסיף וממנו אין לגרוע. כי כל דרכיו משפט. הכל הוא במשפט הכל הוא עשה בחכמה להיות יושב במשפט על כל אחד ואחד נותן לו את הראוי לו. אל אמונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> לא ברא הקדוש ברוך הוא העולם אלא על האמת. ואין עול. מגיד שלא ברא הקב״ה את האדם אלא להיות צדיק דכתיב (קהלת ז) לבד ראה זה מצאתי אשר עשה האלהים את האדם ישר וגו'. צדיק וישר הוא. שהוא נוהג עם באי העולם בישרות. ד״א הצור תמים פעלו. פעולתו שלימה אין אדם יכול לומר מה ראה הקב״ה לשטוף דור המבול. לבלבל דור הפלגה. להפוך את סדום. לבלע קרח ועדתו. כי כל דרכיו משפט. שישב עליהם בדין ונתן לכל אחד ואחד כראוי לו, אל אמונה אין גובה אלא בדין ואמונה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> ואין עול. גובה את שלו באחרונה. צדיק וישר הוא. דכתיב (תהלים יז) כי צדיק יי צדקות אהב. ד״א הצור תמים פעלו. התקיף. תמים פעלו פעולת כל באי העולם שלימה לפניו. שכרן של צדיקים. ופורענותן של רשעים. הצדיקים שכרן שמור שנאמר (שם כ) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך. והרשעים שמור עונשן שנאמר (דברים לב) הלא הוא כמוס עמדי חתום באוצרותי. אל אמונה מגיד הכתוב שכשם שהוא נותן לצדיק גמור שכר מצוה קלה שעשה בעולם הזה לעולם הבא כך הוא נותן לרשע. ואין עול. כשם שהוא פורע מן הרשע על עבירה קלה שהוא עושה בעוה״ז לעוה״ב כך הוא פורע מן הצדיק מן העבירה שעשה בעוה״ז ובשעת פטירתו של אדם מצדיק עליו את הדין ואומר יפה דנתוני שנאמר (תהלים נא) למען תצדק בדברך תזכה בשפטך:

Verse 5

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> שחת לו. ישראל שנאמר (הושע יג) שהתך ישראל כי בי בעזרך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> כל מקום שנאמר השחתה אינו אלא דבר ערוה וע״ז. לא בניו. לא נהגו מנהג בנים ששומעין מוסר אביהם אלא אוהבים מומם דברים שהם להם מומם כענין שנאמר (שמות לב) לשמצה בקמיהם. דור עקש ופתלתול. עקמנים אתם אין אתם מתכוונין אלא באור. משל לעץ מעוקם נתנו לאומן שיכוונו נתנו במכוון ולא נתיישר הכהו במעצד ולא נתיישר עשאוהו קליפין והשליכוהו לאור כך אמר משה לישראל פתלתולים אתם ואין אתם מתכוונין אלא באור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> וכן הוא אומר (יחזקאל כא) ונתתיך ביד אנשים בוערים. ואומר (זכריה יג) והבאתי את השלישית באש וגו':

Verse 6

פס'. הלה' תגמלו זאת. אי עניים למי אתם גומלים זאת למי שאמר והיה העולם למי שעשה עמכם נסים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> עם נבל. ולא הבין כמה גבורות כמה נוראות נעשו לו. ולא חכם. על העתידות ליעשות להם בהכנסם לארץ. וכן הוא אומר (ישעיה א) ישראל לא ידע. על העוברות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> עמי לא התבונן. על העתידות, ד״א מפני מה עם נבל ולא חכם בתורה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> כדכתיב (איוב ד) ימותו ולא בחכמה. הלא הוא אביך קנך. הוא אביך הוא קנך לו לעם שנאמר (תהלים קלה) כי יעקב בחר לו יה ישראל לסגולתו. הוא עשך ויכוננך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> רבי מאיר אומר כרכא דכולא ביה. מלכיה ממנה. כהניה ממנה. לוייה ממנה. סופריה ממנה. שנאמר (זכריה י) ממנו פנה ממנו יתד. הוא עשך ויכוננך. הוא שומרך כענין שנאמר (קהלת ה) כי גבוה מעל גבוה שומר. רבי יהודה אומר הוא עשך כוין כוין שאם יפתח אחד מהם או יסתם אחד מהם אי אפשר לך להתקיים אפילו שעה אחת. רבי שמעון בן בתירה היה דורש הוא עשך ויכוננך הושיבך על בסיסיך הלעיטך ביזת מצרים וביזת הים וביזת שבעה עממים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> ונתן לך מה שנשבע לך:

Verse 7

פס'. זכור ימות עולם. אמר להם זכרו מה שעשיתי לדורות הראשונים מה שעשיתי לאנשי דור המבול ולאנשי דור הפלגה ולאנשי סדום ועמורה. בינו שנות דור ודור. שאין לך דור שאין בו כדור המבול וכאנשי סדום ועמורה אלא שכל אחד ואחד נידון כפי מעשיו. שאל אביך ויגדך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> אלו הנביאים כענין שנאמר (מלכים ב ב) ואלישע ראהו והוא מצעק אבי אבי רכב ישראל ופרשיו. זקניך ויאמרו לך. אלו זקנים כענין שנאמר (במדבר יא) אספה לי שבעים איש מזקני ישראל. דבר אחר זכור ימות עולם. אמר להם כל זמן שהקב״ה מביא עליכם יסורין בעולם הזה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> תזכרו כמה טובות ונחמות עתיד ליתן לכם לעתיד לבוא. שאל אביך ויגדך. במה שניתן לך מהר סיני. זקניך ויאמרו לך. במה שקיבלו זקנים מהר סיני שנאמר (שמות כד) ואל משה אמר עלה אל ה' אתה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל:

Verse 8

פס'. בהנחל עליון גוים. כשהנחיל הקב״ה לאומות העולם פירש כל תחום אומה ואומה כדי שלא יהו מעורבבין בם. בני מגוג למגוג. בני גמר לגמר. בני מדי למדי. בני תובל לתובל. יצב גבולות עמים. ר' אלעזר בנו של ר' יוסי הגלילי אומר הרי הוא אומר (שה''ש ו) ששים המה מלכות ושמנים פילגשים הרי ק״מ ואבותינו לא ירדו למצרים אלא בשבעים נפש וכאן גבולות עמים למספר בני ישראל זכו עמים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> ליטול שני תחומין. למספר בני ישראל:

Verse 9

פס'. כי חלק ה' עמו. כיון שהתחילו הדורות להיות פרים ורבים לא מצא בהם כאברהם אבינו ואעפ״כ יצא ממנו ישמעאל וכל בני קטורה היו רעים מן הראשונים. בא יצחק ויצא ממנו עשו וכל אלופי אדום חזרו להיות רעים מן הראשונים עד שבא יעקב והוליד מטה שלימה מיד הקב״ה הכיר את חלקו שנאמר כי חלק ה' עמו וגו'. ואומר (ירמיה י') לא כאלה חלק יעקב כי יוצר הכל הוא. וישראל חבל נחלתו. חבל זה גורל. וכה״א (תהלים טז) חבלים נפלו לי בנעימים חבל זה חוט המשולש זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> יעקב שהיה שלישי לאבות. ועליו הכתוב אומר (קהלת ד) והחוט המשולש לא במהרה ינתק:

Verse 10

פס'. ימצאהו בארץ מדבר. אלו ישראל שנאמר (הושע יג) אני ידעתיך במדבר וגו'. ואומר (שם ט) כענבים במדבר מצאתי לישראל. ובתוהו ילל ישימון. במקום הצרות ובמקום גדודי חיות והאומות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> יסובבנהו. לפני הר סיני שנאמר (שמות יט) ויתיצבו בתחתית ההר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> יסוננהו. בעשר הדברות. יצרנהו כאישון עינו. שלא להזיקו לא מן הקולות ולא מן הלפידים. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> ימצאהו. כגון (במדבר יא) ומצא להם. הספיק להם מזונותם בארץ מדבר. ובתוהו ילל ישימון. במקום נחש שרף ועקרב. הבאר עולה והמן יורד וענני הכבוד מקיפין אותם. שנא' יסובבנהו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> יבוננהו נתן בהם בינה יתירה. יצרנהו כאישון עינו. שנא' (תהלים צא) כי מלאכיו יצוה לך לשמרך בכל דרכיך:

Verse 11

פס'. כנשר יעיר קנו. כדרך שאין הנשר הזה בא על קנו בבת אחת אלא מפסע מאילן לאילן ומסוכה לסוכה כדי שיעורו בניו ויהיה בהם כח כדי לקבלו כך בשעה שנגלה הקב״ה ליתן תורה לישראל לא נגלה להם מרוח אחת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> אלא מארבע רוחות שנאמר (דברים לג) ויאמר ה' מסיני בא. יפרוש כנפיו יקחהו. כענין שנאמר (שמות יט) ואשא אתכם על כנפי נשרים. ואומר (דברים א) ובמדבר אשר ראית אשר נשאך ה, אלהיך, ישאהו על אברתו. כשם שהנשר נושא את גוזליו על אברתו ואינו מתירא מעוף בעולם כך ישראל לא היו יראין מכל אומה ולשון:

Verse 12

פס'. ה' בדד ינחנו. אמר להם הקב״ה כשהייתם יושבים יחידים ולא נהנין מהרשעים כך אתם עתידין להושיבכם יחידים בעולם ואין הרשעים נהנין מכם כלום. ואין עמו אל נכר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> שלא ישלטו עליכם שרי הכנענים כענין שנאמר (דניאל י) ואין אחר מתחזק עמי על אלה כי אם מיכאל שרכם. ד״א ה' בדד ינחנו. כענין שנאמר (דברים לג) וישכן ישראל בטח בדד עין יעקב. ואין עמו אל נכר שלא יהו עמכם עובדי אל נכר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> כענין שנאמר (ישעיה ב) והאלילים כליל יחלף. ואומר (שם) ונשגב ה' לבדו ביום ההוא:

Verse 13

פס'. ירכיבהו על במתי ארץ. זו ארץ ישראל שהיא גבוהה מכל הארצות. ויאכל תנובות שדי. אילו פירות ארץ ישראל שהן קלין לאכול מכל מאכל הפירות של שאר הארצות. ויניקהו דבש מסלע. זו סכנית וחברותיה שמהם הפירות שמנות עד מאד. ושמן מחלמיש צור. אלו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> זיתי גוש חלב. מעשה שאמר רבי יהודה לבנו בסכנית צא והבא לנו קציעות מתוך החבית הלך ומצא את החבית שצף עליה דבש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> מעשה שאמר רבי (יהודה) לבנו בציפורי צא והבא לנו גרוגרות מתוך העליה הלך ומצא את העליה שצפה עליה דבש:

Verse 14

פס'. חמאת בקר וחלב צאן.זה היה בימי שלמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> כענין שנא' (מלכים א ה)(ועשרים) בקר בריאות ועשרים בקר רעי לבד מאיל וצבי ויחמור וברבורים אבוסים. ד״א חמאת בקר וחלב צאן עם חלב כרים ואילים בני בשן. אלו הרשעים שכל ממונם יפול ביד צדיקים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i> עם חלב (כליות חטה). אלו עשרת השבטים שהיו אוכלים כרים מצאן ועגלים מתוך מרבק. ודם ענב תשתה חמר. כענין שנאמר (עמוס ו) השותים במזרקי יין וראשית שמנים ימשחו. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> חמאת בקר. אלו הכנענים. וחלב צאן. שכללן עם המלכיות שבאו והחזיקו בארץ ישראל. עם חלב כרים אלו הגמונים שלהן. ואילים בני בשן אלו קנטרונין שלהם. ועתודים. אלו סנקליטין שלהן. עם חלב כליות חטה. אלו המטרניות שלהם. ודם ענב תשתה חמר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> שהצדיקים יורשין אותן באחרונה והם מנחילין אותם לבניהם וערבין להם כיין:

Verse 15

פס'. וישמן ישורון ויבעט. אותו דור המבול. מרוב הטובה שהשפיע להן הקב״ה מרדו שנאמר (איוב כא) שורו עיבר ולא יגעיל. ואומר (שם) ישלחו כצאן עויליהם ואומר (שם) ישאו כתף וכנור, יבלו בטוב ימיהם ואומר (שם) מה שדי כי נעבדנו אמרו לא טיפת גשמים אנו צריכין שנאמר (בראשית ב) ואד יעלה מן הארץ והשקה את כל פני האדמה אמר להם הקב״ה הטובה שהשפעתי לכם בה אתם מכעיסים אותי בה אני טורדן מן העולם. שנאמר (שם ז) ויהי הגשם על הארץ. וימח את כל היקום וכן אתה מוצא בדור הפלגה שאמרו (שם יא) הבה נבנה לנו עיר ומגדל וראשו בשמים ונעשה לנו שם פן נפוץ על פני כל הארץ לפיכך אמר להם הקב״ה אני אפזר אתכם בארבע פנות העולם שנאמר (שם) ויפץ ה' אותם. וכן אנשי סדום שנאמר (יחזקאל טז) הנה זה היה עון סדום אחותך גאון שבעת לחם ושלות השקט היה לה ויד עני ואביון לא החזיקה. וכתיב (שם) ותגבהינה ותעשינה תועבה ואסיר אתחן כאשר ראיתי. וכן ישראל מרוב שלותם חטאו. דכתיב חמאת בקר וחלב צאן. וכתיב וישמן ישורון ויבעט. וכה״א (דברים לא) כי אביאנו אל האדמה אשר נשבעתי לאבותיו זבת חלב ודבש ואבל ושבע ודשן ופנה אל אלהים אחרים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> שמנת. בימי ירבעם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> עבית. בימי אחאב, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> כשית. כל ימי יהוא. שמרוב שעבית כסית. כיון ששמן מבפנים נעשית כסלים מבחוץ. וכן הוא אומר (איוב טו) כי כסה פניו בחלבו ויעש פימה עלי כסל. ויטוש אלוה עשהו. כמדתן מדד הקב״ה להם שנאמר (תהלים עח) ויטש משכן שילה. וינבל צור ישועתו. וכנגדו (ירמיה יד) אל תנאץ למען שמך אל תנבל כסא כבודך:

Verse 16

פס'. יקניאוהו בזרים בתועבות. מלמד שהיו הולכין ועושין להם דברים של זרות כענין שנאמר (מלכים א טו) וגם את מעכה אמו ויסירה מגבירה אשר עשתה מפלצת ויכרות אסא את מפלצתה וישרוף בנחל קדרון. כתועבות יכעיסוהו. זה משכב זכור וכן הוא אומר (ויקרא כ) תועבה עשו:

Verse 17

פס'. יזבחו לשדים. אמר הקב״ה אלו דברים שהם מטיבים להם היו עובדין הייתי אומר על אחת כמה וכמה שהן עובדין לשדים. מה דרכו של שד כיון שנכנס באדם הוא כופה אותו על פניו. אלהים לא ידעום. מה שאין אחד מאומות העולם יודע מה הוא אלא כשהוא רואה אותו אומר צלם יהודי הוא זה. הדא הוא דכתיב (ישעיה י) לממלכות האליל ופסיליהם מירושלם ומשומרון מלמד שירושלים ושומרון מספקות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> טופסין של עבודת כוכבים לכל האומות. חדשים מקרוב באו. בכל יום ויום היו מתחדשים עבודות כוכבים. לא שערום. לא שיערום אבותיכם אם יש בהן צורך ואם אין בהם צורך:

Verse 18

פס'. צור ילדך תשי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> הנחתם זכות אבותיכם שנאמר (ישעיה נא) הביטו אל צור חוצבתם. ותשכח אל מחוללך. שכחתם אמותיכם שנאמר (שם) ואל שרה תחוללכם. ד״א צור ילדך תשי אין צור אלא הקב״ה שנאמר הצור תמים פעלו. ילדך. שהביאך בעולם, כענין שנאמר (תהליס צ) בטרם הרים יולדו ותחולל ארץ ותבל ומעולם ועד עולם אתה אל. תשי. כענין (איוב לט) כי השה אלוה חכמה. ותשכח אל מחוללך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> שעשאך מחילין מחילין שאם תעלה אחת מהן על גבי חברתה אין אפשר לך לחיות:

Verse 19

פס'. וירא ה' וינאץ. וירא. במעשיהם. וינאץ. במלכותם וכן הוא אומר (איכה ב) וינאץ בזעם אפו מלך וכהן. מכעס בניו ובנותיו. אם כשהן מכעיסין נקראין בנים אם לא היו מכעיסין על אחת כמה וכמה שהיו נקראין בנים חביבין. א״ר מאיר אין לך בכל המלכים שמלך ימים קלים כזמרי שנא' (מלכים א טז) ויתר דברי זמרי וקשרו אשר קשר הלא הם כתובים על ספר דברי הימים למלכי ישראל. ולא מלך אלא ז' ימים:

Verse 20

פס'. ויאמר אסתירה פני מהם. אמר הקב״ה הריני מסלק שכינתי מביניהם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> להודיעם מה יהא בסופם. אמר הקב״ה הרי אני מוסרן למלכות משעבדין ומצערין אותם להודיעם מה יהא בסופם. כי דור תהפוכות. כשהיו דור תהפוכות הפכו דברי אלהים חיים. לפיכך (ישעיה סג) ויהפך להם לאויב והוא נלחם בם. בנים לא אמן בם. אין בהם אמונה של כלום עמדתם לפני הר סיני אמרתם (שמות יט) כל אשר דבר ה' נעשה (ונשמע). חזרתם ואמרתם (שם לב) אלה אלהיך ישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> נכנסתם לארץ ואמרתם אין אנו גולין מעתה ועד עולם בניתם לכם בית המקדש ואמרתם שאינו חרב לעולם. חזרתם ואמרתם (מלכים א יב) אין לנו חלק בדוד ולא נחלה בבן ישי. ד״א לא אמן בם. רבי אלעזר בנו של רבי יוסי הגלילי אומר לא רצו ישראל לומר אחר הנביאים אמן בשעה שהיו מברכין אותם עד שפתח ירמיהו את פיו ואמר אמן בשעה שבירכו שנאמר (ירמיה יא) ואען ואומר אמן ה':

Verse 21

פס'. הם קנאוני בלא אל. אלו עבודת כוכבים שכינו על שם אלהים. כעסוני בהבליהם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> זה הבבואה ואפילו הבל היוצא מן הקדרה. ואני אקניאם בלא עם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> אלו כשדים שנאמר בהם (ישעיה כג) הן ארץ כשדים זה העם לא היה. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> אלו שהן באין מברבריאה שהן מהלכין ערומין שאין לך בזוי ממי שהלך ערום. בגוי נבל אכעיסם. אלו המינים שנאמר (תהלים יד) אמר נבל בלבו אין אלהים השחיתו התעיבו עלילה אין עושה טוב:

Verse 22

פס'. כי אש קדחה באפי. מלמד שהפורענות אינה יוצאה מלפני הקב״ה אלא באף כענין שנאמר (שם יח) עלה עשן באפו. ותיקד עד שאול תחתית. זו גיהנם וכה״א (ישעיה יד) אך אל שאול תורד. ותאכל ארץ ויבולה. זו ארץ ישראל. ותלהט מוסדי הרים. אלו הרי ירושלים שנא' (תהלים קכה) ירושלם הרים סביב לה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> ד״א (ותאכל ארץ) אלו ארבע מלכיות שהיו נידונין בה:

Verse 23

פס'. אספה עלימו רעות. אמר הקב״ה אני מכנס כל פורענות שבעולם ומביאן עליהם בבת אחת. ד״א אספה עלימו רעות. מלמד שהיו כל הרעות מתאספות זאת אומרת אני באה עליהם וזאת אומרת אני באה עליהם. אמר להם הקב״ה המתינו שכל אחת ואחת עתידה לעשות את שלה. חצי אכלה בם. אלו חצי הרעב. כענין שנאמר (יחזקאל ה) בשלחי את חצי הרעב הרעים בהם אשר היו למשחית. ד״א חצי אכלה בם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> חצי כלין והם אינן כלין. וכן הוא אומר (מלאכי ג) כי אני ה' לא שניתי ואתם בני יעקב לא כליתם:

Verse 24

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> מזי רעב. שיהיו מוזין ומושלכין באשפות מפני הרעב כענין שנא' (ירמיה יד) והעם אשר המה (מתנבאים) [נבאים] להם יהיו מושלכים בחוצות ירושלים מפני הרעב והחרב ואין מקבר להמה המה נשיהם ובנותיהם ושפכתי עליהם את רעתם. ד״א מזי רעב <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> מלשון (דניאל ג) ואתונא אזה יתירא. שהיו שרופין מן הרעב. ולחומי רשף תרגם אכילי עוף כמו (איוב ה) ובני (נשר) [רשף] יגביהו עוף. וקטב מרירי. לפי דרכנו למדנו שכל מי שהשד נכנס בו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> שהוא מרירי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> והיא בריה מהלכת בין החמה לצל. ושן בהמות אשלח בם. שתהא בהמתו נושכת <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> והיא מעלה נימי כמו הזאב וכמו הערוד. וכמו שהיה מעשה שהיו הרחלות נושכות ביהודה. ד״א ושן בהמות אשלח בם שיהא רואה את החרב רודפת אחריו בשוק והוא יכול לברוח מפניה ולמלט את נפשו מרעה וחדרי הבית נופלין עליו והוא מת בה. עם חמת זוחלי עפר. אלו ד' מלכיות <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> שנאמר בהם (דברים ח) נחש ועקרב וצמאון שאימתן מוטלת בעולם. ד״א עם חמת זוחלי עפר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> אלו הכינים שאין שלטונם אלא בעפר:

Verse 25

פס'. מחוץ תשכל חרב ומחדרים אימה. מכאן אמרו בשעת הדבר כנס הרגל ובשעת הרעב פזר את הרגל. מחוץ תשכל חרב על מעשה שהיו עושין בחוצות כענין שנאמר (ירמיה יא) כי מספר עריך היו אלהיך יהודה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> ומספר חוצות ירושלים, ומחדרים אימה. על מה שעשו בחדרים הדא הוא דכתיב (יחזקאל ח) הראית בן אדם אשר זקני ישראל עושים בחשך איש בחדרי משכיתו. גם בחור גם בתולה. הייתי אומר שאתם לפני הבחור והבתולה בלא חטא. ועכשיו גם בחור גם בתולה יונק עם איש שיבה שטינפו מעשיהם איש שיבה כיונק קטן:

Verse 26

פס'. אמרתי אפאיהם, אמרתי באפי איה הם. אשביתה מאנוש זכרם. שלא יהו בעולם אבל מה יעשה להם (תהלים קו) לולי משה בחירו. (שם קכד) לולי ה' שהיה לנו. (ישעיה א) לולי ה' הותיר לנו שריד:

Verse 27

פס'. לולי כעס אויב. אמר הקב״ה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> מי גרם לי כעסן של האויבים ואין אגור אלא כנוס כענין שנאמר (משלי ל) דברי אגור בן יקה המשא נאם הגבר לאיתיאל לאיתיאל ואוכל. פן ינכרו צרימו. בשעת צרתן של ישראל היו אומות העולם רואין אותן ועושין עצמם כאילו אינם מכירים אותם. וכן את מוצא בשעה שגברו אומות העולם על ישראל גמרו והסכימו בכל מקום שישראל בורחין שלא יהו מניחין אותם. בקשו לברוח למערב ולא הניחום שנאמר (ישעיה כא) משא בערב ביער בערב תלינו וגו'. בקשו לברוח לדרום ולא הניחום שנאמר (עמוס א) כה אמר ה' על שלשה פשעי עזה ועל ארבעה לא אשיבנו על הגלותם גלות שלימה להסגיר לאדום. בקשו לברוח למזרח ולא הניחום שנאמר (שם) על שלשה פשעי דמשק ועל ארבעה לא אשיבנו על דושם בחרוצות הברזל את הגלעד. בקשו לברוח לצפון ולא הניחום דכתיב (שם) על שלשה פשעי צר ועל ארבעה לא אשיבנו על הסגירם גלות שלימה לאדום ולא זכרו ברית אחים. אבל כשישראל בשמחה אומות העולם עושין אותם אחים. וכן עשו אומר ליעקב (בראשית לג) אחי יהי לך אשר לך. וכן חירם אמר לשלמה (מלכים א ט) מה הערים האלה אשר נתן לי אחי. פן יאמרו אומות העולם ידנו רמה ולא ה' פעל. אנחנו פרענו להם מעצמנו ולא ה' פעל כל זאת. וכן השוטים אומרים (עמוס ו) הלא בחזקנו לקחנו לנו וגו':

Verse 28

פס'. כי גוי אבד עצות המה. אמר הקב״ה איבד ישראל עצה טובה שניתן להם מהר סיני. ואין עצה אלא תורה שנאמר (משלי ח) לי עצה ותושיה. ואין בהם תבונה. אין בהם דעת להסתכל ולומר אמש היה אחד ממנו רודף אלף מאומות העולם ושנים מניסין רבבה אבל עכשיו אחד מן האומות רודף ממנו אלף (סז) ורבי נחמיה דורשו כלפי הכנענים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> ונראין דברי רבי (יהושע) שדרשו כלפי ישראל:

Verse 29

פס'. לו חכמו ישכילו זאת. אין זאת אלא תורה שנאמר (דברים ד) וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל. יבינו לאחריתם. אמר הקב״ה (שם) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> אלו המתנתם שעה אחת כשירד משה מהר סיני לא שלטה בהם כל אומה ולשון שנאמר (תהלים פא) לו עמי שומע לי.ישראל בדרכי יהלכו כמעט אויביהם אכניע ועל צריהם אשיב ידי:

Verse 30

פס'. איכה ירדף אחד אלף ושנים יניסו רבבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> אמר הקב״ה אלו קיימתם התורה הייתי עושה לכם הבטחה אחד רודף אלף. אם לא כי צורם מכרם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> זה אברהם אבינו מכר את ישראל בגלות שבחר לו הגלות כדי שינצלו ישראל מדינה של גיהנם. וה' הסגירם. שהקב״ה הסכים על ידו שנאמר (בראשית טו) ביום ההוא כרת ה' את אברם ברית לאמר. אם לא כי צורם מכרם וה' הסגירם, מלמד שהקב״ה מסרם ביד הכנענים לא מפני שהן גבורין אלא מרצון הקב״ה:

Verse 31

פס'. כי לא כצורנו צורם ואויבינו פלילים. אמרו ישראל לפני הקב״ה רבונו של עולם לא כתוקף שאתה בא עלינו את מביא על אחרים כשאתה מביא עליני תוקף אנו נוהגין עמהם במדת רחמים אבל הם לא היו מרחמין עלינו. ואויבינו פלילים. אמרו ישראל רבונו של עולם כתבת בתורתך (במדבר לה) והוא לא אויב לו ולא מבקש רעתו. לא אויב לו יעידנו ולא מבקש רעתו ידיננו. והנה אויבינו פלילים:

Verse 32

פס'. כי מגפן סדום גפנם, (עא) רבי דורשו כלפי ישראל. אמר הקדוש ברוך הוא (ירמיה ב) ואנכי נטעתיך שורק כולה זרע אמת ואיך נהפכת לי סורי הגפן נכריה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> כי מגפן סדום גפנם. של עמורה שנאמר ומשדמות עמורה, ענבמו ענבי רוש, בניו של אדם הראשון אתם שלא נצטווה אלא על מצוה אחת ובשעה קלה עבר עליה וגרם לו מיתה ולדורותיו. אשכלות מרורות למו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> אלו הגדולים שבכם כענין שנאמר (מיכה ז) אין אשכול לאכול בכורה אותה נפשי:

Verse 33

פס'. חמת תנינים יינם. אמר הקב״ה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> הכשרים שבהם ותלמידי חכמים שבהם המתם קשה כתנינים. (ורוש) [וראש] פתנים אכזר, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> שונים שבכם אכזרים כפתן הזה שמרירתן כנוסה בתוך מעיהן כנחש:

Verse 34

פס'. הלא הוא כמוס עמדי חתום באוצרותי. אלו פורעניות של הקדוש ברוך הוא עתיד להביא על הרשעים שנאמר (איוב לח) אשר השכתי לעת צר ליום קרב ומלחמה ואומר (ישעיה כה) ועשה ה' צבאות לכל העמים בהר הזה. חתום באוצרותי. מה זה חתום ואין חסר כלום <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> כך לא אלו נטלו משלהם ולא אלו נטלו משלהם. שנאמר (תהלים לא) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך פעלת לחוסים בך וגו'. וכן ברשעים הוא אומר הלא הוא כמוס עמדי חתום באוצרותי:

Verse 35

פס'. לי נקם ושלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> אמר הקב״ה אני עתיד ליפרע לירושלים כענין שנא' (ישעיה לד) כי יום נקם לה' שנת שלומים לריב ציון. ואומר (שם סה) הנה כתובה לפני לא אחשה כי אם שלמתי ושלמתי על חיקם. לעת תמוט רגלם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> בזמן שיביא הקב״ה שכרם. כענין שנאמר (איכה ד) תם עונך בת ציון לא יוסיף להגלותך פקד עונך בת אדום גלה על חטאתיך. כי קרוב יום אידם וחש עתידות למו. (ירמיה נ) נקמת ה' [אלהינו] נקמת היכלו:

Verse 36

פס'. כי ידין ה' עמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> ידין עמים על שעשו בעמו. שנאמר (זכריה א) אשר אני קצפתי מעט והמה עזרו לרעה. ואומר (ירמיה ל) כי אעשה כלה בכל הגוים. ועל עבדיו יתנחם. אלו ישראל שלקחתי ממצרים להיות לי לעבדים. וכבר משלו בם אומות העולם. יתנחם. אלו תנחומין. כי יראה כי אזלת יד. ראה שהלכו בגולה. דבר אחר כי יראה. יראה שכלתה פרוטה מידם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> דבר אחר כי יראה כענין שנא' (דניאל יב)ובכלות נפץ [יד] עם קדש תכלינה כל אלה. ואפס עצור ועזוב. כענין שנ' (מלכים ב יד) כי ראה ה' את עני ישראל <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> מורה (אותם) ואפס עצור ואפס עזוב ואין עוזר לישראל. ואומר (ישעיה נט) וירא כי אין איש וישתומם כי אין מפגיע ותושע לו זרועו וצדקתו היא סמכתהו:

Verse 37

פס'. ואמר אי אלהימו. רבי יהודה דורש כלפי ישראל. עתידין הם ישראל לומר איכן הם אלהיהם של אומות העולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> שהיו מקניטין את ישראל. צור חסיו בו. שלא היו מניחין את ישראל לשקוט אלא היו אומרים להם עזבו תורתכם והתחברו לנו. וכן הוא אומר (שם ח) וכי יאמרו אליכם דרשו אל האובות ואל הידעונים המצפצפים והמהגים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> וישראל אומרים להם (שם) הלא עם אל אלהיו ידרוש בעד החיים אל המתים:

Verse 38

פס'. אשר חלב זבחימו יאכלו. אלו הן זבחי מתים. ישתו יין נסיכם, אלו נסכי עבודה זרה. יקומו ויעזרוכם. שעתידין כל אומות העולם לומר (ירמיה טז) אך שקר נחלו אבותינו הבל ואין בם מועיל היעשה לו אדם אלהים והמה לא אלהים לכן הנני מודיעם וגו':

Verse 39

פס'. ראו עתה כי אני אני הוא. אני ראשון ואני אחרון. אני הוא שהוצאתי אתכם ממצרים. אני הוא שפיזרתי אתכם בין האומות. אני שעתיד לקבצכם. ואין אלהים עמדי. יחיד בעולמו שליט במעשיו ואין לו שני כמו שאומות העולם אומרים שיש חבר. ואין אלהים עמדי. הרי תשובה לאומות. אני אמית ואחיה מחצתי וגו'. מה מחיצה ורפואה באחד אף מיתה וחיים באחד. מיכן תשובה לאומר אין תחיית המתים מן התורה. ואין מידי מציל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> אין אברהם מציל את ישמעאל ואין יצחק מציל את עשו מיום הדין. שנאמר (תהלים מט) אח לא פדה יפדה איש לא יתן לאלהים כפרו ויקר פדיון נפשם וחדל לעולם. יקרה היא לכל בני העולם שמשעה שהן חוטאין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> אין להם תשלומין:

Verse 40

פס'. כי אשא אל שמים ידי. בוא וראה שהקב״ה ברא את עולמו במאמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> והרשעים גורמים לישבע שנאמר (כי אשא אל שמים ידי) ואין נשיאה אלא שבועה. שנאמר (יחזקאל כ) ואשא ידי לזרע בית יעקב. ואמרתי חי אנכי לעולם. מדת בשר ודם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> אם אינו גובה (אפטיאה) [אפותקי] שלו מן החיים אינו גובה לעולם אלא הקב״ה אם אינו גובה מן החיים גובה מן המתים. אם אינו גובה בעולם הזה גובה לעולם הבא. לכך נאמר חי אנכי לעולם. אשריהן לצדיקים שאין שכרן נקפחת. אוי לרשעים שאין גמולם נשכח:

Verse 41

פס'. אם שנותי ברק חרבי. מלמד שהפורענות יוצאה מלפני הקב״ה כברק קלה. שאם עושין תשובה מהזירה במהרה שנאמר אם שנותי ברק חרבי ותאחז במשפט ידי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> שאין מדת הדין חוזרת ריקם. אשיב נקם לצרי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> אלו צוררי יהודה (וישראל). למשנאי אשלם. אלו המינים שעובדים עבודת כוכבים שנ' (תהלים קלט) הלא משנאיך ה' אשנא וגו'. וכתיב (שם) תכלית שנאה שנאתים לאויבים היו לי. שהם כופרין ביחוד הקדוש ברוך הוא:

Verse 42

פס'. אשכיר חצי מדם. וכי החצים משתכרין אלא הריני משכיר את החיות ואת העופות ממה שחצי עושות, וחרבי תאכל בשר. וכי החרב תאכל בשר אלא אמר הקב״ה הריני מאכיל את החיות ואת העופות ממה שחרבי עושה כענין שנאמר (יחזקאל לט) ואתה בן אדם אמור לצפור כל כנף עד ואכלתם בשר ושתיתם דם ואומר (שם) בשר גבורים תאכלו עד ואכלתם להם לשבעה ושתיתם דם לשכרון מזבחי אשר זבחתי לכם. וכל הפרשה. מדם חלל ושביה. ממה שעשו בחללי עמי כענין שנאמר (ירמיה ח) ואבכה יומם ולילה את חללי בת עמי. ושביה. ממה שעשו בשבי עמי שנא' (ישעיה יד) היו שובים לשוביהם ורדו בנוגשיהם. מראש פרעות אויב. מלמד שאויבי ישראל כולם תלוים בפרעה ראש האויבים. דבר אחר מראש פרעות אויב. כשהקדוש ברוך הוא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> פורע מן הכנענים מביא עליהם פורענותם ופורענות אבותם:

Verse 43

פס'. הרנינו גוים עמו. עתידין אומות העולם ליתן שבח לבורא הכל על גלותם של ישראל. כי דם עבדיו יקום ונקם. שתי נקימות למה. נקם על הדם נקם על החמס שנאמר (עובדיה א) מחמס אחיך יעקב תכסך בושה ונכרת לעולם. ואומר (יואל ד) וקבצתי את כל הגוים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> והורדתים אל עמק יהושפט וגו' (צא) אשר שפכו דם נקיא בארצם ויהודה לעולם תשב וירושלים לדור ודור. ונקיתי דמם לא נקיתי וה' שוכן בציון. וכפר אדמתו עמו. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> ששפיכות דמם היא כפרתם. שנאמר (תהלים עט) שפכו דמם כמים סביבות ירושלים וכתיב (שם) עזרנו אלהי ישענו על דבר כבוד שמך והצילנו וכפר על חטאתינו למען שמך. וכפר אדמתו עמו. וכן הוא אומר (ישעיה לד) העם היושב בה נשוא עון. למדנו שהשירה הזאת יש בה עדות בכל דור ודור ויש בה לימות המשיח ויש בה לעתיד לבוא. אשריהם ישראל שהם חשובים לפני קונם לדבר עליהם דברים אשר לא נאמרו על כל אומה ולשון: (תהלים קמד) אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלהיו:

Verse 44

פס'. ויבא משה עד והוא והושע בן נון. יכול לפי שהצפה דעתו עליו (פי' גבהה רוחו עליו) תלמוד לומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> הוא והושע בן נון הוא הושע. אע״פ שנתמנה פרנס על הצבור הוא הושע בצדקותיו. כיוצא בו אתה אומר (שמואל א יז) ודוד הוא הקטן. הוא דוד עד שלא נכנס לגדולה והוא דוד אע״פ שנתמנה מלך:

Verse 45

פס'. ויכל משה לדבר. אף על פי שהיה זקן בן ק״ב שנה קולו היה מהלך בכל מחנה ישראל:

Verse 46

פס'. ויאמר אליהם שימו לבבכם. מיכן אמרו צריך אדם לכוין את לבו ועיניו ואזניו לדברי תורה ואם לאו אין בידו מאומה. מעשה בחכם אחד שבא מלדקיא נכנס רבי אליעזר ורבי שמעון ורבי יוחנן בן ברוקה ישבו לפניו. אמר להם קרבו לפני וקרבו. לא זז מקרבן עד שקרבן לפני רגליו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> אמר להם צריכין אנו להחזיק טובה לדורות הבאים אחרינו וצריכין אנו להחזיק טובה לבניכם שיקיימו את התורה אחרינו אילו אינו אלא משה גדול העולם שאילולי אחרים קיימו את התורה מה היתה שוה. אשר אני מעיד בכם היום אשר תצום את בניכם לשמור לעשות. אפי' דבר הקל בתורה שאתם אומרים למה נכתבה יש חיים לעולם הזה ולעולם הבא. כענין שנאמר (בראשית לו) ואחות לוטן תמנע. ותמנע היתה פילגש. אמרה הואיל ואיני כדאי להנשא לו לאשה אהיה לו פילגש והרי דברים קל וחומר מה עשו שלא היתה בידו אלא מצות אחת שהיה מכבד את אביו היו המלכים והשלטונים רצים להדבק בו על אחת כמה וכמה שיהו רצים להדבק ביעקב אבינו שקיים את כל התורה כולה:

Verse 47

פס'. כי לא דבר רק הוא מכם. שאם הוא רק אינו רק אלא מכם שאין אתם יודעין לדרוש אותו. כי הוא חייכם. מיכן פירוש לתלמוד שמארכת ימיו של אדם. וכן הוא אומר (משלי ג) אורך ימים בימינה בשמואלה עושר וכבוד. אשר אתם עוברים את הירדן. בשכר שתעברו אתם יורשים:

Verse 48

פס'. וידבר ה' אל משה בעצם היום הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> בשלשה מקומות הוא אומר בעצם היום. בנח שנאמר (בראשית ז) בעצם היום הזה בא נח. אמר הקב״ה אם יכנס נח בלילה לתיבה עכשיו יהו כל הדור אומרים אילו היינו יודעין לא היינו מניחין אותו ליכנס. או היינו נוטלין פסילין וקרדומין ומבקעין את התיבה לכך אמר הקב״ה הריני מכניסם בעצם היום ומי שיש בו כח יבוא וימחה. לכך נאמר בעצם היום הזה בא נח. ובמצרים נאמר (שמות יב) בעצם היום הזה הוציא ה' שלא יאמרו מצרים אילולי היינו יודעין לא היינו מניחין אותם לצאת ולא עוד אלא היינו לוקחין סייפים ומגנים ועושין עמהן מלחמה לכך אמר הקב״ה הריני מוציאם בהצי היום וכל מי שיש בידו כח למחות יבוא וימחה שנאמר (שם) בעצם היום הזה הוצאתי את צבאותיכם מארץ מצרים. וכאן נאמר במשה בעצם היום הזה אמר הקב״ה אם אני מכניסו למשה במערה בלילה עכשו יהו ישראל אומרים אם היינו יודעין לא היינו מניחין אותו ליכנס במערה לכך אמר הקב״ה הריני מכניסו בחצי היום ומי שיש בידו למחות יבוא וימחה. לכך נאמר בעצם היום הזה:

Verse 49

פס'. עלה אל הר העברים הזה הר נבו. אמר לו הקב״ה מעלה היא לך ואינה ירידה לך. אל הר העברים הזה. דורשי רשומות אמרו הר שעלו בו עברים. הר נבו. הר שנקרא לו ארבע שמות. הר העברים. הר נבו. הר ההר. ראש הפסגה. שהיו ארבעה מלכים מכתתין להיקרא על שמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> הר נבו שמתו בו שלשה נביאים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> שלא על ידי עבירה. וראה את ארץ כנען. רבי אלעזר אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> אצבעו של הקדוש ב״ה היה מיטטרונו של משה מלמד שהיה מראה לו כאילו באצבע ואומר לו זה חלקו של יהודה וזה חלקו של בנימין וזו ארץ אפרים וזו ארץ מנשה:

