{"file": "/data/tomer/Sefaria-Export/txt/Midrash/Aggadic Midrash/Midrash Rabbah/Bamidbar Rabbah/Hebrew/Daat Bemidbar Rabbah.txt"}
Bamidbar Rabbah
במדבר רבה
Daat Bemidbar Rabbah


במדבר רבה





וידבר ה' אל משה במדבר סיני - זהו שאמר הכתוב (תהלים לו): משפטיך תהום רבה. אמר ר' מאיר: משל את הצדיקים בדירתן ואת הרשעים בדירתן. משל את הצדיקים בדירתן (יחזקאל לד): במרעה טוב ארעה אותם ובהרי מרום ישראל יהיו נויהם. ומשל את הרשעים בדירתן (שם לא): כה אמר ה' אלהים ביום רדתו שאולה האבלתי כסיתי עליו את תהום. במה רשעים מתכסים כשהן יורדין לשאול? בתהום. חזקיה בר ר' חייא אמר: הגיגית הזו, במה מכסין אותה? בכלי חרס ממהי בה, כשם שהיא של חרס, כך מכסין אותה בכלי חרס. כך הן הרשעים, מה כתיב בהם (ישעיה כט): והיה במחשך מעשיהם ויאמרו מי רואנו ומי יודענו, ולפי שהן חשוכין, הקב"ה מורידן לשאול, שהיא חשוכה ומכסה עליהם את התהום שהוא חשך, שנאמר (בראשית א): וחשך על פני תהום. הוי (תהלים לו): צדקתך כהררי אל. צדקה שאתה מביא על העולם, מפורסמת כהרים הללו. משפטיך תהום רבה, משפט שאתה עושה בעולם הזה, תהום רבה. מה התהום בסתר, אף משפט שאתה מביא בסתר. כיצד? כיון שחרבה ירושלים, בתשעה באב חרבה, וכשמראה ליחזקאל הוא מראה לו בעשרים בחדש. למה? שלא לפרסם באי זה יום חרבה. אבל מי שהוא בא לגדל ישראל, מפרסם אי זה יום, אי זה מקום, אי זה חדש, אי זו שנה, אי זו אופטיאה, לצאתם מארץ מצרים לאמר. מה אמר להם? שאו את ראש כל עדת בני ישראל:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני, זה שאמר הכתוב: (ירמיה ב) הדור אתם ראו דבר ה' המדבר הייתי לישראל אם ארץ מאפליה וגו'. אמר הקדוש ברוך הוא לישראל: על שאמרתם למשה: למה העליתנו ממצרים להמיתנו במדבר, וכי כמדבר הייתי לישראל?! וכי כמדבר עשיתי עמהם?! בנוהג שבעולם, מלך בשר ודם, שיצא למדבר, שמא מוצא הוא שם שלוה, כשם שהיה מוצא בפלטין, או אכילה, או שתייה?! ואתם הייתם עבדים למצרים והוצאתי אתכם משם, הרבצתי אתכם בסיגמטין, שנאמר (שמות יג): ויסב אלהים את העם דרך המדבר. מהו ויסב? שהרביצם, כדרכי המלכים רבוצין על מטותיהם, ולא העמדתי להם ג' פדגוגין: משה, אהרן, ומרים. שבזכות משה הייתם אוכלים את המן, מה שלא ראו אבות הקדושים, שנאמר (דברים ח): ויאכילך את המן אשר לא ידעת ולא ידעון אבותיך. ובזכות אהרן, הקפתי אתכם בענני כבוד, שנאמר (תהלים קה): פרש ענן למסך. וכמה ענני כבוד היו מקיפין את ישראל במדבר? ר' הושעיה ור' יאשיה, ר' יאשיה אמר: חמישה. ארבע לארבע רוחות, וא' מהלך לפניהם. ר' הושעיה אמר: שבעה. ארבעה לארבע רוחות השמים, וא' מלמעלן, וא' מלמטן, ואחד, שהיה מהלך לפניהם רחוק ג' ימים, והיה מכה לפניהם את הנחשים, ואת העקרבים, ואת השרפים, ואת הסלעים, ואם היה מקום נמוך היה מגביהו, ואם היה מקום גבוה היה משפילו, ועושה אותם מישור, שנאמר (ישעיה מ): כל גיא ינשא וכל הר וגבעה ישפלו. והבאר בזכות מרים, שאמרה שירה על המים, שנאמר (שמות טו): ותען להם מרים שירו לה'. ובמי באר (במדבר כא): אז ישיר ישראל את השירה הזאת. אמר רבי ברכיה הכהן, בשם ר' לוי: מלך בשר ודם, שיש לו מדינה והוא משלח בני אדם גדולים לתוכה, שיהו נושאים משואיהם ועושים משפטיהם, מי צריך להיות זקוק למזונותיהם, לא בני מדינה צריכין להיות זקוקין להם?! אבל הקב"ה לא עשה כן, אלא שלח למשה ולאהרן ולמרים, שנאמר (מיכה ו): ואשלח לפניך את משה אהרן ומרים, ואעפ"כ בזכותן היו מתנהגין. המן בזכות משה, תדע לך שהוא בזכות משה, כיון שנסתלק משה (יהושע ה): וישבת המן ממחרת. וענני כבוד בזכותו של אהרן, מנא לן? כיון, שנסתלק אהרן מה כתיב? (במדבר כא): ותקצר נפש העם בדרך, שהיתה השמש קופחת עליהם. והבאר בזכות מרים, מה כתיב (שם כ): ותמת שם מרים ותקבר שם. ומה כתיב אחר כך? (שם): ולא היה מים לעדה. והיאך היתה הבאר עשויה? סלע, כמין כוורת היתה, ומתגלגלת ובאת עמהם במסעות, וכיון שהיו הדגלים חונים, והמשכן עומד, היה אותו הסלע בא ויושב לו בחצר אהל מועד, והנשיאים באים ועומדים על גביו, ואומרים: עלי באר והיתה עולה, ואח"כ, הבאתי לכם שלוים. המדבר הייתי לישראל?! שמא כמדבר נהגתי עמכם?! אלא אם ארץ מאפליה, לא אני בידי הייתי מאיר לכם?! שנאמר (שמות יג) וה' הולך לפניהם יומם. דבר אחר: אם ארץ מאפליה מהו מאפליה? שמא אמרתי לכם, שאני מביא לכם טובה והלקשתי אותה?! ואין מאפליה, אלא הלקשה, שנאמר (שם ט): והחטה והכסמת לא נכו כי אפילות הנה. לא נפל דבר ממה, שאמר הקדוש ברוך הוא לישראל, שכן אמר יהושע (יהושע כא): לא נפל דבר מכל הדבר הטוב אשר דבר ה', אל בית ישראל הכל בא (ירמיה ב): מדוע אמרו עמי רדנו. מהו רדנו? לשון משנה הוא, הרודה פת חמה. אמרו ישראל: כשהפת נתבשלה בתנור וניטל ממנה, יכולה היא ליקבע בתנור, עוד ואנו היינו בידם כבתנור, שנאמר (ישעיה לא): ותנור לו בירושלים, והגליתנו לבבל ומה את מבקש ממנו עוד. דבר אחר: מדוע אמרו עמי רדנו לא נבוא עוד אליך, מהו רדנו? כמה דאת אמר: (מ"א ה) כי הוא רודה בכל עבר הנהר. אמרו לו: נתתה לנו את בית המקדש וסילקת שכינתך ממנו, ומה את מבקש ממנו ולא נבוא עוד אליך?! אמר להם: ומי יתן לי והייתי במדבר עכשיו, היכן כל אותן הנסים, שעשיתי לכם! וכן הוא אומר (ירמיה ט): מי יתנני במדבר מלון אורחים ואעזבה את עמי וגו', היכן שהייתי מתקלס, שנאמר (ישעיה מב): ישאו מדבר ועריו חצרים תשב קדר ירונו יושבי סלע. לנשיא, שנכנס למדינה וראו אותו בני המדינה וברחו. נכנס לשניה וברחו מלפניו, נכנס לעיר חריבה וקדמו אותו והיו מקלסין אותו. אמר הנשיא: זו העיר, טובה היא, מכל המדינות, כאן אני בונה כס נאה, כאן אני דר. כך כשבא הקב"ה לים, ברח מלפניו, שנאמר (תהלים קיד): הים ראה וינוס, וכן ההרים רקדו כאילים. בא במדבר חרבה, קדמה אותו וקילסה אותו, שנאמר (ישעיה מב) ישאו מדבר ועריו חצרים תשב קדר ירונו יושבי סלע. אמר: זו העיר טובה לי, מכל המדינות, בו אני בונה כנסיה ודר בתוכו, התחילו שמחים, שהקדוש ברוך הוא דר בתוכו, שנאמר (שם לה): יששום מדבר וציה:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני עד שלא עמד אהל מועד, דבר עמו בסנה, שנאמר (שמות ג): ויקרא אליו ה' אלהים מתוך הסנה. ואחר כך (שם יב): ויאמר ה' אל משה ואל אהרן בארץ מצרים לאמר. ודיבר עמו במדין, שנאמר (שם ד): ויאמר ה' אל משה במדין. ודיבר עמו בסיני, שנאמר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני לאמר. וכיון שעמד אהל מועד, אמר: יפה הוא הצניעות, שנאמר (מיכה ו): והצנע לכת עם אלהיך, הרי הוא מדבר עמו באהל מועד. וכן דוד אמר (תהלים מה): כל כבודה בת מלך פנימה ממשבצות זהב לבושה. בת מלך, זה משה, שנאמר (ישעיה יט): וסכרתי את מצרים ביד אדונים קשה, אלו הן המכות שבאו על מצרים. ומלך עז ימשל בם, זה משה, שהיה מלכה של תורה, שנקראת עז, שנאמר (תהלים כט): ה' עוז לעמו יתן. לפיכך, כל כבודה בת מלך פנימה ממשבצות זהב לבושה, זה אהרן, שנאמר (שמות כח): ועשית משבצות זהב. מיכן אמרו: אשה, שהיא מצנעת עצמה, אפילו היא ישראלית, ראויה היא, שתנשא לכהן ותעמיד כהנים גדולים, שנאמר: ממשבצות זהב לבושה. אמר הקב"ה: כך הוא כבודי, שאהא מדבר מלפנים, שנאמר (במדבר ז): ובבא משה אל אהל מועד. אמר רבי יהושע בן לוי: אילו היה אוה"ע יודעים, מה היה המקדש יפה להם, קסטריות היו מקיפים אותו, כדי לשומרו, שהיה יפה להם יותר משל ישראל, שכן שלמה סדר תפלה (מלכים א ח): וגם אל הנכרי אשר לא מעמך ישראל הוא, וכתיב (שם): ועשית ככל אשר יקרא אליך הנכרי, אבל כשהוא בא אצל ישראל, מה כתיב (דה"ב ו): ונתת לאיש ככל דרכיו אשר תדע את לבבו, אם היה ראוי לו היה נותן לו. ואם לאו, לא היה נותן לו. ולא תאמר בית המקדש, אלא אילולי ישראל, לא היה מטר יורד, ולא השמש זורחת, שבזכותן הקדוש ברוך הוא מרויח בעולמו, ולעולם הבא אוה"ע רואין לישראל, היאך הקב"ה עמהם, והן באין להידבק להם, שנאמר (זכריה ח): בימים ההמה אשר יחזיקו עשרה אנשים מכל לשונות הגוים:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני, זה שאמר הכתוב: (שיר ז): שררך אגן הסהר, מדבר בסנהדרין, שהיתה נתונה בלשכת הגזית, והיא משולה בשרר. ולמה משולה בשרר? אלא, מה השרר הזה נתון באמצע הגוף, כך סנהדרין של ישראל, נתונה באמצעו של בהמ"ק. אל יחסר המזג מהו אל יחסר המזג? שלא היו חסרים אחד משלשתן. אל יחסר המזג, מי שהוא מזוג כראוי, מזוג שלישי של כוס יין, ושני חלקים מים. כך היתה סנהדרין יושבת, מתמיד השחר, עד תמיד של בין הערבים, ולא היה אחד מהם נפנה לצורכו. ומה היו עושים כשהיה אחד מהם מבקש לצאת? היה סופר, אם היה שם עשרים ושלשה, היה יוצא ואם לאו לא היה יוצא. למה? שכתוב: אל יחסר המזג, שלא היו חסרים אחד משלשתן, לפיכך אל יחסר המזג. בטנך ערימת חטים נמשלו ישראל כערימה של חטים. מה החטים הללו נכנסות לאוצר במנין, כך אמר הקדוש ברוך הוא, שיהיו ישראל נימנים בכל שעה, לכך נאמר: בטנך ערימת חטים, אבל התבן והקש, אינן נמנים ולא נמדדין, כך אוה"ע נמשלו כתבן וכקש, שנאמר (תהלים פג): כקש לפני רוח. וכן (עובדיה א): ובית עשו לקש. למה? שאין להקב"ה הנייה מהם, שנאמר (ישעיה מ): כל הגוים כאין נגדו, אבל ישראל, יש להקדוש ברוך הוא הנייה מהם, קורין שמע, מתפללין ומברכין שמו של ממ"ה הקב"ה בכל יום, לפיכך נמנים בכל שעה. לכך נמשלו כחטים, שנאמר: בטנך ערימת חטים:
וידבר ה' אל משה בהר סיני - זהו שאמר הכתוב (תהלים קמו): לא עשה כן לכל גוי וכן (שם קמא) וירם קרן לעמו. משל למלך, שנטל אשה ראשונה ולא כתב לה כתובה, גירשה ולא כתב לה גט. כך לשנייה ולשלישית, ולא היה כותב להם כתובה ולא גט, אלא מה עשה? ראה ענייה יתומה בת אבות, ביקש ליטול אותה, אמר לשושבינו: אל תנהוג בה כראשונות, זו בת אבות היא, צנועה היא במעשיה וכשרה, וכתוב לה כתובה, באי זו שבוע, באי זו שנה, באי זה חדש, בכמה בחדש, באיזו איפרכיא, כשם שכתוב באסתר (אסתר ב): ותלקח אסתר אל המלך אחשורוש אל בית מלכותו בחדש העשירי הוא חדש טבת בשנת שבע למלכותו. כך הקדוש ברוך הוא ברא לדור המבול, ולא כתב אימתי בראן, העבירן מן העולם ולא כתב אימתי העבירן, אלא (בראשית ז): ביום הזה נבקעו כל מעינות תהום רבה. וכן לדור הפלגה, וכן למצרים לא היה כותב אימתי נבראו, ואימתי מתו. אלא כיון שעמדו ישראל, אמר הקב"ה למשה: איני נוהג באלו, כאותן הראשונים. אלו בני אבות הם, בני אברהם יצחק ויעקב, לך כתוב להם: באיזה חדש, בכמה בחדש, ובאיזו שנה, באיזו איפרכיא, ובאיזה עיר רוממתי קרנם, ונתתי להם תלוי ראש, לכך נאמר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני הרי איפרכיא. באהל מועד, הרי מדינה. בשנה השנית, זו שנה. בחדש השני, זה החדש. באחד לחדש, בכמה בחדש. הרי נכתבה אופטיאה. למה שאו את ראש כל עדת בני ישראל? לקיים מה שנאמר (תהלים קמז): לא עשה כן לכל גוי. ומה עשה? וירם קרן לעמו:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה, אשריו של משה, שששים רבוא עומדים, והכהנים והלוים והזקנים, הכל עומדים שם, ומכולם לא נדבר אלא עם משה:
וידבר ה' אל משה במדבר סיני למה במדבר סיני? מכאן שנו חכמים, בג' דברים ניתנה התורה: באש ובמים ובמדבר באש מנין? (שמות יט) והר סיני עשן כולו וגו'. ובמים מנין? שנאמר (שופטים ה) גם שמים נטפו גם עבים נטפו מים. ובמדבר מנין? וידבר ה' אל משה במדבר סיני ולמה ניתנה בג' דברים הללו? אלא, מה אלו חנם לכל באי העולם, כך דברי תורה חנם הם, שנאמר (ישעיה נה): הוי כל צמא לכו למים. דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני אלא כל מי שאינו עושה עצמו כמדבר הפקר, אינו יכול לקנות את החכמה והתורה, לכך נאמר: במדבר סיני:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני ו' שמות נקראו לו: הר אלהים, הר בשן, הר גבנונים, הר מוריה, הר חורב, הר סיני. הר אלהים למה? שישב בו האלהים בדין, שנאמר: ואלה המשפטים. הר בשן, שבא שם הקדוש ברוך הוא. הר גבנונים, הר שפסל כל ההרים, כשם שאתה אומר: או גבן, או דק. הר חמד, שחמד הקב"ה לישב שם, שנאמר (תהלים סח): ההר חמד אלהים לשבתו. הר חורב, שעליו נשמטה החרב, שנאמר (ויקרא כ): מות יומת הנואף והנואפת מות יומת הרוצח. הר סיני, שבו נשנאו אומות העולם להקדוש ברוך הוא, ונתן להם אפופסים, שנאמר (ישעיה ס): והגוים חרב יחרבו. אמר רבי אבא בר כהנא, בשם ר' יוחנן: והגוים מחורב יחרבו, שנטלו איפופסים שלהם:
דבר אחר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני אמר לו: שאו את ראש. אמר הקב"ה לישראל: לא חיבבתי בריה יתירה מכם, לכך נתתי לכם תלוי ראש, ודמיתי אתכם לי, שכשם שיש לי תלוי ראש על כל באי העולם, שנאמר (ד"ה א ט): לך ה' הגדולה, כך לכם עשיתי להיות לכם תלוי ראש. לכך נאמר: שאו את ראש, לקיים מה שנאמר (תהלים קמח): וירם קרן לעמו. וכן הוא אומר (דברים כח): ונתנך ה' אלהיך עליון על כל גויי הארץ:
ויהיו כל הפקודים שש מאות אלף וגו' - את מוצא המנין הזה שוה למנין שנמנו ישראל במלאכת המשכן, שנאמר: וכסף פקודי העדה וגו' והוא היה בשנה ראשונה, שהרי כשקבלו י' הדברות, מיד עלה משה לקבל הלוחות, וחטאו על מעשה העגל, ומיד עשו משכן, והוקם באחד בניסן בשנה שנייה, שנאמר (שמות מ): ויהי בחדש הראשון בשנה השנית באחד לחדש הוקם המשכן. ואימתי היה המנין הזה? באחד באייר, בשנה שנייה, שנאמר: ואת כל העדה הקהילו וגו', באותו מנין שמנאן כשיצאו ישראל ממצרים, בחמשה עשר בניסן. כמה היו? שש מאות אלף רגלי הגברים לבד מטף. וכשבא למנותן, בשנה שנייה באחד לחדש השני, הוא מוצא אותן יתירים שלשת אלפים וחמש מאות וחמשים. ואין אנו יודעים אלו היתירים, אם מונה להם עשרים מראש חדש ניסן של שנה שנייה ליציאתם ממצרים, או מונה להם עשרים מראש השנה, שהוא ר"ח תשרי והוא שנה ראשונה ליציאתם ממצרים. צא ולמד מן האדנים, שנאמר (שם לו): וכסף פקודי העדה מאת ככר וגו', בקע לגלגולת מחצית השקל וגו'. אימתי הביאו השקלים? ממחרת יום הכפורים. ולשני בקרים הביאו כל הנדבה למלאכת המשכן, שנאמר (שם): והם הביאו אליו עוד נדבה וגו'. ואם אתה אומר שלא מנו לאותן שיצאו ממצרים, שהיו פחות מבן עשרים, לא מנו להם עשרים שנה, עד חדש ניסן של שנה שנייה. אם כן את מוצא בשקלים שלשת אלפים וחמש מאות וחמשים שקלים יתרים. אלא מה יש לך לומר, מתשרי מנו להם עשרים, שהוא ראש השנה לברייתו של אדה"ר, ולכך כלל החשבון כך, להודיענו שהרי נכנסו חדש אחד בשנה שנייה לצאתם ממצרים, ולא נתוספו אותן של עשרים שנה במנינם על אותן שנתנו לאדני המשכן, לומר לך, שאין מונין להן מניסן, אלא מתשרי:
והלוים למטה אבותם וגו' - בא הכתוב לומר, לפי שלא אמר ליה הקדוש ברוך הוא למשה בתחלה, שימנה שבט לוי. שכן אתה מוצא שלא מנה נשיא לשבט לוי בשעה שמנה נשיא השבטים, אף משה לא מנאו, שכך אמר משה: אילו היה חפצו של הקב"ה שאמננו, היה אומר לי. לכך נאמר: והלוים למטה אבותם וגו', שלא רצה למנותן, מיד היה משה עומד תמה, למה לא צוהו הקדוש ברוך הוא למנות שבטו, ולא היה יודע אם מונה אם לאו. ראה הקב"ה שהוא תמה, מיד פירש לו למה לא צוהו למנות. הה"ד: וידבר ה' וגו' אך את מטה לוי לא תפקד וגו'. אמר רבי פנחס בר אידי: מה כתיב בראש הספר? שאו את ראש כל עדת בני ישראל, רומם את ראש, גדל את ראש - לא נאמר, אלא שאו את ראש. כאדם האומר לקוסטינר: סב רישיה דפלן. כך נתן רמז למה שאו את ראש, שאם יזכו יעלו לגדולה, כמה דתימא (בראשית מ): ישא פרעה את ראשך והשיבך על כנך. אם לא יזכו ימותו כלם, כמה דתימא: ישא פרעה את ראשך מעליך ותלה אותך על העץ, והיה גלוי לפני המקום שימותו כולם במדבר וינטלו ראשיהן, לפיכך אמר הקדוש ברוך הוא למשה: אך את מטה לוי וגו'. בתוך בני ישראל, אין אתה מונה אותן, אבל לעצמן מנה אותן. למה? אמר הקב"ה: אם נמנה שבט לוי עם ישראל ומתערב עמהם, יבא מלאך המות להרוג את ישראל, והגזירה יוצאת עליהם, שלא יכנסו לארץ אלא מתים במדבר, שנאמר (במדבר יד): במדבר הזה יפלו פגריכם וכל פקודיכם לכל מספרכם, והוא מוצא לשבטו של לוי מעורב עמהם, והם מתערבים עם ישראל למות. לפיכך לא מנה אותן עם ישראל, אלא הפרישם במנין, ולכך אף בלשון שכתוב בהן בישראל, שאו את ראש לא נאמר בהן, אלא פקוד את בני לוי:
דבר אחר: אך את מטה לוי לא תפקוד למה לא נמנו עם ישראל? אלא, שבטו של לוי פלטינין היו. משל למלך שיש לו לגיונות הרבה, ואומר לפרופסיטוט: לך מנה את הלגיונות, חוץ מן הלגיון העומד לפני. לפיכך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: אך את מטה לוי וגו'. בתוך בני ישראל אין אתה מונה אותן, אבל לעצמן מנה אותן, שאין שבחו של מלך, שימנה לגיונו עם הלגיונות. לפיכך נמנו ישראל לעצמן, ושבט לוי לעצמן. ומנין אתה אומר שמטעם הזה א"ל? שכן כתיב אחריו, ואתה הפקד את הלוים על משכן העדות וגו'. בשעה שאמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: אך את מטה לוי לא תפקוד וגו', נתירא משה ואמר: שמא יש פסול בשבטי, שאין הקב"ה חפץ שאמננו?! אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: לא אמרתי לך כן, אלא להוציאן מן הגזירה, שלא ימותו עמהם. הה"ד: ואת ראשם לא תשא בתוך בני ישראל. למה? שהלוים שלי הן. והיו לי הלוים, שכל מי שהוא מקרב אותי, אני מקרבו. הם קרבו עצמן לי, שנאמר (שמות לב): ויאמר משה מי לה' אלי, ויאספו אליו כל בני לוי, הן קרבו אותי ואני מקרבן: והיו לי הלוים. ולא עוד, אלא לפי שנמצאו עמי נאמנים, ששמרו אזהרתי (שם כ): לא יהיה לך אלהים אחרים וגו' לפיכך, הן ראוין שיהיו נאמני ביתי, ואתה הפקד את הלוים וגו', וכן הוא אומר (תהלים קא): עיני בנאמני ארץ לשבת עמדי. את מוצא, כל מי שנדבק בדבר, המקום אהבו לעולם, שכן אתה מוצא ביהושע, שנדבק בעמלק ועשה בו, כתורה וכמצוה, שנאמר (שמות יז): ויחלש יהושע וגו'. אמר לו המקום: משבטך אני מעמיד פורע לעמלק, לעולם (שופטים ה): מני אפרים שרשם בעמלק. שאול שנדבק ולא נמצא נאה בפיקודו, אלא ויחמול שאול והעם, החזירו לאחריו וניטלה הימנו מלכותו, אחריך בנימן. ואף השבט הזה, בדקתיו ונמצאו שמורים ונתנו נפשם על קדושת שמי, שנאמר (שמות לב): שימו איש חרבו על ירכו וגו' ויעשו בני לוי כדבר משה וגו' (דברים לג): האומר לאביו ולאמו וגו', אף כן, אני מקרבן ועושה אותן בני פלטירי, ואני מאמין קדושתי ותשמיש ביתי עליהם, הה"ד: ואתה הפקד את הלוים וגו'. למה? שהם נאמנים לי. אף בשעת פרוקו והקמתו, איני חפץ באחרים שיפרקוהו ויקימוהו, אלא הם, הה"ד: ובנסוע המשכן וגו'. יכול המצוה על הלוים, אבל אם עשו ישראל רשות? ת"ל: והזר הקרב יומת. וכן הוא אומר (תהלים קיא): עשה סטים שנאתי וגו', אלו ישראל, שסטו מאחרי המקום ועשו את העגל, ושנאן המקום להיות גזברין שלו. ולא תאמר, שלא יגעו בו ישראל בשעת מסעות, אלא אף בשעת המחנות לא יקרבו אליו, אלא בני לוי. הה"ד: וחנו בני ישראל איש על מחנהו וגו' והלוים יחנו סביב למשכן העדות. ולמה אני מזהירן שירחיקו ישראל עצמן, מן המשכן? כדי שלא יהיה קצף עליהן, שאינן ראוין להתקרב אצלו. הה"ד: ולא יהיה קצף על עדת בני ישראל. אבל הלוים הם ישמרוהו. הה"ד: ושמרו הלוים את משמרת משכן העדות, ויעשו בנ"י ככל אשר צוה ה' את משה כן עשו, שרחקו עצמן מן המשכן ונתנו מקום ללוים, לחנות סביב למשכן.



וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר - בי"ח מקומות אתה מוצא משה ואהרן שוים, כנגד י"ח ברכות. שלשה אבות הראשונים, משם אתה מוצא קבע, שמתפללים שלשה פעמים ביום. אברהם קבע תפלת בקר, שנאמר (בראשית כב): וישכם אברהם בבקר וגו' ואין עמידה, אלא תפלה, שנאמר (תהלים קו): ויעמוד פינחס ויפלל. יצחק קבע תפלת המנחה, שנאמר (בראשית כד): ויצא יצחק לשוח, ואין שיחה, אלא תפלה, שנאמר (תהלים קב): תפלה לעני כי יעטוף וגו'. יעקב קבע תפלת הערב, שנאמר (בראשית כח): ויפגע במקום וגו', ואין פגיעה, אלא תפלה, שנאמר (ירמיה ז): ואתה אל תתפלל בעד העם הזה וגו'. בי"ח מקומות משה ואהרן מזוגין, רמז לי"ח ברכות, כנגד י"ח אזכרות שכתובות בשמע ישראל ובמזמור לדוד (תהלים כט): הבו לה' בני אלים. שלשה אבות התקינו שמתפללים שלוש פעמים ביום. ומשה ואהרן, ומן האזכרות האלו למדנו לי"ח ברכות:
איש על דגלו וגו' - הה"ד (שם כ): נרננה בישועתך ובשם אלהינו נדגול וגו'. אמרו ישראל להקב"ה: הרי אנו מרננים בישועתך, מה שעשית לנו בשמך, נרננה בישועתך. (שמות יד): ויושע ה' ביום ההוא את ישראל וישע כתיב, כביכול ישראל נגאלים, וכאלו הוא נגאל. ובשם אלהינו נדגול, שקבע הקדוש ברוך הוא שמו בשמנו, ועשה אותנו דגלים, שנאמר (במדבר ב): איש על דגלו:
חיבה גדולה חבבן הקב"ה שעשאם דגלים כמלאכי השרת, כדי שיהיו ניכרין. ומנין שהוא אהבה לישראל? שכן שלמה אומר (שיר ב): הביאני אל בית היין ודגלו עלי אהבה. אמר ר' אבהו: מה ת"ל הביאני אל בית היין? למה הדבר דומה? לעשיר, שהיה לו אוצר מלא יין ונכנס לבדקו ומצאו כולו חומץ, בא לצאת מתוך האוצר ומצא חבית אחת יין טוב, אמר: חבית זו עומדת עלי כמלא אוצר. כך ברא הקדוש ברוך הוא שבעים אומות, מכולם לא מצא הנייה אלא בישראל, שנאמר הביאני אל בית היין. ומנין שיין עולה ע'? י' עשרה. י' עשרה. נ' חמישים. הרי שבעים. ומכולם ודגלו עלי אהבה. רבי יהודה אומר: הביאני אל בית היין, למרתף הגדול של יין, זה סיני, ולמדני משה תורה שהיא נדרשת מ"ט פנים, ודגל"ו עלי אהבה. אמר רבי חנינא: בראשונה, כל מי שהיה מראה איקונין של מלך באצבע היה נהרג. והתינוקות הולכים לביהמ"ד ומראים את האזכרות באצבע . אמר האלהים: ודגלו עלי אהבה, וגודלו עלי אהבה. ר' יששכר אומר: ודגלו עלי אהבה, אפילו אדם יושב ועוסק בתורה, ומדלג מהלכה להלכה ומפסוק לפסוק, אמר הקב"ה: חביב הוא עלי, ודגלו עלי אהבה, ודילוגו עלי אהבה. דבר אחר: ודגלו עלי אהבה אמר הקדוש ברוך הוא: יש לאומות דגלים, ואין חביב עלי אלא דגלו של יעקב. הה"ד: ודגלו עלי אהבה. דבר אחר: הביאני אל בית היין בשעה שנגלה הקב"ה על הר סיני, ירדו עמו כ"ב רבבות של מלאכים, שנאמר (תהלים סח): רכב אלהים רבותים אלפי שנאן, והיו כולם עשוים דגלים דגלים, שנאמר (שיר ה): דגול מרבבה, כיון שראו אותן ישראל, שהם עשוים דגלים דגלים, התחילו מתאוים לדגלים. אמרו: אלואי כך אנו נעשים דגלים כמותן, לכך נאמר (שם ב): הביאני אל בית היין, זה סיני, שנתנה בו התורה, שנמשלה ביין (משלי ט): ושתו ביין מסכתי. הוי, אל בית היין, זה סיני. ודגלו עלי אהבה, אמרו: אילולי הוא מגדיל עלי אהבה. וכן הוא אומר: נרננה בישועתך וגו'. אמר להם הקדוש ברוך הוא: מה נתאויתם לעשות דגלים, חייכם, שאני ממלא משאלותיכם! (תהלים כ): ימלא ה' כל משאלותיך. מיד הודיע הקב"ה אותם לישראל, ואמר למשה: לך עשה אותם דגלים כמו שנתאוו:
איש על דגלו - באותות. הה"ד (שיר ו): מי זאת הנשקפה וגו'. קדושים וגדולים היו ישראל בדגליהם, וכל האומות מסתכלין בהם ותמהין, ואומרים: מי זאת הנשקפה וגו'. אומרים להם האומות: שובי שובי השולמית, הדבקו לנו, בואו אצלנו ואנו עושין אתכם שלטונים, הגמונים, דוכסין, אפרכין, אסטרטליטין, שובי שובי ונחזה בך, ואין נחזה אלא שררה, שכן אמר יתרו למשה (שמות יט): ואתה תחזה וגו'. שובי שובי ונחזה בך. וישראל אומר: מה תחזו בשולמית, מה גדולה אתם נותנים לנו, שמא כמחולת המחנים, שמא יכולים אתם לעשות לנו כגדולה, שעשה האלהים במדבר, דגל מחנה יהודה, דגל מחנה ראובן, דגל מחנה דן, דגל מחנה אפרים, יכולים אתם לעשות לנו כך?! מה תחזו בשולמית, מה גדולה אתם נותנים לנו, שמא כמחולת המחנים, שמא יכולים אתם ליתן לנו כגדולה, שעשה לנו האלהים במדבר, שהיינו חוטאים והוא מוחל לנו, ואומר לנו: והיה מחניך קדוש?! אף בלעם הביט בהם ויצאה עינו כנגדן, שלא היה יכול ליגע בהם, שנאמר (במדבר כד): וישא בלעם את עיניו, אלו הם הדגלים. התחיל אומר: מי יכול ליגע בבני אדם אלו, מכירין את אבותיהם ואת משפחותיהם, שנאמר (שם): שוכן לשבטיו. מיכן למדנו, שהיו הדגלים גדולה וגדר לישראל. לכך נאמר: איש על דגלו:
דבר אחר: איש על דגלו, הה"ד (שיר ו): יפה את רעיתי, כתרצה, שאני מתרצה לכם. דבר אחר: כתרצה, שאתם מתרצים לי. דבר אחר: כתרצה, שאתם מתרצים בקרבנות, שנאמר: ונרצה לו לכפר עליו. נאוה כירושלים, כאותן כתות של מלאכי השרת, שהם יראים ומושלמים לי. איומה כנדגלות ובמה אתם כנדגלות? בדגלים שנתתי לכם. ודוד רואה ואומר (תהלים קמז): לא עשה כן לכל גוי אלא לעמו, הה"ד: איש על דגלו וגו':
דבר אחר: איש על דגלו. הה"ד (דברים לב): ימצאהו בארץ מדבר וגו'. מציאה גדולה מצא הקדוש ברוך הוא את ישראל, שנאמר (הושע ט): כענבים במדבר מצאתי ישראל. לכך ימצאהו בארץ מדבר, מדבר היה העולם, עד שלא יצאו ישראל ממצרים. ובתוהו ילל ישימון, תוהו ולילה היה העולם, עד שלא יצאו ישראל ממצרים, ועד שלא קבלו את התורה, לא עשה כן, אלא כיון שיצאו ישראל ממצרים וקבלו את התורה, מהו אומר: יסובבנהו יבוננהו וגו' יסובבנהו, שהקיפן בענני כבוד. יבוננהו, שהבינם בד"ת. יצרנהו, אשריהם האזנים, ששמעו. עד היכן חבבן, עד היכן שומרן, עד היכן נצרן? כביכול, עד כאישון עינו. ראה היאך שומרן, עד היכן שומרן, היאך נצרן, שאמר האלהים למשה: משה, אמור להם שיעשו משכן ביניהם, כביכול אני מניח את העליונים ויורד ושוכן ביניהם. ולא עוד, אלא שעשה אותם דגלים לשמו. אמר הקב"ה למשה: עשה אותם דגלים לשמי. למה? שהם בני, שנאמר (דברים יד): בנים אתם לה' אלהיכם והם צבאותי. וכן הוא אומר (שמות ז): והוצאתי את צבאותי את עמי בני ישראל מארץ מצרים. וכן הוא אומר: דגל מחנה יהודה תימנה לצבאותם, ולפי שהן צבאותי, אעשה אותם דגלים לשמי. הה"ד איש על דגלו:
באותות - סימנין היו לכל נשיא ונשיא, מפה וצבע על כל מפה ומפה, כצבע של אבנים טובות שהיו על לבו של אהרן. מהם למדה המלכות להיות עושין מפה וצבע לכל מפה ומפה: כל שבט ושבט נשיא שלו, צבע מפה שלו דומה לצבע של אבנו. ראובן אבנו אודם, ומפה שלו צבוע אדום, ומצוייר עליו דודאים. שמעון - פטדה, ומפה שלו צבוע ירוק, ומצוייר עליו שכם. לוי - ברקת, ומפה שלו צבוע שליש לבן ושליש שחור ושליש אדום, ומצוייר עליו אורים ותומים. יהודה - נפך, וצבע מפה שלו דמותו כמין שמים, ומצוייר עליו אריה. יששכר - ספיר, ומפה שלו צבוע שחור דומה לכחול, ומצוייר עליו שמש וירח, על שם (ד"ה א יב) ומבני יששכר יודעי בינה לעתים. זבולן - יהלם, וצבע מפה שלו לבנה, ומצוייר עליו ספינה, על שם: זבולן לחוף ימים ישכון. דן - לשם, וצבע מפה שלו דומה לספיר, ומצוייר עליו נחש, על שם: יהי דן נחש. גד - שבו, וצבע מפה שלו לא לבן ולא שחור אלא מעורב שחור ולבן, ומצוייר עליו מחנה, על שם (בראשית מט): גד גדוד יגודנו. נפתלי - אחלמה, וצבע מפה שלו דומה ליין צלול, שאין אדמתו עזה, ומצוייר עליו אילה, על שם: נפתלי אילה שלוחה. אשר - תרשיש וצבע מפה שלו דומה לאבן יקרה, שמתקשטות בו הנשים, ומצוייר עליו אילן זית על שם: מאשר שמנה לחמו. יוסף - שוהם וצבע מפה שלו שחור עד מאד, ומצוייר לשני נשיאים, אפרים ומנשה, מצרים על שם: שהיו תולדותם במצרים, ועל מפה של אפרים היה מצוייר שור, על שם בכור שורו, זה יהושע, שהיה משבט אפרים. ועל מפה שבט מנשה היה מצוייר ראם, על שם (דברים לג): וקרני ראם קרניו על שם: גדעון בן יואש, שהיה משבט מנשה.בנימין - ישפה וצבע מפה שלו דומה לכל הצבעים, לי"ב הצבעים, ומצוייר עליו זאב, על שם: בנימין זאב יטרף, לכך נאמר: באותות, שסימנין היו להם, לכל נשיא ונשיא:
לבית אבותם - לא היה צריך לומר אלא איש על דגלו באותות יחנו בני ישראל. מה ת"ל לבית אבותם? הה"ד (איוב לו): אשא דעי למרחוק ולפועלי אתן צדק. בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא למשה: עשה אותם דגלים כמו שנתאוו, התחיל משה מיצר, אמר: עכשיו עתידה המחלוקת להנתן בין השבטים. אם אני אומר לשבטו של יהודה שישרה במזרח, והוא אומר: אי אפשי, אלא בדרום, וכן ראובן, וכן אפרים, וכן כל שבט ושבט. מה אני עושה? אמר לו הקב"ה: משה, מה איכפת לך, אין צריכין לך, מעצמן הן מכירין דירתן, אלא דייתיקי יש בידן מיעקב אביהם, היאך לשרות בדגלים, איני מחדש עליהם, כבר יש לה טכסיס מיעקב אביהם. כמו שטענו אותו והקיפו את מטתו, כך יקיפו את המשכן. דאמר רבי חמא בר חנינא: כיון שבא אבינו יעקב ליפטר מן העולם קרא לבניו, דכתיב (בראשית מט): ויקרא יעקב אל בניו, ובירכן וצוון על דרכי האלהים, וקבלו עליהם מלכות שמים. משגמר דבריו אמר להם: כשתטלו אותי ביראה ובכבוד לוו אותי, ולא יגע אדם אחר במטתי, ולא אחד מן המצריים, ולא אחד מבניכם, מפני שאתם נטלתם מבנות כנען. וכן הוא אומר (שם נ): ויעשו לו בניו כן כאשר צום, בניו ולא בני בניו, וישאו אותו בניו. היאך צום? אלא אמר להם: בני יהודה יששכר וזבולן יטענו מטתי מן המזרח. ראובן ושמעון וגד יטענו מטתי מן הדרום. אפרים ומנשה ובנימין יטענו מן המערב. דן אשר ונפתלי יטענו מן הצפון. יוסף אל יטען, שהוא מלך, ואתם צריכין לחלק לו כבוד. לוי אל יטען. למה? שהוא טוען את הארון, ומי שהוא טוען ארונו של חי העולמים, אינו טוען ארונו של מת. ואם עשיתם וטענתם את מטתי, כשם שצויתי אתכם, האלהים עתיד להשרות אתכם דגלים. כיון שנפטר, טענו אותו כשם שציום, שנאמר: ויעשו לו בניו כן כאשר צום. הוי (איוב לו): אשא דעי למרחוק ולפועלי אתן צדק, שמיעקב היה בהם דעה, היאך ישרו דגלים. ולפועלי אתן צדק, זה הקדוש ברוך הוא, שפעל פעולות טובות עם ישראל, וכדי ליתן להם פעולה טובה, שכר שקיימו מצות אביהם, לא צום לחנות דגלים, אלא כמצות אביהם. צדק עמהם, שלא שינה הדבר, שלא ליתן מחלוקת ביניהם. לכך נאמר: לבית אבותם, כענין שהקיפו מטת אביהם, כן יחנו. הוי, לבית אבותם יחנו בני ישראל:
מנגד סביב לאהל מועד יחנו - תנינן תמן: השובת בדרך עושה לו עגולות עד ארבע אמות, דברי ר' חנינא. ומטלטל בתוך ד' אמות בשבת, ואומר: שביתתי במקומי, וזוכה לו מקומו אלפים אמה לכל רוח ורוח. וכמה הם ד' אמות? רבי יהודה אומר: כדי שיטול חפץ מן מרגלותיו ויתננו במראשותיו. והשובת במדינה, אפילו היא גדולה כאנטוכיא, מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה. והשובת במערה, אפילו היא כמערת צדקיהו שהיתה י"ח מיל, מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה לכל רוח שירצה. ומנין סמכו תחומין מן התורה? שנאמר (במדבר לה): ומדותם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפים באמה ואת פאת נגב אלפים באמה ואת פאת ים אלפים באמה ואת פאת צפון אלפים באמה. וכן את מוצא ביהושע, כשהלך להחריב את ירחו, אמר להם יהושע: עתידים אתם לעשות שם את השבת, אל תרחיקו מן הארון יותר מן אלפים אמה לכל רוח. למה? שתהיו רשאין לבא להתפלל לפני הארון בשבת. וכן הוא אומר (יהושע ג): אך רחוק יהיה ביניכם וביניו כאלפים אמה במדה. וכן את מוצא, כשאמר הקב"ה למשה, שישרה ישראל דגלים, אמר לו: השרה אותם לכל רוח, רחוק אלפים אמה, שנאמר (במדבר ב): מנגד סביב לאהל מועד יחנו. מהו מנגד? אמר רבי יצחק: מרחוק מיל, שהם אלפים אמה. ומניין דהאי מנגד ברחוק מיל הוא? ילפינן מנגד מנגד כתיב הכא מנגד, סביב לאהל מועד יחנו. וכתיב להלן (בראשית כא): ותלך ותשב לה מנגד הרחק כמטחוי קשת כי אמרה אל אראה במות הילד, ותשב מנגד ותשא את קולה ותבך. מה להלן מיל, אף כאן מיל. ומנין דהאי מנגד דאמר בהגר דהוא מיל? כתיב הכא, הרחק וכתיב להלן רחוק, אך רחוק יהיה ביניכם וביניו כאלפים אמה במדה, מה להלן מיל, אף כאן מיל:
והחונים קדמה מזרחה דגל מחנה יהודה וגו' - הה"ד (משלי ג): ה' בחכמה יסד ארץ וגו'. ברא הקדוש ברוך הוא ארבע רוחות לעולם: מזרח, מערב, צפון, ודרום. מזרח, משם האור יוצא לעולם. מערב, אוצרות שלג ואוצרות ברד, וקור וחום יוצאין לעולם. דרום, טללי ברכה וגשמי ברכה יוצאין לעולם. צפון, משם החשך יוצא לעולם. וכשם שברא הקב"ה ד' רוחות העולם, כך סיבב לכסא ד' חיות, ולמעלה מכולם, כסא הכבוד. וכנגדן סידר הקדוש ברוך הוא הדגלים למשה. אמר לו הקב"ה: משה, מזרח שממנו אור יוצא לעולם, יהיה כנגדו יהודה, שהוא בעל מלוכה, שנאמר: והחונים קדמה מזרחה דגל מחנה יהודה וגו', ועליו שבט יששכר, שהוא בעל תורה, שנאמר (ד"ה א יב): ומבני יששכר יודעי בינה לעתים. וכן הוא אומר: והחונים עליו מטה יששכר וגו'. ועליו זבולון, שהוא בעל עשירות, כמה דכתיב: זבולן לחוף ימים וגו'. וכן הוא אומר: מטה זבולן וגו', כל הפקודים למחנה יהודה ראשונה יסעו, שכן התורה נקראת ראש (משלי ח): מעולם נסכתי מראש. ואומר (קהלת ז): כי בצל החכמה בצל הכסף. ואומר (מיכה ב): ויעבור מלכם לפניהם וה' בראשם. את מוצא בכל מקום יהודה תחלה לחנייה. דגל יהודה תחלה, שנאמר: והחונים קדמה וגו'. תחלה לנסיעה שנאמר: ראשונה יסעו. לקרבנות, יהודה תחלה, שנאמר: ויהי המקריב וגו'. למלחמה, יהודה תחלה, שנאמר (שופטים א): מי יעלה לנו אל הכנעני בתחלה ויאמר ה' יהודה יעלה. וכתוב אחד אומר: ויאמר ה' יהודה יעלה בתחלה, וכשיבא המבשר, יהודה מתבשר תחלה, שנאמר (ישעיה נב): על ההרים רגלי מבשר משמיע שלום, חגי יהודה חגיך. הרי מן המזרח. ודרום טללי ברכה וגשמי ברכה יוצאין ממנו לעולם, יהי כנגדו שבט ראובן, שהוא בעל תשובה, ותשובה מדה טובה, ורחמיו של הקדוש ברוך הוא באים על הבריות בשעה שהם עושין תשובה. הה"ד: דגל מחנה ראובן תימנה וגו'. ועליו גד, שהוא בעל גדוד, שנאמר (בראשית מט): גד גדוד יגודנו. ראובן בתשובה וגד בגבורה ושמעון באמצע, לכפר עליו. הה"ד: והחונים עליו מטה שמעון וגו' ומטה גד וגו' כל הפקודים למחנה ראובן וגו' ושניים יסעו, שהתשובה שניה היא לתורה. לאחר שהיו נוסעים אלו שני דגלים, היו הלוים נוסעים את המשכן. הה"ד: ונסע אהל מועד מחנה הלוי' וגו'. מערב אוצרות שלג ואוצרות ברד וקור וחום, וכנגדן אפרים ובנימין ומנשה. ומי יעמוד לפני שלג וברד? אפרים ומנשה ובנימין, שנאמר (תהלים פ): לפני אפרים ובנימין ומנשה עוררה את גבורתך. ושכינה לעולם במערב, בגבול בנימין, שנאמר (דברים לג): לבנימין אמר ידיד וגו'. הה"ד: דגל מחנה אפרים לצבאותם ימה וגו' ועליו מטה מנשה וגו' ומטה בנימין ונשיא וגו' כל הפקודים למחנה וגו' ושלישים יסעו. נאה לתורה ולתשובה גבורה, כדי שיתגבר אדם בתורה ויתגבר על יצרו. צפון משם החשך יוצא לעולם וכנגדן שבט דן. למה? שהוא החשיך העולם בעבודה זרה, שעשה ירבעם שני עגלי זהב. ועבודה זרה חשך הוא, שנאמר (ישעיה כט): והיה במחשך מעשיהם, וחזר ירבעם על כל ישראל, ולא קבלו ממנו אלא שבט דן, שנאמר (מלכים א יב): ויועץ המלך ויעש שני עגלי זהב וגו', ואת האחד נתן בדן ולכך צוה הקב"ה, שיחנה דן בצפון. הה"ד: דגל מחנה דן צפונה וגו'. ועליו שבט אשר מאיר על החשך, שנאמר (דברים לג): ולאשר אמר ברוך וגו', וטובל בשמן רגלו. וכן הוא אומר: והחונים עליו מטה אשר, ועליו נפתלי, שהוא מלא ברכה, כדי לפרנס כמה דכתיב: נפתלי שבע רצון וגו'. וכן הוא אומר: ומטה נפתלי וגו', כל הפקודים למחנה דן וגו', לאחרונה יסעו לדגליהם, שכל מי שעובד עבודה זרה, הולך לאחור ולא לפנים. לכך נאמר (משלי ג): ה' בחכמה יסד ארץ כונן שמים בתבונה, כשם שברא הקדוש ברוך הוא ד' רוחות וכנגדן ד' דגלים, אף כך סיבב לכסאו ד' מלאכים: מיכאל וגבריאל ואוריאל ורפאל. מיכאל בימינו, כנגד ראובן. למה נקרא שמו מיכאל? בשעה שעברו ישראל בים, פתח משה בשירה, מי כמוך וגו'. מי שסיים את התורה, אמר (דברים לג): אין כאל ישורון מי כמוך, אין כאל, הרי מיכאל. אוריאל משמאלו, כנגד דן, שהוא בצפון. למה נקרא שמו אוריאל? בשביל תורה נביאים וכתובים, שהקב"ה מכפר עליו ומאיר להם לישראל, שנאמר (ישעיה ס): קומי אורי כי בא אורך. ודוד אמר (תהלים קיח): אל ה' ויאר לנו, הרי אוריאל. וכן הוא אומר (מיכה ז): כי אשב בחשך ה' אור לי. גבריאל מלפניו, כנגד מלכות יהודה, ומשה ואהרן, שהיו במזרח. ולמה נקרא שמו גבריאל? ביהודה כתיב: כי יהודה גבר באחיו וגו'. ובמשה כתיב: ויקרא אל משה. וכתיב (ישעיה ט): ויקרא שמו פלא יועץ אל גבור, הרי גבריאל. רפאל כנגד אפרים ולמה נקרא שמו רפאל? כדי לרפאות שברו של ירבעם, שיצא מאפרים, שהוא במערב (במדבר יב): אל נא רפא נא לה, הרי רפאל:
אלה פקודי בני ישראל לבית אבותם - בעשרה מקומות נמנו ישראל: אחד בירידתן למצרים (דברים י): בשבעים נפש ירדו אבותיך וגו' ואחד בעלייתן (שמות יב): ויסעו בני ישראל מרעמסס סכתה וגו'. ואחד אחר מעשה העגל (שם ל): כי תשא את ראש בני ישראל וגו' ושנים בחומש הפקודים. אחד בדגלים. ואחד בחילוק הארץ. ושנים בימי שאול, (ש"א טו): ויפקדם בטלאים ויפקדם בבזק. כד אינון עתירין באילין אמרייה, וכד אינון מסכינין בבזקייה. ואחד בימי דוד (שם ב כד): ויתן יואב את מספר מפקד העם. אם מספר למה מפקד, ואם מפקד למה מספר? אלא עשה שתי אנפיראות, גדולה וקטנה. הקטנה הראה לדוד, הגדולה לא הראה לו, לפיכך כתב את מספר מפקד. ואחד בימי עזרא (עזרא ב) כל הקהת כאחד ארבע רבוא וגו' ואחד לעתיד לבא (ירמיה לג): עוד תעבורנה הצאן ע"י מונה:
אלה פקודי בני ישראל - הה"ד (הושע ב): והיה מספר בני ישראל כחול הים. והיה מספר בני ישראל. הה"ד (תהלים קיט): לעולם ה' דברך נצב בשמים, מפני שהבטיח הקדוש ברוך הוא את אברהם, ובאתה אותה הבטחה, בשעה שיצאו ישראל ממצרים. ואימתי הבטיחו הקב"ה? כשאמר לו לצאת מבית אביו, שנאמר (בראשית יב): לך לך מארצך וגו' ואעשך לגוי גדול וגו'. אמר אברהם לפני הקדוש ברוך הוא: רבון העולמים! כל מה שהבטחת אותי, מה הנאה יש לי בהם, שאין לי בנים, שנאמר (שם טו): ויאמר אברם ה' אלהים מה תתן לי וגו', שאברהם רואה במזל, שאינו עתיד להוליד בנים. מה עשה לו הקב"ה, באותה שעה? אמר רבי יהודה ב"ר סימון, אמר רבי חנין, אמר רבי יוחנן: מלמד שהעלהו הקדוש ברוך הוא למעלה מכיפת הרקיע, ואמר לו: מן אותו המזל שאתה רואה, שאין אתה עתיד להוליד ממנו, אני מראה לך, שאתה מוליד, שנאמר (שם ): ויוצא אותו החוצה ויאמר הבט נא השמימה וגו'. אמר רבי שמואל ב"ר יצחק: אינו אומר הבט, אלא שהוא נתון למעלה, כמה שנאמר (תהלים פ): הבט משמים וראה. ויאמר לו כה יהיה זרעך מהו כה יהיה זרעך? אמר ר' לוי, בשם ר' יוחנן: למה הדבר דומה? למי שיצא לדרך, והלך יום הראשון ויום השני ויום השלישי, עד י' ימים ולא מצא, לא עיר, ולא פונדק, ולא אילן, ולא מים, ולא בריה, ואחר שהלך י' ימים צפה אילן אחד מרחוק. אמר: שמא יש תחתיו מים? כיון שהגיע אצלו מצאו עומד על המעין. כיון שראה אותו נאתן, ופירותיו מתוקנים, וענפיו נאין, ישב לו ונתקרר בצלו, ואכל מן פירותיו, ושתה מן המעין, וערב לו ושבת נפשו עליו. כיון שעמד לילך, אמר לאילן: מה לי לברכך, ומה יש לי לומר לך? שיהא עצך נאה, נאה הוא! שיהא צלך נאה, כבר הוא נאה! שיהיו ענפיך נאים, נאים הם! שיהו פירותיך מתוקין, מתוקים הם! שיהא מעין יוצא מתחת שרשך, כבר מעין יוצא מתחת שרשך! שתהא עומד במקום חביב, במקום חביב אתה עומד! מה לי לברכך? אלא, כל הנטיעות העומדות ממך, יהיו כמותך. כך כשברא הקדוש ב"ה את העולם, עמדו עשרים דור ולא היה בהם תועלת, ולא עמד מהם צדיק, עד אחר עשרים דור, צפה הקב"ה את אברהם, שהיה נתון בארץ בבל, שנקראת רחוקה שנאמר (יהושע ט): מארץ רחוקה וגו'. ואמר הקדוש ברוך הוא: תאמר שיש בו כח לעמוד? כיון שהשליכו אותו לכבשן האש, וקידש שמו של הקב"ה, ועמד בנסיונו, מיד קירבו הקדוש ברוך הוא לא"י, בנה לו את הפונדק והיה זן עוברים ושבים, והיה מכניס את הבריות תחת כנפי השכינה, והודיע כבודו של הקב"ה בעולם, ונתן שמו על שם הקדוש ברוך הוא, כמלאכים. א"ל הקב"ה: אברהם, מה יש לי לומר לך, ומה יש לי לברכך, שתהא שלם צדיק לפני, או שתהא שרה אשתך צדקת לפני, צדיק אתה, שרה אשתך צדקת לפני; או שיהיו כל בני ביתך צדיקים, צדיקים הם לפני. מה יש לי לברכך? אלא כל בנים, שעתידים לעמוד ממך, יהיו כמותך. מנין שכן? כתיב (בראשית טו): ויאמר לו כה יהיה זרעך. את מוצא אברהם, שנתברך בכוכבים, שנאמר: הבט נא השמימה וספור הכוכבים וגו'. ויצחק נתברך בחול, שנאמר (שם כב): כי ברך אברכך והרבה ארבה את זרעך וגו'. ויעקב נתברך בעפר הארץ, שנאמר (שם כט): והיה זרעך כעפר הארץ וגו'. ברכתו של אברהם באתה בימי משה, שכן כתיב (דברים א): ה' אלהיכם הרבה אתכם והנכם היום וגו'. וברכתו של יעקב, שנתברך כעפר הארץ באתה בימי בלעם, שכן כתיב (במדבר כג): מי מנה עפר יעקב. וברכתו של יצחק, שנתברך בחול באתה בימי הושע, שנאמר (הושע ב): והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר, והיה במקום אשר יאמר להם לא עמי אתם יאמר להם בני אל חי. והואיל דביצחק כתיב ביה ברכת החול, היה נצרך לומר: והיה מספר בני יצחק, ואינו אומר כן, אלא והיה מספר בני ישראל. ולמה? אלא בשעה שיצא יעקב אבינו לילך לפדן ארם, מסר לו יצחק את ברכת החול, כמה שאמר לו (בראשית כח): ויתן לך את ברכת אברהם. מהו את? אמר רבי חמא בר חנינא: כך אמר לו: ברכה שנתברכנו אני ואברהם כאחד, כי ברך אברכך ברכה לאב, ברכה לבן. והרבה ארבה, רבייה לאב, רבייה לבן. וכחול אשר על שפת הים, את הברכה הזו, מסר יצחק ליעקב. לפיכך הוא אומר: והיה מספר בני ישראל כחול הים הוי (תהלים קיט): לעולם ה' דברך נצב בשמים:
דבר אחר: והיה מספר בני ישראל אמר רבי ברכיה הכהן ברבי: והיה מספר, הסופר כמספר התורה נתבקש להם, שכך אמר להם ע"י משה: ברוך תהיה מכל העמים. הוי והיה מספר בני ישראל כחול הים. משלן בעפר, משלן בכוכבים. בעולם הזה, הם משולים כעפר, מה עפר הארץ עשוי דַּיִשׁ לכל באי עולם. כך ישראל עשוים דיש לאוה"ע, שנאמר (מ"ב יג): כי אבדם מלך ארם וישימם כעפר לדוש. דבר אחר: מה עפר הארץ אם אינו נמצא אין אדם מתקיים, אם אין עפר אין אילנות ואין תבואה. כך אם אין ישראל, אין העולם מתקיים, שנאמר (בראשית כב): והתברכו בזרעך כל גויי הארץ. בעוה"ז הם משולים כעפר, לימות המשיח הם משולים לחול הים. מה דרכו של חול מקהה שיניו, כך ישראל, לימות המשיח מכלין כל האומות, שנאמר (במדבר כד): וירד מיעקב וגו'. וכתיב (יחזקאל כה): ונתתי את נקמתי באדום ביד עמי ישראל. דבר אחר: למה משלן כחול? מה חול, אדם נוטל ממנו מלא קמצו ונותן לעיסה או לתוך התבשיל, אין כל בריה יכול לטעמו, שהוא מקהה את שיניו. כך הם ישראל, כל מי שהוא בוזזן או גוזלן בעולם הזה, הוא מקהה את שיניו לעתיד לבא. למה? שהוא קדש, שנאמר (ירמיה ב): קדש ישראל לה' ראשית תבואתה כל אוכליו יאשמו רעה תבוא עליהם נאם ה', וכל מי שנוגע בקדשים חייב מיתה. דבר אחר: כחול הים מה דרכו של חול, אדם מכניסו לאור ומוציאו בולים, ועושין הימנו כלי זכוכית. כך ישראל נכנסין לאור ויוצאין חיים, שנאמר (דניאל א): עבדוהי די אלהא עילאה פוקו ואתו וגו'. ואף לעתיד לבוא, הם נכנסין לגיהנם ואוה"ע נכנסין שם, ואלו הם נכנסין לתוכה ואובדים, וישראל יוצאין מתוכה בשלום, שנאמר (ישעיה מג): כי תלך במו אש לא תכוה. למה? כי אני ה' אלהיך מחזיק ימינך, לכך מושלן כחול, לעתיד לבוא משלן ככוכבים. מה הכוכבים מזהירין בכל הרקיע, כך הם מזהירין לעתיד לבוא, שנאמר (דניאל יב): והמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע ומצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד. למה נמשלו בכוכבים ולא בחמה ולא בלבנה? אלא, אברהם נמשל בחמה. ויצחק בלבנה. ויעקב בכוכבים. לעתיד לבא החמה והלבנה בושים, שנאמר (ישעיה כד): וחפרה הלבנה ובושה החמה כי מלך ה' צבאות בהר ציון ובירושלים ונגד זקניו כבוד. והכוכבים אינם בושים. כך אברהם ויצחק פניהם מתכרכמות לעתיד לבא בשביל בניהם, אברהם בשביל ישמעאל ובני קטורה, יצחק בשביל עשו ואלופיו. והכוכבים אין להם בושה. כך יעקב אין לו בושה, שלא יבוש, שנאמר (שם כט) לא עתה יבוש יעקב ולא עתה פניו יחורו. למה? כי בראותו ילדיו מעשי ידי וגו', שכולם צדיקים. (שיר ד) כולך יפה רעיתי. דבר אחר: מה הכוכבים חולקין כבוד זה לזה ושלום ביניהם, שנאמר (איוב כה): עושה שלום במרומיו. כך הם הצדיקים, אוהבים זה לזה. כשם שהכוכבים אינן מריבין זע"ז, כך הם הצדיקים. דבר אחר: מה הכוכבים אינן שולטים אלא בלילה. כך ישראל אינן שולטים אלא בלילה, מפני עול מלכות. דבר אחר: מה הכוכבים יכול אחד לשרוף את כל העולם כולו. כך הם הצדיקים, כגון: אליהו, שירדה אש בדיבורו, שנאמר (מ"ב א): אם איש האלהים אני תרד אש מן השמים ותאכל אותך ואת חמשיך ותרד אש אלהים מן השמים ותאכל אותו ואת חמשיו:
(הושע ב) אשר לא ימד ולא יספר - משהוא נותן קצבה - והיה מספר, חוזר ואומר: אין להם קצבה, אשר לא ימד ולא יספר, אלא שהראה הקדוש ברוך הוא להושע, כשם שהראה לאברהם, ואמר לו: הבט נא השמימה וספור הכוכבים אם תוכל לספור אותם. מה הדבר הזה וספור הכוכבים - אם תוכל לספור, מי שאמר וספור, חוזר ואומר אם תוכל לספור?! להודיעך, שהראה אותו תחלה במספר אחד, ואח"כ שנים, ואחר כך שלשה, ואח"כ שנים עשר, ואחר כך שבעים, ואח"כ הראה לו מזלות, שאין להם מספר. ולמה הראה אותו כך? סימן הראה אותו, שהוא מרבה אותן. כך בעולם הראה אותו, אחד שמתחלה הוא היה יחיד בעולם, שנאמר (יחזקאל לג): אחד היה אברהם ויירש את הארץ ואנחנו רבים לנו נתנה הארץ למורשה, שהוא בא לחסות תחת כנפי שמים תחלה, חזר והראה אותו שנים, אברהם ויצחק, חזר והראה אותו שלשה, אברהם יצחק ויעקב, וחזר והראה אותו שנים עשר שבטים, ואחר כך שבעים, כנגד שבעים נפש שירדו למצרים, ואח"כ הראה אותו מזלות שאין להם מספר, שישראל עתידין לפרות ולרבות. באחרונה שאין להם מספר, שנאמר (שמות א): ובני ישראל פרו וישרצו, ואף להושע, שהראהו במספר ושלא במספר, שתחלתן היו במספר, וחזרו ורבו שלא במספר, לכך נאמר: אשר לא ימד ולא יספר וגו'. דבר אחר: בעוה"ז יש להם מספר, שנאמר (דברים ד): ונשארתם מתי מספר וגו' אבל לעתיד לבא, בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר:
והיה במקום אשר יאמר להם וגו' - והיכן נאמר להם? כשעשו אותו המעשה, קרא אותן הקב"ה עמו של משה, שנאמר (שמות לב): לך רד כי שחת עמך, מיד חגר משה מתניו בתפלה, שנאמר (שם): ויחל משה את פני ה' אלהיו וגו'. משל למלך שראה את אשתו מנשקת לסריס. אמר לשושבינה: מגרשה אני, טורפה אני, תלך לבית אביה! אמר לו: למה? שמצאתיה מנשקת לסריס. אמר לו: עכשיו היא מעמדת לך בנים נאים וגבורים, והם יורדין עמך למלחמה. אמר: אין הימנו תוחלת, אין מוליד לי. ועל דבר שאין הימנו הנאה, אתה כועס?! כך (שם): למה ה' יחרה אפך בעמך וגו'. אמר לו משה: זה העגל שעשו ישראל?! עכשיו הוא מסייעך, הוא מוריד גשמים ואתה מפריח טללים. אמר לו הקדוש ברוך הוא: וכי יש בו תוחלת?! אמר לו משה: ואם אין בו ממש, למה אתה כועס?! למה ה' יחרה אפך בעמך וגו', למה יאמרו וגו' זכור לאברהם וגו'. מה כתיב אחריו? וינחם ה' על הרעה וגו' שלו הוי והיה במקום אשר יאמר להם וגו'. דבר אחר: והיה במקום וגו' אמר רבי יוחנן: מה כתיב למעלה מן הענין? (הושע א): לך קח לך אשת זנונים וגו' וילך ויקח את גומר וגו'. וכל הענין קרא שמו לא עמי, כי אתם לא עמי וגו', ואחר כך והיה במקום אשר יאמר להם וגו' מה אם בשעה שהיה כועס עליהם, כך היה מחבבן, בשעה שהוא אוהבן עאכ"ו! למה הדבר דומה? למלך, שכעס על אשתו, אמר: מגרשה אני ואיני חס על בניה, לא היא אשתי, ולא אני אישה. ירד לשוק, הלך לו אצל הזהבי, אמר לו: עשה לאשתי תכשיטים של זהב. הלך אוהבו ומצא לו אצל הזהבי, שעשה לאשתו תכשיטים. הלך ואמר לשכנותיה: לא שמעתן, שהמלך עושה מריבה עם אשתו, והוא אומר לה: מגרשה אני, עכשיו ראיתי אותו אצל הזהבי, אומר לו: עשה תכשיטין לאשתי. כך כשכעס הקב"ה על ישראל, אמר להושע: קח לך אשת זנונים וגו'. איני מבקשה, זנה תזנה הארץ וגו'. איני מרחם עליה, קרא שמה לא רוחמה. לא היא שלי ולא אני שלה, כי אתם לא עמי ואנכי לא אהיה לכם. אמר להם הושע: אומות העולם! מה אתם סבורים, בשביל שאמר להם הדברים הללו, כי אתם לא עמי, שהוא כועס עליהם, ראו היאך הוא אומר להם. מה כתיב אחריו? והיה במקום אשר יאמרו וגו'. וכן ישעיה אומר (ישעיה א): שמעו שמים והאזיני ארץ וגו' הוי גוי חוטא. ומה כתיב אחריו? (שם): לכו נא ונוכחה רחצו הזכו וגו'. למה הדבר דומה? לבן מלך, שאמר לו אביו: לך לבית הספר. הלך לו לשוק והיה מתחיל משחק עם הנערים, ידע אביו שלא הלך לבית הספר, מקללו ומשמיעו דברים רעים, אח"כ אמר לו: רחוץ ידיך ובוא סועד עמי. כך ישעיה אמר: בנים גדלתי וגו', ומשהוא גומר כל הענין, מהו אומר? לכו נא ונוכחה וגו'. וכן ירמיה, הקדוש ברוך הוא אמר לו (ירמיה א): מה אתה רואה ירמיה, ואומר מקל שקד וגו' סיר נפוח מצפון תפתח הרעה, וכל הענין. ומה כתיב אחריו? הלוך וקראת באזני ירושלים וגו' קדש ישראל וגו' משל למלך, שנטל אשה, היה אומר אין נאה הימנה, אין משובחת הימנה, אין מיושבת הימנה. נכנס שושבינה לבית, ראה אותה מנוולת, הבית אינה מכוונת, המטות אינם מוצעות. אמר לה שושבינה: הלואי את שומעת, שהיה בעליך משבחיך לתוך השוק, אין אותו השבח מעשים הללו. אמר השושבין: אם כשהיא מנוולת כך הוא משבחה, אלו היית מתוקנת עאכ"ו! כך דורו של ירמיה, חוטאין והוא אומר להם (ירמיה ב): זכרתי לך חסד נעוריך וגו'. אמר להם ירמיה: אלואי אתם שומעין מה הוא אומר עליכם: הלוך וקראת באזני ירושלים וגו' זכרתי לך חסד נעוריך וגו' קדש ישראל וגו'. אמר: אם בשעה, שהם חוטאים כך הוא מחבבם, כשהם עושין רצונו עאכ"ו! אף כאן, כי אתם לא עמי וגו'. ומה כתיב אחריו? והיה במקום וגו':
דבר אחר: והיה במקום וגו'. הה"ד (שיר ח): מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה וגו'. ואומר: אם יתן איש את וגו'. אמר רבי שמואל בר נחמן: בשתי אהבות הכתוב הזה מדבר. ראשו מדבר באהבתו של ישראל, שאם יתכנסו כל אומות העולם ליטול את האהבה, שבינו לבין ישראל אינן יכולין, שנאמר: מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה ואין מים רבים, אלא אומות העולם, שנאמר (ישעיה יז): הוי המון עמים רבים וגו'.ונהרות לא ישטפוה, אלו הם המלכים והשרים שלהם, כמו שנאמר (שם ח): ולכן הנה ה' מעלה עליהם את מי הנהר העצומים והרבים וגו'. וסופו מדבר באהבתו של תורה, שאם מתכנסין כל אומות העולם ואומרים: אנו מוכרים כל ממונינו ועושים את התורה והמצות. אמר להם הקב"ה: אפילו אתם מוכרים את ממוניכם לקנות את התורה, בזיון הוא עליכם (שיר ח): אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו לו. באיזו אהבה? באהבתו של תורה, שנאמר (תהלים קיט): מה אהבתי תורתך וגו'. אמרו לו: למה אין את מקבלנו? אמר להם: שאתם חוטאים. אמרו לו: ישראל אינם חוטאים? אמר רבי ברכיה: מה כתיב אחריו? (שיר ח): אחות לנו קטנה וגו'. אמר להם הקדוש ברוך הוא: כשם שהתינוקת הזו, כשהיא קטנה והיא חוטאה על אבותיה, אין אבותיה מתרעמין עליה. למה? שהיא קטנה. כך הם ישראל, כשהם חוטאים, אין הקב"ה מעלה עליהם. תדע לך שהוא כן, שכן בימי הושע הכעיסו להקדוש ברוך הוא, התחיל הקב"ה מייראן, כי בני זנונים וגו', כי היא לא אשתי וגו', קרא שמו לא עמי, כי אתם לא עמי, ועל שהוציא מפיו לשעה ולא עשה, אלא בשביל להחזירן למוטב, ולא יכול לסבול אפילו אחת, אלא עד שהיה במקומו, חזר בו. והיה במקום וגו' אמר רבי יצחק: אמר הקדוש ברוך הוא לישראל: אני ראשון לטובה ואחרון לרעה. ראשון לטובה (הושע ב): ואמרת ללא עמי עמי אתה, ואח"כ והוא יאמר אלהי. אבל ברעה, אני אחרון (שם א): כי אתם לא עמי ואחר כך, ואנכי לא אהיה לכם. אמר רבי חנינא: בלא דעת סבורים, מה שהוא אומר ואנכי לא אהיה לכם שהוא אומר שאינו הווה להם לאלוה, לאו. אלא מהו ואנכי לא אהיה לכם? אע"פ שאתם לא עמי, שתבקשו להפריש ממני, אני לא אהיה לכם, אין דעתי משתווית עמכם, אלא בעל כרחכם תהיו עמי. וכן הוא אומר (יחזקאל כ): והעולה על רוחכם היו לא תהיה אשר אתם אומרים נהיה כגוים וגו'. אלא מה אני עושה לכם? חי אני נאם ה' אלהים אם לא ביד חזקה ובזרוע נטויה ובחמה שפוכה אמלוך עליכם. הא למדת, חיבתן של ישראל לפני המקום:
דבר אחר: והיה מספר בני ישראל ר' אבין הלוי ב"ר פתח: (עזרא ח) במספר ובמשקל לכל וגו'. אמר רבי אבין: כל הדברים יש להם מדה. המים יש להם מדה, שנאמר (ישעיה מ): מי מדד בשעלו מים. והשמים יש להם מדה, שנאמר (שם): ושמים בזרת תכן. והעפר יש לו מדה, שנאמר (שם): וכל בשליש עפר הארץ. וההרים יש להם מדה, שנאמר (שם ): ושקל בפלס הרים. והגבעות יש להם מדה, שנאמר (שם): וגבעות במאזנים. כל הדברים יש להם מדה, שנאמר: במספר ובמשקל לכל, ומי שאין לו לא מספר ולא מדה, אלו ישראל, שאין להם מספר ומדה, שנאמר: והיה מספר בני ישראל כחול הים. מה חול הים [אין לו מדה, כך ישראל]. למה הדבר דומה? למי שהיה יודע שלוש אומניות: זהבי ויוצר וזגג, כל מי שהיה מחבבו, היה קורא אותו בנו של זהבי. וכל מי שהיה שונאו, היה קורא אותו של זגג. כך היה משה, מפני שהיה אוהב את ישראל, משל אותם ככוכבים, שנאמר (דברים א): והנכם היום ככוכבי השמים לרוב, אבל בלעם, שהיה שונא אותם, משל אותם כעפר, שנאמר (במדבר כג): מי מנה עפר יעקב, אבל הושע, שהיה בינוני, לא אוהב ולא שונא, משלן כחול, שנאמר: והיה מספר בני ישראל כחול הים דבר אחר: כחול הים נמשלו ישראל בחול, והאומות בסיד, שנאמר (ישעיה לג): והיו עמים משרפות שִׂיד, אם אין אתה נותן חול בסיד, אין לו עמידה. כך אם אין ישראל, אין האומות יכולים לעמוד. כך אתה מוצא, אילולי יוסף, היו מצריים אבודים ברעב. וכן אילולי דניאל, היו חכימי בבל אבודין. ר' מנחמה, בשם רבי ביבי רבי חייא רבה, בשם ר' אליעזר בן יעקב: נמשלו ישראל כחול. מה החול הזה, אתה עושה בו גומא מבערב, ובשחרית אתה מוצא אותה שנתמלאה. כך כל האלפים, שחסרו ישראל בימי דוד, אימתי נתמלאו? בימי שלמה, שנאמר (מלכים א ד): יהודה וישראל רבים כחול אשר על הים לרוב. ר' אלעזר בשם רבי יוסי בן זמרא: כל זמן, שנמנו ישראל לצורך - לא חסרו, שלא לצורך, חסרו. ואי זה זמן נמנו לצורך? בימי משה, בדגלים ובחילוק הארץ. ושלא לצורך, בימי דוד:
אשר לא ימד ולא יספר - אמר רבי שמלאי: מהו הדבר הזה: מי שהוא אומר שיש להם מספר הוא חוזר ואומר להם שאין מספר, לא ימד ולא יספר? אלא, בזמן שאין עושין רצונו של מקום, יש להם מספר, שאין חסרים ממנין ששים רבוא, והיה מספר. ובזמן, שהם עושין רצונו של מקום, אין להם מספר, אלא אשר לא ימד ולא יספר. דבר אחר: אשר לא ימד ולא יספר אמר רבי סימון בשם רבי יהושע בן לוי: מי שהוא אומר: והיה מספר בני ישראל, חוזר ואומר: אשר לא ימד ולא יספר, אם אין להם מספר, היאך יש להם מספר?! כשם הוא אומר (ויקרא כד): ויצא בן אשה הישראלית וגו'. (יהושע ז) וילכד עכן בן כרמי וגו'. (במדבר כה) ושם איש ישראל המוכה וגו' זמרי בן סלוא וגו'. לאלו יש מספר, אבל לצדיקים, אשר לא ימד ולא יספר:
אלה פקודי בני ישראל לבית אבותם - בוא וראה כמה חביבין ישראל לפני המקום, שהרי כתב הקב"ה חשבון ישראל ארבע פעמים: בדגלים שתי פעמים בפרט ושתי פעמים בכלל. ועוד מנה כל דגל ודגל, בכלל ופרט, להודיע כמה היו חביבין לפניו, שהם היו צבאותיו ורוצה למנותן כל שעה, כאדם שיש לו סגולה חביבה עליו ביותר, והוא מונה וחוזר ומונה, עד כמה פעמים, כדי שידע חשבונה וישמח בה על כל מנין ומנין. כך היה הקדוש ברוך הוא שמח בזכירת מנין ישראל, לומר: כך צבאות יש לי בעולמי, שעושין רצוני ומתנחם בהם. והלוים לא התפקדו וגו' כשם שאומר במנין ישראל, כאשר צוה ה' את משה, ששמחה היתה לפני המקום, לפי שהלוים לא נמנו עמהם, כדי שלא יכלו עמהם בגזירה:
ויעשו בני ישראל ככל אשר צוה ה' את משה - חביבין הם הדגלים לפני המקום, שהרי כתב בהן: כאשר צוה ה' את משה, כשם שכתוב במלאכת המשכן. כן חנו לדגליהם, וכן נסעו איש למשפחותיו על בית אבותיו, מגיד הכתוב שמיד היו ישראל זריזים לקיים דברי המקום בדגלים, ולא עכבו לעשות, ויעשו בני ישראל וגו'. ואהרן היכן היה? ר' יהושע ב"ר נחמיה ור' לוי בר חיתא, בשם ר' חייא בר אבא: כיון שהלך אהרן לייחסן, אמרו לו ישראל: עד שאתה מיחסנו, יחס אלעזר בנך, למי הוא נושא, לא לבתו של פוטיאל?! דכתיב (שמות ו): ואלעזר בן אהרן לקח לו מבנות פוטיאל לו לאשה. כיון, שראה הקב"ה, שהיו מזלזלין בו ישראל, הקדים כבודו של אהרן לכבודו של משה. הה"ד (במדבר ג): ואלה תולדות אהרן ומשה:
כל מי שהמקום מתעסק בו להעמיד ממנו אומה, או שלשלת יוחסין, היה המקום מתעסק בו כענין הזה לכתוב בו תולדות, שכן את מוצא, י"ב תולדות בכתובים. הראשון (בראשית ב): אלה תולדות השמים וארץ. (שם ה): זה ספר תולדות אדם. (שם ו): אלה תולדות נח. (שם י): אלה תולדות בני נח. (שם יא): אלה תולדות שם. (שם): אלה תולדות תרח. אלה תולדות ישמעאל יצחק עשו יעקב. אלו עשר תולדות נתעסק בהן הקדוש ברוך הוא, לבראות עולם ולהעמיד אומות. ושני בני אדם כתב המקום תולדותם: אחד לשלשלת המלכות. ואחד לשלשלת הכהונה. (רות ד): ואלה תולדות פרץ, להעמיד שלשלת המלכות הימנו. (במדבר ג): אלה תולדות אהרן ומשה, בשביל שלשלת הכהונה:
אלא תולדות אהרן ומשה - והרי תולדותיו של משה לא נתבעו כאן, ולמה נאמר תולדות אהרן ומשה? בשביל כבודו של משה, שלא למעט את כבודו, ואלה שמות בני אהרן הבכור נדב וגו'. אלה שמות בני אהרן הכהנים המשחים, אשר מלא ידם לכהן, זו היא שאמרנו, שלא נתעסק הכתוב אלא בשלשלת הכהונה:
וימת נדב ואביהוא לפני ה' - בכמה מקומות נכתבה מיתת נדב ואביהוא, מלמד שהיה צער לפני המקום עליהם, שהיו בני אהרן חביבים. וכן הוא אומר (ויקרא י): בקרובי אקדש בהקריבם אש זרה. ר' עקיבא אומר: על ההקרבה מתו, שנאמר: בהקריבם אש זרה. ר' יוסי אומר: על הקריבה מתו, שנאמר: בקרבתם לפני ה'. ר' אלעזר אומר: אף משום הקריבה אש זרה, לא מן התמיד של בין הערבים, ולא מן תמיד של שחר, אלא אש הדיוטות, שנאמר: אש זרה. בר קפרא, בשם ר' ירמיה ב"ר אלעזר אומר: בשביל ארבעה דברים מתו בניו של אהרן: על הקריבה ועל ההקרבה ועל אש זרה וכו'
בארבעה מקומות הוא מזכיר מיתתן של בני אהרן, ומזכיר סורחנן. וכל כך למה? להודיעך שלא היה עון בידם, אלא זה בלבד. אמר רבי אלעזר המודעי: צא וראה כמה היא קשה מיתתו של בני אהרן לפני הקב"ה, שכל מקום שהוא מזכיר מיתתן, מזכיר סורחנן. כל כך למה? כדי שלא יתן פתחון פה לבאי עולם, שלא יהו הבריות אומרים: מעשים מקולקלים היה להם בסתר, שעל ידי כן מתו. וימת נדב ואביהוא לפני ה' אמר רבי יוחנן: וכי לפני ה' מתו? אלא מלמד שקשה לפני הקדוש ברוך הוא, בשעה שבניהם של צדיקים מסתלקים בחייהם דאביהם. בהקריבם אש זרה לפני ה' ר' יוחנן דיפו בעא קומי ר' פנחס בר חמא בשם ר' סימון, כאן את אמר לפני ה' לפני ה' שתי פעמים, ולהלן את אמר: על פני אהרן אביהם פעם אחד?!	אלא מלמד שהוא קשה לפני הקב"ה כפליים מאביהם:
במדבר סיני - וכי במדבר סיני מתו?! אלא מלמד שמהר סיני נטלו אפופסין שלהם למיתה. הה"ד (שמות כד): ואל אצילי בני ישראל לא שלח ידו. אמר רבי פנחס: מכאן שהיו ראוין להשלחת יד. אמר רבי הושעיה: וכי קילורין עלתה עמהם לסיני, כמה דתימא (שם): ויחזו את האלהים ויאכלו וישתו?! אלא מלמד שזנו עיניהם כלפי שכינה, כאדם שמביט בחבירו, מתוך מאכל ומשתה. רבי יוחנן אמר: אכילה ודאית, דכתיב (משלי טז): באור פני מלך חיים. אמר רבי תנחומא: מלמד שהגיסו את לבן, ועמדו על רגליהם, וזנו עיניהם מן השכינה. ר' יהושע דסכנין בשם ר' לוי אמר: משה לא זן עיניו מן השכינה ונהנה מן השכינה. לא זן עיניו מן השכינה, דכתיב (שמות ג): ויסתר משה פניו כי ירא מהביט אל האלהים. ונהנה מן השכינה, דכתיב (שם לד): ומשה לא ידע כי קרן אור פניו בדברו אתו. בשכר כי ירא, וייראו מגשת אליו. בשכר מהביט (במדבר יב), ותמונת ה' יביט. נדב ואביהוא זנו עיניהם מן השכינה, ולא נהנו מן השכינה. ולמה לא מתו באותה שעה? משל למלך שהיה משיא את בתו, ונמצא בשושבין שלה דבר של לוגמיא. אמר המלך: אם אני הורגו עכשיו, הריני מערבב שמחת בתי. למחר שמחתי באה, ומוטב בשמחתי ולא בשמחת בתי. כך אמר הקדוש ברוך הוא: אם אני הורג נדב ואביהוא עכשיו, הריני מערבב שמחת תורה, למחר שמחתי באה, מוטב בשמחתי ולא בשמחת תורה. הה"ד (שיר ג) ביום חתונתו, זה סיני. וביום שמחת לבו, זה אהל מועד:
ובנים לא היו להם ויכהן אלעזר - רבי יעקב בר איבו בשם רבי אחא: אילו היה להם בנים, קודמין לאלעזר ולאיתמר, שכל הקודם לנחלה קודם בכבוד, ובלבד שהוא נוהג כמנהג אבותיו. ויכהן אלעזר ואיתמר וגו' רבי יצחק אמר: בחייו. ר' חייא בר אבא אמר: במותו. על דעתיה דרבי יצחק דהוא אמר בחייו: נאמר כאן על פני, ונאמר להלן על פני, דכתיב (בראשית יא): וימת חרן על פני תרח אביו, מה על פני האמור להלן, בחייו, אף על פני האמור כאן, בחייו. על דעתיה דר' חייא בר אבא דהוא אמר במותו: נאמר כאן, על פני, ונאמר להלן: על פני (שם כג): ויקם אברהם מעל פני מתו. מה על פני האמור להלן במותו, אף על פני האמור כאן במותו. על דעתיה דרבי יצחק דהוא אמר בחייו אירע טומאה באהרן, שימש אלעזר, אירע טומאה באלעזר, שימש איתמר. מעשה בשמעון בן קמחית, שיצא לדבר עם המלך הערביים וניתזה צינורא של רוק מפיו על בגדיו, וטימאוהו. נכנס יהודה אחיו ושימש תחתיו בכהונה גדולה, אותו היום ראתה אימן שני בניה כהנים גדולים. אמרו חכמים: שבעה בנים היו לקמחית, וכולן שימשו בכהונה גדולה. נכנסו חכמים אצלה אמר לה: מה מעשים טובים יש בידך? אמרה להם: כך יעזרו עלי, אם ראו קורות ביתי שערות ראשי מימי. אמרין: כל קמחא קמחין, וקמחא דקמחית קמחה סולת, וקראו עליה הפסוק הזה (תהלים מה): כל כבודה בת מלך פנימה וגו'. ועל דעתיה דר' חייא דהוא אמר במותו כשמת אהרן, שימש אלעזר בנו, כשמת אלעזר, שימש איתמר. לכך נאמר: ויכהן אלעזר ואיתמר על פני אהרן אביהם.



הקרב את מטה לוי וגו' - הה"ד (שם צב): צדיק כתמר יפרח וגו' שתולים בבית ה' וגו' צדיק כתמר יפרח. מה התמר הזה, צלה רחוק, כך מתן שכרן של צדיקים רחוק מהם, עד לעולם הבא. מה התמר הזה, עושה תמרים רטובים, נקלווסין נובלות, ועושה סולין, כך הם ישראל, יש בהם בני תורה, ויש בהם עמי הארץ, ויש בהם בורים. מה התמרה הזו, יש בהם נובלות, שאינן נכנסות לאוצר, ועושה תמרים והם נכנסות לאוצר. כך ישראל, כשהיו במדבר, מהם נכנסו לארץ ישראל, מהם לא נכנסו. מה התמרה הזו, עושה תמרים ועושה קוצים, וכל מי שהוא מבקש לגבות תמרים, הקוצים שיש בה, שולטין בו. כך הם הצדיקים, כל מי שאינו משמר עצמו מהם, נשיכתן נשיכת שועל, ועקיצתן עקיצת עקרב, ולחישתן לחישת שרף, ואף כל דבריהם כגחלי אש. דבר אחר: מה תמרה זו, אין בה פסולת, אלא תמרים לאכילה, לולבין להילול, חריות לסיכוך, סיבים לחבלים, סנסנים לכברה, שפעת קורות, לקרות בהן את הבית. כך הם ישראל, אין בהם פסולת, אלא מהם בעלי מקרא, מהם בעלי משנה, מהם בעלי אגדה, מהם בעלי מצות, מהם בעלי צדקות, וכל הענין. דבר אחר: מה תמרה זו, לבה מכוון למעלה. כך ישראל, לבן מכוון לאביהן שבשמים, שנאמר (שם כה): עיני תמיד אל ה' כי הוא יוציא מרשת רגלי. דבר אחר: מה תמרה זו, יש לה תאוה. כך צדיקים, יש להם תאוה. מה תאותם? הקב"ה, שנאמר (ישעיה כו): נפשי אויתך בלילה אף רוחי בקרבי אשחרך כי כאשר משפטך לארץ צדק למדו יושבי תבל. אמר רבי תנחומא: מעשה בתמרה אחת, שהיתה עומדת בחמתן, ולא היתה עושה פירות, והיו מרכיבין אותה ולא עשתה פירות. אמר להם דקלי: תמרה היא, רואה מיריחו והיא מתאוה לה בלבה, והביאו ממנה והרכיבו אותה, מיד עשתה פירות. כך כל תאותן וצפויין של צדיקים, הקדוש ברוך הוא. מה תמרה זו, אינה עושה פחות משלושת אנבונין. כך אין ישראל, חסרים מג' צדיקים בעולם, כאברהם, יצחק ויעקב, חנניה, מישאל ועזריה. וכן הוא אומר (שיר ז): אמרתי אעלה בתמר אוחזה בסנסניו ויהיו נא שדיך כאשכלות הגפן וריח אפך כתפוחים. מה תמרה זו, יש בה לולבין להלל, וחריות לסוכה, אפילו הסיב שלה הולך לחזוק, ועצה להדליק. כך בישראל, צדיקים, ישרים, חסידים, בני תורה, אפילו סוריהן גומלי חסד אינון. אי מה התמר, אין עושין ממנה כלים. כך הצדיקים? ת"ל (תהלים צב): כארז בלבנון ישגה. אמר רבי תנחומא: שאלתי אותה לרב הונא ואמר: היינו בבבל ועושין ממנה כלים, שולחנות ומנורות. אי מה הארז הזה, אין עושה פירות. כך הצדיקים אין עושין פירות?! ת"ל: צדיק כתמר יפרח. מה התמרה עושה פירות. כך הצדיקים עושים פירות, שנאמר (ישעיה ג): אמרו צדיק כי טוב כי פרי מעלליהם יאכלו. מה תמרה וארז, כל מי שהוא עולה לראשם, ואינו משמר את עצמו, הוא נופל ומת. כך כל מי שהוא בא ומזדווג לישראל, סוף שהוא נוטל את שלו מתחת ידיהם. תדע לך שכן, שרה על ידי שמשכה פרעה לילה אחת, לקה הוא וביתו בנגעים, שנאמר (בראשית יב): וינגע ה' את פרעה וגו'. מה תמרה וארז גדולים מכל האילנות. כך ישראל גדולים מכל האומות, שנאמר (אסתר ט): כי גדול מרדכי וגו'. (שמואל ב ה) וילך דוד הלוך וגדול. מה תמרה, אם נעקרה, אין לה חילופים. כך הם הצדיקים, אין להם חילופים, בשעה שמתים, שנאמר (איוב כח) והחכמה מאין תמצא ואי זה מקום בינה. דבר אחר: צדיק כתמר וגו' מדבר בשבטו של לוי, שהיו צדיקים והפריחו מעש"ט, בעת שעשו ישראל העגל, שנאמר (שמות לב): ויאספו אליו כל בני לוי. לפיכך גידלם הקב"ה בישראל, כארז הזה, שהוא גבוה וגדול בלבנון, משאר האילנות. כך הם גדולים מכל ישראל, שלא בחר בכל השבטים לעמוד בשימושו, אלא בני לוי בלבד. הה"ד (תהלים צב): שתולים בבית ה'. אמר רבי חנן בן פזי: עד שהם שתולים, הם בבית ה', אלו התינוקות שהם בבית הספר. דבר אחר: שתולים בבית ה', שלא היו זזים מביהמ"ק לעולם. בחצרות אלהינו יפריחו, אלו השירות. תדע לך שהוא כן. שנאמר: הקרב את מטה לוי וגו'. ושמרו את משמרתו וגו':
דבר אחר: הקרב את מטה לוי וגו' הה"ד (שם סה): אשרי תבחר ותקרב. אשרי מי שבחרו הקדוש ברוך הוא, אף על פי שלא הקריבו. ואשרי איש שקרבו, אע"פ שלא בחרו. ואיזה זה שבחרו? זה אברהם, שנאמר (נחמיה ט): אתה הוא ה' האלהים אשר בחרת באברם, אבל לא קירבו, אלא הוא קירב את עצמו. יעקב בחרו הקב"ה, שנאמר (תהלים קלה): כי יעקב בחר לו יה. וכן הוא אומר: יעקב אשר בחרתיך, אבל לא קירבו אלא הוא קירב את עצמו, שנאמר (בראשית כה): ויעקב איש תם יושב אהלים. משה בחרו, שנאמר (תהלים קו): לולי משה בחירו, אבל לא קירבו, אשריהם אלו, שבחרם הקדוש ברוך הוא, אף על פי שלא קירבם. בא וראה, יתרו קירבו הקב"ה, אבל לא בחרו. רחב הזונה קרבה, אבל לא בחרה. אשריהם אלו, שקירבן אע"פ שלא בחרן. מטרונה שאלה לר' יוסי: א"ל: אלהכון מאן הוא בעי מקריב?! הביא לפניה כלכלה של תאנים, והיתה בוררת יפה ובוררת ואוכלת. א"ל: את ידעת לברור, הקדוש ברוך הוא אינו יודע לברור?! מאן דהוא חמי עבדוי טבין, הוא בחר ביה ומקריב ליה. ר' נחמיה בשם ר' שמואל בר רב יצחק: לא כל הקרוב קרוב. ולא כל הרחוק רחוק. יש נבחר ונדחה ונתקרב. יש נבחר ונדחה ולא נתקרב. אהרן נבחר (ש"א ב): ובחור אותו מכל שבטי ישראל לי לכהן, ונדחה, ובאהרן התאנף ה'. וכתיב: ואתה הקרב אליך את אהרן אחיך. שאול נבחר (שם י): הראיתם אשר בו בחר ה'. ונדחה, נחמתי כי המלכתי את שאול וגו'. ולא נתקרב, ואני מאסתיו ממלוך על ישראל. דוד נבחר (תהלים עח): ויבחר בדוד עבדו. ונדחה, ויצא המלך וכל ביתו ברגליו ויעמדו בית המרחק. ר' יהושע בן לוי אמר: נידוהו, אף על פי כן קיבל עליו נדוייו. הה"ד (ש"ב טו): ודוד עולה במעלה הזיתים עולה ובוכה וראש לו חפוי. ונתקרב. אמר רבי יודן: עירא היאירי, רבו של דוד קירבו, הוא שדוד אומר (תהלים קיט): ישובו לי יראיך ויודעי עדותיך. יודעו כתיב, עירא היאירי היה רבו וקירבו. ר' יהושע דסכנין, בשם ר' לוי אמר: ששה הם שנבחרו: כהונה לויה ישראל מלכות בית דוד ירושלים בית המקדש כהונה מנין? דכתיב: ובחור אותו מכל שבטי ישראל לי לכהן. לויה מנין? שנאמר (דברים יח): כי בו בחר ה' אלהיך. ישראל מנין? שנאמר (שם ז): ובך בחר ה' אלהיך. מלכות בית דוד מנין? שנאמר (תהלים עח): ויבחר בדוד עבדו. ירושלים מנין? שנאמר (ד"ה ב ו): העיר אשר בחרתי בה. ביהמ"ק מנין? דכתיב (שם ז): בחרתי והקדשתי את הבית הזה. אמר דוד: אשרי מי שהקב"ה בחר בו, ואשרי מי הוא שקירבו. ואיזהו אשרי בכפלים? מי שהקדוש ברוך הוא בחר בו וקירבו. ואיזה זה? זה אהרן ולוי. אהרן מנין? שנאמר: ובחר אותו מכל שבטי ישראל לי לכהן. ומנין שהקריבו? שנאמר: ואתה הקרב אליך את אהרן אחיך. לוי בחר בו הקב"ה, שנאמר: כי בו בחר ה' אלהיך. ומנין שהקריבו? שנאמר: הקרב את מטה לוי והעמדת. ועליהם הכתוב אומר (תהלים סה): אשרי תבחר ותקרב ישכן חצריך, כמה דתימא: ושמרו את משמרתו ואת משמרת כל העדה וגו'. (שם): נשבעה בטוב ביתך, שהיו אוכלים מן המעשרות, שהיו מביאים לבית, כמה דתימא: ולבני לוי הנה נתתי כל מעשר בישראל לנחלה וגו':
והעמדת אותו לפני אהרן הכהן ושרתו אותו - ישרתוהו בעבודתו, וימנה מהם גזברין ואמרכלין. ושרתו אותו עליהם הכתוב אומר (שם קא): עיני בנאמני ארץ לשבת עמדי, הולך בדרך תמים הוא ישרתני וגו', ושמרו את משמרתו וגו', ושמרו את כל כלי אהל מועד וגו', שהיו חונים סביב למשכן, והם היו נושאין כליו וטוענין אותם. ונתת את הלוים לאהרן וגו' יכול ישרתוהו בעבודתו, שיעשו לו מלאכתו? ת"ל: ואני הנה לקחתי לי הלוים וגו', נתונים לה', לשם הם מסורים, לכהנים, ולא לעשות מלאכתו, שהיו שוערים ומשוררים ושומרין כל כלי אהל מועד, ונושאין אותם וטוענים אותם. ואת אהרן ואת בניו תפקד וגו' כשם שנצטוו הלוים, כן נצטוו הכהנים על עבודתם, וכולם על ידי משה: והזר הקרב יומת, הרי זה עונש:
וידבר ה' אל משה לאמר ואני הנה לקחתי וגו' - ואני, בשמחה. הנה, ברצון, דברי ר' ישמעאל. אמרו לו תלמידיו: רבינו! לפי שהוא אומר (בראשית ו): ואני הנני מביא את המבול מים, שומע אני יש שמחה לפני המקום?! אמר להם: יש שמחה לפני המקום, כשיאבדו מכעיסיו. וכן הוא אומר (משלי יא): בטוב צדיקים תעלוץ קריה וגו'. ואומר (תהלים ג): שיני רשעים שברת וגו'. ואומר: לה' הישועה וגו'. ואומר (שם קד): ה' מלך עולם ועד אבדו וגו'. ואומר: יתמו חטאים וגו'. ואומר: ובאבד רשעים רנה. ר' נתן אומר: ואני, מוסיף אני על חיבתן. הנה, בשמחה. וכן הוא אומר (שמות ד): וגם הנה הוא יוצא לקראתך וראך ושמח בלבו. ורבנן אמרי: כל מקום, שנאמר בו ואני, כביכול הקדוש ברוך הוא ובית דינו. ובנין אב שבכולם (ירמיה יא): וה' דבר עליך רעה:
תחת כל בכור פטר רחם בבני ישראל - בתחלה היתה העבודה בבכורות, ולפי שקלקלו בעגל, זכו לוים על שלא טעו בעגל ליכנס תחתיהם. כי לי כל בכור וגו' כמה דתימא, קדש לי כל בכור וגו', לי יהיו אני ה'. לפי שהוא אומר: ואני הנה לקחתי את הלוים מתוך בני ישראל תחת כל בכור שומע אני מיום ההוא ואילך, לא יהיו הבכורות קדושים?! ת"ל: יהיו מלמד שהם צריכין פדיון:
במדבר סיני לאמר - הה"ד (תהלים סח) אלהים מושיב יחידים ביתה. אמר הקב"ה: אף על פי, שבני אדם בעוה"ז היו יחידים, אלא הפריתי אותן והרביתי אותן, ועשיתים בתים שישבו בהן בעולם הזה. כיצד? דוד היה יחידי ועשיתי אותו בית, שנאמר (ירמיה כא): בית דוד כה אמר ה'. ואהרן היה יחידי ועשיתי אותו בית, שנאמר (תהלים קלה): בית הלוי ברכו את ה' בית אהרן ברכו את ה' ואף ישראל יחידים היו, שנאמר (שמואל ב ז): ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ וגו'. והרבה אותן האלהים, שנאמר (דברים א): ה' אלהיכם הרבה אתכם וגו'. הוי, מושיב יחידים ביתה. דבר אחר: אלהים מושיב וגו' שאלה מטרונה אחת לרבי יוסי בן חלפתא, אמרה לו: הכל מודים, שבששת ימים ברא אלהים את העולם, מששה ולכאן מהו עושה? אמר לה: מעלה סולמות ומוריד סולמות. פלוני שהיה עשיר - יעני, ופלוני שהיה עני - יעשיר, שנאמר (שמואל א ב): ה' מוריש ומעשיר וגו'. רבי ברכיה אומר: לא השיבה כן, אלא כך אמר לה: מזווג בעולמו זווגים, ואומר: פלוני ישא פלונית, ופלונית תנשא לפלוני, ומושיבן בבתיהן. אמרה לו: יכולה אני לזווג אלף ביום אחד. שתק רבי יוסי והלך לו. מה עשתה? הביאה אלף עבדים ואלף שפחות, וזיווגן זה לזה. אמרה להם: פלוני ישא פלונית, ופלונית תנשא לפלוני, כיון שנכנסו עמהן בלילה, נפלה קטטה ביניהן, ועמדו והכו אלו את אלו. לבקר הלכו אצלה, דין רישיה פצוע, ודין ידיה פצוע. שלחה בשביל רבי יוסי, וספרה לו המעשה. אמר לה: אם הדבר הזה קל הוא בעיניך, קשה לפני המקום כקריעת ים סוף. הה"ד (תהלים סח): אלהים מושיב יחידים ביתה וגו'. מהו אלהים מושיב יחידים? הקדוש ברוך הוא יושב ודן אותם, ומביא זה ממקום אחד, וזה ממקום אחר, ומושיבן בבית אחד. מוציא אסירים בכושרות, שהוא מוציאן מבתיהם אסורים בעל כרחן, ומזווגן בכושרות, אם אינן זוכין בוכים, ואם זכו משוררין. דבר אחר: אלהים מושיב יחידים ביתה, שהוא מזווג לכל אחד ואחד כמותן. דבר אחר: אלהים מושיב מי שהוא נושא אשה הגונה לו, הקב"ה עושה אותן בתים, ואין יחיד אלא לשון גדולה, כמה דתימא (בראשית כו): כמעט שכב אחד העם. ואומר (ש"ב ז): ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ, והוא מוציא מהם בנים בעלי תורה, אוסרים ומכשירים, הוי, מוציא אסירים בכושרות, אף סוררים, אבל מי שאינו נושא אשה הגונה לו, יוצאין מהם בנים עמי הארץ, הדא הוא דכתיב (תהלים סח): שכנו צחיחה, ואין צחיחה אלא לשון צמא, כמה דתימא (ישעיה ה): צחה צמא. ומה שאמר הכתוב צחיחה, שהן צמאים בלא תורה, היך מה דתימא (עמוס ח): לא רעב ללחם ולא צמא למים כי אם לשמוע את דברי ה'. דבר אחר: אלהים מושיב יחידים מי היה? זה עמרם ויוכבד, בזכות להוציא אסירים בכושרות, אלו ישראל, שהיו משועבדים במצרים. מה עשה הקדוש ברוך הוא? זיווג יוכבד לעמרם, בכדי שיעמוד מהם גואל ויגאל ישראל. דבר אחר: אלהים מושיב יחידים, אלו ישראל, שירדו יחידים למצרים בשבעים נפש ועשאן הקב"ה בתים, שנאמר (שמות א): ובני ישראל פרו וישרצו וגו'. מוציא אסירים בכושרות, על שהרחיקו עצמן מן הזנות, הוציאן ממצרים. וכן שלמה אומר (שיר ד): גן נעול אחותי כלה וגו'. גן נעול, אלו הבתולות. גל נעול, אלו נשי האנשים. מעין חתום, אלו הפנויות. אמר להם הקדוש ברוך הוא: בזכותם אני גואל את בני, הה"ד אחריו (שם): שלחיך פרדס רמונים, בזכות כן שלחיך (שמות יג): ויהי בשלח פרעה הוי, בזכות הנשים כשירות, יצאו ישראל ממצרים. לכך נאמר: מוציא אסירים בכושרות. דבר אחר: מוציא אסירים בכושרות מהו בכושרות? אלא כיון שיצאו ישראל ממצרים, לא יצאו אלא בכושרות. אמר רבי עקיבא: לא הוציאם, אלא בחדש כשר לצאת. לא בתמוז, מפני השרב; ולא בטבת, מפני הצנה; אלא בניסן, שהוא כשר לצאת בו לדרך, לא חמה קשה ולא צנה קשה. ואם תאמר תשרי, הרי יש בו עונות גשמים. הוי בכושרות. דבר אחר: בכושרות אמר רבי אלעזר: בכושרות אותן שהיו בוכין, אלו ישראל ומשה (שמות ב): והנה נער בוכה וכן (שם): ויאנחו בני ישראל וגו' הרי הם משוררין עכשיו, שנאמר (שם טו): אז ישיר משה ובני ישראל. הוי, בכושרות דבר אחר: בכושרות אמר רבי אלעזר בן עזריה: בכיה ושירה יש כאן. המצריים בוכים, מפני שהיו בזוזים, שבזזום ישראל ורקנו בתיהם, שנאמר (שם יב): וינצלו את מצרים. וישראל היו משוררים, שהיו טעונים ביזת שונאיהם. הוי בכושרות. דבר אחר: אדונו של עבד בוכה, שברח עבדו לפניו, ועבד משורר, שנפנה מן השעבוד. כך המצריים בוכין, שברחו ישראל, שנאמר (שם יד): ויגד למלך מצרים כי ברח העם. וישראל אומרים שירה, שנפנו מן השעבוד. הוי בכושרות. דבר אחר: באיזו זכות יצאו ישראל ממצרים? אמר רבי חלפיי: בזכות יעקב, שנאמר: בכושרות, שכן הוא אומר (הושע יב): וישר אל מלאך ויוכל בכה ויתחנן לו. דבר אחר: בכושרות רבותינו אומרים: בזכות הנשים, האמהות הכשירות, שנאמר: בכושרות, בכישרון אין כתיב כאן, אלא בכושרות, ביפות וכשרות. דבר אחר: בכושרות בזכות הכשרים שהיו בהם יצאו. ומי היו הכשרים שהיו בהם? אלא, זה שבטו של לוי, שאע"פ שהיו ישראל עובדי עבודת כוכבים במצרים, שבטו של לוי היו עובדין להקב"ה ומלין עצמן. לפיכך, משה מקלסן בסוף מיתתו, שנאמר (דברים לג): כי שמרו אמרתך ובריתך ינצורו. הוי, בזכות הכשרים שבהם, יצאו ישראל ממצרים. דבר אחר: בכושרות בזכות מה יצאו ישראל ממצרים? אמר רבי יהושע בן לוי: מפני שצפה הקדוש ברוך הוא, שהם עתידין לעשות לו משכן, שנאמר (שמות כט): וידעו כי אני ה' אלהיהם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים, על מנת לשכני בתוכם. הוי לא יצאו ישראל ממצרים, אלא בזכות המשכן. ושבטו של לוי, בזכות מה יצאו, שמא בזכות אהל מועד יצאו אף הם? אמר רבי יהושע בן לוי: לא, אלא בזכות עצמן יצאו. לפיכך, כיון שהוא בא למנות את ישראל בראש הספר, הוא מזכיר אהל מועד ויציאת מצרים, שנאמר: וידבר ה' אל משה במדבר סיני באהל מועד, מזכיר מיד לצאתם מארץ מצרים. להודיעך, שלא יצאו ישראל ממצרים, אלא בזכות אוהל מועד, אבל בני לוי, שיצאו בזכות עצמן, כיון שהוא בא למנותן, אינו מזכיר בפרשתן לא אהל מועד ולא יציאת מצרים. הדא הוא דכתיב: וידבר ה' אל משה במדבר סיני לאמר:
פקוד את בני לוי - להלן הוא אומר: אך את מטה לוי וגו'. וכאן הוא אומר: פקוד את מטה לוי. אמר רבי יהודה בר שלום: לטובתן של בני לוי לא נמנו עם ישראל, שאת מוצא שישראל שיצאו ממצרים לא נכנסו לארץ, שנאמר (במדבר יד): במדבר הזה יפלו פגריכם וגו' ואילו נמנה שבט לוי עמהם, היו בגזירה, שכך אמר הקב"ה: וכל פקודיכם לכל מספרכם מבן כ' וגו', אבל לא נמנו עמהם ונכנסו לארץ. ולמה זכו שנכנסו כולן לארץ? לפי שכשם שהיו צדיקים במצרים, כך היו צדיקים במדבר, ונתנו נפשם על הקדוש ברוך הוא. ואימתי עשו כן? בשעה שעשו ישראל אותו מעשה. מה כתיב? (שמות לב): ויעמוד משה בשער המחנה וגו'. וכשם שעמדו בימי משה, כך בא"י בימי יהושע, היו מלמדים ישראל שיעבדו להקב"ה, שנאמר (יהושע כד): ויעבוד ישראל את ה' כל ימי יהושע וגו'. מי היו הזקנים הללו? ר' יהודה הלוי בשם רבותינו אמר: אלו היו בני לוי. רבי ברכיה ב"ר חלבו בשם אבא סמוקיד: אלדד ומידד היו. נמצאת אומר, שהאריכו ימים אחר יהושע. ומנין שנכנס שבט לוי לא"י? שנאמר (במדבר כו): כי אמר ה' להם מות ימותו במדבר, אלו היו ישראל ולא נותר מהם איש כי אם כלב בן יפונה ויהושע בן נון, מן המשמע של מקרא, אתה שומע שלא נשתייר אדם מישראל, כי אם כלב בן יפונה ויהושע אינו כן, אלא אתה קורא ומוצא, שנכנס אלעזר בן אהרן הכהן, ועל ידו נתחלקה הארץ לכל שבט ושבט, מבניהן של אותן שיצאו ממצרים, שנאמר (יהושע יט): אלה הנחלות אשר נחלו אלעזר הכהן ויהושע בן נון וגו'. מהו כן? שכיון, שאמר: ולא נותר מהם איש כי אם כלב וגו', ואת מוצא שנשתייר אלעזר?! אלא, בא אלעזר ללמד על שבטו, כשם שנכנס הוא, כן נכנסו הם. כההיא דתנינן: כל דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל ללמד, לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כלו יצא. ואף אלעזר היה בכללן של ישראל בגזירה, שנאמר: מות יומתו במדבר, ויצא מכללן של ישראל ללמד, לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על השבט. אם אתה אומר, שלא נכנס כל השבט, אף אלעזר לא נכנס. ואם את אומר, שנכנס, אף כל השבט נכנס. אמר רבי תנחומא בר ר' אבא: אני שאלתי ולמדתי אותה לפני רבי אבא הונא הכהן ב"ר אבין ואמרתי לו: תדע לך, שנכנסו כל שבט לוי לא"י. ואמרתי לו: מן המקרא, אלה הנחלות אשר נחלו אלעזר הכהן וגו'. ואמר לי: כלום נגזרה הגזרה אלא על בני כ' שנה, נמצאת אומר, מי שהיה פחות מבן כ' שנה נכנס. אמור, שהיה אלעזר פחות מבן כ'?! ואמרתי לו: הרי אנו מוציאים, שהיה נשוי אשה עד שהוא במצרים, שנאמר (שמות ו): ואלעזר בן אהרן לקח לו מבנות פוטיאל לו לאשה. ואמר לי ר' הונא: אומר אני, שהיה בן י' שנים, כלום היתה הגזירה אלא על בן עשרים. ואמרתי לו: והרי היה עד שלא נגזרה גזירה משמש באהל מועד, שנאמר: ופקדת אלעזר בן אהרן הכהן וגו', ומצינו שלא היה רשות לאחד מן הכהנים ליכנס ולשמש באוהל מועד אלא אם כן היה לו בן ל' שנה, שנאמר (במדבר ד): מבן ל' שנה ומעלה ועד בן חמשים שנה וגו'. הוי נמצאנו למדים, שהיה אלעזר עד שלא נגזרה הגזירה בן שלשים שנה או יותר. מיד הודה לו רבי הונא לרבי יהודה שנכנסו כל שבט לוי לארץ. לפיכך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: הואיל שישראל אין נכנסין ושבטו של לוי נכנסין, כשתבוא למנותן עשה הפרש בין ישראל לביניהם, הה"ד (שם א): אך את מטה לוי לא תפקוד וגו' אי אתה מונה אותם עם ישראל, אבל אתה מונה אותן לעצמן, הה"ד (שם ג): פקוד את בני לוי וגו':
כל זכר - למה כל זכר ואינו מזכיר כל נקבה? מפני שכבודו של הקב"ה עולה מן הזכרים. אמר דוד (תהלים קכז): הנה נחלת ה' בנים שכר פרי הבטן הנה נחלת ה' בנים, אלו הזכרים. ואם באו הנקבות, אף הן שכר. מבן חדש ומעלה תפקדם למה מבן חדש ומעלה, וכי מבן חדש יכולים לשמור אהל מועד, הרי הוא עצמו מבקש למי שישמרנו ולמה הוא מונה מבן חדש? אמר רבי הונא הכהן בשם ר' שמואל בר זעירא: בשביל לכפול להם שכר. למה? שאתה מוצא, שאינן קריבים לשרת, אלא מבן שלשים שנה. ולמה הוא מונה אותן מבן חדש? אלא שיהיו מקבלים שכר ובאים, עד שהם מבן חדש. אמר ר' הונא הכהן, אמר ר' שמואל בר זעירא: את מוצא, כתוב בשמואל (ש"א ז): וישפוט שמואל את ישראל כל ימי חייו, וכי כל ימי חייו שפט שמואל את ישראל, והרי כל ימי חייו לא היו אלא נ"ב שנה, ואתה מוצא שתים שהיה יונק, וארבעים שנה שהיה עלי קיים ושופט בהם, לא היה שמואל יכול לשפוט לפני רבו, וב' שנים שמלך שאול, הרי מ"ב, נשתייר שם עוד י' שנים, הוי לא נשא נשואן של ישראל אלא י' שנים, וכתיב: וישפוט שמואל את ישראל כל ימי חייו?! אלא אמר הקדוש ברוך הוא: הריני מכתיב עליו כל ימי חייו, שיקבל שכר כל ימים, שהיה בעולם. ואף שבט לוי, אמר הקב"ה למשה, שימנה אותן מבן חדש ומעלה, כדי שיהיה מתחשב להם, עד שהם מבן חדש, הוי מבן חדש ומעלה תפקדם. דבר אחר: מבן חדש אמר רבי יהודה הלוי, בר ר' שלום: למוד הוא הקדוש ברוך הוא, להיות מונה בשבט הזה, בכל מקום עד שהם קטנים. מנין? בשעה שאמר הקב"ה ליעקב, שירד למצרים, אותה שעה ספר את בניו, נמצאו כולם ס"ו, שנאמר (בראשית מו): כל נפש ששים ושש ושני בניו של יוסף, ויוסף הרי ס"ט, והוא אומר: כל הנפש לבית יעקב הבאה מצרימה שבעים. אמר רבי שמעון בר נחמן: למוד הוא הקדוש ברוך הוא למנות השבט הזה, עד שהם במעי אמן. אמר רבי ברכיה הכהן בר רבי: השרף הזה אינו מספיק לצאת, עד שמספגין אותו. כך יוכבד היתה אמה מעוברת בה באותה שעה והיתה במעי אמה ונמנה עליה. אמר רבי שמעון בן לקיש: עד שאמה נכנסת לפתח מצרים ילדה אותה, לפיכך נאמר עליה (דברים י): בשבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה, ואף מבני בניה אמר הקב"ה: כל זכר מבן חדש ומעלה תפקדם. למה הוא כן? לפי שהשבט הזה חביב הוא לעולם לפני הקדוש ברוך הוא מכל השבטים, לא נבחר אלא השבט הזה בלבד, שנאמר (שמואל א ב): ובחור אותו מכל שבטי ישראל לי לכהן. אמר רבי לוי: את מוצא דברים הרבה ברא הקב"ה בעולם, ובירר לו אחד מהם. ברא ז' ימים, ובחר הקדוש ברוך הוא בשבת, שנאמר (בראשית ב): ויברך אלהים את יום השביעי ויקדש אותו. ברא שנים, ובירר לו אחד מהם, שנאמר (ויקרא כה): ושבתה הארץ שבת לה'. ברא שבועות, ובירר לו א' מהם, שנאמר (שם): וקדשתם את שנת החמשים שנה. ברא ארצות, ובירר לו אחד מהם א"י, שנאמר (דברים יא): תמיד עיני ה' אלהיך בה. וכן הקב"ה קורא אותה ארצו, שנאמר: ואת ארצי חלקו. ברא רקיעים, ובירר לו אחד מהם, זה ערבות, שנאמר (תהלים סח) סולו לרוכב בערבות. ברא אומות, ובירר לו אחת מהם, אלו ישראל, שנאמר (דברים יד) ובך בחר ה' להיות לו לעם סגולה. ברא שבטים, ובירר לו אחד מהם, זה שבט לוי, שנאמר (שמואל א ב): ובחור אותו מכל שבטי ישראל. לפיכך אמר הקדוש ברוך הוא למשה, שיפקדם מבן חדש, מפני שהוא מחבבן ביותר. איתיבין: אם טעמים אלו היה צריך למנותן מבן יום אחד. אמרו רז"ל: למה צריך למנותם מבן חדש? מפני שאין בן יום בן קיימא, אבל בן חדש ידוע שהוא בן קיימא. לפיכך, מבן חדש ומעלה תפקדם. דבר אחר: למה נמנו מבן חדש? לפי שלא נמנו הלוים מנין הזה, אלא לפדות בכורי ישראל, וכשם שהבכורים נפדים מבן חדש, כך הלוים נמנו מבן חדש:
ויפקוד אותם משה על פי ה' וגו' - אמר משה לפני הקב"ה: אתה אומר לי שאמנה אותן מבן חדש, יכול אני להיות מחזר ומסבב בחצרותיהם ובתוך בתיהם ולספור כל אחד ואחד, שאת אומר לי, כל זכר מבן חדש ומעלה תפקדם?! א"ל הקדוש ברוך הוא: את עושה שלך ואני עושה שלי. אמר רבי יהודה הלוי ב"ר שלום: היה משה הולך ועומד לו על פתח אהליהם, והשכינה מקרבת ואומר לו: ה' תינוקים יש בבית הזה, ה' תינוקים יש באהל הזה, י' תינוקים יש באהל הזה, הה"ד (במדבר ג): ויפקד אותם משה ע"פ ה' וגו', כשם שהשכינה אומרת לו:
ויהיו אלה בני לוי בשמותם וגו' - אמר ר' אבהו: כל מקום, שנאמר אלה פסל את הראשונים, ואלה מוסיף על הראשונים. כאן שנאמר: ויהיו אלה בני לוי בשמותם. מה פסל? פסל בכורי ישראל, על שעבדו לעגל. ואלה שמות בני גרשון וגו' ראה כמה חביבין הלוים, שנתעסק הקב"ה בכל משפחות שלהם למנות שמותם, מה שלא עשה כן בישראל. הה"ד: ואלה שמות בני גרשון למשפחותם וגו' וכן ובני קהת וגו' וכן ובני מררי למשפחותם וגו'. אמרו רבותינו: אלו ח' משמרות, שהתקין משה מפי הקדוש ברוך הוא, עד שעמד דוד ועשה אותן כ"ד, לכהונה ולויה:
לגרשון משפחת הלבני וגו'- למה צריך לחזור משפחותיהם, והלא כבר אמורים למעלה, למה צריך הכתוב לכך? לפי שהוא אומר: ואלה שמות בני אהרן הבכור וגו' וימת נדב וגו' אף על פי, שהיו לאהרן ד' בנים, לא העמידו משפחות אלא השנים אלעזר ואיתמר, יכול אף בלוים כן, אע"פ שהיו לגרשון ב' בנים, ולקהת ד' בנים, ולמררי ב' בנים. שמא לא העמידו כולם משפחות? לכך חזר הכתוב כשבא למנות בניהם, גרשון, וקהת ומררי חשב שהעמידו כל בניהם משפחות, שהיו כולם צדיקים. חביבין בני לוי, שנתעסק המקום בכל משפחה ומשפחה מהן, במנינם ובמקומם ובנשיאיהם ובעבודתן במשכן. בני גרשון מהו אומר? פקודיהם במספר כל זכר וגו' הרי שנתעסק הכתוב במנין בני גרשון. משפחות הגרשוני אחרי המשכן יחנו ימה, הרי מקומן. ונשיא בית אב אליסף וגו', הרי נשיא שלהם. ומשמרת בני גרשון וגו', וקלעי החצר וגו', הרי עבודתן במשכן. וכן מונה הכתוב בבני קהת. הה"ד: ולקהת משפחת העמרמי וגו', הרי שהודיע הכתוב בבני קהת, שהעמידו כולם משפחות, שלא נתכלה אחד מהם, במספר כל זכר וגו', הרי מנינם. למה פירש הכתוב במספר בני קהת, שומרי משמרת הקדש, מה שלא נאמר, לא במספר בני גרשון, ולא במספר בני מררי, וכי בני קהת מבן חדש ומעלה שומרים משמרת הקדש, והלא עד שהיה בן שלשים לא היה כשר לעבודה, למה עשה כן? לפי שהיה הארון מכלה בבני קהת והיה ממעטן, שהיה מקצר ימיהם, ואעפ"כ מחיבת הקדש היו רצים בני קהת אחריו, לפיכך העלה עליהם שכר, כאלו מבן חדש נכנסו לשמש, כמו שכתוב בשמואל הרמתי (שמואל א ז): וישפוט שמואל את ישראל כל ימי חייו, אף הוא היה מבני קהת. משפחות בני קהת יחנו על ירך המשכן תימנה, הרי מקומן . ונשיא בית אב וגו' הרי נשיא שלהם. ומשמרתם הארון וגו' הרי עבודתן בקדש. ונשיא נשיאי הלוי וגו' למה חשב בבני קהת שני נשיאים? לפי שמקהת יצאו כהנים ולוים, מעמרם יצאו משה ואהרן, בני משה היו לוים, ובני אהרן כהנים, ולכך חשב אלעזר, שהיה מן הכהנים, והוא היה אמרכל על הלוים של בני קהת, וגם הוא היה נושא מעבודת הקדש עם בני קהת. הה"ד (במדבר ד): ופקדת אלעזר בן אהרן וגו'. ולמה לא חשב איתמר, הלא על ידו היתה משמרת בני גרשון ובני מררי, למה לא מנאו עמהם לנשיא כמו שמנה אלעזר לנשיא עם בני קהת? לפי שאיתמר לא היה משותף בעבודת בני גרשון ובני מררי, לכך לא מנאו לנשיא עמהם, אבל אלעזר, שהיה שותף במשאן עם בני קהת, לכך מנאו הכתוב לנשיא עמהם. למררי משפחת המחלי, הרי שמנה הכתוב בבני מררי, שלא מת אחד מהן והעמידו משפחות. ופקודיהם במספר כל זכר וגו', הרי הודיע מנינן. ונשיא בית אב למשפחות מררי צוריאל וגו', הרי נשיא שלהם. על ירך המשכן יחנו צפונה, הרי מקומם. ופקודת משמרת בני מררי, הרי עבודתן במשכן:
והחונים לפני המשכן קדמה - זכה קהת, שהקיפו בניו המשכן מב' רוחות, הרי נעשו שבט לוי ד' מחלוקות, להקיף ד' רוחות המשכן כנגד ד' דגלים, ולפי מעשיהם היו הלוים חונים לד' רוחות, כמו שהיו הדגלים סדורים. הא כיצד? מערב, משם אוצרות שלג, ואוצרות ברד וקור וחום, וכנגדן היו חונים, דגל אפרים ובנימין ומנשה, שהיו גבורים, כדי לעמוד בכולם. וכן השרה המקום לרוח מערב גרשון, שהיה עבודתו בקודש, האהל מכסהו ומסך. מי יעמד לפני שלג וברד וקור וחום? אהל ומכסה ומסך, ולכך נקרא גרשון. מי יגור נגד שלג וברד וקור וחום? מי שהוא חזק כשן, ואין שן אלא לשון חזק, כדכתיב (שיר ה): מעיו עשת שן. דרום, טללי ברכה וגשמי ברכה, יוצאין ממנו לעולם, ושם חונים, דגל ראובן, שהוא בעל תשובה, שבזכות התשובה הגשמים יורדין. וכן השרה הקב"ה לאותו רוח דרום, בני קהת, שהיו נושאין הארון, שבו התורה, שאין הגשמים תלוים אלא על התורה, שנאמר (ויקרא כו): אם בחקותי תלכו וגו' ונתתי גשמיכם וגו' ואם בחקותי תמאסו וגו' ונתתי את שמיכם כברזל. ולכך נקרא קהת, כמה דתימא (קהתת י): אם קהה הברזל, אם ראית שקהו השמים מלהוריד מטר ונעשו ברזל, כמה דתימא (ויקרא כו): ונתתי את שמיכם כברזל הוי יודע, בעבור עונש התורה שלא קיימו, דכתיב: והוא לא פנים קלקל, על שלא קיימו התורה, שנתנה להם פנים בפנים, כמה דתימא (דברים ה): פנים בפנים דבר ה' עמכם וגו' וקלקלו מעשיהם, הוי קלקל. צפון, משם החשך יוצא לעולם, ושם היו חונים שבט דן, שהיו חשך בעבודה זרה, שעשה ירבעם והניח בדן. לכך היו חונים שם בני מררי, שהיתה עבודתם העצים, קרשי המשכן ובריחיו ועמודיו, כמה דתימא (ירמיה י): מוסר הבלים עץ הוא. ולכך נקרא שמו מררי, על מירור. מזרח, משם האור יוצא לעולם, ושם היו חונים דגל יהודה, שהיו בעלי מלוכה, בעלי תורה, בעלי מצות. לכך היו חונים שם משה ואהרן ובניו, שהיו בעלי תורה, בעלי מצות, מכפרים על ישראל בתפלתם ובקרבנם, ועליהם נאמר: אשרי צדיק ואשרי שכנו, אלו שבטים שהיו סמוכים למשה ולאהרן, יהודה ויששכר וזבולן, היו כולם גדולים בתורה. (בראשית מט): לא יסור שבט וגו'. (דה"א י"ב): ומבני יששכר יודעי בינה וגו'. (שופטים ה): ומזבולון מושכים בשבט סופר, על שהיו שכנים לתורה, נעשו כולן בני תורה. וג' של דרום, שהיו לבעלי מחלוקת סמוכין אבדו עמהם, ועליהם נאמר: אוי לרשע אוי לשכנו. ומי היו בעלי מחלוקת? קרח בן יצהר בן קהת, ולפי שהיו סמוכים להם, ראובן ושמעון וגד, היו כולם בעלי מחלוקת, שכן הוא אומר (במדבר טז): ויקח קרח בן יצהר וגו'. וכן בני גד ובני שמעון אף הם היו בעלי מריבה, שומרים משמרת המקדש למשמרת בני ישראל, היו שומרים שלא יכנסו שם ישראל. כל כך למה? שאם היו נכנסין לשם היו נענשים מיתה. הה"ד (שם א): והזר הקרב יומת:
כל פקודי הלוים אשר פקד משה ואהרן - וא"ו של ואהרן נקוד, על שלא היה אחד מן המנין. ודכוותה (בראשית טז): ישפוט ה' ביני ובינך, שלא אמרה לו אלא על הגר בלבד. וי"א: על המטילים מריבה בינו לבינה. ודכוותה (שם יח): ויאמרו אליו איה שרה, נקוד על אי"ו שבאליו, שהיו יודעין היכן היא, ומבקרים אחריה. ודכוותה (שם יט): ולא ידע בשכבה ובקומה נקוד על וא"ו שבאמצע, של ובקומה, של בכירה, בשכבה לא ידע, אבל בקומה ידע. ודכוותה: וישקהו - נקוד עליו, על שלא נשקו בכל לבו. ודכוותה (שם לז) וילכו אחיו לרעות את למה נקוד על את, מלמד שלא הלכו לרעות, אלא לאכול ולשתות ולהתפתות. ודכוותה (במדבר ט) או בדרך רחוקה לכם נקוד על חי"ת של רחוקה, מלמד שלא היה דרך רחוקה, אלא מן אסקופת העזרה ולחוץ. וי"א שאפילו בדרך קרובה והוא טמא, לא היה עושה עמהם את הפסח. ודכוותה (שם כא) ונשים עד נפח אשר נקוד על רי"ש שבאשר, שאף מלהלן היה כן. וי"א: מלמד שלא החריבו האומות אלא מדינות. ודכוותה (שם כח) עשרון עשרון תעשה נקוד על עשרון ראשון, של ראשון של חג, מלמד שלא היה שם, אלא עשרון א' בלבד. ודכוותה (דברים כט) הנסתרות לה' אלהינו והנגלות לנו ולבנינו עד עולם למה נקוד על לנו ולבנינו ועל עי"ן שבעד. אמר להם עשיתם גלויים, אף אני אודיע לכם את הנסתרות. וי"א: למה נקוד? אלא כך אמר עזרא: אם יבא אליהו ויאמר למה כתבת אותן? אומר לו: כבר נקדתי עליהם. ואם יאמר לי יפה כתבת, כבר אמחוק נקודותיהן מעליהן:
ע"פ ה' למשפחותם כל זכר מבן חדש ומעלה שנים ועשרים אלף, את מוצא שבט לוי היו בפרט כ"ב אלף וג' מאות, מפני שהיו ארבע משפחות: גרשון וקהת ומררי ומשה ואת קורא כל משפחה ומשפחה בפני עצמה. ומחשב אותה לגרשון ז' אלפים וח' מאות. ולקהת ח' אלפים ושש מאות. למררי ו' אלפים ומאתים. והם עולים כ"ב אלף וג' מאות. וכיון שהוא כולל את הלוים, הוא עושה אותם כ"ב אלף, השלש מאות היכן? אלא אותם שהזכיר בפרט, להודיע כמה היו בכל משפחה ומשפחה, ואלו שנכללו כ"ב אלף וחיסר מהן ג' מאות. למה עשה כן? אלא מפני שמנאן, להקישן לפדות בכורי ישראל, ופחות מהן ג' מאות, שהיו בכורות שהיו בלוים, שאין בכור פודה בכור, לכך היו במשפחות כ"ב אלף וג' מאות, ובכלל כ"ב אלף, לפדות בהן בכורי ישראל.



ויאמר ה' אל משה פקוד כל בכור זכר בבני ישראל וגו' - הה"ד (ישעיה מג): מאשר יקרת בעיני נכבדת וגו'. אמר הקדוש ברוך הוא ליעקב: יעקב, הרבה את יקר בעיני, שכביכול קבעתי איקונים שלך בכסאי, ובשמך המלאכים מקלסין אותי, ואומרים (תהלים מא): ברוך ה' אלהי ישראל מהעולם ועד העולם. הוי, מאשר יקרת בעיני נכבדת וגו'. דבר אחר: מאשר יקרת וגו' אמר הקב"ה ליעקב: הרבה יקר את בעיני, שכביכול אני ומלאכי השרת שלי, יצאו לקראתך בצאתך לילך לפדן ארם ובביאתך. בשעה שיצאת מה כתיב? ויצא יעקב וגו', ויפגע במקום וגו', ויחלום והנה סולם וגו', והנה ה' נצב עליו וגו'. אמר רבי הושעיא: אשרי ילוד אשה, שכך ראה המלך ופמליא שלו נצבים עליו, ומשמרים אותו. ומנין בביאתו? שנאמר (בראשית לב): ויעקב הלך לדרכו וגו'. הרי המלאכים, השכינה מנין? שנאמר (שם לה): וירא אלהים אל יעקב עוד בבואו וגו'. הוי, מאשר יקרת בעיני וגו'. דבר אחר: מאשר יקרת בעיני וגו' אמר הקדוש ברוך הוא: יקר את בעיני, שלכל אוה"ע לא נתתי מנין, ולך נתתי מנין. משל למלך, שהיו לו גרנות הרבה, והיו כולם טינופות ומלאות זונים, ולא דקדק במנינן, והיה לו גורן אחת, ראה אותה נאה, אמר לבן ביתו: אותן הגרנות טינופות ומלאות זונים, לפיכך אל תדקדק במנינם, אבל זה, דע כמה כורים יש בו, כמה שקים, כמה מודיאות יש בו. כך המלך, זה מלך מלכי המלכים הקדוש ב"ה. והגורן, אלו ישראל (ישעיה כא): מדושתי ובן גרני. וכן הוא אומר (ירמיה ב): קדש ישראל לה' ראשית תבואתה ובן ביתו, זה משה, שנאמר (במדבר יב): לא כן עבדי משה בכל ביתי נאמן הוא. אמר הקב"ה למשה: העובדי כוכבים טינופות הן, שנאמר (ישעיה לג): והיו עמים משרפות שיד קוצים כסוחים וגו'. לפיכך, אל תדקדק במנינם, אבל ישראל צדיקים הם, כולם חטים אגודיהם, שנאמר (ישעיה ס): ועמך כולם צדיקים. וכן הוא אומר (שיר ד): כולך יפה רעיתי ומום אין בך, לכך דקדק במנינם של ישראל. כך עשה משה, מנה אותם: כמה כורין יש בו, שנאמר (במדבר א): שאו את ראש כל עדת בני ישראל. כמה שקים, וצבאו ופקודיהם. כמה מדות, שנאמר: פקוד כל בכור זכר וגו':
דבר אחר: פקוד כל בכור זכר וגו' - הה"ד (שיר ו): ששים המה מלכות וגו' אחת היא יונתי תמתי וגו'. משל לאדם, שהיה לו פרגמטוטין של אבנים של זכוכית, והיה מוציאן לשוק ולא היה מבחין במנין, שלא היה מוציאן במנין, ונכנס להניחן ולא היה מניחן במנין, שלא היה משגיח עליהם, שהיו של זכוכית, והיה לו פרגמטים אחת של מרגליות נאות, והיה נוטלה ומוציאה במנין, ומניחה במנין. כך כביכול, אמר הקדוש ברוך הוא לאומות העולם: לא נתתי מנין. למה? שאין חשובין לפני כלום, שנאמר (ישעיה מ): כל הגוים כאין נגדו. אבל אתם בני, שנאמר (שם מו): העמוסים מני בטן וגו', לכך מונה אתכם בכל שעה, לכך נאמר: פקוד כל בכור זכר. הוי, ששים המה מלכות וגו' אחת היא יונתי, אלו ישראל:
מבן חדש ומעלה תנינן תמן: תינוק שנולד לשמונה חדשים, אין מחללין עליו את השבת ואין חותכין את טיבורו ואין מטלטלין אותו ממקום למקום, אלא אמו גוחנת עליו ומניקתו, והמטלטלו בשבת כמטלטל אבן בשבת. בן שבעה וספק שהוא בן שמונה, אין מחללין עליו את השבת, ואין חותכין את טיבורו, ואין טומנין שלייתו, ואין מטלטלין אותו ממקום למקום, ואם דבר בריא, שהוא בן שבעה, חי, מחללין עליו את השבת, וחותכין טיבורו וטומנין שלייתו, כדי שלא יצטנן הולד, ומטלטלין אותו ממקום למקום. למה מחללין את השבת על הנולד בן שבעה? מפני שהוא של חיים, אבל הנולד לשמונה, לא כלו חדשיו ואינו של חיים, לפיכך אין מחללין עליו את השבת. שאלו לרבי אבהו: מנין לנולד בן שבעה, שהוא חי? א"ל: מדידכון אנא ממטי לכון, זיט"א אי"פטא, אי"טא אוכ"טו. ואיזהו בן שמונה? כל שאין צפרניו ושעריו גמורים. רבי שמעון בן גמליאל אומר: כל שאינו חי ל' יום, לא כלו חדשיו, אבל נפל הוא. למה? סמכה דעתו של רבי שמעון בן גמליאל לדבר תורה, שלא צוה המקום למנות הבכורים, כדי לפדותן אלא אחר ל' יום, הה"ד: פקוד כל בכור וגו'. ושא את מספר שמותם, נתן להם תלוי ראש, לפי שהבכורים חייבין מיתה, במעשה העגל:
דבר אחר: פקוד כל בכור זכר יש פקידה לבכורות, שנאמר: פקוד כל בכור זכר. יש פקידה לבנים, שנאמר (שמואל א ב) כי פקד ה' את חנה וגו' ותהר ותלד ג' בנים ושתי בנות. יש פקידה לשמירה, (איוב י) ופקודתך שמרה רוחי. ויש פקידה של שלום, שנאמר (ישעיה ס): ושמתי פקדתך שלום:
ולקחת את הלוים לי - שיהיו לקוחים לשמי. אני ה', נאמן אני לשלם שכר טוב, על שהם לקוחים לשמי. תחת כל בכור בבני ישראל לפי שהבכורות שלי הם, שנאמר (במדבר ג): כי לי כל בכור ביום הכותי כל בכור בארץ מצרים וגו'. אמר הקב"ה: בשביל חיבתם של ישראל, שניתי סדרו של עולם. באיזה צד כתבתי בתורה, שיהא חמור נפדה בשה, שנאמר (שמות לד): ופטר חמור תפדה בשה, אני לא עשיתי כן?! אלא פדיתי שה בחמור. המצריים, שנקראו חמור, שנאמר (יחזקאל לג): אשר בשר חמורים בשרם. וישראל נקראו שה, שנאמר (ירמיה נ): שה פזורה ישראל. והרגתי בכוריהם והקדשתי בכוריהם של ישראל, שנאמר: כי לי כל בכור בבני ישראל ביום הכותי כל בכור וגו'. ואת בהמת הלוים תחת כל בכור בבהמת בני ישראל, שכן את מוצא, שהרג המקום בכורי בהמת מצרים, הציל בהמות ישראל, ולכך הקדיש לשמו בכורי בהמות ישראל. וכן היא אומר: כי לי כל בכור ביום הכותי כל בכור וגו':
ויפקד משה כאשר צוה ה' אותו את כל בכור בבני ישראל - את מוצא, במנין הללו נאמר בו: על פי ה' שנאמר: ויפקד אותם משה על פי ה', מלמד שהשכינה אומרת לו: כך תינוקות לוים יש בבית הזה. למה? שהוא מקרבן לעבודתו. אבל במנין הבכורות, שהוא מוציאן מעבודתן, לא נשתתף הקדוש ברוך הוא במנין שלהם, לכך לא נאמר בהם על פי ה'. דבר אחר: הלוים, שהיו צדיקים ולא נשתתפו במעשה העגל, ומסרו עצמן על קדושת השם, שנאמר (שמות לב): ויאמר מי לה' אלי ויאספו אליו כל בני לוי. אמר הקב"ה: הם נשתתפו לי, אף אני אשתתף להם, למנותן בעצמי ובכבודי, אבל הבכורות, הם ריחקו עצמן מן הקדוש ברוך הוא, והם הקריבו לפני העגל, לכך ריחק הקב"ה מן מניינם:
ויהי כל בכור זכר במספר שמות מבן חדש ומעלה וגו' - הרי, שהיו יתרים הבכורות על הלוים רע"ג, כיון שראה משה כן, לא ידע מה לעשות, אמר משה: אמר לי המקום, שאמנה הלוים ואמנה בכורי ישראל, ואקח הלוים לשמו תחת בכורי ישראל, והרי יש בבכורי ישראל יתרים על הלוים רע"ג, ועכשיו מה אעשה לבכורי ישראל היתרים על הלוים? מיד קפץ הדיבור על משה והורהו מה לעשות. הה"ד וידבר ה' וגו':
קח את הלוים וגו' - אמרו רבותינו: למה צוה הקדוש ברוך הוא לפדות בכורי ישראל בלוים? שבתחלה היו הבכורות משמשין עד שלא עמד שבט לוי, כמה ששנו רבותינו, עד שלא הוקם המשכן, היו הבמות מותרות ועבודה בבכורות. ומשהוקם המשכן, נאסרו הבמות ועבודה בכהנים. ותדע לך שהיו הבכורות מקריבים, עד שלא עמד שבטו של לוי. טול מתחלת ברייתו של עולם, אדם הראשון, היה בכורו של עולם, וכיון שקירב קרבנו שנאמר (תהלים סט): ותיטב לה' משור פר מקרין מפריס. לבש בגדי כהונה גדולה, שנאמר (בראשית ג): ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם, בגדי שבח היו, והיו הבכורות משתמשין בהם, כיון שמת אדם, מסרן לשת, שת מסרן למתושלח, כיון שמת מתושלח, מסרן לנח, עמד נח והקריב קרבן, שנאמר (שם ח): ויקח מכל הבהמה הטהורה וגו'. מת נח ומסרן לשם. וכי שם היה בכור והלא יפת היה בכור, שנאמר: אחי יפת הגדול. ומפני מה מסרן לשם? מפני שצפה נח שלשלת האבות עומדת ממנו, ותדע לך ששם היה מקריב שנאמר (שם יד): ומלכי צדק מלך שלם וגו'. וכי כהונה לו ניתנה, והלא לא ניתנה כהונה אלא משעמד אהרן, מהו שהוא אומר כאן, והוא כהן? מפני, שהיה מקריב בכהנים. מת שם ומסרה לאברהם. וכי אברהם היה בכור?! אלא מפני, שהיה צדיק נמסרה לו הבכורה, והקריב, שנאמר (שם כב): ויעלהו לעולה תחת בנו. מת אברהם ומסרה ליצחק, עמד יצחק ומסרה ליעקב. וכי יעקב בכור היה?! אלא שאת מוצא, שנטלה יעקב מן עשו בערמה. אמר לו (שם כה): מכרה כיום את בכורתך לי. את סבור, שמא על חנם אמר יעקב לעשו, שהוא ימכור לו את הבכורה? לאו. אלא שהיה יעקב מבקש להקריב ולא היה יכול, מפני שלא היה בכור. אמר עשו: מה אני מבקש מן הבכורה הזאת! שנאמר (שם): הנה אנכי הולך למות וגו'. באותה שעה נתנבא עליו יחזקאל, ואמר לו (יחזקאל לה): אם לא דם שנאת ודם ירדפך. וכי שונא היה עשו את הדם, הרי כמה צדיקים הרג, הרי כמה חסידים הרג, והוא אומר אם לא דם שנאת ודם ירדפך?! אלא אמר לו: אם לא דם הקרבן שנאת, שהיה בכור והבכורות מקריבין, לפיכך ודם ירדפך. באותה שעה, כיון שלקח יעקב את הבכורה, התחיל מקריב, שנאמר (בראשית לה): ויאמר אלהים אל יעקב קום עלה בית אל וגו' ועשה שם מזבח וגו'. וכן בשעה שהקריב משה בסיני, הבכורות הן הקריבו, שנאמר (שמות כד): וישלח את נערי בני ישראל וגו'. מהו נערי? הבחורין שבבכורות. ויעלו עולות, הא למדת, שלא היה אדם מקריב אלא הבכורות, וכיון שעשו ישראל אותו המעשה, אמרו: יבאו הבכורות ויקריבו קרבנות לפניו שנאמר (שם לב): וישכימו ממחרת ויעלו עולות ויגישו שלמים. אמר להם האלהים: אני נתתי פרוקפי לבכורות, ועשיתי אותן גדולים בעולם, וכפרו בי ועמדו והקריבו לפני העגל, הרי אני מוציא את הבכורות ומכניס את בני לוי, לפיכך אמר האלהים למשה שימנה אותן, שנאמר (במדבר ג): פקוד את בני לוי. אמר רבי יהודה הלוי: מי לחשך, שהוציא האלהים את הבכורות מן הקרבן, והכניס את בני לוי, שנאמר: קח את הלוים תחת מי תחת כל בכור בבני ישראל ואת בהמת הלוים תחת בהמתם והיו לי הלוים אני ה'. אמרו רבותינו: למה הדבר דומה? לטרפסיטים של מדינה, שנמצא אחריו דבר של זיטמא, ידע המלך ואמר לאפרכוס שלו, הוציא אותו והכנס אחר תחתיו, אף על פי כן, נמצא אותו השולחני חייב קטבלטון. אמר המלך: מי שיורש מקומו, יפרע עליו מה שהוא חייב. כך הבכורות היו גדולים בעולם, ועמדו והקריבו לפני העגל. אמר האלהים: יצאו הבכורות ויכנסו בני לוי, אעפ"כ היו הבכורות חייבין כליה. אמר האלהים: יבואו בני לוי ויפדו אותן. לפיכך, אתה מוצא הלוים פודין את הבכורות, הה"ד: קח את הלוים וגו'. ואת בהמת הלוים תחת בהמתם כי פטורין כהנים ולוים לפדות בכוריהם, מבכור אדם ומבכור חמור, דאיתקש לבכור אדם דכתיב: אך פדה תפדה וגו' ואת בכור הבהמה הטמאה תפדה, אבל מבכור בהמה טהורה לא, אלא קדוש הוא. מהו והיו לי הלוים אני ה'? נאמן אני לשלם להם שכר טוב, על שקידשו שמי בעגל:
ואת פדויי השלשה וגו' - אמרו רבותינו: וכי הבכורות היו עודפין על הלוים, שהוא אומר העודפים על הלוים, והרי מן החשבון, הלוים היו עודפים על הבכורות, שאת מוצא שבט לוי היו בפרט, כ"ב אלף וג' מאות, מפני שהיו ארבע משפחות גרשון קהת ומררי ומשה, ואת קורא כל משפחה ומשפחה בפני עצמה, ומחשב אותה וכן ארבעתן הן עולות כ"ב אלף וג' מאות. ובכורות את מוצא, כ"ב אלף ורע"ג, הרי שהיו הלוים עודפים על הבכורות כ"ז, והוא אומר בבכורות העודפים על הלוים?! אלא מפני שהיו כ"ב אלף של בכורות ורע"ג וכולהם היו בכורות, אבל בלוים היו שם, ג' מאות בכורות, שלכך הוציא בפרטם כ"ב אלף וג' מאות, ובכלל כ"ב אלף ולא יותר. נמצאת אתה אומר, במנין לא היו עודפים הבכורות על הלוים, אבל בבכורות היו עודפים עליהם, הוציא מהן הבכורות, שאין בכור פודה בכור, והיו ג' מאות בכורים. נמצאו בכורי ישראל עודפים על הלוים רע"ג. וזו שאלה שאל הונגטים הגמון לרבן יוחנן בן זכאי אמר לו: משה רבכם, או גנב היה, או לא היה יודע לחשוב. אמר לו: למה? אמר לו הונגטים: מפני שהיו כ"ב אלף בכורות ועוד רע"ג, וצוה המקום שיפדו הלוים בבכורות תן כ"ב אלף של לוים כנגד כ"ב אלף בכורות, ועוד נמצאו בלוים יתרים על כ"ב אלף ג' מאות, כמו שהוא מחשב במנין ראשון בפרטן. מפני מה אותן שלוש מאות לוים היתרים לא פדו אותן רע"ג בכורות העודפין על כ"ב אלף בכורות שאנו מוצאן, שאותן רע"ג נותנין ה' ה' סלעים? ועוד, מפני מה, כשכלל מנין הלוים בסוף, מפני מה פחת מהן ג' מאות מן מנין הראשון, הוי לא גנב אותן מן החשבון, אלא כדי שיתנו אותן רע"ג בכורות ה' ה' סלעים לאהרן אחיו, או שמא לא היה יודע לחשוב?! אמר לו רבי יוחנן: לא גנב היה, וידע היה לחשוב, ודבר אחד לחש לי לומר לך. אמר לו: אמור! אמר לו רבן יוחנן בן זכאי: יודע את לקרות, אבל אין את יודע לדרוש. אמר: אותן כ"ב אלף של לוים, פודין לכ"ב אלף של בכורות, נשתיירו בלוים עוד ג' מאות, בכורות עוד רע"ג, והיו אותן שלוש מאות שבלוים בכורות, ואין בכור פודה בכור, לפיכך משמנה אותן גנבן, מפני שהיו בכורות, מיד נסתלק ממנו:
ולקחת ה' ה' שקלים וגו' - אמר הקב"ה: אתם מכרתם בכורה של רחל, זה יוסף, בכ' כסף, שהם ה' שקלים, לפיכך יהיה כל אחד ואחד מכם פודה בנו הבכור ה' סלעים במנה צורי. ונתתה הכסף לאהרן ולבניו פדויי העודפים בהם כשם שניתנו הלוים לאהרן ולבניו, דכתיב (במדבר ג): ונתתה את הלוים לאהרן ולבניו נתונים נתונים המה לי מאת בני ישראל, כך ניתן לו כסף הפדיון, שהיה במקום לוים. ויקח משה את כסף הפדיום וגו' כיצד עשה להם? ר' יהודה ור' נחמיה ר' יהודה אומר: כך עשה! כתב על כ"ב אלף פיתקין לוי, לוי, ונתן בקלפי. ועוד על רע"ג פיתקין, כתב ה' סלעים, ה' סלעים, ונתן בקלפי ועירבן, והיה אביו של בכור פושט ידו בקלפי אם עלה בידו פתק כתב בן לוי, היה אומר לו: כבר פדאך בן לוי. ומי שעלה בידו פתק של ה' סלעים, היה משה אומר לו: תן ה' סלעים, שאתה חייב. וכן עשו כולם. ור' נחמיה אומר: א"כ יכול הוא לדון עמו ולומר לו: לא הימך לומר ליתן ה' סלעים, הרי נתמצו כל הפיתקין שכתוב עליו לוי, לוי, אם אני נותן ידי מה עולה בידי, לא פיתקין של ה' סלעים?! מי אומר לי, שאם היה שם פיתק של לוי, לוי, שלא זכיתי בו? אלא כך עשה, כתב על כ"ב אלף ורע"ג פיתקין לוי, לוי, ועל רע"ג ה' סלעים. באו ונתנו ידן, ומי שהיה עולה בידו ה' סלעים, אם היה בא לומר לו: כלום היה משיבו משה: אלו זכית לא היה שם פיתק לוי לוי?! אלא שאת חייב מן השמים, באותה שעה היה נותן:
מאת בכור בני ישראל לקח את הכסף חמשה וששים ושלש מאות ואלף בשקל הקדש - מלמד שלא כשקלי הדיוט שקלי הקדש. שקלי הדיוט, אם שוקל אחד אחד, חוזר ושוקל כולן כאחד, או יוסיף או יגרע, אבל שקלי הקדש ישרים שקלן כל אחד ואחד, וחזר ושקלן כולן כאחד, לא ריבה ולא מיעט. ויתן משה את כסף הפדיום וגו' מלמד שלא נתן להם, עד שנאמר לו מפי הקדוש ברוך הוא: תן להם, כאשר צוה ה' את משה נתן מחצה לאהרן ומחצה לבניו, כשם שאמר לו הקב"ה: ונתת הכסף לאהרן ולבניו, שקול אהרן כנגד בניו:
וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר - לפי שכל מעשה הפרשה באהרן, הביא את אהרן לכלל דיבור, שזה כלל, שכל זמן שדבור לכהנים מעשה לכהנים. נשא את ראש וגו', אינו אומר פקוד, אלא נשא את ראש, לשון נשיאות. כשנמנו להתמנות על מלאכת הקדש, קבלו נשיאות מתוך בני לוי, שמכל בני לוי לא חשובים, כבני קהת, ומהם כהנים ולוים, ולפי שהיו חשובים ועוד שעבודתן היתה קודש הקדשים, לפיכך נמנו תחלה. שאת מוצא, כשמנאן מבן חדש לפדות הבכורים, נמנו דרך תולדותם, גרשון תחלה ואחר קהת ואחר מררי, אבל כאן, שמנאן למנותן על כלי הקדש, לפי חשיבות עבודתן, מנאן קהת, לפי שהיה ממונה על הארון ועל קדשי הקדשים, זכה למנות תחלה, ואחריו גרשון, שהיה בכור והיה ממונה על היריעות ועל אהל מועד, ואחריו מררי, שהיה ממונה על הקרשים ועל הבריחים ועל העמודים ועל האדנים ועל היתדות. מבן שלשים שנה ומעלה וגו' וכתוב אחד אומר: מבן חמש ועשרים שנה כיצד יתקיימו שני כתובים הללו? מבן חמש ועשרים, לתלמוד. מבן שלשים, לעבודה. זאת עבודת בני קהת וגו', לפי שזכה קהת שיצא ממנו אהרן, שהיה קדש הקדשים, לכך זכו בניו להיות עבודתן קדש הקדשים:
ובא אהרן ובניו בנסוע המחנה וגו' - אמר הקדוש ברוך הוא למשה: בשעה שיהיו מפרקין את המשכן, לא יהיו בני קהת מפרקין את הפרכת, מפני הארן, אלא יהיו בני אהרן נכנסין, והן מפרקין אותם, מפני שהם כהנים. ושנו רבותינו: הכהנים שומרים מבפנים, והלוים מבחוץ, מחיצת הכהנים גדולה, ממחיצת הלוים. ומה היו בני אהרן עושין כשהיו מורידים את הפרוכת? אמר ר' חמא ב"ר חנינא: כך היו קונטיטין גדולים וצינורות של זהב בראשיהן. וי"א: של ברזל, והיו מגביהין את הפרוכת בקונטיטין ופורקין את הקורקסין, ואף על פי כן לא היו משפילין אותה בבת אחת, כדי שלא יראו הארון, אלא משפילין קימעה קימעה עד שיורידוה וכסו את הארון. מנין שכן האלהים אומר למשה? שנאמר: ובא אהרן ובניו וגו'. אמרו: הפרוכת היתה דומה לוילון, ועביו טפח ועל שבעים ושנים נימין נארגת, ועל כל נימא ונימא כ"ד חוטין, וג' מאות כהנים מטבילין אותה, וב' כהנים גדולים נושאים אותו בקונטיסון מפני הארון, ואח"כ נותנין עליו כסוי עור תחש, שלא יראה בארון כלום, הה"ד (במדבר ד'): ונתנו עליו כסוי עור תחש וגו'. רבי נתן אומר: חביב מעשה הארון ככסא הכבוד של מעלה, שנאמר (שמות טו): מכון לשבתך פעלת, שהמקדש מכוון כנגד בית המקדש, והארון כנגד הכסא. עשה למעלה הימנו כפורת, כשרפים שהם עומדים ממעל לו. עשה בו שני כרובים, שהם חביבים כנגד שמים וארץ, שהיה בהם מושבו של הקב"ה, שנאמר: כרוב אחד מקצה מזה וגו'. וכשם שהשמים פותח את אוצרו לארץ, שנאמר (דברים כח): יפתח ה' לך את אוצרו הטוב את השמים, כך השכינה נתונה למעלה מב' כרובים, שנתונין מזה ומזה, הם מכוונים זה לזה, שנאמר: ופניהם איש אל אחיו, כנגד כסא הכבוד, שמכוון כנגד הקדוש ברוך הוא, שנאמר (תהלים נ): מציון מכלל יופי אלהים הופיע, ואף בשעה שהיו נוסעים לא היו פורסין עליו, לא בגד ארגמן ולא תולעת שני, אלא בגד כליל תכלת. למה? שהתכלת דומה לים, וים דומה לרקיע, ורקיע דומה לכסא הכבוד, שנאמר (יחזקאל א): וממעל לרקיע אשר על ראשם כמראה אבן ספיר וגו'. ללמדך, שהארון היה דומה לכסא הכבוד, ולכך נאמר בו: כליל תכלת, שכולו היה דומה לו, ולפי שהארון דומה לו, לכך היה הבגד תכלת מלמעלה, פניו כנגד הרקיע הדומה לו. מה שאין את מוצא בשאר כלים, שיהיו בגד תכלת מלמעלה, אלא בגד תכלת מלמטה, וכיסוי עור תחש מלמעלה. אבל בארון, כסוי עור תחש מלמטה, ובגד תכלת מלמעלה. ועוד, בארון נאמר בו: כליל תכלת, מה שלא נאמר בכולם כליל תכלת. למה? שהוא חשוב מכל כלי המשכן. רבי שמעון אומר: שלשה כתרים הם: כתר תורה, וכתר כהונה, וכתר מלכות, וכתר שם טוב עולה על גביהן. מעשה הארון, כנגד בעלי תורה, שהם ספונים, שלכך כתב מלמעלה, שכל הזוכה לתורה כאלו זוכה למלכות וכהונה. וכן הוא אומר (משלי ח): בי מלכים ימלוכו וגו':
מעשה השולחן, כנגד מלכות בית דוד, שהשלחן מכסין בתכלת, כנגד דוד שהיה צדיק וכרת לו הקב"ה ברית מלכות לו ולבניו, ולכך הפריש כליו ממנו, וכסם בתולעת שני, שע"י חטא בניו נחלקה מלכות, ולכך היה הוא וכליו בכיסוי אחד, שבסוף מלכות חוזרת להם כבתחלה. ועל שלחן הפנים יפרשו בגד תכלת על כל כלים העומדים בהיכל היו פורשים בגד תכלת, מפני שהשכינה שורה שם, דוגמת מקום שכינתו של מעלה, הדומה לתכלת. באיזה צד היו עושין? היו נותנים על גופו של שלחן בגד תכלת, להבדיל בינו ובין כליו, ואחר כך נותנין כליו עליו, שנאמר: ונתנו עליו את הקערות וגו'. הקערות, אלו דפוסין, שהיו עושין את לחם הפנים, בדפוס ואופין אותו בתנור בדפוס, וכשהיו מוציאין מן התנור, היו מחזירין אותו לדפוס, שלא ישבר הלחם. ג' דפוסין היו שם: אחד לתנור, ואחד לבצק, ואחד, שהוא רודה. נותנין לדפוס, כדי שלא יקלקלו את הלחם. את הכפות, אלו בזיכי לבונה, שהיו נותנין על גבי המערכות, כמה דאת אמר: ונתת על המערכת לבונה זכה. הא, כאי צד מסדרין לחם הפנים? נותן ו' חלות לסדר זה, ושש חלות לסדר זה, אם נתן ח' חלות לסדר זה וד' חלות לסדר זה, או שעשה ג' סדרים של ד', ד', לא עשה כלום. עשה ב' סדרים של י"ב. רבי אומר: רואין את העליונים כאילו אינן, והתחתונים כשרות. כאי צד מסדירים את הבזיכין? נותן בזיך אחד על גבי סדר זה, ובזיך אחד ע"ג סדר זה, אם נתן בזיכין בלא לבונה, או לבונה בלא בזיכין, או שהיה דבר חוצץ בין הבזיכין ללחם, ובין הלחם לשלחן, הרי אלו פסולין. אבא שאול אומר: בתוך ב' טפחים, שבין האדם לחבירו היה נותנן. ומה אני מקיים ונתת על המערכת לבונה זכה? שהיא כולה סמוכה למערכת. ואת המנקיות, אלו הקנים. כ"ח קנים של זהב חלולין מקבלין טומאה היו שם, י"ד לסדר זה, וי"ד לסדר זה. נכנס בערב שבת ושומטן, ונותנן לארכו של שלחן. כל הכלים שהיו במקדש, ארכן לארכו של בית, חוץ מן הארון, שהיה ארכו נתון כנגד רחבו של בית, כך היו בדיו נתונין, כך היה נוטל. כיצד מסדירין? אחר שבת היה נכנס, מגביה ראשה של חלה ונותן קנה תחתיה, מגביה ראשה הא' ונותן קנה תחתיה, ואחד באמצע. שלשה תחת כל חלה וחלה, וב' תחת העליונה, שאין עליה משוי, והתחתונה נתונה על טהרו של שלחן. ולמה היו נותנין קנים ביניהם? כדי שישלוט הרוח בהם, ולא יתעפש הלחם. ולמה היו הקנים עשוים כחצי קנה חלול? כדי שלא יתיקרו על הלחם. ולכך כתיב בצווי: ומנקיותיו אשר יוסך בהן, שהיו מעמידין הלחם כמין סוכה, שכל חלה וחלה נעשית סוכה לזו, שהיא תחתיה. ואת קשות הנסך, אלו סניפין. ד' סניפין של זהב עושין לו, וקרניו היו שם, שבהן סומכין את החלה התחתונה, ב' לסדר זה, וב' לסדר זה, מפני שהחלות דומות לספינה, כדי שלא תהא רוקדת, והיו הסניפין כנגד הלחם, כדי שיהיו הסניפין מגביהים את הלחם, מעל גבי השולחן. ומהו שאמר הכתוב (במדבר ד): קשות הנסך, שאף הם היו מעמידין ראשי החלות התחתונות למעלה, שלא היו נוגעין בשולחן, והיו מסיכות על השולחן, אבל אמצעות של חלה תחתונה, נוגעת בשולחן, לפי שחלה עשויה כמין ספינה רוקדת חדה מלמטה, ונסבה ורחבה מלמעלה. ולחם התמיד עליו יהיה מכאן אתה למד שאף בשעת מסעות היה עליו לחם, ופרשו עליהם בגד תולעת שני, על הכלים ועל הלחם, ואח"כ היו מכסין השלחן וכל הכלים אשר עליו בכסוי עור תחש, והיו משימין בדיו לישא אותו בהם, שנאמר: וכסו אותו במכסה עור תחש ושמו את בדיו:
ולקחו בגד תכלת וכסו את מנורת המאור - אף המנורה, לפי שעומדת בהיכל, היא וכל כליה הנכנסים לשם, היו מכסים בבגד תכלת, הה"ד: ולקחו בגד תכלת וכסו וגו'. במנורה לא היה מפריש בינה לכליה. ואחר כך היו מכסין אותה ואת כל כליה במכסה עור תחש, והיו נותנין אותה על המוט, לפי שלא היו שם בדים, שישאו אותה בהם. הה"ד: ונתנו אותה ואת כל כליה וגו':
ועל מזבח הזהב יפרשו בגד תכלת - אף מזבח הזהב, לפי שהיה עומד בהיכל היו מכסין אותו בבגד תכלת תחלה, ואח"כ כיסוהו במכסה עור תחש, ושמו בדיו ליטול בהם, שנאמר: וכסו אותו במכסה וגו', אבל כליו לא היו נותנין עמו, אלא לבד היו נותנין אותם, על בגד תכלת ומכסין אותן, במכסה עור תחש, והיו נותנין אותם על המוט, כדי ליטלן עליו, שנאמר: כל כלי השרת אשר ישרתו וגו'. מה היו כליו? כף, ומחתה. כף, לקטורת סמים. ומחתה, להכניס בה גחלים. היה מניח המחתה של גחלים על גבי המזבח, ומערה הקטורת שבכף לתוכה על גבי הגחלים, זה היה מזבח הזהב:
מזבח הנחשת, שהיה עומד בחצר, היו מסירין את הדשן מעליו, והיו פורשים עליו בגד ארגמן, להבדיל בינו ובין כליו הנתונין עליו. הדא הוא דכתיב: ודשנו את המזבח ופרשו עליו בגד ארגמן. מזבח העולה, לפי שלא היה בפנים, לא היו מכסין אותו בתכלת, אלא בארגמן. למה בארגמן? שהוא היה אורג את ישראל מן החטא, שעליו היו מקריבין תמידין בכל יום, וחטאות, ואשמות, ועולות, ושלמים, ואחר שהיו מכסין אותו נותנין עליו כליו, שנאמר: ונתנו עליו את כל כליו אשר ישרתו וגו'. תנו, אש תמיד, אף בשבת, אף בטומאה. לא תכבה, אף במסעות. מה היו עושין לה? כופין עליה פסכתר, דברי ר' יהודה. ור' שמעון אומר: אף בשעת מסעות היו מדשנין אותה, שנאמר: ודשנו את המזבח. על דעתיה דר' יהודה ניחא, שלכך לא הזכיר פסכתר עם כלי המזבח במסעות, שנאמר: את המחתות ואת המזלגות ואת היעים ואת המזרקות, ואינו מזכיר סירות. למה? שעל גבי האש היו כופין אותה. על דעתיה דר' שמעון כל כלי המזבח, לרבות את הסירות. על דעתיה דר' שמעון: ודשנו את המזבח, ניחא. על דעתיה דר' יהודה היו מדשנין אותו, והיו מניחין שם אש, וחוזרין וכופין עליו פסכתר, כדי שלא תכבה, ואף על פי שהיה הפרש בין כלים הנתנין בפנים לכלים העומדים בחוץ לענין בגד תכלת, אבל לענין עור תחש אלו ואלו שוין, שנאמר: ופרשו עליו כסוי עור תחש ושמו בדיו:
מה ראה המקום לצוותן כך, ארון תחלה ואחר כך שלחן, ואחריו מנורה, ואחריו מזבח הזהב, ואחריו מזבח העולה? אמרו רבותינו: פירוקן בשעת מסעות, כעמידתן בשעת חניות מסעות. מה בשעת הקמת משכן ארון תחלה, דכתיב: ויבא את הארון וגו' ואחר כך ויתן את השלחן. ואחר כך וישם את המנורה וגו'. ואחר כך וישם את מזבח הזהב וגו'. ואחר כך ואת מזבח העולה וגו'. אף בשעת פריקתן: ארון תחלה. ואחריו שלחן. ואחריו מנורה. ואחריו מזבח הזהב. ואחריו מזבח העולה. וכלה אהרן ובניו לכסות את הקודש, זה הארון. ואת כל כלי הקודש, אלו שלחן ומנורה ושני מזבחות וכל כליהן. בנסוע המחנה, לא היו כן, אלא בשעת מסעות:
ואחרי כן יבאו בני קהת לשאת וגו' - אמר משה לפני האלהים: רבש"ע! דמן של בני קהת אסור, ודמן של בני אהרן מותר?! אמר לו הקדוש ברוך הוא: לאו! אלא, אהרן קדש קדשים, שנאמר (ד"ה א כג): ויבדל אהרן להקדישו בקדש הקדשים, וארון קדש קדשים, ואין קדש קדשים מזיק לקדש קדשים, אבל בני קהת, אינם קדש קדשים, וארון וכל כלים הנתונים בפנים קדש קדשים, והם מזיקים להם, לכך יתנו בני אהרן דעתן שלא ימותו בני קהת. אלה משא בני קהת באהל מועד אלה במשא, ואין שאר כלים במשא, אלא בעגלות. וכן הוא אומר: ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש וגו':
ופקדת אלעזר בן אהרן הכהן וגו' - הה"ד (משלי כה): אל תתהדר לפני מלך ובמקום גדולים אל תעמוד. אם לפני מלך בשר ודם, צריך אדם לנהוג שפלות בעצמו, קל וחומר לפני המקום! ותנינן: הוי עז כנמר וקל כנשר ורץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים. ללמדך, שאין גאוה לפני המקום. אליהו אומר: כל המרבה כבוד שמים וממעט כבוד עצמו, כבוד שמים מתרבה וכבודו מתרבה, וכל הממעט כבוד שמים ומרבה כבוד עצמו, כבוד שמים במקומו, וכבודו מתמעט. מעשה באיש אחד, שהיה עומד בבית הכנסת ובנו עומד כנגדו, וכל העם עונים אחר העובר לפני התיבה: הללויה, ובנו עונה דברים של תפילות. אמרו לו: ראה בנך, שהוא עונה דברים של תפילות. אמר להם: ומה אעשה לו, תינוק הוא, ישחק. שוב למחר עשה כאותו ענין, וכל העם עונין אחר העובר לפני התיבה אמן הללויה, ובנו עונה דברים של תפילות. אמרו לו: ראה בנך, שהוא עונה דברים של תפילות. אמר להם: ומה אעשה לו, תינוק הוא, ישחק. כל אותן ח' ימי החג, ענה בנו דברים של תפילות ולא אמר לו כל דבר. ולא יצאת אותה השנה ולא שינתה, ולא שילשה, עד שמת אותו האיש, ומתה אשתו, ומת בנו ובן בנו, ויצאו ט"ו נפשות מתוך ביתו, ולא נשתייר לו אלא זוג אחד של בני אדם, אחד חיגר וסומא, ואחד שוטה ורשע. שוב מעשה באדם אחד, שהיה מתחרט שלא קרא ולא שנה. פעם אחת היה עומד בבית הכנסת, כיון שהגיע העובר לפני התיבה לקדושת השם, הגביה את קולו ואמר: ק' ק' ק' ה' צבאות. אמרו לו: מה ראית שהגבהת קולך? אמר להם: לא זכיתי לא למקרא ולא למשנה, ועכשיו שניתנה לי רשות, לא אגביה את קולי ותשוב נפשי עלי?! ולא יצאת אותה השנה, ולא שינתה, ולא שילשה, עד שעלה אותו האיש מבבל לארץ ישראל ועשאוהו שר החיל של קיסר, ומינוהו ראש על כל בירניות שבא"י, ונתנו לו מקום ובנה עיר וישב שם, וקראו לו קילוני לו ולבניו ולבני בניו עד סוף כל הדורות.מכאן אתה למד, שלא ינהג אדם גאוה לפני המקום, שכל המתגאה לפניו, מתבזה. וכן הוא אומר (ש"א ב): כי מכבדי אכבד ובוזי יקלו. וכן אתה מוצא בדוד מלך ישראל, שלא נהג עצמו בגאוה לפני המקום, אלא בוזה עצמו לפניו כהדיוט, להרבות כבודו של מקום. אימתי? בשעה שהעלה הארון מבית אבינדב אשר בגבעה להביאו לירושלים. הה"ד (שם ב ו) ויוסף עוד דוד את כל בחור בישראל שלשים אלף. אמר דוד: איני מעלה את הארון בחשאי, מיד נתייעץ עם שרי האלפים והמאות, שישלחו בכל א"י, שיתקבצו אליהם וילכו להעלות הארון, שנאמר (ד"ה א יג): ויועץ דוד עם שרי האלפים והמאות לכל נגיד. (שם) ויאמר דוד לכל קהת ישראל אם עליכם טוב ומן ה' אלהינו וגו' ויקבצו אלינו ונסבה את ארון האלהים אלינו וגו' מיד אמרו לו כולם: עשה כמו שאתה חפץ, שנאמר (שם): ויאמרו כל הקהת לעשות כן כי ישר הדבר בעיני כל העם. מיד שלח וקבץ כל ישראל שבכל א"י, שנאמר (שם): ויקהת דוד את כל ישראל מן שיחור מצרים ועד לבוא חמת להביא את ארון האלהים מקרית יערים. כמה זקנים מינה דוד שם? אמר ר' ירמיה בן אלעזר ור' ברכיה בשם רבי אבא בר כהנא: תשעים אלף זקנים מינה דוד ביום אחד, ולא מינה את אחיתופל עמהם, וקדשן שיהיו עושין דרגון לפניו. הה"ד: ויוסף עוד דוד את כל בחור בישראל שלשים אלף. ויוסף, תלתין אלפים. עוד, שלושים אלף. ופשוטיה דקרייה שלשים אלפין, הרי תשעים אלפין. מיד הלכו לגבעה, להעלות משם הארון. שנאמר (שמואל ב ג): ויקם וילך דוד וכל העם אשר אתו מבעלי יהודה וגו'. וכתוב אחד אומר (דה"א יג): ויעל דוד וכל ישראל בעלתה אל קרית יערים אשר ליהודה להעלות משם את ארון האלהים ה' יושב הכרובים אשר נקרא שם וגו'. וכתוב אחד אומר: ויקם וילך דוד וכל העם אשר אתו מבעלי יהודה וגו'. כיצד יתקיימו שני כתובים הללו? כל ישראל הלכו לבעלתה שהיא קרית יערים, והמתינו שם על הארון עד שיביאוהו מן הגבעה, אבל דוד והזקנים קמו מבעלי יהודה, היא בעלתה, היא קרית יערים, והלכו נגד הארון לגבעה להביאו מן הגבעה לקרית יערים, היא בעלתה, ומבעלתה יעלוהו כל ישראל עמו עד ירושלים. וי"א: בתחלה נמלכו, שלא ילכו אלא עד בעלתה, וישלח משם עד בית אבינדב אשר בגבעה, להעלות משם ארון האלהים עד קרית יערים, ומשם יעלו כולם עמו לירושלים. כיון שהיה שם, אמר להם: אין כבודו של ארון שיבא ביחידים, אלא נלך כלנו לשם. לכך כתיב: ויקם וילך דוד וכל העם וגו'. למה לא הלך בתחלה אל בעלתה, שהיא קרית יערים? לפי שהגבעה וקרית יערים בבת אחת היו יושבים, ששם היו יושבין הגבעונים, שנאמר (יהושע ט): ויסעו בני ישראל ויבאו אל עריהם ביום השלישי ועריהם גבעון והכפירה ובארות וקרית יערים, ונפלה קרית יערים בחלק יהודה, שכן הוא מונה בחלק נחלתו (שם טו): קרית בעל, היא קרית יערים, והיא היתה גבול בין יהודה ובנימין, שכן הוא אומר: בגבול ארץ בנימין (שם יח): והיו תוצאותיו אל קרית בעל היא קרית יערים עיר בני יהודה וגו'. אבל הגבעה, ששם היה הארון, היה בגבול בנימין, שכן כתיב בערי בנימין (שם): גבעון והרמה ובארות והמצפה והכפירה והמצה, ולכך באו בתחלה עד קרית יערים, שהיא גבול בין יהודה לבנימין, ואחר הלכו לגבעון, אשר נקרא שם שם ה' צבאות. אמר רבי יוחנן משום ר"ש בן יוחאי: מלמד שהשם וכל כינוייו מונחין בארון. רב הונא אמר: מלמד שהלוחות ושברי לוחות מונחין בארון. וירכיבו את ארון האלהים וגו', לא נשאו כתורה, שהרי כתיב: ולבני קהת לא נתן וגו'. מפני מה נענש? שנתעלם המקרא מעיניו, מפני שקרא לדברי תורה זמירות, שנאמר (תהלים קיט): זמרות היו לי חקיך וגו'. אמר לו הקב"ה: ד"ת שכתב בהן (משלי כג): התעיף עיניך בו ואיננו, אתה קורא אותן זמירות, הרי אני מכשילך בדבר שאפילו תינוקות של בית רבן יודעין אותן. ולבני קהת לא נתן וגו'. ואיהו אתייה בעגלה, והיה ארונא טעין כהניא לרומא וטריף לון לארעא, טעין כהניא לרומא וטריף לון לארעא, שלח דוד ואייתי לאחיתופל. א"ל: לית את אמר לי, מה נעבד לדין ארונא דהוא טעון כהנייא לרומא וטריף לון לארעא, וטעון כהניא לרומא וטריף לון לארעא? א"ל: שלח שאיל לאינון חכימיא דמניתה. אמר דוד: מאן דידע למקמתיה ולא קם ליה, יהא סופא מתחנקא. אמר לו: דבח קומי והוא קאים. אמר הקדוש ברוך הוא לאחיתופל: מלה דמינוקיא אמרין בכנישתא בכל יום, לא אמרת ליה, ולבני קהת לא נתן וגו', ודא רבתא, אמרת ליה דבח קומי וקאים! ולכך היה זובח, כשהעלהו בשניה, שלא יבא לידי כך, שנאמר (ש"ב ו): ויהי כי צעדו וגו', ויהי עוזא ואחיו נוהגין את העגלה, שנאמר (שם): וישאהו מבית אבינדב וגו', עוזא מאחריו ואחיו לפניו. וישאוהו מבית אבינדב אשר בגבעה וגו' מהו שאמר הכתוב וישאוהו מבית אבינדב וגו' מה נשאו עמו? ארגז ששגרו פלשתים דורון לאלהי ישראל, שעליו ס"ת מונח. כההיא דתנינן: ארון שעשה משה אמתים וחצי ארכו ואמה וחצי רחבו ואמה וחצי קומתו. באמה בת ו' טפחים, והלוחות ארכן ששה ורחבן ששה ועוביין שלשה, מונחות לארכו של ארון. וכמה לוחות אוכלות? י"ב טפחים. ונשתיירו שם ג' טפחים. צא מהם טפח חציו לכותל זה, וחציו לכותל זה, נשתיירו שם שני טפחים, שבהם ס"ת מונח, שנאמר: אין בארון רק שני לוחות וגו'. אין רק, אין מיעוט אחר מיעוט, אלא לרבות ס"ת, שמונח בארון. פירנסתה ארון לארכו, בא ופרנס ארון לרחבו. כמה לוחות אוכלת בארון? ששה טפחים. נשתיירו שם שלשה טפחים, צא מהן טפח חציו לכותל זה, וחציו לכותל זה, נשתיירו שם שני טפחים, שלא יהא ס"ת נכנס ויוצא בדוחק, דברי ר' מאיר. ר' יהודה אומר: באמה בת חמשה טפחים, והלוחות ארכן ששה ורחבן ששה ועוביין שלשה, ומונחות לארכו של ארון. כמה לוחות אוכלות בארון? י"ב טפחים, נשתייר שם חצי טפח אצבע ומחצה לכותל זה, ואצבע ומחצה לכותל זה. פירנסתה ארון לארכו, צא ופרנס ארון לרחבו. כמה לוחות אוכלות בארון? ששה טפחים נשתיירו שם טפח ומחצה. צא מהם חצי טפח, אצבע ומחצה לכותל זה, ואצבע ומחצה לכותל זה, נשתייר שם טפח, שבו העמודים עומדין, שנאמר (שיר ג): אפריון עשה לו המלך וגו' עמודיו עשה כסף וגו', וארגז ששגרו פלשתים דורון לאלהי ישראל מונח בצד, שנאמר (ש"א ו): ואת כל כלי הזהב אשר השיבותם לו אשם תשימו בארגז מצדו ושלחתם אותו והלך, ועליו ס"ת מונח, שנאמר (דברים לא): לקוח את ספר התורה הזה, בצדו היה מונח ולא בתוכו. ומה אני מקיים אין בארון רק שני לוחות? לרבות שברי לוחות שמונחין בארון, לפי שהלוחות השלמות ולוחות השבורות על צדיהן היו מונחות בארון, לפי שלא היו עבות אלא שלשה טפחים. אבל קודם שהיה הארגז דף אחד היה יוצא מן הארון ועליו היה ספר תורה מונח, לכך כתיב: וישאוהו מבית אבינדב, זה היה הארגז שעליו ספר תורה מונח, והיה עומד מצד ארון ברית ה'. ואחיו הולך לפני הארון, מכאן אמרו: אחיו הולך לפניו, כיון שהעלו אותו, היו תשעים אלף זקנים מהלכין לפניו, והכהנים טוענין בו, והלוים מנגנין וכל ישראל משחקין, מי שיש בידו לולב, מי שיש בידו תוף וכלי שיר. הה"ד (שמואל ב ו): ודוד וכל בית ישראל משחקים לפני ה' וגו', זה לולב שאדם מנענע בו (שם ): ויבאו עד גורן נכון. כתיב כידון, וכתיב נכון. אמר רבי יוחנן: בתחלה כידון ולבסוף נכון. וישלח עוזא אל ארון האלהים אמר לו הקב"ה: הארון נושאיו נשא, עצמו לא כל שכן?! דכתיב (יהושע יד): ויהי כאשר תם כל העם לעבור ויעבור ארון ה' והכהנים לפני העם, נשא ארון נושאיו ועבר (שמואל ב ו): כי שמטו הבקר. למה שמטו? שהיו מוליכין אותו שלא כתורה, שהן היו צריכין להוליכו בכתף וטענוהו בעגלה, והלך לו לעצמו. ויחר אף ה' בעוזא ויכהו שם האלהים על השל. מהו על השל? ר' יוחנן ור' אלעזר, חד אמר: על עסקי שלו. וחד אמר: שעשה צרכיו בפניו. וימת שם עם ארון האלהים אמר רבי יוחנן: עוזא בא לעוה"ב, שנאמר: עם ארון האלהים, מה ארון קיים לעוה"ב, אף עוזא בא לעוה"ב. ויחר לדוד על אשר פרץ ה' וגו' מהו ויחר? א"ר אלעזר: שנשתנו פניו כחררה. מה טעם? דלא כתיב ביה אף. מיד נתירא דוד להביאו אצלו, שנאמר (שם): ויירא דוד את ה' ביום ההוא ויאמר איך יבא אלי ארון ה'.מה עשה דוד? הטהו בית עובד אדום לעמוד שם, שנאמר (שם): ולא אבה דוד להסיר אליו את ארון ה' וגו' ויטהו דוד בית עובד אדום הגתי. לוי היה עובד אדום הגתי, שכן מיחסו עם הלוים, ועובד אדום ואחיו ס"ב. ולמה נקרא שמו עובד? על ידי שעבד לפני ה' כראוי. אדום שהאדים פני דוד, הוא היה מתירא מפני הארון שלא ימיתנו והוא עובד לפניו, ובירכו הקדוש ברוך הוא. הגתי, שהיה מגת, כשחזר דוד לירושלים, בא אחיתופל ואמר לו דוד: לא היה לך ללמד מפסוק קטן, שהתינוקות קוראין (במדבר ז): ולבני קהת לא נתן וגו'. הלוים נושאים את הארון, ואין הכהנים נושאים את הארון, בכתף הם נושאים את הארון ולא על עגלה. ומנין שכן הוא? שכן את מוצא כשהעלהו בשנייה, לא היה שם כהן ולא עגלה, שנאמר (ד"ה א טו): אז אמר דוד לא לשאת את ארון האלהים כ"א הלוים וכתיב: וישאו בני הלוים את ארון האלהי. וישב ארון ברית ה' בית עובד אדום הגתי אמרו רבותינו: שני דברים היו קדושים וגדולים, וכסבורין בני אדם שהם קשים וכדי שלא להוציא לעז עליהם, כתב בהן דבר גדול של שבח וברכה, ואלו הן: קטרת וארון. קטרת, שלא יאמר אדם קשה הוא הקטרת, על ידו מתו נדב ואביהוא, ועל ידו נשרפו עדת קרח, ועל ידו נצטרע עוזיהו, לכך כתב הקב"ה מעלה גדולה בקטרת, שניצלו ישראל על ידו, שנאמר (במדבר יז): ויקח אהרן כאשר דבר משה וירץ אל תוך הקהת וגו'. ארון, שלא יאמר אדם קשה הוא הארון, הוא הכה בפלשתים, הוא הרג באנשי בית שמש, הוא הרג לעוזא, לכך כתב בו ברכה, שנאמר: וישב ארון ה' וגו', ללמדך שאין קטרת וארון הורגין, אלא עוונות הורגין. במה בירך הקדוש ברוך הוא בית עובד אדום? ר' יוסי אומר: בבנים. הה"ד (דה"א כו): ולעובד אדום בנים שמעיה הבכור וגו' יואח השלישי ושכר הרביעי ונתנאל וגו' פעולתי השמיני. בעון קומי ר' יוחנן: מהו פעולתי? אמר להם: על שפעל פעולה גדולה בתורה. מה פעולה גדולה פעל? שהיה מדליק לפני הארון נר א' שחרית, ונר א' ערבית. ר' יוסי עבד לה אפטרה, מה אם הארון, שלא אכל ושתה ולא מתכבד אלא בשביל שני לוחות שהיה בו, זכה בית עובד אדום שיתברך בזכותו, מי שקבל חכמים ותלמידים במאכל ובמשתה, ועל מטות כבודות, עאכ"ו שישלם לו הקב"ה שכרו! אמרו על עובד אדום, ח' בנים היו לו וח' כלות היו לו, וכל חדא וחדא מנהון ילדה תרין בירחא. הא כיצד? היתה טמאה שבעה וטהורה שבעה ויולדת, טמאה שבעה וטהורה שבעה ויולדת. שית עשר לכל ירח לתלתא ירחין הרי ארבעים ותמניא. ובני שמעיה ששה, דכתיב (ד"ה א כו): ולשמעיה בנו נולד בנים וגו' בני שמעיה עתני וגו', הא חמשין וארבע תמניא דידיה, דכתיב: ולעובד אדום בנים וגו' הא שתין ותרין, הה"ד (שם ): כל אלה מבני עובד אדום המה ובניהם ואחיהם איש חיל בכח לעבודה ששים ושנים לעובד אדום. הוי כי ברכו אלהים, לכך נאמר: ויברך אלהים את בית עובד אדום וגו'. שמע דוד לסוף ג' חדשים, שבירך הקדוש ברוך הוא לעובד אדום ולביתו, קיבץ זקני ישראל והשרים ושרי הכהנים והלוים, להעלות את הארון בשמחה גדולה, דכתיב (ש"ב ו): ויוגד למלך דוד לאמר ברך ה' את בית עובד אדום וגו'. וכתוב אחד אומר (ד"ה א טו): ויהי דוד וזקני ישראל וגו'. מי העלוהו? הלוים העלוהו. וכיון שראה דוד שהעלוהו הלוים ולא ניזוקו, כמה שאמר ליה אחיתופל, הוסיף עוד וזבח לפניו, כמו שאמר אחיתופל בראשונה. הה"ד (שם): ויהי בעזור האלהים את הלוים וגו'. כתוב אחד אומר: ויזבחו ז' פרים וז' אילים. וכתוב אחד אומר (שמואל ב ו): ויהי כי צעדו וגו', ו' צעדים ויזבח שור ומריא. ר' חנינא ור' מנא, חד אמר: על כל צעידה וצעידה, שור ומריא, ובסוף שבעה פרים ושבעה אילים. וחד אמר: על כל צעידה וצעידה שבעה פרים ושבעה אילים, ובסוף שור ומריא. רבנן אמרי: מקרא חד פרוש לחבירו, על כל ז' פסיעות ז' פרים וז' אילים. רב פפא בר שמואל אמר: על כל פסיעה ופסיעה שור ומריא, על כל ו' פסיעות ז' פרים וז' אילים. א"ל ר' חסדא: א"כ מלאת את כל ארץ ישראל בָּמות, אלא על כל ו' פסיעות שור ומריא, על כל שש סדרים של שש שש פסיעות, ז' פרים וז' אילים. (שם): ודוד מכרכר בכל עוז לפני ה' וגו' בא וראה, כמה ביזה דוד עצמו לכבודו של הקב"ה. היה לו לדוד להיות מהלך לפניו סתם כמלך לבוש כלי מלכותו לאו אלא לבש כלים נאים לכבוד הארון ומשחק לפניו, מה שאפשר לומר, שנאמר (ד"ה א טו): ודוד מכורבל במעיל בוץ וכל הלוים הנושאים את הארון וגו'. וכתיב: ודוד מכרכר בכל עוז לפני ה'. מהו בכל עוז? בכל כחו. מהו מכרכר? שהיה מקיש ידיו זו על זו וטופח ואומר: כירי רם, והיו ישראל מריעים ותוקעים בשופרות, ובחצוצרות, וכל כלי שיר, שנאמר (ש"ב ו): וכל בית ישראל מעלים את ארון ה' בתרועה ובקול שופר. וכתוב אחד אומר (ד"ה א טו): וכל ישראל מעלים את ארון ברית ה' וגו'. כיון שבאו לירושלים, היו כל הנשים מציצות על דוד מן הגגות ומן החלונות, וראו אותו מרקד ומשחק ולא היה איכפת לו. הה"ד (שמואל ב ו): והיה ארון ה' בא עיר דוד וגו'. הרי לך שאשתו נשקפה עליו. ומנין שכל נשי ירושלים כן? שכן היא אומרת לו (שם ): מה נכבד היום מלך ישראל אשר נגלה היום לעיני אמהות עבדיו (שם) ותרא את המלך דוד מפזז ומכרכר וגו'. כיון שראתה אותו משים עצמו כהדיוט, נתבזה בעיניה. מהו מפזז ומכרכר, האיך היה עושה? אמרו רבותינו: היה לבוש בגדי זהב סנונין דומין לפז, והיה מכה בידיו זו על גב זו וטפח, כיון שהיה מכרכר כירי רם, היה מפזז. מהו מפזז? שהיה הזהב המסונן שהיה עליו קולו פוזז. יכול לא היה דוד עושה יותר מזו?! לאו, אלא הופך אספירס ומשוייר לפניו, שכן כתיב במקום אחר (דה"א ט"ו): ותרא את המלך דוד מרקד ומשחק וגו'. והיו כל הנשים מציצות עליו מן הגגות ומן החלונות, ולא איכפת לו. ומהיכן את למד שהיה דוד הופך אספירס ומשוייר? שכן את מוצא, כיון שהכניסוהו לעיר דוד, הציגוהו במקום אשר הכין לו דוד, והעלה עולות לפניו הוא וישראל, שכן כתיב (ש"ב ו): ויביאו את ארון ה' ויציגו אותו וגו'. תמן כתיב: ויקריבו עולות ושלמים לפני האלהים. אחר שכלה להעלות, בירך כל העם על שכבדו את הארון, ונתן לכולם מתנות מרוב שמחתו בארון, ולנשים, שנאמר (שם): ויכל דוד מהעלות העולה והשלמים וגו', ויחלק לכל העם לכל המון ישראל וגו'. מהו אשפר? - אחד מששה בפר. אשישה - אחת מששה באיפה. וי"א: אשישה גרבא דחמרא, כמה דתימא (הושע ג): ואוהבי אשישי ענבים. לאחר שנפטרו כל ישראל ממנו, נפנה לברך את ביתו ולשמחה מרוב שמחת הארון, יצאת מיכל לקראתו וביזתהו על שבזה עצמו לכבוד הארון לעיני הנשים. הה"ד (שמואל ב ו): וישב דוד לברך את ביתו וגו'. לא הניחתו ליכנס לתוך הבית, אלא יצאת לחוץ והיתה מקפחתו בדברים, ותאמר: מה נכבד היום מלך ישראל אשר נגלה היום לעיני אמהות עבדיו! מכאן את למד, שהיה הופך אספירס ומשוייר, שכן היא אומרת לו אשר נגלה היום, התחילה עושה מריבה כנגדו, מבקשת לאכול פניו. אמרה לו: אם ראיתי כבודך, מה נכבד היום מלך ישראל עכשיו הודעת שאת מלך, אשר נגלה היום, הלווי בצניעות, אלא לעיני אמהות עבדיו, ואלו הן נשי ישראל, שהיא קוראה אתהן אמהות, כהגלות נגלות אחד הריקים. אמר רבי אבא בר כהנא: הריק שבריקים, זה ארכיסטס שאין ריקם הימנו מכל מצוה, כך היה דוד מרקד לפני הארון. אמרה לו: היום נגלה כבודו של בית אבא, בוא וראה מה ביניך לבין בית אבא, כל בית אבי היו צנועים וקדושים, אמרו עליו על בית שאול: שלא נראה מהם לא עקב ולא גודל מימיהם. הה"ד (שם א כד): ויבא אל גדרות הצאן על הדרך ושם מערה ויבא שאול וגו'. מהו ויבא אל גדרות הצאן? ר' אבין בשם רבי אלעזר: נכנס לו לדיר הצאן, גדר לפנים מגדר. ויבא שאול להסך את רגליו, עשה עצמו כסוכה עטיף פעליונים, וישב לבית הכסא, והיה חמי ליה משולשל ציבחר ומסלק ציבחר, משולשל ציבחר ומסלק ציבחר. אמר דוד: לית אריך מנגע בהא גופא צניעה. הה"ד דהוא א"ל (שמואל א כד): הנה היום הזה ראו עיניך את אשר נתנך ה' היום בידי במערה ואמר להרגך ותחס עליך. ואחס עליך אין כתיב כאן, אלא ותחס עליך, צניעותך חסה עליך. וכך אמרה לו מיכל: של בית אבי היו צנועין כ"כ, ואת עומד ומגלה לבושך כאחד הריקים?! כיון שגמרה דבריה, א"ל: וכי לפני מלך בשר ודם שחקתי, ולא לפני מלך מלכי המלכים שחקתי, אשר בחר בי מאביך ומכל ביתו, ואלו היה אביך צדיק יותר ממני, היה האלהים בוחר בי, ופוסל בבית אביך?! הה"ד (שם ב ו): ויאמר דוד אל מיכל לפני ה' וגו'. א"ל: אביך היה מלך על ישראל בלבד, אני נגיד על ישראל ויהודה. הה"ד: על עם ה', זה שבט יהודה. על ישראל, אלו שאר שבטים. דבר אחר: א"ל: של בית אביך היו מבקשין כבוד עצמן ומניחין כבוד שמים, ואני איני עושה כן, אלא מניח כבוד עצמי ומבקש כבוד שמים. הה"ד (שם): ונקלתי עוד מזאת. ואל תאמרי שהייתי שפל בעיני אחרים ולא נבזה בפני עצמי, ת"ל: והייתי שפל בעיני. ועם האמהות אשר אמרת, עמם אכבדה א"ל: אותן בנות ישראל, שצווחת אותן אמהות, אינן אמהות, אלא אימהות, לוואי יהא לי חלק עמהם לעתיד לבוא. הה"ד (שם): ועם האמהות אשר אמרת, לואי עמם אכבדה. ולפי שאמרה מיכל כן, נענשה, שכן כתיב אחריו (שם): ולמיכל בת שאול לא היה לה ולד עד יום מותה. והא כתיב: יתרעם לעגלה אשתו? שגעתה כעגלה ומתה. היינו דכתיב: עד יום מותה, הא ביום מותה היה לה. אין לך אדם בישראל שביזה עצמו על המצות יותר מדוד. הה"ד, דהוה אמר לפני אלהים (תהלים קלא): ה' לא גבה לבי, בשעה שמשחני שמואל למלך. ולא רמו עיני, בשעה שהרגתי את גלית. ולא הלכתי בגדולות, בשעה שהחזירוני למלכותי. ובנפלאות ממני, בשעה שהעלתי את הארון. אם לא שויתי ודוממתי נפשי כגמול עלי אמו, כשם שהתינוק הזה אינו מתבייש להתגלות לפני אמו, כך שויתי נפשי לפניך, שלא נתביישתי להתבזות לפניך לכבודך. כגמול עלי נפשי כהן ינוקא דנפק ממעי דאימיה, ואין בו רוח גסה לינוק משדי אמו, כן הות נפשי עלי, שאיני מתבייש ללמוד תורה אפילו מקטני ישראל. אמר רבי אדא ב"ר חנינא: אמר לו הקדוש ברוך הוא: אתה שוית עצמך לגמול, חייך! כשם שאין לתינוק הזה עונות, כך אין לך עונות, שנאמר (שמואל ב יב): גם ה' העביר חטאתך לא תמות, מכאן את למד שאין אדם רשאי לנהוג גאוה לפני המקום, אלא צריך אדם להתבזות על כבודו. אמר רבי יהודה הלוי ב"ר שלום: אין מעשיו של הקב"ה, כמעשה בשר ודם. למה? עביד מגירס של בשר ודם, יש לו כלים נאים, בשעה שהוא יוצא לשוק הוא לובשם, אבל בשעה שהוא עומד לבשל, פושט את היפים ולובש מקורעים וזוסטא. ועוד, בשעה שהוא גורף את הכירים ואת התנור, הוא לובש רעים מהם. אבל לפני הקדוש ברוך הוא, בשעה שכהן גורף את המזבח ומדשנו, היה לובש כלים מעולים, שנאמר (ויקרא ו): ולבש הכהן מדו בד וגו' בשביל והרים את הדשן. למה כן? אלא להודיעך שאין גאוה לפני המקום. וכן אתה מוצא באלעזר הכהן, שהיה נוהג בשפלות לפני המקום. אמר רבי יהושע בן לוי: אלעזר היה דוכנין נשיא על הנשיאים, שנאמר (במדבר ג): ונשיא נשיאי הלוי, אלעזר בן אהרן הכהן וגו'. ראה שררה שהיתה בידו ואת סבור מפני שהיה אדם גדול, היה נותן לאחרים שיטענו את הכלים, שהיה עשוי לטעון אותם?! לאו! אלא הוא עצמו היה טוען, שנאמר: ופקדת אלעזר בן אהרן הכהן וגו'. והיאך היה טעון כל אלו? אמרו רבותינו: כן היה טוען שמן המאור בימינו, וקטורת הסמים בשמאלו, ומנחת התמיד של יום תלויה בזרועו. בין הערבים היכן היה נתון? אמר רבי אחא, אמר רבי שמעון בן יוחאי: כמין צלוחית קטנה היה תולה באפונדתו, מפני שהיה חגור מתניו בזינו, כעבד לפני קונו, להודיעך, שאין גאוה לפני האלהים. פקדת כל המשכן וכל אשר בו בקדש ובכליו, שעל ידו היה נותן להם, הארון והשלחן והמנורה והמזבחות וכל כליהם, כמה דתימא: ומשמרתם הארון וגו' ונשיא נשיאי הלוי אלעזר וגו'.



אל תכריתו את שבט הלוי וגו' - הה"ד (תהלים לג): הנה עין ה' אל יראיו וגו' להציל ממות נפשם וגו'. הנה עין ה' אל יראיו וגו', זה שבטו של לוי, שהם יושבים ומקוים לחסדו של הקב"ה. וכי כל הבריות אינן מיחלים לחסדו של הקדוש ברוך הוא?! אלא ביותר שבטו של לוי, שלא נטלו חלק בארץ, אלא יושבים ומתפללים שתעשה ארץ ישראל פירותיה, כדי שיטלו מעשרותיהם, שאין להם כלום בעולם, אלא חסדו של הקב"ה. הוי, למיחלים לחסדו ולהציל ממות נפשם, מן מיתה עצמה. ולחיותם ברעב, אלו כ"ד מתנות כהונה, שנתנו לשבט לוי: עשרה במקדש, ועשרה בגבולין, וד' בירושלים, הוי, ולחיותם ברעב. אמר רבי אלעזר בן פדת: מאיזו מיתה היו נצולים? אם ממיתה של עולם, הרי אין בריה שאין מתה. מהו להציל ממות נפשם? אלא ממיתת הארון. כיצד? אמר רבי אלעזר בן פדת, בשם ר' יוסי בן זמרא: בשעה שהיו ישראל נוסעין, היו שני ניצוצין של אש יוצאין מתוך שני בדיו של ארון, כדי לפגוע שונאיהם. ומניין שכן? משה אומר לישראל: מה אתם מתייראין מן בני ענק, וכי קשים הם מאותן שהיו באים כנגדנו?! והיה הארון שורפן. וכן הוא אומר (דברים ט): וידעת היום כי ה' אלהיך הוא העובר לפניך וגו', מכאן אתה דורש, שהיו שני ניצוצין מקדמין לפניהם. אמר להם: הוא ישמידם והוא יכניעם לפניך, וכיון שהיו הניצוצין יוצאין, היתה האש שפה בטעוני הארון, והיו נשרפים ומתמעטין. ומנין שהיו שבט קהת ממועט? אלא, אתה מוצא ג' משפחות היו טוענין כל כלי המשכן: גרשון טעון: כל כלי האריגה, יריעות, פרוכת המסך, והקלעים. ומשפחת קהת, היו טוענין: הארון, והשלחן, והמנורה, והמזבחות, וכלי הקדש. ומררי טוען: הקרשים, והבריחים, והעמודים, והאדנים. ואת מוצא, שהיו נמנים ארבע משפחות הללו, מבן חדש ומבן שלושים שנה, וכיון שהוא מונה את הגרשוני, מבן חדש, הוא מונה אותם שבעה אלפים וחמש מאות, וחוזר ומונה אותן מבן שלושים שנה, ומוצא אותן, ב' אלפים ושש מאות ושלושים, הרי, שהיו ק"ל יותר על שליש. וכן מררי מונה אותם מבן חדש ועולה מניינן ו' אלף ומאתים, וכיון שהוא מיחסן מבן ל' שנה, הוא מוצא אותן ג' אלפים ומאתים, הרי שהיו ק' יותר על חציין. אבל משפחת קהת, את מוצא אותן מרובין מכל המשפחות, כי מבן חדש הוא מונה אותן ומוצא אותן ח' אלף ו' מאות, וכיון שהוא בא מבן ל' שנה, הוא מוצאן ב' אלף ז' מאות ונ', הרי שהיו אפילו פחות משלישיתן קי"ז. למה כן? אלא כשם שאמר ר' אלעזר בן פדת, בשם ר' יוסי בן זמרא: מתוך שהיתה האש יוצאת ושפה בטועני הארון, היו מתמעטין, והיו כל א' וא' רצין, זה נוטל את השלחן, וזה נוטל את המנורה, וזה נוטל את המזבחות, ובורחים מן הארון, מפני שהיה מזיקן, והיה הארון כאלו מתבזה, והיה הקדוש ברוך הוא כועס עליהם, ושוב היו מתכלין. אמר הקב"ה למשה: מה אני הורג בני קהת, אם יטענו הרי מתמעטין, ואם לא יטענו, הרי כעס עליהם! א"ל הקדוש ברוך הוא למשה ולאהרן: עשו להם תקנה לבני קהת, כדי שלא יכרתו מן העולם, שלא יהו מניחין ובורחין, אל תכריתו את שבט וגו', אלא יבא אהרן ובניו, ושמו אותן איש איש על עבודתו ואל משאו, כדי שלא יוכלו להתחלף מעבודה לעבודה, וממשא למשא. הה"ד (במדבר ד): וזאת עשו להם וחיו וגו'. רבי שמואל בר נחמן אמר: ח"ו, לא היו בני קהת מניחין את הארון ורצין לשלחן ומנורה, אלא אע"פ שמתמעטין, היו נותנין נפשם על הארון. ואם כן למה היה מזהיר עליהם אל תכריתו את שבט וגו'? אלא מפני שהיו יודעין, שכל מי שטוען בארון, שכרו מרובה, והיו מניחין את השלחן והמנורה והמזבחות, וכולן רצין לארון ליטול שכר, ומתוך כך היה זה מריב ואומר: אני טוען כאן, וזה מריב ואומר: אני טוען כאן, ומתוך כך היו נוהגין בקלות ראש, והיתה השכינה פוגעת בהם. אמר האלהים למשה: עשה להם תקנה כדי שלא יתכלו מן העולם, אל תכריתו וגו', אלא יסדרו אותם על עבודתם ועל משאם, שלא יריבו זה עם זה. עשה להם משה תקנה, אלא שהיו מריבין זה כנגד זה, זה אומר: אני טוען בארון, וזה אומר: לאו, אלא אני טוען, ולא היה יודע אחד מהו קבוע לו, מהו משאו. אמר הקב"ה: והיו אהרן ובניו נכנסין ונותנים לכל אחד ואחד טעונו, שנאמר: ואהרן ובניו יבאו ושמו אותם וגו':
דבר אחר: אל תכריתו וגו' - הה"ד (משלי כב): אל תגזול דל כי דל הוא וגו' אמרו רבותינו: במה הכתוב מדבר, אם הוא דל, מהו גוזל לו? אלא לא דיבר אלא במתנות עניים, שהוא חייב ליתן להם מן התורה לקט שכחה, ופאה, ומעשר עני. והזהיר הקדוש ברוך הוא, שלא יגזול אדם מהם מתנות הראויות ליתן להם, כי דל הוא, די לו עניותו, לא דיו לעשיר שהוא עומד בריוח ועני בצער, אלא אף גוזל ממנו, מה שנתן לו הקב"ה. ואל תדכא עני בשער וגו', כמה דתימא (שמות כג): לא תטה משפט וגו'. ואומר: כל אלמנה וגו' (משלי כב) כי ה' יריב ריבם וקבע את קובעיהם נפש. וכן הוא אומר: אם ענה תענה אותו וגו', וחרה אפי והרגתי וגו'. דבר אחר: אל תגזול, מדבר בשבטו של לוי. למה קורא אותן דלים? שהיו דלים במנין, מכל השבטים. אין לך בכל השבטים פחות במנין כמנשה, שלא עלה מניינם אלא ל"ב אלף ומאתים, והם היו מבן עשרים שנה ועד בן ששים, חוץ מאותן שהיו מבן חדש ועד עשרים, וחוץ מן אותן, שהיו מן ששים שנה ומעלה, אבל כל שבט לוי לא היו מבן חדש ומעלה, אלא כ"ב אלף ושלש מאות ואהרן ובניו. למה? שהיו סמוכים לקדש, וכל מי שאינו נזהר כראוי, מדת הדין פוגעת בהן. אמר הקדוש ברוך הוא לישראל: הם שומרים משמרת הקדש, כדי שלא תזוקו, והם מתדלדלים בשבילכם, אל תגזלו מהם המתנות, שנתתי להם, כי דל הוא. ועוד, שהם דלים מנחלה, שלא נטלו עמכם חלק בארץ, שנאמר (יהושע יג): ולשבט הלוי לא נתן משה נחלה. (במדבר יח) ולבני לוי הנה נתתי כל מעשר בישראל לנחלה וגו'. (שם) ולא יקרבו עוד וגו' ועבד הלוי את עבודת אהל מועד וגו'. ואל תדכא עני בשער, כמה דתימא (דברים כו): כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך וגו' שאם עשית כן, כי ה' יריב ריבם וגו'. אל תגזול דל, מדבר בבני קהת. למה קורא אותן דל? שהיו משבט לוי, שלא נטלו חלק בארץ:
דבר אחר: אל תכריתו וגו' הה"ד (מ"ב יב): ולא דבר ה' למחות את שם ישראל מתחת השמים, אין הקב"ה מבקש שימות א' מהם. ראה מה כתיב (ישעיה נו): ואל יאמר בן הנכר וגו'. ומה על בן נכר אמרתי, שלא לפסלו, עאכ"ו ישראל, שהם בני! הוי, ולא דבר ה' למחות וגו'. וכן הגבעונים, שהיו גרים גרורים ולא היו גרי אמת, אלא מן היראה נתגיירו, קבלתי אותם, ועל שביקש שאול להזדקק להם, והרג הכהנים שהיו מספיקין מזונותן הרגתיו, ולא עוד אלא שהבאתי שלש שנים רעב בשבילם, שנאמר (ש"ב כא): ויהי רעב בימי דוד וגו'. ומה אם לגבעונים שבאו אצלכם לא פסלתי, לבני אני פוסל?! הוי, ולא דבר ה' למחות וגו'. ועאכ"ו ללוים שהם משרתים לפני! הוי, אל תכריתו. אל תכריתו, הה"ד (נחום א): טוב ה' למעוז ביום צרה, אין מדותיו של הקדוש ברוך הוא, כמדת בשר ודם, מלך בשר ודם, שמרדה עליו מדינה הוא עושה בה אנדרולומסיא והורג הטובים עם הרעים, והקב"ה אינו כן, בשעה שהדור מכעיס לפניו, הוא ממלט הצדיקים ומאבד לרשעים. חטא דור אנוש, איבד אותם הציל לחנוך (בראשית ה): ויתהלך חנוך. למה? ביום צרה ויודע חוסי בו. דור המבול, הכעיסו ואיבדן והציל לנח (שם ו): ונח מצא חן בעיני ה'. הוי, ביום צרה ויודע חוסי בו. סדומיים הכעיסו, ואבדם והציל לוט, שנאמר (שם יט): ויהי בשחת אלהים את ערי הככר וגו'. הוי, ביום צרה ויודע חוסי בו. הביא חשך על המצריים (שמות י): ולכל בני ישראל היה אור. הוי, ביום צרה ויודע חוסי בו. יצאו ישראל ממצרים באו למדבר, עשו אותו מעשה, חוץ משבטו של לוי, שנאמר (שם לב): מי לה' אלי ויאספו אליו כל בני לוי, מיד עמד משה והרג לחוטאים, ע"י שבט לוי, שנאמר (שם לג): ויעשו בני לוי כדבר משה, ונגף הקדוש ברוך הוא עושי מעשה העגל, ולא נגף שבט לוי, שנאמר: ויגף ה' וגו'. הוי, ביום צרה ויודע חוסי בו. אמר הקב"ה: שבט לוי חסו בי וקדשו שמי בעגל, הדין הוא שאודע אותם לטוב ואצילם מצרה, לפיכך הזהיר למשה ולאהרן, על בני קהת, שהיו לוים, שלא יתכלו במעשה הארון, הה"ד: אל תכריתו וגו':
דבר אחר: אל תכריתו וגו' מה כתיב למעלה? וידבר ה' אל משה ואל אהרן אמר ר' לוי: מה עסקו של אהרן נזכר כאן? אלא, שהוא נותן רמז לבני קהת ואומר להם: תנו דעתכם שלא לנהוג בקלות ראש ולהכנס אצל הארון, אם נהגתם בו בקלות ראש, למדו מבני אהרן. אמר בני אהרן, בשביל שנכנסו שלא ברשות. מה כתיב בהן? (ויקרא י) ותצא אש מלפני ה' ותאכל אותם, אף אתם תנו דעתכם, שלא יגיע לכם כשם שהגיע לבני אהרן, לפיכך הוא כתב: וידבר ה' אל משה ואל אהרן. ורבותינו אמרו: למה כתיב כאן אהרן? לפי שבשעה, שנצטוו בני קהת על משא הארון, נתייראו התחילו צווחין על משה, ואומרים: הרי אנו מתים, כשם שמתו בני אהרן! אמר הקדוש ברוך הוא למשה: כשם שעשיתי תקנה לאהרן, שנאמר (ויקרא טז): בזאת יבא אהרן וגו', כך למשפחות הקהתי אעשה להם תקנה, שלא ימותו, הה"ד: אל תכריתו וגו' וזאת עשו להם. ואל תתמה על זו, שעשה להם הקב"ה תקנה שלא ימותו, שאף ברשעים מצינו שעשה להם תקנה שלא ימותו. בשעה שפירש הקדוש ברוך הוא למשה ל"ו כריתות שבתורה, אמר משה לפני הקב"ה: רבון העולמים! אם יחטא אדם בהן, כך הוא נטרד?! אמר לו הקדוש ברוך הוא: ילקו ארבעים ויצאו ידי כריתתן, וזו ששנינו כל חייבי כריתות שלקו נפטרין מידי כריתתן, שנאמר (דברים כה): ונקלה אחיך לעיניך, כיון שלקה, הרי הוא אחיך, דברי רבי חנניה בן גמליאל. ומה העובר עבירה אחת, נפשו ניטלת עליה, העושה מצוה אחת על אחת כמה וכמה שתנתן לו נפשו! ולמה חייבתו תורה ליתן לו מלקות ארבעים? לפי שעבר על התורה שנתנה למ' יום וגרם מיתה לעצמו שנוצר בארבעים יום, ילקה ארבעים ויצא ידי עונשו. כשם שנעשה לאדם הראשון, שחטא ונתחייב מיתה ונלקה ארבעים, שנתקלל העולם בחטאו ארבעים קללות, עשרה לאדם, וי' לחוה, וי' לנחש, וי' על הארץ, והאריך לו הקב"ה היום, שנאמר (בראשית ב): כי ביום אכלך ממנו מות תמות והוא חיה תתק"ל שנה, ולא גמר יומו של הקדוש ברוך הוא. אם לרשעים עשה תקנה, ק"ו לצדיקים. הוי אל תכריתו וגו':
רב' אבא בר איבו אמר: די הוא שאינו מזכיר כאן, אלא על המשפחה בלבד. למה הוא מזכיר לכל השבט, שהרי הוא אומר את שבט משפחות הקהתי? אלא, שהקב"ה (ישעיה מו): מגיד מראשית אחרית ומקדים דברים שלא נעשו. צפה הקדוש ברוך הוא, שקרח עומד ממשפחות קהת וחולק על משה, שנאמר (במדבר טז): ויקח קרח בן יצהר בן קהת וגו' ומשה עתיד לבקש לפני האלהים, שתבלע הארץ אותן. א"ל הקב"ה: תן דעתך, זכרון לבני ישראל, למען אשר לא יקרב איש זר וגו', חסר קרייה כלום, מהו לו? אמר לו הקדוש ברוך הוא: משה, לו אני שומע, אבל לכל השבט איני שומע לך. לכך נאמר: אל תכריתו וגו':
הקהתי - הה"ד (ישעיה מח): למען שמי אאריך אפי ותהלתי אחטם לך לבלתי הכריתך מדבר בישראל. למען שמי אאריך אפי, אלו ישראל, שייחד הקב"ה שמו עליהם, אנכי ה' אלהיך ושיתף שמו בשמם ישראל, ולכך האריך הקדוש ברוך הוא אפו עם ישראל שלא טרדם, וגבה מהם קמעה קמעה בגלות כדי לנקותם, ולא ביקש למחותם, שלא יתחלל שמו בהם. שכן מצינו, כשהיו ישראל במצרים מרדו בהקב"ה ורצה הקדוש ברוך הוא לכלותם שם, והאריך אפו עמהם למען שמו ולא עשה. כמ"ד (יחזקאל כ): ואומר לשפוך חמתי עליהם וגו'. וכן כשיצאו ישראל במדבר מרדו בו, וביקש הקב"ה לכלותם והאריך אפו עמהם למען שמו, שנאמר (שם): ואומר לשפוך חמתי עליהם וגו'. וכן בני דור המדבר, מרדו בהקדוש ברוך הוא וביקש לכלותם והאריך אפו עמהם למען שמו, ונשבע שיפרע עמהם בשעבוד מלכיות. אבל לא עשה כלה, שנאמר: ואומר לשפוך חמתי וגו' והשיבותי את ידי וגו'. (שם) וגם אני נשאתי את ידי וגו', ותהלתי אחטם לך, כדי שלא יתחלל שמו של הקב"ה בהם, יביא להם קץ הגאולה החתום, שנאמר (יחזקאל לו): וקדשתי את שמי הגדול המחולל בגוים וגו' ולקחתי אתכם מן הגוים וגו'. דבר אחר: ותהלתי אחטם לך, לפי שישראל נבראו לומר תהלתו של הקדוש ברוך הוא, כמ"ד (ישעיה מג): עם זו יצרתי וגו', לכך כדי שיתהלל שמו בהם, הקב"ה חותמה לטובה, כמ"ד (שיר ח): שימני כחותם על לבך כחותם על זרועך, והיא גרמה להם שלא נכרתו בגלות. הוי, לבלתי הכריתך. דבר אחר: למען שמי אאריך אפי, מדבר בקהתים. למה הדבר דומה? למלך, שהיה לו בן ונדבק ללסטים ונתפשו ונתפש בנו עמהם. אמר המלך: מה אעשה, אהרוג את הלסטים אי אפשר, שהרי בני עמהם. בשביל בני הריני מפנה אותם עכשיו. וכך היו הלוים נושאים המשכן והיה הקדוש ברוך הוא מביט בקרח ובעדתו, שעתידין לחלוק על משה ועל אהרן. אמר הקב"ה: מה אעשה לאלו, להרוג אותם עכשיו אי אפשר, שהרי מעורבים הם עם האחרים צדיקים, וכדי שלא יפגע בכולם מדת הדין, לקח הקדוש ברוך הוא חצי שמו ונתן עליו, יה, שנתן הקב"ה עליו הקהתי ה"א מתחלה ויו"ד בסוף, הרי יה, כדי לעשות עליהם משמרתי, עד יבא יומם. הוי, למען שמי אאריך אפי וגו'. לכך כתיב, הקהתי כאן:
וזאת עשו להם וחיו ולא ימותו וגו' - וזאת עשו להם, כשם שכתב באהרן זאת, בזאת יבא אהרן וגו', אף כאן כתיב זאת, כמו שעשה תקנה לאהרן, כן עשה להם, וחיו ולא ימותו וגו'. א"ל הקדוש ברוך הוא: עשו להם תקנה לבני קהת שיחיו ולא ימותו, בגשתם אל הארון, שאלולי הם, לא היו ישראל קיימים. למה? שד' משפחות הללו, גרשון, וקהת, ומררי, ואהרן ובניו, מקיפין את אהל מועד, שאם נטנפו ישראל בדבר והפורעניות באה לצאת מאהל מועד, מפני השכינה, מיד בני קהת, שהם שרוים אצל אהל מועד, עומדים וכלים אותם, שלא תצא עליהם. מנין? שנאמר (במדבר א): והלוים יחנו סביב וגו'. אמר ר' פנחס הכהן בר חמא: ואם אין את למד מכאן, יש לך מהיכן ללמוד, בשעה שחלק קרח על משה, בא מלאך המות לצאת על ישראל ולחבל אותם, ואילו יצא הרג את כל ישראל, והיה משה שרוי אצל אהל מועד, שהיה מבני קהת, והרגיש בו שמבקש לצאת על ישראל, מיד אמר לאהרן: קח את המחתה ותן עליה אש מעל המזבח וגו' וכפר עליהם מהרה ובדילוג זרז עצמך. מה אתה עומד ומשתהה! הולך מהרה אל העדה. אמר לו אהרן: מרי! מה ראית? אמר לו: ראיתי למלאך המות, שיצא לנגוף לשונאי ישראל, כי יצא הקצף מלפני ה', נמצאת למד, שהלוים היו כלין את הפרעניות, ומהן בני קהת שנושאי ארון היו. אמר להם הקב"ה: הם מצטערים עם ישראל כל הצער הזה, ואין אתם עושים להם תקנה!
(שם ד) וזאת עשו להם וחיו ולא ימותו מה ראה הקדוש ברוך הוא להזהיר על משפחות הקהתי יותר משאר המשפחות? אמר ר' יהודה בר' סימון, בשם ר' שמואל בר' יצחק: יש דבר מעולה בשבט לוי ובמשפחות קהת, מה שאין בכל ישראל. כיצד? כל השבטים לא איכפת להם בכלי בית המשכן, אבל שבטו של לוי, טוענין בכלי המשכן, מי שהוא טעון בקרשים, מי שהוא טעון בבריחים, מי שהוא טעון באדנים, כך היו בני מררי טוענין, ומשפחות בני גרשון טוענין כל כלי האריגה, ומשפחות בני קהת בארון. דבר אחר: כמה היה שבטו של לוי מעולה מישראל? שישראל היו מהלכין לבושים סנדלים, אבל שבטו של לוי שהיו טוענין בכלי המשכן, היו מהלכין יחפים. הרי למדנו, שהיו שבט לוי מעולה מכל השבטים, ומעולין בשבט לוי משפחת קהת, שהיה בן לוי נותן משאו, או הקרשים, או הבריחים, או האדנים, או כל דבר על העגלות. אבל משפחת קהת היו טוענין בכתפיהם, שלא היה להם רשות ליתן הארון על העגלה, שנאמר (במדבר ז): ולבני קהת לא נתן וגו'. ועוד בדבר אחד היו מעולים מכל הלוים, שכל הלוים היו טוענין בכל המשכן והיו מהלכין כדרכן ופניהם כנגד הדרך, אבל בני קהת היו מהלכין אחוריהם ופניהם לארון, כדי שלא ליתן אחור לארון, הוי נמצאת אומר: אף ע"פ שהיו גדולים מן שאר המשפחות, ואין צ"ל מן ישראל, לא היתה רוחן גסה עליהן, אלא משועבדין לפני הארון. למה כן? לפי שאין גדולה לפני האלהים, נמצאת אומר: אף על פי שהיתה משפחת קהת פלאטיני, אלא כיון שהיו באין לטעון את הארון, היו טוענין בו כעבדים. אמר הקב"ה: התורה היא חיים, שנאמר (משלי ג): עץ חיים היא למחזיקים בה וגו'. (שם ד): כי חיים הם למוצאיהם ולכל בשרו מרפא. ובני קהת מחזיקים בתורה שהיא חיים, זה הארון שנושאין שבו התורה, בדין הוא שיחיו ולא ימותו. הוי וחיו ולא ימותו וגו':
אהרן ובניו יבאו ושמו אותם וגו' - מיכן היה ר' שמואל ברבי נחמן אומר: מפני שהיו בני קהת יודעין, שכל מי שטוען בארון שכרו מרובה, והיו מניחין השלחן והמנורה והמזבחות וכו', כמו שכתוב למעלה: עד אהרן ובניו יבאו וגו' ולא יבאו לראות כבלע וגו'. אמר רבי יהודה הלוי ברבי שלום: רוצה אתה ללמוד באיזה ענין מתין בני קהת, צא ולמד מן המקרא הזה, ולא יבאו לראות כבלע וגו', מלמד כשהיו באין לטעון את הארון, היו מפרקין את הפרכת מפניו, והיו זנים עיניהם מן הארון, לפיכך היו מתכלים, שנאמר (שמות לג): כי לא יראני האדם וחי. והיאך עשה להם משה תקנה? אמר לו האלהים: בשעה שהיו מפרקין את המשכן, לא יהיו בני קהת מפרקין את הפרוכת מפני הארון, אלא יהיו בני אהרן נכנסין ומפרקין אותו, מפני שהם כהנים ויכסו את הארון, וכן השלחן, וכן כל הכלים הנזכרים לו, ובזה היה להם תקנה שלא ימותו אם אינם מסתכלין בארון. הה"ד: ולא יבאו לראות כבלע וגו', זה הארון, אם עושין כן. מהו כבלע? אמר רבי לוי: אם רואין בארון כבלע הזה, שהוא נופל מן העין, מיד הם מתים. תדע מאנשי בית שמש, שנאמר (ש"א ו): ויך באנשי בית שמש כי ראו בארון ה' ויך בעם וגו'. מהו כי ראו בארון ה'? רבי אבהו ור' אלעזר חד אמר: קוצרים ומשתחוים היו. וחד אמר: מדברים דברים יתרים היו. מה אמרו? מאן אמריך דאמרית, ומאן פייסך דאיפייסת. ר' לוי אמר: נכפפה היריעה שעל הארון וראו בו. איתא חמי, כמה תקלה גדולה היה להם על כך, שכן כתיב (שם): ויך בעם שבעים איש וחמשים אלף איש. ר' אבהו ור' אלעזר חד אמר: שבעים איש היו, וכל אחד ואחד שקול כחמשים אלף איש. וחד אמר: חמשים אלף היו, כל אחד ואחד שקול, כשבעים סנהדרין. ר' חנינא ור' מונה חד אמר: שבעים איש, זו סנהדרין. וחמשים אלף איש, שהיו שקולין כנגד חמשים אלף איש. וחד אמר: שבעים איש, אלו סנהדרין. וחמשים אלף איש, מעם הארץ. אליהו אומר: נתקבצו ויצאו למלחמה ונפלו מהם חמשים אלף איש, ונפלה כת סנהדרי גדולה עמהם. מי הרג אותם? הוי, לא הרג אותם, אלא אנשי בית שמש, על שראו בארון. לכך הזהיר בני קהת ולא יבאו לראות וגו'. אמר הקדוש ברוך הוא: כשם שעשיתי לבני קהת, על שהיו יראים אותי, כבדתים וחלקתי להם כבוד, והזהרתי עליהם להציל ממות נפשם, כך כל מי שהוא מתיירא ממני, אני מכבדו ואיני מכרית שמו מן העולם. ממי את למד? מבני יונדב בן רכב, ע"י שעשו רצוני. מה כתיב בהם? (ירמיה לה) לא יכרת איש ליונדב בן רכב עומד לפני כל הימים. ומה אם אותן שהם גרים כך עשיתי להם, לישראל שהם בני אוהבי, בני ידידי, על אחת כמה וכמה, כשהם עושים רצוני, שהם עומדים לפני כל הימים, שנאמר (ישעיה מח): לו הקשבת למצותי ויהי כנהר שלומך וגו' ואומר (דברים ד) ואתם הדבקים בה' אלהיכם חיים כלכם היום.



נשא את ראש בני גרשון וגו' - הה"ד (משלי ג): יקרה היא מפנינים וכל חפציך לא ישוו בה. תנינן תמן: חכם קודם למלך ישראל. מת חכם, אין לנו כיוצא בו, מלך ישראל שמת, כל ישראל ראויין למלכות. המלך קודם לכהן גדול, שנאמר (מ"א א): ויאמר המלך להם קחו עמכם את עבדי אדוניכם וגו'. כהן גדול קודם לנביא, שנאמר (שם): ומשח אותו שם צדוק הכהן ונתן הנביא, צדוק קודם לנתן. ר' הונא בשם ר' חנינא אמר: נביא כופף ידיו ורגליו ויושב לו לפני כהן. מה טעם? דכתיב (זכריה ג): שמע נא יהושע הכהן הגדול וגו'. יכול בני אדם הדיוטות היו? תלמוד לומר (שם): כי אנשי מופת המה, ואין מופת אלא נבואה, שנאמר (דברים יג): ונתן אליך אות או מופת. משוח בשמן המשחה, קודם למרובה בגדים. נביא קודם למשוח מלחמה. משוח מלחמה קודם לסגן. סגן קודם לראש משמר. ראש משמר קודם לראש בית אב. ראש בית אב קודם לאמרכל. אמרכל קודם לגזבר. גזבר קודם לכהן הדיוט. כהן הדיוט קודם ללוי. לוי קודם לישראל. ישראל, לממזר. ממזר, לנתין. נתין, לגר. גר, לעבד משוחרר. אימתי? בזמן שכולן שוין, אבל אם היה ממזר ת"ח, קודם לכהן גדול עם הארץ, שנאמר: יקרה היא מפנינים. סברין מימר, לפדות, להחיות ולכסות, הא לישיבה לא! אמר רבי אבין: אף לישיבה. מה טעם? יקרה היא מפנינים, אפילו מזה שהוא נכנס לפני ולפנים. דבר אחר: יקרה היא מפנינים מדבר בקהת וגרשון, אע"פ שגרשון בכור ומצינו, שבכל מקום חלק הכתוב כבוד לבכור, לפי שהיה קהת טוען הארון, ששם התורה, הקדימו הכתוב לגרשון, שבתחלה אמר: נשא את ראש בני קהת ואחר כך אומר: נשא את ראש בני גרשון וגו'. הוי, יקרה היא מפנינים, מבכור שיצא ראשון, ואין פנינים אלא תחלה, כמה דתימא (רות ד): וזאת לפנים בישראל:
נשא את ראש וגו' - הה"ד (איוב לו): לא יגרע מצדיק עיניו וגו'. אין הקב"ה מונע דוגמא דידהו, לפי שמצינו שיעקב חמד את הבכורה לשם שמים, כדי שיוכל להקריב, ולקחה מעשו בדמים, והסכים הקדוש ברוך הוא עמו, וקראו: בני בכורי, ונתן גדולה לבכורים שיקריבו לפניו. הוי, לא יגרע מצדיק עיניו, ואין עיניו אלא תחתיו, כמה דתימא (ויקרא יג): והנה הנגע עמד בעיניו. ומהו תחתיו? אלו בניו, כמה דתימא (תהלים מה): תחת אבותיך יהיו בניך. (איוב לו): ואת מלכים לכסא, שחלק הקב"ה כבוד לבכורים ולהם ראוי מלכות ליטול, שנאמר (ד"ה ב כא): ואת הממלכה נתן ליהורם כי הוא הבכור. וכן בדוד הוא אומר (תהלים פט): אף אני בכור אתנהו עליון למלכי ארץ. הוי, ואת מלכים לכסא, ויושיבם לנצח, שהם היו ראוים ליטול הכהונה, ומה שהלוים עושים אלולי לא חטאו במעשה העגל, שבתחלה היו הבכורים מקריבים, שנאמר (שמות כד): וישלח את נערי בני ישראל ויעלו עולות וגו'. וכן יעקב אומר לראובן (בראשית מט): ראובן בכורי אתה וגו'. שאת, זו כהונה, כמה דתימא (ויקרא ט): וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם. עוז, זו מלכות, שנאמר (ש"א ב): ויתן עוז למלכו, שאלולי לא סרח ראובן במעשה בלהה, היה ראוי ליטול כהונה ומלכות, לפי שהיה בכור. ומנין אף לעבודת הלוים היה ראוין? שכן את מוצא שנכנסו פשוטי הלוים תחת בכורי ישראל, שנאמר (במדבר ג): ולקחת את הלוים לי אני ה' תחת כל בכור בבני ישראל וגו'. הוי, ויושיבם לנצח זו היא הלויה, שהיו ראוין הבכורים ליטול, כמה דתימא (ד"ה אחד כ"ג): ויספרו הלוים מבן שלשים שנה ומעלה וגו' (עזרא ג): מאלה לנצח על מלאכת בית ה' וגו'. ועל שבט הלוי אמר הכתוב (תהלים קא): עיני בנאמני ארץ לשבת עמדי. הוי, וישיבם לנצח. ויגבהו מי גרם להם לבכורים שאבדו הכבוד הזה? על שנתגבהו בעצמם ועבדו לפני העגל. לפיכך, ואם אסורים בזיקים, שנאסרו מלהקריב דבר הנעשה באש, ואין זיקים אלא אש, שנאמר (ישעיה נ): הן כולכם קודחי אש וגו', שהם צריכין לפדות עצמם כל אחד ואחד, בחמשה שקלים כסף וליתן ללוים, הרי מצינו בבכורי ישראל שירדו מגדולתם על מעשה העגל, אבל בכורי הלוים שלא טעו בעגל, ניתנה הכהונה לאהרן שהיה בכור ושאר בכורי הלוים לא הוצרכו לפדיון, ולא לכפרה, וזכו ללוים עם אחיהם. ואם לחשך אדם, והלא גרשון היה בכור, למה הקדים הכתוב לקהת לנשיאת ראש ואחר מנה לגרשון? אף אתה אמור לו: לפי שקהת היה מטועני הארון, ושהוא קודש הקדשים, ויצא ממנו אהרן הכהן, שהוא קודש הקדשים, וגרשון היה קודש, לכך הקדימו הכתוב לקהת. ומנין את למד שגרשון לא איבד גדולתו? לפי שהיה בכור, שכן את מוצא, כשם שאמור בקהת: נשא את ראש בני קהת, כך אמור בגרשון: נשא את ראש בני גרשון. ומהו שאמר הכתוב גם הם? שלא תאמר, שלכך מנה בני גרשון שניים, שהם פחותים מבני קהת, לאו! אלא, כתב גם הם, שאף בני גרשון כיוצא בהם של בני קהת, אלא שהקדימו הכתוב כאן, בשביל כבוד התורה, אבל במקומות אחרים הקדים לגרשון תחלה לקהת:
לבית אבותם למשפחותם, לבית אבות עשה לו משפחות ולא לבית אמותם, שאם נשאו בני גרשון מבנות קהת, או מבנות מררי, יקראו בניהם על שם משפחות גרשון, אבל אם משאר משפחות נשאו מבנות גרשון, היו בניהם נקראין על שם שאר המשפחות. מבן שלשים שנה ומעלה וגו' תני, כהן גדול אין נכנס לעזרה לעבודה, אא"כ נמשח שבעה ונתרבה שבעה. אף על פי שלא נמשח שבעה ונתרבה שבעה ועבד, עבודתו כשרה. כהן הדיוט אין נכנס לעזרה לעבודה, אלא אם כן הביא עשירית האיפה משלו, ועובדה בידו. אף על פי שלא הביא עשירית האיפה משלו ועובדה בידו, ועבד עבודתו כשרה. בן לוי אין נכנס לעזרה לעבודה, אא"כ למד חמש שנים, שנאמר (במדבר ח): זאת אשר ללוים מבן חמש ועשרים שנה. ולהלן הוא אומר: מבן שלשים שנה. אם נאמר מבן חמש ועשרים, למה נאמר מבן שלשים, ואם נאמר מבן שלשים, למה נאמר מבן חמש ועשרים? אלא, כל אותן שנים שמבן חמש ועשרים ועד בן שלשים היה למד, מכאן ואילך מקריבין אותו לעבודה. מכאן אמרו: כל שאינו רואה סימן ברכה במשנתו בתוך חמש שנים, שוב אינו רואה. ר' יוסי אומר: שלש שנים, שנאמר (דניאל א): ולגדלם שנים שלש. זקן אין מושיבין אותו בגזית, אלא אם כן נעשה דיין בעירו, משנעשה דיין בעירו, מעלין ומושיבין אותו בהר הבית, משם מעלין ומושיבין אותו בחיל, משם מעלין ומושיבין אותו בלשכת הגזית. כל הבא לצבא צבא, שהיו שוערים. לעבוד עבודה באהל מועד, שהיו משוררים. זאת עבודת משפחות הגרשוני, ולא אחרת, מלמד שבני גרשון היו אסורין ליכנס לעבודת בני מררי, בקרשי המשכן ובריחיו ועמודיו ואדניו. לעבוד ולמשא, שבעת שהיו מקימין המשכן, הם היו פורשין יריעות במשכן אהל מועד, וכל מה שהיה ממונה תחת ידם, היו מקימין ובעת שהיו פורקין המשכן, הם היו טוענין אותו על העגלות. ומכסה התחש אשר עליו מלמעלה, כמשמעו. אמר ר' שמעון בן לקיש אומר היה ר' מאיר: תחש שהיה בימי משה בריה בפני עצמה היתה, ולא הכירו בה חכמים שבאותו הדור אם מין חיה הוא, או מין בהמה הוא, וקרן אחת היתה לה במצחה, ולפי שעה נזדמן לו למשה ונעשה ממנה משכן, ונגנזה. מדקאמר, קרן אחת היתה לה במצחה, מזה למדנו שטהורה היתה. ואת מסך פתח אהל מועד, כמה דתימא (שמות כו): ועשית מסך לפתח וגו'. ואת קלעי החצר, אלו קלעים, שעשו סביב לחצר, כמה דתימא: ועשית את החצר וגו', וכן לפאת צפון וגו', ורוחב החצר וגו', וחמש עשרה אמה קלעים וגו', ולכתף השני וגו', ואת מסך פתח שער וגו', כמה דתימא: ולשער החצר וגו'. אשר על המשכן ועל המזבח סביב תני, מזבח העולה ארכו חמש אמות ורחבו חמש אמות וגבהו ג' אמות שנאמר: ועשית את מזבח העולה וגו' דברי ר' מאיר. אמר לו ר' יוסי: ממשמע שנאמר (שם כז): חמש אמות אורך וחמש אמות רוחב, איני יודע שהוא רבוע, מה תלמוד לומר רבוע יהיה?! אלא, מופנה להקיש, לדון ממנו גזירה שוה. נאמר כאן רבוע, ונאמר להלן רבוע, מה רבוע האמור להלן, גבהו שנים ברחבו, אף כאן, גבהו שנים ברחבו. אמר לו ר' מאיר :אם כדבריך, נמצא גובה מזבח מן הקלעים חמש אמות. אמר לו ר' יוסי: והלא כבר נאמר: וקלעי החצר סביב וגו', מה משכן עשר אמות, אף מזבח עשר אמות. ואת מיתריהם, אלו המיתרים. מה היו עושין בהם? היו מקפלין היריעות והקלעים, והיו אוסרים אותם בהם, ומניחים אותם על העגלות. ואת כל כלי עבודתם, אלו קרסי זהב ואלו קרסי נחושת שהיו מחברים בהם היריעות. ואת כל אשר יעשה להם ועבדו, כל מה שהיה נעשה לכל הכלים, יהיו בני גרשון עושים. על פי אהרן ובניו תהיה להם וגו', זו היא שאמרו: שחלק הקדוש ברוך הוא כבוד לבכור, כשם שעבודת בני קהת היתה על פי אהרן ובניו, כמה דתימא (במדבר ד): אהרן ובניו יבואו ושמו אותם איש איש וגו', כן עבודת בני גרשון היתה על פי אהרן ובניו, אבל בבני מררי לא נאמר בו על פי אהרן ובניו. ופקדתם עליהם במשמרת את כל משאם, הביא הכתוב משה עמהם, שיהיו מצוים עליהם שיהיו שומרים על כל מה שנושאים. זאת עבודת משפחות בני הגרשוני וגו', בתחלה שמו אהרן ובניו ומשה עמהם, לבני גרשון על עבודתם ועל משאם ועל משמרתם, מכאן ואילך, עבודתם ומשמרתם היתה ביד איתמר בן אהרן הכהן:
בני מררי למשפחותם - בבני קהת ובני גרשון נאמר בהן נשיאות ראש, שחלק להם הקב"ה כבוד לקהת, בעבור כבוד הארון, ולגרשון על שהיה בכור. אבל בבני מררי, שלא היו אלא בני פשוט, ועבודת משאם לא היה אלא קרשים ובריחים ועמודים ואדנים, ולא נאמר בהם נשא את ראש. למשפחותם לבית אבותם תפקוד אותם למה נאמר בבני קהת ובני מררי, למשפחותם לבית אבותם, הקדים משפחותם לבית אבותם, ובגרשון הקדים לבית אבותם ואחר אמר למשפחותם? לפי שנשיאות ראש של בני גרשון באה מבית אב שלהם, אבל נשיאות ראש של בני קהת אינה תלויה בבית אבות שלהם, כי אם בנשיאות הארון. וכן בני מררי לא היו כי אם מבית אב פשוט, לכך הקדים משפחות לבית אבות. וזאת משמרת משאם זאת ולא אחרת. מלמד שבני מררי אסורין לשמור ולעבוד, מה שבני גרשון שומרים ונושאים ועובדים. קרשי המשכן, אלו מ"ח קרשים של משכן. ובריחיו, אלו ט"ו בריחים והבריח התיכון. ועמודיו, אלו ארבעה עמודי שטים, שפורסים עליהם הפרוכת, וחמשה עמודי שטים, שפורסים עליהם המסך של פתח האהל. ואדניו, אלו אדני הקרשים ואדני העמודים, שהיו ק"ח אדנים. ועמודי החצר סביב, אלו נ"ו עמודים שהיו עומדים סביב החצר שעליהם פורסים הקלעים. ואדניהם, אלו נ"ו אדנים שבהם היו מעמידין העמודין, וד' עמודים וד' אדנים שהיו פורסין עליהם מסך שער החצר. ויתדותם, אלו יתדות המשכן, ויתדות החצר של נחושת, שהיו נועצים בארץ סביב, שלא יפול הרוח לקלעים. ומיתריהם, לכל כליהם ולכל עבודתם, שבהם היו מעמידים הקלעים עם היתדות, ובהם אוסרים העמודים והבריחים, וטוענים על העגלות, שלא יפלו לארץ, אבל לקרשים היו עושים אטבי של ברזל, שבהם מחזיקים הקרשים שלא יפלו מעל העגלות. ובשמות תפקדו את כלי משמרת משאם הזהירם הקדוש ברוך הוא, שיהיו מפקידים כל הלוים איש איש על עבודתו ועל משאו, כדי שלא יבואו לידי מחלוקת. וכך היו עושין: איש פלוני לוי יטעון קרשים, איש פלוני לוי יטעון בריחים, איש פלוני לוי יטעון עמודים, וכן כל כלי וכלי. זאת עבודת משפחות בני מררי וגו', בני מררי על שלא היה נשיאתם מבית אב שלהם, לכך לא נאמר על פי אהרן ובניו תהיה, כשם שנאמר בבני גרשון, אלא כל מעשיהם היתה ביד איתמר. מלמד שהיה איתמר נוטל כל הכלים ונותנם לבני מררי, וכן לבני גרשון, והיה מעמידם על עבודתם ועל משמרתם:
ויפקד משה ואהרן - מיד עשו משה ואהרן ופקדו את בני הקהתי תחלה, כשם שאמר להם הקב"ה. ומנין שאמר הקדוש ברוך הוא לשניהם שיפקדו אותם? שנאמר (במדבר ה): וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר נשא את ראש בני קהת. מפני מה נאמר דיבור בקהת ובגרשון מה שלא נאמר במררי? כדי לחלוק כבוד לגרשון, על שהיה בכור ולהקישו לקהת. למה לא נאמר ואל אהרן בדיבור פרשת בני גרשון, כשם שנאמר בפרשת בני קהת? לפי שאהרן ממועט הוא מכל הדברות שנאמר למשה, שלא דברה שכינה עם אהרן. ולמה יש מקומות הרבה שכתב בהן אהרן? לא שהיה הדיבור עם אהרן, אלא כל פרשה שהיה אהרן צריך לה, כתיב בה אהרן לאמר, הקב"ה אמר למשה, כדי שיאמר לאהרן, לכך נכתב אהרן בדבור בני קהת, לפי שכל משא בני קהת וכל עבודתם, היו נותנים להם אהרן ובניו, שהם לא היו רשאין ליגע בארון ובכל הכלים, עד שאהרן ובניו היו מכסים אותם, כמה דתימא (שם ד): וכלה אהרן ובניו לכסות את הקודש וגו'. לכך כתיב בדיבור פרשת בני קהת אהרן, שהוא היה מצווה על עבודתם ועל משאם, אבל בבני גרשון אין את מוצא שיעשה שם אהרן כלום, אלא על פיו היו עושין בני גרשון, כל מה שהיו עושין, ומעשיהם ביד איתמר, שהוא היה נותן לכל אחד ואחד עבודתו ומשאו, לכך לא נכתב אהרן בדיבור פרשת בני גרשון:
ונשיאי העדה את בני הקהתי וגו' - מה צריך נשיאים כאן, והלא הקדוש ברוך הוא לא א"ל למשה שיהיו נשיאי ישראל עמו במנין הלוים, למה עשה כן? אלא כך אמר משה: אחר שהנשיאים היו עמי במנין כל ישראל, כמה דתימא: ואתכם יהיו וגו' לא אעשה להם חלישות דעת, ואוליכם עמי למנין הלוים. ומנין שכן הוא? אתה מוצא אחר מנין ישראל, כתיב (שם א): אלה הפקודים אשר פקד וגו', אבל אחר מנין הלוים, אין את מוצא שיזכיר שם נשיאים, אלא אשר פקד משה ואהרן, ללמדך שנשיאי ישראל לא מנו הלוים על פי הדבור, אלא משה הוליכם עמו, כדי לחלוק להם כבוד:
מבן שלשים וגו' - מכאן אמרו: בן שלשים לכח. ויהיו פקודיהם למשפחותם וגו', זו היא שאמרו שהארון היה הורג בבני קהת, שכשמנאם מבן חודש, היו שמונה אלפים ושש מאות, וכשמנאן מבן שלשים שנה, לא נמצאו שליש. אלה משפחות הקהתי וגו', זו היא שאמרו שהנשיאים לא מנו עמהם מפי הדבור, שאין מזכיר כאן נשיאים. על פי ה' ביד משה ואהרן, הם עשו ע"פ ה', כשם שאמר הקב"ה למשה שימנה אהרן עמו בבני קהת, שנאמר: וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר נשא את ראש וגו' לכך נאמר: ביד משה שמשה אמר לאהרן, לפי שאהרן נתמעט מכל הדברות שבתורה, שנאמר למשה:
ופקודי בני גרשון וגו' - כשם שמנה לבני קהת על פי ה', כך מנה לבני גרשון. מבן שלשים שנה וגו', באהל מועד היו פסולים מחמשים שנה ולהלן, אבל משנכנסו לא"י, לא היו נפסלים אלא בקול. ויהיו פקודיהם וגו', זו היא שאמרו, שבני גרשון לפי שלא היו מטועני הארון, לפיכך לא חסרו ממנין הראשון שני שלישים, אלא היו מאה ושלשים יותר משליש. אלה פקודי משפחות וגו' למה לא נאמר במנין הקהתים בני קהת וכתיב בהן הקהתי כשם שאמור בבני גרשון ובני מררי? לפי שמנינם היה לשם טעינת הארון, צירף הקדוש ברוך הוא שמו עמהם, כדי שלא יכלו. ה"א בראשו ויו"ד בסופו, הרי י"ה, לומר: י"ה יצילם ממיתה, לקיים מה שנאמר (תהלים לג): להציל ממות נפשם. אשר פקד משה ואהרן על פי ה' למה לא נאמר במנין בני גרשון ביד משה, כשם שאמור במנין בני קהת? לפי שבני קהת אמר הקב"ה למשה שימנה אהרן עם משה, הקדוש ברוך הוא הזכיר לאהרן בראש המנין, על דעת כן שימנה כל הלוים עם משה, אבל משה מששמע שבמנין בני קהת הזכיר הקב"ה לאהרן ולא הזכירו עוד, לא במנין בני גרשון ולא במנין בני מררי, חשב משה בדעתו, ואמר: לכך אמר לי הקדוש ברוך הוא, שימנה אהרן עמי לבני קהת, מפני שעל ידו נעשית כל משא וכל עבודתם, אבל עבודת בני גרשון ובני מררי, שאינה נעשית על ידו, אינו רוצה שימנה עמי, לכך אמר לו לאהרן, שימנה בני קהת עמו בשם הקב"ה, ולכך כתיב במנין בני קהת, על פי ה' ביד משה. אבל כשבא למנות בני גרשון, לא אמר לו משה לאהרן בשם הקדוש ברוך הוא, שימנה בני גרשון עמו, אלא חלק לו כבוד, לפי שהיה אחיו הגדול והוליכו עמו וצירפו עמו למנין, לכך לא נאמר: ביד משה, אע"פ שבדעתו של הקב"ה היה שימנה אהרן עמו כל הלוים, ולדעת כן הזכיר אהרן בראש המנין, לפי שלא אמר לו משה לאהרן, שימנה בני גרשון עמו, בשם הקדוש ברוך הוא, חיסר כאן ביד משה:
ופקודי משפחות וגו' - מפני מה נאמר בבני מררי במנין משפחות ולא בבני קהת ולא בבני גרשון? לפי שבני מררי היו מרובין לעבודה, שהרבו משפחות, שהיו ששה אלפים ושני מאות, נתרבו מבן שלשים מאה יותר על מחצה מבן חודש, שכן את מוצא מבן חודש עלה מספרם ששה אלף ושני מאות, ומבן שלשים שנה ומעלה עלה מספרם שלשה אלף וארבע מאה יותר ממחצית, אבל בבני קהת לא נאמר משפחות בני קהת, שמבן שלשים שנה ומעלה, לא נמצאו שליש מאותו שנספרו מבן חודש ומעלה, וכן בבני גרשון לא נאמר ופקודי משפחות, שאף הם לא הגיעו לחצי אותם שהיו