Verse 50

פס'. ומת בהר. מלמד שאמר משה לפני הקב״ה רבון כל העולמים למה אני מת לא מוטב שיהו אומרים זה משה רבינו במראה ולא במשמע. זה משה שהוציאנו מארץ מצרים וקרע לנו את הים ועשה לנו כמה נסים. אמר לו הקב''ה ומת בהר אשר אתה עולה שמה גזירה שוה הוא לכל אדם. והאסף אל עמיך. אצל אברהם יצחק ויעקב עמרם וקהת ולוי אבותיך ואצל אהרן ומרים. כאשר מת אהרן אחיך. מיתה שחמדת בה. ומה היא דכתיב (במדבר כ) והפשט את אהרן את בגדיו והלבשתם את אלעזר בנו. מלמד שהיה מפשיטו לאהרן לבושו ומלביש את אלעזר בנו וכן השני וכן השלישי באחרונה הלבישו בגדי מיתה. אמר לו משה. אחי עלה למטה ועלה. פשוט רגליך ופשט, עמץ עיניך ועמץ. אמר לו אהרן אחי אשריו של אדם שמת כמיתה זו. לפיכך נאמר כאשר מת אהרן אחיך בהר ההר במיתה שחמדת בה:

Verse 51

פס'. על אשר מעלתם בי. מי גרם לכם אתם גרמתם לכם למעל מעל בתוך בני ישראל. בוא וראה כמה גדול הוא קדוש השם שלא נשא לו פנים הקב״ה למשה רבינו אמר לו הקב״ה למשה הלא אתה הוא שאמרתי לך (שמות ד) מה זה בידך ויאמר מטה. והרי דברים קל וחומר ומה אותם הנסים הראשונים שהם קשים לא עיכבת בהם הדבר הזה שהוא קל ביותר צריך. היית לעכב:

Verse 52

פס'. כי מנגד תראה את הארץ. מלמד שלא יצא מן העולם עד שצררה הקב״ה לנשמתו בכנפיו שנאמר כי מנגד תראה את הארץ ולהלן הוא אומר בבן גדעון (שופטים ט) אשר נלחם אבי עליכם וישלך את נפשו מנגד ויצל אתכם. ושמה לא תבוא. כתוב אחד אומר ושמה לא תבוא וכתוב אחד אומר (דברים לד) ושמה לא תעבור. מלמד שאמר משה לפני רבון של עולם אם איני עובר מלך אעבור הדיוט. אם איני עובר חי אעבור מת אמר לו הקב״ה ושמה לא תבוא ושמה לא תעבור. לא מלך ולא הדיוט. לא חי ולא מת. אל הארץ אשר אני נותן לבני ישראל. הבטחה שאני נותן את הארץ לישראל שהוצאתם ממצרים:





Verse 1

כתוב ולמוכיחים ינעם ועליהם תבוא ברכת טוב  (משלי כד):
אמר טוביהו בירבי אליעזר ז״ל על שראה שלמה בן דוד בחכמתו שהתוכחה יפה היא לישראל בעולם אמר ולמוכיחים ינעם. נעימות מביא הקדוש ברוך הוא למוכיחים את ישראל אלו נביאי ה' שהם מוכיחים את עם ה' כדי להחזירם למוטב ועליהם על המוכיח ועל המקבל תוכחות תבוא ברכת טוב. שנא' וזאת הברכה. ומניין שאף משה נתברך שנאמר (בראשית כז) ומברכיך ברוך ומה נתברך דכתיב (דה״א מ) בני משה גרשם ואליעזר. ובני גרשם רחביה הראש. ובני רחביה רבו למעלה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="1"></i> מאי למעלה. למעלה מששים רבוא: וזאת הברכה לפי שהיה משה מוכיח את ישראל דברים קשים מתחלה חזר ואומר להם דברי נחמות וזאת הברכה אשר ברך משה איש האלהים וכל הנביאים למדו ממשה להיות מוכיחין את ישראל דברים קשים בתחלה ואחר כך חוזרין ואומרים דברי נחמות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="2"></i> הושע בן בארי אמר (הושע ט) תן להם ה' מה תתן. ואומר הוכה אפרים שרשם יבש פרי בל יעשון, וחוזר ואומר להם דברי נחמות שנאמר (שם יד) ארפא משובתם אוהבם נדבה. ואומר אהיה כטל לישראל. ואומר ילכו יונקותיו ואומר (שם) ישובו יושבי בצלו. וכן יואל בן פתואל אמר בתחלה דברים קשים. שנאמר (יואל א) שמעו זאת הזקנים יתר הגזם אכל הארבה. וחוזר ואומר להם דברי נחמות שנאמר (שם ד) והיה ביום ההוא יטפו ההרים עסיס וגו'. וכן עמום שנאמר (עמוס ד) שמעו הדבר הזה פרות הבשן אשר בהר שומרון העושקות דלים. פרות הבשן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="3"></i> אלו בתי דינין שלהן. וחזר ואומר להם דברי נחמות שנאמר (שם ט) הנה ימים באים נאם ה' ונגש חורש בקוצר ודורך ענבים במשך הזרע והטיפו ההרים עסיס וכל הגבעות תתמוגגנה. וכן מיכה אומר להן לישראל דברים קשים שנאמר (מיכה ג) שונאי טוב ואוהבי רע גוזלי עורם מעליהם. וחוזר ואומר דברי נחמות שנאמר (שם ז) מי אל כמוך נושא עון ועובר על פשע לשארית נחלתו לא החזיק לעד אפו כי חפץ חסד הוא ישוב ירחמנו יכבוש עונותינו [וגו']. תתן אמת ליעקב חסד לאברהם אשר נשבעת לאבותינו מימי קדם. וכן ירמיהו אומר (ירמיה ח) על שבר בת עמי השברתי וגו'. וחוזר ואומר להם דברי ניחומים שנאמר (שם לא) אז תשמח בתולה במחול ובחורים וזקנים יחדו [וגו'] ונחמתים ושמחתים מיגונם. ורויתי נפש הכהנים דשן ועמי את טובי ישבעו נאם ה'. וזאת הברכה. ומי הוא המברך ואת מי בירך ומתי ברכם לפי שהיתה ברכה לדורות. לפיכך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="4"></i> הברכה נאמרה בפרט. מי המברך. ומתי ברכם שמשה אמר לישראל כאב שנאמר (במדבר יא) האנכי הריתי את כל העם הזה. וכשם שהאב מברך לבניו לפני מותו כדרך שעשה יעקב אבינו כן עשה משה רבינו. וזאת הברכה אשר ברך משה איש האלהים, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="5"></i> איני יודע אי זה מהן תקדום אם התפלה אם הברכה אלא ממה שנאמר וזאת הברכה הא למדנו שהתפלה קדמה. וזאת הברכה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="6"></i> במקום שפסק יעקב אבינו בו התחיל משה רבינו שנאמר בברכת יעקב (בראשית מט) וזאת אשר דבר להם אביהם ויברך אותם. והתחיל משה רבינו ואמר וזאת הברכה. דבר אחר וזאת הברכה. לפי שבירכם למעלה ואמר להם (דברים א) ה' אלהי אבותכם יוסף עליכם ככם אלף פעמים ויברך אתכם כאשר דבר לכם. חזר ואמר וזאת הברכה. אילו אחרים בירכו את ישראל היו ראויין לכך על אחת כמה וכמה שבירכם משה, ראוי היה משה לברך את ישראל וראויין היו ישראל להתברך לפני משה. איש האלהים. זה אחד מעשרה שנקראו איש האלהים. משה דכתיב כאן איש האלהים ואומר (תהלים צ) תפלה למשה איש האלהים, אלקנה נקרא איש האלהים שנאמר (שמואל א ב) ויבא איש האלהים אל עלי ויאמר לו כה אמר ה' הנגלה נגליתי לבית אביך בהיותם במצרים לבית פרעה. שמואל נקרא איש האלהים שנא' (שם ט) הנה נא איש אלהים בעיר הזאת [וגו'] כל אשר ידבר בוא יבוא. דוד נקרא איש האלהים שנאמר (דה״ב ח) כמצות דוד איש האלהים. שמעיה נקרא איש האלהים שנאמר (מלכים א יב) ויהי דבר ה' אל שמעיה איש האלהים לאמר. עדו נקרא איש האלהים שנאמר (שם יג) והנה איש אלהים בא מיהודה בדבר ה'. לבית אל. אליהו נקרא איש האלהים שנאמר (מלכים א יז) ותאמר אל אליהו הנביא (הנה נא) עתה זה ידעתי כי איש אלהים אתה ודבר ה' בפיך אמת. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="7"></i>(אלישע) נקרא איש האלהים שנאמר (דה״ב כה) ואיש האלהים בא אליו וגו'. את בני ישראל. בזכות ישראל אביהן וכן הוא אומר (בראשית מט) הקבצו ושמעו וגו'. לפני מותו. סמוך למיתה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="8"></i> וכן הוא אומר (מלאכי ג) הנה אנכי שולח לכם את אליה הנביא וגו':

Verse 2

פס'. ויאמר ה' מסיני בא. מלמד שלא רצה משה רבינו לתבוע צרכי ישראל תחלה עד שפתח בשבחו של הקב״ה תחלה ואחר כך אמר צרכי ישראל. וזאת ליהודה וללוי אמר. לבנימן אמר. ולבסוף חתם בשבחו של הקב״ה שנאמר אין כאל ישורון. וכן אתה מוצא בדוד שלא רצה לתבוע צרכי ישראל עד שפתח בשבחו של הקב״ה שנא' (תהלים קמט) שירו לה' שיר חדש (כי נפלאות עשה). [תהלתו בקהל חסידים] ואח''כ כי רוצה ה' בעמו יפאר ענוים בישועה.ולבסוף (שם קנ) הללויה הללו אל בקדשו. וכן אתה מוצא בשלמה שפתח בשבחו של הקב״ה. שנא' (מ״א ח) ה' אלהי ישראל אין כמוך אלהים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת. ואח״כ אמר (שם) רעב כי יהיה בארץ וגו'. ובאחרונה הוא אומר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="9"></i> (דה״ב ו) קומה ה' [אלהים] (למנוחתך) אתה וארון עוזך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="10"></i> וכן תקנו חכמים ונביאים שלא רצו לתבוע צרכיהן של ישראל אלא פתחו בשבחו של הקב״ה ברוך אתה ה' אלהינו ואלהי אבותינו והם מגן ומחיה והאל הקדוש. ואחר כך הוא אומר אתה חונן לאדם דעת והרוצה בתשובה עד מודים. ואח״כ מסיים בשבחו של הקב״ה עבודה והודאה וברכת כהנים. דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא מלמד שנגלה הקב״ה על ישראל מארבע רוחות העולם שנאמר ה' מסיני בא זו רוח צפונית. וזרח משעיר למו זו רוח מזרחית. הופיע מהר פארן זה רוח דרומית. ואתה מרבבות קדש זו רוח מערבית. דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא מלמד שנתן הקב״ה התורה בפרהסיא לא לישראל בלבד אלא לכל האומות. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="11"></i> שנאמר (ישעיה מה) לא (מראש) בסתר דברתי במקום ארץ חשך לא אמרתי לזרע יעקב תהו בקשוני אני ה' דובר צדק מגיד מישרים. דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא כשנתן הקב״ה את התורה הרעיש העולם כולו על יושביו שנאמר (תהלים כט) קול ה' בכח קול ה' בהדר. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="12"></i> נכנסו כל האומות אצל בלעם אמרו לו רואים אנו מחזיר הקב״ה את העולם לתוהו ובוהו. אמר להם לאו אלא תורה הוא נותן לעמו שנאמר (שם) ה' עוז לעמו יתן. ענו כל האומות ואמרו (שם) ה' יברך את עמו בשלום זו תורה שנאמר (משלי ג) דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום. דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא מלמד כשנגלה הקב״ה ליתן תורה לישראל חזר על כל האומות שיקבלוה ולא רצו לקבל. נגלה על בני עשו אמר להם מקבלין אתם את התורה אמרו מה כתוב בה (שמות כ) לא תרצח. אמרו כל ברכותינו זאת היתה שהורישני יצחק אבינו שנאמר (בראשית כז) ועל חרבך תחיה. ולא רצו לקבל, נגלה על בני עמון אמר להם מקבלין אתם את התורה אמרו לו מה כתוב בה (שמות כ) לא תנאף. אמרו לו כל עצמנו בניאופים שנאמר (בראשית יט) ותהרין שתי בנות לוט מאביהן. ולא רצו לקבל. נגלה על בני ישמעאל ובני קטורה אמר להם מקבלין אתם את התורה אמרו לו מה כתוב בה (שמות כ) לא תגנוב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="13"></i> אמרו לו כל עצמנו בגניבה זו ירושתם שהוריש להם אביהם שנאמר (שם טז) והוא יהיה פרא אדם ידו בכל. והיאך נקבל את התורה. כיון שבא אצל ישראל פתחו כולם ואמרו (שמות כד) כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע. אמר הקב״ה אין אומה יכולה לקבל את התורה חוץ מישראל, דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="14"></i> מלמד שכבוד של הקב״ה מלא עולמו. וכן הוא אומר (איוב לח) התשלח ברקים וילכו ויאמרו לך הננו. מגיד שבכל מקום שהן הולכין הן נמצאין לפניו ואומר עשינו שליחותך וכן הוא אומר (ירמיה כג) הלוא את השמים ואת הארץ אני מלא נאם ה'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="15"></i> דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא לשון נחת. וכן הוא אומר (שמות לג) ויאמר פני ילכו והניחותי לך. ה' מסיני בא שהניח כל ההרים הרמים ובא לסיני לתת תורה לעמו ישראל. וזרח משעיר למו. שלא נכנסה ביניהם אומה ומלכות מעולם. הופיע מהר פארן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="16"></i> ארבע הופעות הן. הראשונה ממצרים שנאמר (תהלים פ) רועה ישראל האזינה נוהג כצאן יוסף יושב הכרובים הופיע. השניה מתן תורה שנאמר הופיע מהר פארן. השלישית זו נקמה שעתיד הקב״ה להופיע על אדום לרעה שנאמר (שם צד) אל נקמות ה' אל נקמות הופיע. הרביעית זו הופעה של גוג ומגוג שנאמר (שם ג) מציון מכלל יופי אלהים הופיע. ואתה מרבבות קדש. אות הוא וניכר בכל רבבותיו וכן אומות העולם אומרים (שה״ש ה) מה דודך מדוד היפה בנשים וגו'. מי לא ייראך מלך הגוים. ולא ישבחך נאה מכל נאים יותר ויותר, מה כנסת ישראל אומרת להם דודי נאה ומשובח. הנני אומרת לכם מקצת שבחו. דודי צח ואדום. ראשו כתם פז, עיניו כיונים על אפיקי מים. לחיו כערוגת הבושם. שוקיו עמודי שש. חכו ממתקים. וזה בשעה שנגלה עליהם על הים כולם הכירוהו שנאמר (שמות טו) זה אלי ואנוהו. לכך נאמר ואתה מרבבות קדש מימינו אש דת למו. מלמד שהיה הדבור יוצא מימינו של הקב״ה לשמאלו וחוזר ומקיף לשמאלן של ישראל והקב״ה מקבלו מימין וחוקקו על הלוחות שנאמר (תהלים כט) קול ה' הוצב להבות אש. דבר אחר מימינו אש דת למו. מה האש כל המשתמש בה חם לו פירש ממנה צונן לו כך כל שהוא עוסק בתורה יש לו חיים. פירש ממנה כלו חייו. דבר אחר מימינו אש דת למו. מה האש ניתנה מן השמים אף התורה ניתנה מן השמים. דבר אחר מימינו אש דת. מה האש חיים לעולם אף התורה חיים לעולם. דבר אחר מימינו אש. מה האש עושה רושם כך התורה כל המשתמש בה עושה בו רושם. היינו דתנן ודישתמש בתגא חלף. כל הנאות מדברי תורה נוטלין חייו מן העולם, דבר אחר מימינו אש דת למו. מה האש <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="17"></i> כל המשתמש בה ניכר כך תלמידי חכמים ניכרין מכל הבריות בהליכתן ובעטיפתן ובדיבורן. דבר אחר אש דת למו מה האש אור לעולם אף דברי תורה אור לעולם שנאמר (משלי י) כי נר מצוה ותורה אור. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="18"></i> התורה ניתנה בימין והישועה בימין שנאמר (תהלים צח) הושיעה לו ימינו וזרוע קדשו. אש דת למו. כל היוצא מן האש אש אוכלתו. דבר אחר אש דת למו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="19"></i> כל העוסק באש אין אש של גיהנם שולטת בו. למו. להם לישראל ולא לכל אומה ולשון שנאמר (תהלים קמז) לא עשה כן לכל גוי. דבר אחר ויאמר ה' מסיני בא. אמר משה מסיני בא. וזרח משעיר למו לישראל הוא שעיר הוא ארץ תימן. וכן אמרה דבורה (שופטים ה) ה' בצאתך משעיר בצעדך משדה אדום. וחבקוק אומר (חבקוק ג) אלוה מתימן יבוא וקדוש מהר פארן סלה. ואתה מרבבות קדש מרבבות המלאכים בא ליתן תורה לישראל. מימינו אש דת למו. התורה שהיא משולה כאש:

Verse 3

פס'. אף חובב עמים. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="20"></i> מלמד שחיבב הקב״ה את ישראל יותר מכל האומות. כל קדושיו בידך אלו גדולי ישראל שהן נותנין נפשם על ישראל. אמר משה לפני הקב״ה (שמות לב) ועתה אם תשא חטאתם ואם אין מחני נא מספרך הכתוב לצדיקים לעתיד לבוא. והם תכו לרגלך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="21"></i> מתכתתין לרגליך לקיים דברי התורה. לרגלך בעבורך כמו (בראשית ל) ויברך ה' אותך לרגלי. ישא מדברותיך שקיבלו עליהן את דברי התורה ואמר (שמות כד) כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע. ד״א אף חובב עמים אע״פ שחיבב הקב״ה את האומות לא חיבב אותם כחיבת ישראל. כל קדושיו בידך. שהן מוסרין עצמן על קדושת השם. והם תכו לרגלך שהם מתכתתין בגלות לקבל עול התורה והמצות. ישא מדברותיך. כדי שהתקיים דברותיך שהבטחתם. ד״א אף חובב עמים אפילו בשעה שתתמלא אף על ישראל זוכר חיבת השבטים ומרחמם. כל קדושיו בידך. כל קדושות שאהב הקב״ה בידך במקום שישראל שם. והם תכו לרגלך נושאים את עול הגלות. ישא מדברותיך ישא דבריו של הקב״ה בשמחה. ד״א אף חבב עמים. אלו שבטי ישראל כגון עמים הר יקראו. כל קדושיו בידך התחמתם סביבות הר סיני. והם תכו לרגלך בתחתית ההר, ישא מדברותיך. ישראל. כמו (שה״ש ד) ומדברך נאוה שאמרו כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע:

Verse 4

פס'. תורה צוה לנו משה הציווי הזה אינו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="22"></i> אלא לנו בעבורנו כדי שנקבל התורה ונשמרה. מורשה קהלת יעקב. לנו מורשה ולא לאחרים. ד״א מורשה. משל לבן מלכים שפירש למדינה אפילו לאחר מאה שנה אינו בוש לחזור מפני שהוא אומר למלכות אבותי אני חוזר לירושת אבותי אני חוזר. קהלת יעקב. שתהיו עשוין אגודה אחת ולא תעשו אגודות אגודות. וכה״א (דברים יד) לא תתגודדו לא תעשו אגודות אגודות. זה אוסר וזה מתיר זה שומר היום מקרא קדש וזה למחר:

Verse 5

פס'. ויהי בישורון מלך. מגיד הכתוב כשישראל מושיב ישיבת זקנים מלמטה מלכות שמים מתקיימת מלמעלה. בהתאסף ראשי עם. אלו שבעים זקנים שנאמר (במדבר כה) קח את כל ראשי העם. יחד שבטי ישראל. שתהיו עושין אגודה אחת ולא תהיו עשויין אגודות אגודות. וכה״א (ש״ב ב) ויתקבצו בני בנימן אחרי אבנר ויהיו לאגודה אחת. משל למה הדבר דומה למלך שהביא ספינות וחיברן ודיבקן במסמרין ובהוגנין ובנה פלטין עליהם. כל זמן שהספינות קיימות פלטין שלו קיימות. נפרדו הספינות נתפרדו הפלטין שלו כך כל זמן שעשויין ישראל אגודה אחת מלמטה מלכות שמים מתקיימת בהן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="23"></i> שנא' (עמוס ט) הבונה בשמים (מעליותיו) [מעלותיו] ואגודתו על ארץ יסדה. ד״א ויהי בישורון מלך. זה משה. בהתאסף ראשי עם. אלו שבעים זקנים. שנאמר (במדבר יא) אספה לי שבעים איש. יחד שבטי ישראל. אלו הנשיאים:

Verse 6

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="24"></i> יחי ראובן ואל ימות. (ויהי מתיו מספר). מה ענין זה אצל זה אלא משלו חכמים משל למה הדבר דומה למלך שבא אצל בניו והיו מלוין אותו. אמר להם כלום יש לכם עסק. אמרו לו הרי אנו מפייסין אותך שתתרצה לאחינו הגדול אמר להם אביהם בני הואיל ואתם תבעתם להתרצות לאחיכם הריני מתרצה לו לכך נאמר יחד שבטי ישראל. וסמיך ליה יחי ראובן ואל ימות. שאילולי שבטים לא נתרצה המקום לראובן. רבי חנינא בן גמליאל אומר לעולם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="25"></i> אין מחליפין לא זכות בחובה ולא חובה בזכות. אלא בראובן ודוד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="26"></i> יחי ראובן במעשה יוסף. ואל ימות במעשה בלהה, (ש״ב טז) ושמעי הולך בצלע ההר לעומתו. פירוש שמעי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="27"></i> זכר לו מעשה הצלע. דכתיב (תהלים לה) ובצלעי שמחו ונאספו. והקב״ה זכר לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="28"></i> מעשה ההר. דכתיב (ש״ב כה) (ואביגיל) יורדת בסתר ההר. שלא נגע בה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="29"></i> לעמתו שלמה בנה את המלוא. אע״פ שסגר את פרץ עיר דוד אביו. וחכמים אומרים אין מחליפין לא זכות בחובה ולא חובה בזכות. אלא נותנין שכר על הזכות ונפרעין על החובה. מה תלמוד לומר יחי ראובן והלא מת הוא אלא לא ימות לעולם הבא וכה״א (תהלים מט) ויחי עוד לנצח לא יראה השחת. וכה״א (בראשית מט) פחז כמים אל תותר כי עלית משכבי אביך אז חללת יצועי עלה. בעליתו עלה. בירידתו עשה תשובה. וכה״א (שם לה) ויהי בשכן ישראל בארץ ההיא וילך ראובן וגו'. ויהיו בני יעקב שנים עשר מה שנים עשר לא נתן בהם עולה כך לא נמצא בו עולה בראובן. ד״א יחי ראובן ואל ימות. לעולם הבא שלא יתחייב. ויהי מתיו מספר בעולם הזה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="30"></i> אלו גבורים בתורה גבורים בכח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="31"></i> וכה״א (דה״א ה) בארה בנו אשר הגלה תגלת פלנאסר מלך אשור הוא נשיא לראובני שהיה גבור בתורה. ד״א יחי ראובן פתח בראובן שהוא בכורו של יעקב. ואל ימות ואל יתחייב במעשה בלהה. ויהי מתיו מספר. ולא יהיה מתיו מספר. אלא עם רב יהיו. גדולים על שבט ראובן וכה״א (שופטים ה) בפלגות ראובן גדולים חקרי לב שאנשים גדולים יצאו מראובן. ד״א ויהי מתיו מספר אע״פ שלקחו נחלתם מעבר לירדן. ויהי מתיו מספר יחשב עם מספר בני ישראל כענין שנאמר (הושע ב) והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר:

Verse 7

פס'. וזאת ליהודה ויאמר, לאחר שבירך את ראובן חזר לברך את יהודה מפני שהוא מלך. אמר וזאת ליהודה. שקולה ברכת יהודה כנגד כל השבטים שנאמר וזאת ונאמר בכל השבטים וזאת הברכה. ד״א וזאת ליהודה מי גרם לראובן שהודה במעשה בלהה יהודה שהודה במעשה תמר. וזאת ליהודה מלמד שהתפלל משה על שבטו של יהודה. שמע ה' קול יהודה ואל עמו תביאנו. בשעה שיהא שבטו של יהודה נכנס בצרה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="32"></i> יהא מתפלל לפניך ותהא מעלה אותם מתוכה. ואל עמו תביאנו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="33"></i> שנקבר עמהם לארץ. ד״א וזאת ליהודה. מלמד שהתפלל משה על שבטו של שמעון שנאמר שמע ה' קול יהודה. ואין לשון שמע אלא שמעון כמא דאתמר (בראשית כט) כי שמע ה' כי שנואה אנכי ויתן לי גם את זה על כן קרא שמו שמעון. אמר לפניו רבש״ע בשעה ששבטו של שמעון בצרה יהא שבטו של יהודה מתפלל לפניך ואתה מעלה אותם מתוכה. ואל עמו תביאנו. מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="34"></i> שעירבן בנחלה. כענין שנא' (שופטים א) ויאמר יהודה לשמעון אחיו עלה אתי בגורלי. ידיו רב לו שיהא מוצלח בכל. ד״א וזאת ליהודה מלמד שהתפלל עליהם על מלכי בית דוד. שמע ה' קול יהודה. בשעה שדוד מלך ישראל נכנס בצרה יהא מתפלל לפניך ותהא מעלה אותו מתוכה, וכה״א (שמואל ב' כב) וידבר דוד לה' את דברי השירה הזאת וגו'. ואומר (תהלים סד) שמע אלהים קולי בשיחי. ואל עמו תביאנו. ושיחזירהו אצל אחיו בשלום בשעה שברח מפני אבשלום. וכן הוא אומר (שמואל ב' טו) וכל הארץ בוכים וכל הפרשה. לכך נאמר ואל עמו תביאנו. ידיו רב לו. כענין שאמר יעקב אבינו (בראשית מט) יהודה אתה יודוך אחיך ידך בעורף אויביך. ידיו רב לו. זו קשת וכה״א (שמואל ב' א) ויאמר ללמד בני יהודה קשת הנה כתובה (בספר) [על ספר] הישר. זה ספר בראשית שבו ענין אברהם יצחק ויעקב שנקראו ישרים שנאמר (במדבר כג) תמות נפשי מות ישרים. והיכן אמר (בראשית מט) ידך בעורף אויביך. איזו היא מלחמה שהיד כלפי עורף. הוי אומר זו קשת, וכאן הוא אומר ידיו רב לו. ידיו רב לו. איזה הוא מלחמה שהיא צריכה שתי ידים הוי אומר זו קשת. ועזר מצריו תהיה. כמו שנאמר (תהלים קכא) עזרי מעם ה' עושה שמים וארץ:

Verse 8

פס'. וללוי אמר. א״ר שמעון בן אלעזר בכל מקום שהוא מזכיר שמו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="35"></i> של שמעון ושל לוי באחת שניהם שותין בכוס אחד שנאמר (בראשית מט) ארור אפם כי עז וגו'. משל לשנים שלוו מן המלך ממון האחד חזר עוד ולוה מן המלך והשני פרע חובו וחזר עוד והלוה למלך הרי זה משובח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="36"></i> שמעון ולוי שניהם לוו מן הקב״ה שנאמר (בראשית לד) ויקחו שני בני יעקב שמעון ולוי אחי דינה איש חרבו. חזר לו שמעון ולוה בשטים שנאמר (במדכר כה) ושם איש ישראל המוכה אשר הכה את המדינית זמרי בן סלוא נשיא בית אב לשמעוני. אבל לוי פרע חובו במעשה העגל שנאמר (שמות לב) ויעמוד משה בשער המחנה ויאמר מי לה' אלי ויאספו אליו כל בני לוי. ועוד הלוה את המלך בשטים שנא' (במדבר כה) וירא פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן וגו' עד ותעצר המגפה מעל בני ישראל לכך הכתוב משבח את לוי. שנאמר וללוי אמר תומיך ואוריך וגו' ראויים ללבוש אורים ותומים. לאיש חסידך כענין שנא' (תהלים קלב) כהניך ילבשו צדק וחסידיך ירננו. אשר נסיתו במסה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="37"></i> שניסיתיו עמך בנסיונו. תריבהו על מי מריבה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="38"></i> שלא נמצא במשה ואהרן שום דבר בעולם אלא מעשת מי מריבה. שנאמר (במדבר כ) שמעו נא המורים:

Verse 9

פס'. האומר לאביו. וכי שבטו של לוי עבד עבודת כוכבים והא כתיב (שמות לב) ויאספו אליו כל בני' לוי, אלא זה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="39"></i> שהיה (אביו) מישראל או אמו מישראל. ואת אחיו לא הכיר. זה אחיו מאמו מישראל. ואת בניו לא ידע. זה בן בתו מישראל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="40"></i> כי שמרו אמרתך במצרים. ובריתך ינצורו זה ברית הר סיני (שמות כב) זובח לאלהים יחרם:

Verse 10

פס'. יורו משפטיך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="41"></i> שיהו כל ההוראות נתונות על פיהם. כענין שנא' (דברים יז) ובאת אל הכהנים הלוים ואל השופט. על פי התורה אשר יורוך. ותורתך לישראל על פי התורה אשר יורוך. ישימו קטורה באפך. זו קטרת שלפני לפנים. וכליל על מזבחך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="42"></i> אלו מנחות שאינן נאכלין. שנאמר (ויקרא ו) וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל:

Verse 11

פס'. ברך ה' חילו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="43"></i>. למדנו שרוב הכהנים עשירים הם. וכן אמר אבא החרש. (תהלים לז) נער הייתי גם זקנתי ולא ראיתי צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם זה זרעו של אהרן. ופועל ידיו תרצה מלמד שהם קריבים זבחים ומרצים את המקום. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="44"></i> מחץ מתנים קמיו. כל מי שבא ומעורר על הכהונה יהא נופל כגון קרח ועדתו. קמיו. כענין שנא' (במדבר טז) ויקומו לפני משה. שקמו לפניו בעזות מצח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="45"></i> ומשנאיו. ששונאין אותו בלב. כענין שנאמר (ויקרא יט) לא תשנא את אחיך בלבבך. מן יקומון. שלא יהיה להם תקומה. כגון עוזיה מלך יהודה ונתנגע. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="46"></i> שנאמר (מלכים ב' סו) וישב בבית החפשית ויהי מצורע עד יום מותו:

Verse 12

פס'. לבנימן אמר ידיד ה', <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="47"></i> חביב הוא (חביב) ביותר לכך נאמר ידיד ה' יבוא ידיד בן ידיד ויבנה ידיד בחלק ידיד לידיד. ידיד זה שלמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="48"></i> שנאמר (שמואל ב' יב) ויקרא שמו ידידיה, בעבור <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="49"></i> ידיד (בן) אברהם שנקרא ידיד שנא' (ירמיה יא) מה לידידי בביתי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="50"></i> ויבנה ידיד זה בית המקדש. שנא' (שם יב) נתתי את ידידות נפשי בכף אויביה. לפני הקב״ה שנקרא ידיד שנאמר (ישעיה ה) אשירה נא לידידי שירת דודי לכרמו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="51"></i> ישכן לבטח עליו. במקדש ראשון. חופף עליו כל היום. זה בנין האחרון. ובין כתפיו שכן, בנין משוכלל לעתיד לבא. וכן יעקב אומר (בראשית מט) בנימין זאב יטרף. אלו קרבנות שנקרבות בבקר ובערב. ד״א ובין כתפיו שכן. בין חרב בין שאינו חרב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="52"></i> וכה״א (עזרא א) כל ממלכות הארץ נתן לי ה' אלהי השמים והוא פקד עלי לבנות לו בית בירושלים אשר ביהודה. ובין כתפיו שכן. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="53"></i> הכתפים מקום גבוה שבשור וכן בית המקדש גבוה מכל הארצות שנאמר (דברים יז) וקמת ועלית אל המקום. ואומר (ישעיה ב) לכו ונעלה אל הר ה'. ואומר (ירמיה לא) קומו ונעלה ציון אל ה' אלהינו. וכשאתה רואה בספר יהושע בכל התחומין הוא אומר וירד הגבול. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="54"></i> וכאן הוא אומר (יהושע טו) ועלה הגבול. מלמד שהמקדש הוא בחלקו של בנימין לחלקו של יהודה שנאמר ובין כתפיו שכן. וכן דוד אומר (תהלים קלב) הנה שמענוה באפרתה. בספר יהושע שהיה מאפרת. מצאנוה בשדי יער במי שנמשל בחיה שהיא ביער, ואיזה זה זה בנימן שנא' (בראשית מט) בנימין זאב יטרף. ומפני מה זכה בנימין שתשרה עליו שכינה בחלקו. משלו משל חכמים למה הדבר דומה למלך שבא אצל בניו לפרקים כל אחד ואחד אומר אצלי ישרה. והקטן שבהם היה משתומם ואומר בלבו אני מה אומר אפשר שמניח אבי את אחי הגדולים ממני וישרה אצלי, והיתה נפשו עגומה, אמר להם המלך ראיתם בני הקטן שעומד לו ופניו משתנות ונפשו עגומה עליו אצלו אני אוכל ואשתה ולינתו אצלו כך הקב״ה אמר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="55"></i> בית הבחירה יהיה בחלק בנימין שהוא קטן מכל השבטים. וכן אתה מוצא שאמר לו משה לחובב בן רעואל המדיני חותן משה (במדבר י) נוסעים אנחנו אל המקום אשר אמר ה' אותו אתן לכם לכה אתנו והטבנו לך כי ה' דבר טוב על ישראל. כיון שחילק יהושע את כל הארצות לשבטים הניח ארץ ארבע מאות אמה על חמש מאות אמה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="56"></i> דושנה של ירחו לבני יתרו היו מבקשים עליהם רחמים שיצליחו:

Verse 13



Verse 14



Verse 15



Verse 16



Verse 17



Verse 18



Verse 19

פס'. עמים הר יקראו. אלו שבטי ישראל שהיו מתקבצין אל הר ציון. שם יזבחו זבחי צדק <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="57"></i> שהיו מתנדבים זבחים כשהיו באים בנמל בחלקו של זבולן היו הספינות מתחברות, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="58"></i> כי שפע ימים יינקו. אלו הסחורות שהיו מביאין מחוצה לארץ. ושפוני טמוני חול. זה חלזון שהיה בחלקו של זבולן שבו היו צובעין את התכלת. חול. זה זכוכית לבנה שהיתה בחלק זבולן. וכה״א (בראשית מט) זבולן לחוף ימים ישכון. ד״א עמים הר יקראו שהיו אומות העולם באין בספינות בסחורה עד תחום זבולן. ואומר הואיל ובאנו עד כאן נעלה אל הר ה' ונראה מה טובה של ירושלים והם רואים את ישראל משתחוים לאל אחד ואוכלים מאכל אחד ומיד הם אומרין אין יפה להדבק אלא באומה זו ואין זזין משם עד שמתגיירין ומביאים זבחים לשם. שנאמר שם יזבחו זבחי צדק. כי שפע ימים יינקו. שנים שנותנין בשופע ומעלים בשופע. ים ומלכות. וספוני טמוני חול. זה חלזון שהיה ספון וטמון בחול. א"ר יוסי פעם אחת הייתי מהלך מכזיב לצור ומצאתי זקן אחד ושאלתי בשלומו אמרתי לו רבי פרנסתך במה אמר לי מחלזון. אמרתי לו וכי מצוי הוא חלזון אמר לי השמים שיש מקום בים הגדול שמושל בהרים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="59"></i> וסממיות מקיפות אותו ואין לך אדם שהולך לשם שאין סממיות מכישות אותו ומת ונימק במקומו. ואמרתי השמים ניכר שהרי זה גנוז לצדיקים לעתיד לבא. וספוני <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="60"></i> זו טרית. טמוני. זו חלזון. חול. זו זהורית. וכל מי שהיה נוטל בגנבה לא היה נהנה מפרקמטיא שלו. שם יזבחו זבחי צדק:

Verse 20

פס'. ולגד אמר. מלמד שתחומו של גד מרחיב והולך לכך נאמר ברוך ה' שהוא מרחיב תחומו של גד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="61"></i> כלפי מזרח. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="62"></i> מלמד שהיה סמוך לספר. שכל סמוך לספר נמשל באריות מפני שהיו עומדין בפני האומות שלא יכנסו לארץ ישראל לכך נאמר כלביא שכן. וטרף זרוע אף קדקד. כדמתרגמינן ויקטל שלטונין עם מלכין. בוא וראה מה כתיב בדברי הימים (דה״א יב) ואלה הבאים (לדוד) [אל דויד] לציקלג ונו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="63"></i> (שם) ומן הגדי נבדלו אל דויד למצד מדברה גבורי החיל אנשי צבא למלחמה עורכי צנה ורמח ופני אריה פניהם וכצבאים על ההרים למהר. (שם) אשר עברו את הירדן בחדש הראשון והוא (מלא) [ממלא] על כל גדותיו ויבריחו את כל העמקים למזרח ולמערב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="64"></i> וטרף זרוע לשעבר. אף קדקד (לשעבר):

Verse 21

פס'. וירא ראשית לו כי שם. שלקחו נחלה מעבר לירדן תחלה מכל ישראל שנא' (במדבר לב) ויבואו בני גד ובני ראובן וגו'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="65"></i> ואומר (שם) עטרות ודיבון (הם דיבון) בתחלה. לכך נאמר וירא ראשית לו. כי שם חלקת מחוקק ספון וגו'. זה קברו של משה שנתונה בחלקו של גד לפיכך בחרו להם בני גד בארץ סיחון ועוג. ואם תאמר בחלקו של ראובן הוא שנא' (שם) ובני ראובן בנו את חשבון ואת אלעלה ואת קריתים ואת נבו. וכתיב (דברים לב) עלה אל הר העברים הזה הר נבו. ומהו חלקת מחוקק ספון זה קברו של משה שניתנה בחלקו של גד. מלמד שמלאכי השרת סבלוהו לארבעת מילין מחלקו של ראובן לחלקו של גד והם סופדין יבוא שלום ינוח על משכבו הולך נכוחו. ויתא ראשי עם. זה משה רבינו שבא בראש העם <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="66"></i> שנאמר (דברים לא) לא אוכל עוד לצאת ולבוא. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="67"></i> ד״א שעשה את התורה כולה אתין ותוין מאל״ף ועד תי״ו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="68"></i> צדקת ה' עשה שבתב להם לישראל (שם טו) (וכי) [כי] יהיה בך אביון מאחד אחיך. באחד שעריך בארצך אשר ה' אלהיך נותן לך לא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון. ד״א צדקת ה' עשה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="69"></i> מלמד שהצדקה קשורה תחת כסא הכבוד שנאמר (ישעיה נו) כה אמר ה' שמרו משפט ועשו צדקה כי קרובה ישועתי לבוא וצדקתי להגלות. (בראשית מט) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="70"></i> גד גדוד יגודנו. מלמד שכשם שבא בראש תחלה כך לעתיד לבא יבוא בראש:

Verse 22

פס'. ולדן אמר דן גור אריה יזנק מן הבשן. שגם דן סמוך לספר לכך נאמר גור אריה יזנק מן הבשן. מה זינוק זה יוצא ממקום אחד ונחלק לשנים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="71"></i> כמו (שנאמר וזינקה דמה). כך היה חלקו של דן מתחלק לשני מקומות. שנא' (יהושע יט) למטה בני דן למשפחותם יצא הגורל השביעי ויהי גבול נחלתו צרעה ואשתאול ועיר שמש. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="72"></i> ואומר (שם) ויעלו בני דן וילחמו עם לשם. עד ויקראו ללשם דן כשם דן אביהם. ד״א <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="73"></i> יזנק קופץ עם הר הבשן כשם שהאריה קופץ על הבהמה כך היו בני דן קופצין על האנשים במלחמה. וכה״א (דה״א יב) ומן הדני עורכי מלחמה (שמונה ועשרים אלף) [עשרים ושמונה אלף] ושש מאות. וכן ביהושע (יהושע יט) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="74"></i> לבני נפתלי יצא הגורל. וכתיב (שם) וערי מבצר הצדים צר וחמת רקת וכנרת. זו גינוסר שפירותיה מתוקים כקול הכנור:

Verse 23

פס'. ולנפתלי אמר[נפתלי] שבע רצון מלמד שהיה נפתלי <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="75"></i> שמח בחלקו בימים ובכל עושר. כדתנן באבות איזהו עשיר השמח בחלקו. ומלא ברכת ה' זו בקעת גנוסר שהיו פירותיה מתוקים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="76"></i> כדמפורש במסכת (ברכות). שבע רצון. שיהו קוראין לפני הקב״ה והן נשמעין כענין שנאמר (תהלים קמו) רצון יראיו יעשה ואת שועתם ישמע ויושיעם. ים. רבי אומר ימה של טבריה. ודרום ירשה. מלמד שנטל חלק בים ונטל מלא חלקו בדרום. וכה״א (שופטים ה) ונפתלי על מרומי שדה. וכן יעקב אבינו אומר (בראשית מט) נפתלי אילה שלוחה ומתרגמינן בארע טבא יתרמי עדביה:

Verse 24

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="77"></i> ולאשר אמר. זה הוא שנאמר בהם (שם מז) ומקצה אחיו לקח חמשה אנשים. ברוך מבנים אשר. אין לך בשבטים <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="78"></i> שנתברך מבנים כאשר. יהי רצוי אחיו. שהיה מרצה את אחיו בשמן. וטובל בשמן רגלו. מלמד שארצו מושכת את השמן כמעין. מעשה שנצרכו אנשי לודקיא לשמן ומינו להם (פולימילטיש) [פולמוסטוס] א' ואמרו לו צא וקנה לנו שמן במאה רבוא. הלך לו לצור אמרו לו לך לגוש חלב. הלך לשם אמרו לו הלך אצל פלוני. הלך לביתו ולא מצאו. אמרו לו הלך הוא בשדה. הלך אותו האיש ומצאו שהיה עוסק תחת הזית. אמר לו שמן בק' רבוא אני צריך. אמר לו המתן עד שאגמור את השמן ואבוא. לאחר שגמר את זיתיו נטל את כליו ובא והוא היה סבור שהוא משחק בו כיון שהגיע לביתו הביא שמן <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="79"></i> ורחצו רגליהם נתן לפניו ואכל ושתה עמד ומדד לו שמן בק' רבוא. אמר לו רצונך עוד אמר לו אין עמי מעות אמר לו טול ואני אבוא עמך ואטול את מעותי. עמד ומדד לו בי"ח רבוא. אמרו לא הניח לא גמל ולא חמור בארץ ישראל שלא שכרו. שמעו אנשי לודקיא שהוא בא קידמו לפניו שלשת מילין והיו מקלסין אותו. אמר להם לא לי נאוה קילוס זה אלא לאיש זה שכל זה שלו. ולא עוד אלא שאני חייב לו י״ח רבוא <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="80"></i> כיוצא בו אמר שלמה. (משלי יג) יש מתעשר ואין כל מתרושש והון רב. וכן שנו רבותינו ז״ל במסכת מנחות תקוע אלפא לשמן. ולכך היו אנשי תקוע חכמים שהשמן יפה לתלמוד. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="81"></i> וכשם שהזית משכח התלמוד כך השמן מישב את התלמוד:

Verse 25

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="82"></i> ברזל ונחשת. מלמד שארצו של אשר מנעולה של ארץ ישראל. ד״א ברזל ונחשת כמו שנאמר (ויקרא כו) ונתתי את שמיכם כברזל. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="83"></i> מנעליך כמו מן יקומון שלא יהו עליך. וכימיך דבאך. כלומר כל ימיך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="84"></i> יהו כל הארצות דאובות להביא כסף וזהב לארצך וקונות כל הארצות שמן מארץ אשר ומביאות את הכסף ואת הזהב לקנות. כענין שנאמר (בראשית מז) וילקט יוסף את כל הכסף הנמצא בארץ מצרים. ד״א ברזל ונחשת שתהא ארצך מונעלת כבריח ברזל ונחשת שלא יוכלו להלחם בך. וכימיך דבאך. כלומר בימי בחורותיך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="85"></i> כך ימי זקנותך. מלשון דבאיך <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="86"></i> שהאיש דובב ושב לימי עלומיו. (ישעיה יז) משמן בשרו ירזה. ד״א דבאך, <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="87"></i> דאבך כמו שמלה שלמה כלומר אפילו ימי דבאך. יהו כימי בחורותיך. כענין שנאמר באיוב (איוב כט) מי יתנני כירחי קדם כימי אלוה ישמרני. וכן יעקב. אומר (בראשית מט) מאשר שמנה לחמו. זה הר הכרמל שפירותיו מעדני מלך. לכך נאמר ברוך מבנים אשר. שהכל מברכין את ארצו. כלומר מפי בניו מפי כל השבטים היה מבורך והיה רצוי אחיו שהיו כל השבטים (היו) רצים לבוא אל הר הכרמל. וכן הוא אומר ביהושע (יהושע יט) ויצא הגורל החמישי למטה בני אשר <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="88"></i> ופגע בכרמל, ברוך מבנים אשר. כמו (שופטים ה) תבורך מנשים, מעין ברכת אמהות כך מבנים מעין ברכת בנים יבורך. אשר יהי רצוי אחיו. כענין שנאמר במרדכי (אסתר י) ורצוי לרוב אחיו לפי שיש מקום שהוא נאה בדבר אחד ואינו נאה בדבר אחר. אבל חלקו של אשר היו שוין הכל בו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="89"></i> לכך נאמר יהי רצוי אחיו:

Verse 26

פס'. אין כאל ישרון. כשם שאמר משה אין כאל ישרון כך אמרה חנה (ש״א ב) אין קדוש כה' כי אין בלתך. מלמד שאמרו ישראל למשה אמור לנו דבר זה מה היא מדת הכבוד. למעלה אמר להם אין כאל ישרון אין אתם יכולין להסתכל ולהתבונן במדת הכבוד של מעלה. אמר להם אין כאל ישרון <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="90"></i> בכל דבר כלום. רוכב שמים בעזרך ובגאותו שחקים. ממעשיו יכולין אנו לידע עומק שבחו אם המאורות שהן ברקיע השמים אין אתם יכולין להסתכל בהם כל שכן במדת כבודו. משל משלו לאחד שאמר מבקש אני לראות כבודו של מלך. אמרו לו הכנס למדינה ואתה רואה נכנס למדינה וראה וילון פרוס על פתח המדינה ואבנים טובים ומרגליות קבועות בו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="91"></i> ולא יכול לזון עיניו ממנו. אמר לו אם הוילון שלו לא יכולת להסתכל. במלך עצמו עאכ״ו. לכך נאמר רוכב שמים בעזרך. ד״א אין כאל ישרון. אחר שבירך משה את ישראל אמר להם אין כאל ישרון אין אלוה אחר להושיע כאלהיכם. ישרון. בזמן שאתם ישרים לפניו רוכב שמים הוא פודה ועוזר אותך אשר שם גובה לשמים (אשר)(תהלים קד) שם עבים רכובו המהלך על כנפי רוח. בעזרך. בשעה שהוא בא לעזרו שולח עזרתו לעזרו משמי שמים. כענין שנאמר במצרים (שמות יא) כחצות הלילה אני יוצא ובשעת מתן תורה כתוב (ש״ב כב) ויט שמים וירד וירכב על כרוב ויעוף. ואומר (חבקוק ג) דרכת בים סוסיך. ובגאותו שחקים. בשעה שהוא יוצא לעזרו מראה גאותו בשחקים כענין שנא' (שופטי' ה) מן שמים נלחמו. ואומר במורד בית חורון (יהושע י)וה' השליך עליהם אבנים מן השמים. וכתיב (שם) ולא היה כיום ההוא לפניו ואחריו לשמוע ה' בקול איש. שהקב״ה לבש גאות לעשות גדולות ונוראות לישראל. לכך נאמר רוכב שמים בעזרך ובגאותו שחקים. והוא לשון כפול. כענין שנא' (תהלים עח) ויצו שחקים ממעל ודלתי שמים פתח. וכתיב (שם) וימטר עליהם כעפר שאר וכחול ימים עוף כנף:

Verse 27

פס'. מעונה אלהי קדם. הקב״ה מעונו של עולם כענין שנאמר (שם צ) תפלה למשה איש האלהים ה' מעון אתה היית לנו. אתה הוא מעון העולם שכל העולם מתקיים בך. כי השמים ושמי השמים לא יכלכלוך. לכך נאמר מעונה אלהי קדם. כמו מעונה וכמו מכונה. והוא מכון. אלהי קדם. אלהים שברא שמי קדם. ומתחת זרועות עולם. והוא בגבורתו ובמאמרו סובל שהקים מתחת זרועות עולם. יסודי הארץ ברוח דברו מעמיד הארץ והמים אשר מתחת לארץ שנאמר (איוב כו) תולה ארץ על בלימה. אמר להם דברים שהם נעלמים מבני אדם. כלומר מי שברא את העולם ומי שהוא סובלו הוא הוציאך ממצרים והוא הבטיחך לתת לך ארץ של שבעה עממים. ויגרש מפניך אויב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="92"></i> עתיד לגרש מפניך אויב. אלו היו על ראשי ההרים ואין לך כח לרדוף אחריהם הקב״ה מגרשם שנאמר (שמות כג) ושלחתי את הצרעה לפניך וגרשה את האמורי ואת הכנעני. ואומר (שמות כג) וגרשתמו מפניך. ר' אומר ויגרש מפניך אויב אלו שבמחבואות. ויאמר השמד. אלו שבורחין בשאר מקומות שהקב״ה משמידם מפניך שהאימה נכנסת בהם ומשמידם:

Verse 28

פס'. וישכן ישראל בטח בדד. כיון שישראל עוברין את הירדן וכובשין את הארץ הם שוכנים לבטח יושבים פרזות בלי פחד. בדד. אין עמהם מלך מן האומות כי אם הנותרים מהם נותנין להם מס לישראל. עין יעקב. כעין ברכה שבירכם יעקב אביהם כך ברכם משה רבינו. וכה״א (בראשית מח) והיה אלהים עמכם והשיב אתכם אל ארץ אבותיכם. וכן בלעם אומר (במדבר כג) הן עם לבדד ישכון ובגוים לא יתחשב. אל ארץ דגן ותירוש. כעין ברכה <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="93"></i> שבירך יצחק ליעקב שנאמר (בראשית כז)ויתן לך האלהים מטל השמים. וכן אמר ישעיהו (ישעיה מה) הרעיפו שמים ממעל לכך נאמר אף שמיו יערפו טל טללי ברכה וישע וצדק:

Verse 29

פס'. אשריך ישראל מי כמוך. ישראל אמרו (שמות טו) מי כמוכה באלים ה' מי כמוכה נאדר בקדש. ורוח הקדש אומרת אשריך ישראל מי כמוך. וכה״א (תהלים כ) מה רב טובך אשר צפנת ליראיך. לכך נאמר אשריך ישראל. אין אומה שוה לך. עם נושע בה'. עם שאין ישועתו אלא בהקב"ה. וכה״א (הושע א) והושעתים בה' אלהיהם. מגן עזרך. כענין (תהלים יח) מגני וקרן ישעי. ואשר חרב גאותך, של הקב״ה גאותך הוא שאין אתה נלחם כנגד האומות כי אם הקב״ה נלחם לך כעניין (שמות יד) ה' ילחם לכם. ואומר (תהלים כב) כי לה' המלוכה ומושל בגוים. ויכחשו אויביך לך. בשעה שישראל בשלום אומות העולם היו מכחישין להם ועושין אותם אחים. כענין שאמר עשו ליעקב (בראשית לג) יש לי רב אחי יהי לך אשר לך. וכן חירם אמר לשלמה (מלכים א ט) מה הערים האלה אשר נתת לי אחי. ואתה על במותימו תדרך. אלו צוארי מלכיהם כענין שנאמר (יהושע י) ויהי בהוציאם את המלכים האלה אל יהושע. עד שימו את רגליהם על צוארי המלכים האלה. ד״א ואתה על במותימו תדרוך כענין שנא' ירכיבהו על במתי ארץ. שתהיו שולטנין <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="94"></i> על פלטרין שלהם:





Verse 1

פס'. ויעל משה מערבות מואב. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="95"></i> עליה היתה לו למשה. מערבות מואב אל הר נבו. אע״פ שאין מקרא יוצא מידי פשוטו. חכמי ישראל דורשין את המקרא מדרשות הנשמעות באוזן והמתקבלות בדעת. מהו מערבות מואב. וכי לא היינו יודעים שמערבות מואב אדם עולה אל הר נבו אלא מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="96"></i> שהראהו הקב״ה למשה (שלשה) המלכים העתידים לעמוד מרות המואביה. זה דוד וזרעו. אל הר נבו ראש הפסגה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="97"></i> מה הפסגה הזה מופרשת מן האשכול ואינה מופרשת כך קבורתו של משה מותאמת מן ההר ואינה מותאמת והגיא ביניהם. אשר על פני יריחו. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="98"></i> מלמד שהראהו (שלשה) נביאים שעתידין לעמוד מן רחב הזונה. ויראהו ה' את כל הארץ. מלמד שהראהו את ארץ ישראל מיושבת על שלותה וחזר והראה לו את המציקים המחזיקים אותה. את הגלעד. זה בית המקדש. שנאמר (ירמיה כב) גלעד אתה לי ראש הלבנון אם לא אשיתך מדבר. ואת דן. מלמד שהראה לו שבטו של דן עובד עבודת כוכבים שנא' (שופטים יח) ויקימו להם בני דן את הפסל ויהונתן בן גרשום בן מנשה הוא ובניו כהנים לשבט הדני עד יום גלות הארץ. וחזר והראה לו גואל העתיד לעמוד ממנו זה היה שמשון שהיה משבט דן:

Verse 2

פס'. ואת כל נפתלי. זה ברק בן אבינועם שעשה מלחמה עם סיסרא שנא' (שם ד) ותשלח לברק בן אבינועם מקדש נפתלי ותאמר אליו הלא צוה ה' אלהי ישראל ומשכת בהר תבור ולקחת עמך עשרת אלפים איש מבני נפתלי ומבני זבולון, ואת ארץ אפרים ומנשה. זה יהושע בן נון שבא מאפרים שעשה מלחמה עם הכנענים. ומנשה. מלמד שהראה לו הקב״ה את גדעון בן יואש שהיה משבט מנשה שעשה מלחמה עם מדין ועמלק. וכן הוא אומר (שופטים ו) ויאמר אליו בי אדוני במה אושיע את ישראל הנה אלפי חדל במנשה ואנכי הצעיר בבית אבי. ואת כל ארץ יהודה. מלמד שהראה לו הקב״ה את דוד ואת מלכותו וכה״א (דה״א כח) ויבחר ה' אלהי ישראל בי מכל בית אבי להיות מלך על ישראל לעולם כי ביהודה בהר לנגיד וגו'. עד הים האחרון. הראה לו פני מערב יושבת בשלותה וחזר והראה לו המציקים המחזיקים בה. ד״א עד הים האחרון. הראה לו <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="99"></i> מה שעתיד להיות עם תחיית המתים. ד״א ואת הנגב. מלמד שהראה לו קברי האבות שבמערת המכפלה. נאמר כאן נגב ונאמר להלן נגב (במדבר יג) ויעלו בנגב ויבואו עד חברון. ואת הבכר. זה שלמה בן דוד שעשה כלי בית המקדש בככר הירדן שנאמר (מלכים א' ז) בככר הירדן יצקם המלך. בקעת יריחו. אלו המון גוג ומגוג שעתידין המוניה ליפול בבקעת יריחו. עיר התמרים. מלמד שהראהו הצדיקים בגן עדן וכה״א (תהלים צב) צדיק כתמר יפרח. עד צוער. זה גיהנם מקום צער של רשעים שהיא סמוכה לגן עדן. דבר אחר עד צוער. אלו מצוקי ישראל הדרים עם השרים:

Verse 3



Verse 4

פס'. ויאמר ה' אליו זאת הארץ אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב. אמר הקב״ה לאבות נשבעתי ולך הראיתיך בעיניך. מהו לאמר. אמר לו לך אמור להם לאבות העולם השבועה שנשבע הקב״ה לכם הרי כבר קיימה לבניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="100"></i> ושמה לא תעבור. לא מלך ולא הדיוט לא חי ולא מת. וכל כך למה כדי לעמוד עם מתי המדבר בתחיית המתים וכה״א (דברים ג) ויתעבר ה' בי למענכם בשבילכם כדי שאעמוד בראש כלכם בתחיית המתים:

Verse 5

פס'. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="101"></i> וימת שם משה עבד ה' (והא הכתוב אומר) וימת שם משה. אלא עד כאן כתב משה ומיכן ואילך כתב יהושע. רבי מאיר אומר הרי הוא אומר (דברים לא, ויכתב משה את התורה הזאת ויתנה. אפשר שמשה נתן את התורה לישראל כשהיא חסרה אפי' אות אחת. אלא מלמד <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="102"></i> שהיה משה כותב מה שהקב״ה אומר לו. כענין שנאמר (ירמיה לו) ויאמר להם ברוך מפיו יקרא אלי את הדברים האלה ואני כותב על הספר בדיו. וימת שם משה. נאמר כאן וימת שם משה ונאמר להלן (שמות לד) ויהי שם עם ה' ארבעים יום וארבעים לילה. מה להלן עומר ומשרת אף כאן עומד ומשרת מלמד שהצדיקים אינן מתים. עבד ה'. זה שבחו של משה שהנביאים נשתבחו בדבר זה שנאמר (עמוס ג) כי לא יעשה ה' אלהים דבר כי אם גלה סודו אל עבדיו הנביאים. על פי ה'. שהקב״ה נוטל נשמתו של צדיק. נוטלה בנחת. משל משלו לנאמן שהיה בעיר בזמן שהוא בעצמו נוטל הפקדון להחזירו הוא יודע היכן הוא הפקדון מיד נטלו ומחזירו. אבל אם אמר לשלוחו לך והבא פקדונו של פלוני לפי שאינו יודע היכן הוא הופך התחתונים למעלה ואת העליונים למטה לפיכך הקב״ה משלח ברשע מלאך אכזרי אבל בצדיקים אינו כן אלא בנחת:

Verse 6

פס'. ויקבור אותו בגיא בארץ מואב. אם נאמר בגיא מה תלמוד לומר בארץ מואב אלא מלמד שמת משה בתוך נחלתו של ראובן ונקבר בתוך נחלתו של גד. ומי קברו הוא קבר עצמו. שהיה רבי ישמעאל דורש שלש אתים שבתורה כדמפורש בפרשת נשא את ראש. מול בית פעור. לכפר על מעשה פעור. ולא ידע איש את קבורתו. יש אומרים אפילו משה לא ידע את קבורתו. וכבר שלחה מלכות של בית חצרה ושל בית פעור ואמרו להם לכו ראו קבורתו של משה היכן הוא הלכו ועמדו להם למעלה וראו כאלו היא למטה והלכו ועמדו למטה וראו אותה כאלו היא למעלה. נחלקו חציים למעלה וחציים למטה. של מטה ראו את קבורתו כאלו היא למעלה. ושל מעלה ראו אותה כאלו היא למטה. לכך נאמר ולא ידע איש את קבורתו עד היום הזה. ומפני מה לא נודע קבורתו של משה כדי שלא יהו ישראל הולכין ומניחין שם בית המקדש ומזבחים ומקטרים שם. וכדי שלא יטמאו אומות העול' את קברו בפסיליהם ובתועבותיהם:

Verse 7

פס'. ומשה בן מאה ועשרים שנה. זה אחד מארבעה שמתו בן מאה ועשרים שנה ואלו הן. משה והלל הזקן ורבי יוחנן בן זכאי ורבי עקיבא. משה היה במצרים ובמדין שמנים שנה ופירנס את ישראל ארבעים שנה. הלל הזקן עלה מבבל בן ארבעים שנה ושימש את החכמים ארבעים שנה ופירנס את ישראל ארבעים שנה. רבן יוחנן בן זכאי עסק בפרקמטיא ארבעים שנה ולמד ארבעים שנה ולימד ארבעים שנה. וכן רבי עקיבא. ששה דברים ניתנו למשה שלא ניתנו לשום בריה. לא כהתה עינו. ולא נס לחה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="103"></i> קולו היה נשמע בכל המחנה, ראה את כל הארץ מה שלא אפשר לכל בריה. דבר עמו הקב״ה פנים בפנים. ולא קם נביא עוד בישראל כמשה. לא כהתה עינו. מיכן שעיניהם של מתים כהות. ולא נס לחה. כי קרן עור פניו. שלא נשתנה אדמות פניו מדמות שהיה מהר סיני עדיין כאלו חי ועומד ומשרת בפני אל חי. אשריהם של צדיקים שבוראם אוהבם בעוה״ז ובעוה״ב. אשרי ילוד אשה שבחר בו הקב״ה:

Verse 8

פס'. ויבכו בני ישראל את משה בערבות מואב. מלמד שלא זז הענן ממקום שהיה על המשכן לא נסע ממקומו. לכך נאמר בערבות מואב. שלשים יום משבעה באדר עד שבעה בניסן. וכן אמרו רז״ל בשבעה באדר נולד משה בשבעה באדר מת. בשבעה בניסן ויתמו ימי בכי אבל משה כמה שנאמר ביהושע (יהושע א) עברו בקרב המחנה וצוו את העם לאמר הכינו לכם צדה כי בעוד שלשת ימים. וכתיב (שם ד) והעם עלו מן הירדן בעשור לחדש הראשון:

Verse 9

פס'. ויהושע בן נון. למה נקרא שמו בן נון שהיתה בו בינה יתירה. וכן הוא אומר (במדבר כז) כי סמך משה את ידיו עליו. הקב״ה אמר לו (שם) וסמכת את ידך עליו והוא סמך את שתי ידיו. מיכן שאין הרב מתקנא בתלמידיו. וישמעו אליו בני ישראל. אין לך משמע גדול מזה. ויעשו כאשר צוה ה' את משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="104"></i> ועדיין לא ניתן מוראו עליהם:

Verse 10

פס'. ולא קם נביא עוד בישראל כמשה. רבותינו אמרו בישראל לא קם אבל באומות קם. ואיזה זה בלעם. אלא הפרש שהיה משה מדבר עמו מעומד שנאמר (דברים ה) ואתה פה עמוד עמדי. ובלעם היה מדבר עמו כשהוא נופל שנא' (במדבר כד) נופל וגלוי עינים. משל משלו חכמים למה הדבר דומה משה דמהו לשר גדול שאין יודע מה יציאות יצאו בשלחן המלך. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="105"></i> ובלעם דמהו לטבחו של מלך שהוא יודע ומה יציאות יצאו על שלחנו של מלך. טוביהו ברבי אליעזר ז״ל אמר ולא קם נביא עוד בישראל במשה. מה ת״ל בישראל והלא ביאשיהו כתיב (מלכים ב' כג) <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="106"></i> לא היה לפניו מלך אשר שב אל ה'. למה נאמר כאן בישראל אלא כך פירושו של פסוק. ללמדך שמימות משה לא עמד נביא באומות העולם. לפי שביקש משה רבינו רחמים שלא תשרה שכינה על אומות העולם לכך נאמר כאן בישראל. כלומר ידענו שאומות העולם אין שכינה שורה עליהן אלא אפילו בישראל שעתידין לקום בהם נביאים. כענין שנאמר (דברים יח) נביא אקים להם מקרב אחיהם. כך אפילו הכי לא קם נביא עוד בישראל כמשה. ומהו ולא קם כלומר לא קם ולא יקום עוד אלא שדבר הכתוב בלשון קצרה. אשר ידעו ה' פנים אל פנים. זה הוא שאמר (שמות לג) הראני נא את כבודך. אפילו בעוה״ז אין אתה רואה שנאמר (שם) ופני לא יראו זה עוה״ז המשילו בפנים. והעוה״ב המשילו באחוריים. שנאמר (שם) וראית את אחורי לפי שהעוה״ז לפני העוה״ב הוא נקרא פנים. וכה״א (שמות כ) לא יהיה לך אלהים אחרים על פני. ואומר (דברים ז) ומשלם לשונאיו אל פניו להאבידו. ואימתי הראהו הקב״ה כבודו סמוך למיתה שנא' (שמות כ) וראית את אחורי למדנו שהמתים רואים וכה״א (תהלים כב) לפניו יכרעו כל יורדי עפר ונפשו לא חיה. לכך נאמר אשר ידעו ה' פנים אל פנים:

Verse 11

פס'. לכל האותות והמופתים אשר שלחו ה' לעשות בארץ מצרים. בפני עצמה. ולכל ארצו. בפני עצמה. הא למדת שהכה כל אחד ואחד בפני עצמו:

Verse 12

פס'. ולכל היד החזקה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="107"></i> זה מכת בכורות. וכה״א (שמות יג) כי בחוזק יד הוציא ה' אתכם מזה. ולכל המורא הגדול. זו קריעת ים סוף. וכה״א (שם יד) וירא ישראל את היד הגדולה. רבי אליעזר אומר לכל האותות והמופתים כענין שנאמר (שם ז) והרביתי את אותותי ואת מופתי בארץ מצרים. ואומר (תהלים עח) אשר שם במצרים אותותיו ומופתיו בארץ חם. ולכל היד החזקה. להביא מעשה הר סיני. ולכל המורא הגדול. להביא מעשה המדבר כענין שנאמר (דברים ח) המוליכך במדבר הגדול והנורא. אשר עשה משה. זה שיבור הלוחות. שנא' (שם ט) ואשליכם מעל שתי ידי ואשברם לעיניכם. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="108"></i>ד״א אשר עשה משה. זו (העמדת החמה) כענין שנא' (שם ג) ונך אותו ואת בניו ואת כל עמו. ד״א אשר עשה משה. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="109"></i> זו העמדת החמה שנא' (שם ב) היום הזה אחל תת פחדך ויראתך על פני העמים תחת כל השמים, ונאמר ביהושע (יהושע י) ביום תת ה' את האמורי. <i data-commentator="Beur HaRe'em" data-order="110"></i> מיכן אמרו כשם שעמדה חמה ליהושע כך עמדה לו למשה. לעיני כל ישראל. כענין שנאמר (דברים ד) או הנסה אלהים לבוא לקחת לו גוי מקרב גוי במסות באותות ובמופתים ובמלחמה וביד חזקה ובזרוע נטויה ובמוראים גדולים ככל אשר עשה לכם ה' אלהיכם במצרים לעיניך. ואומר (שם יא) כי עיניכם הרואות את כל מעשה ה' הגדול אשר עשה. ואומר (שמות יט) הנה אנכי בא אליך בעב הענן בעבור ישמע העם בדברי עמך. היינו לעיני כל ישראל:
לכל תכלה ראיתי קץ רחבה מצותך מאד: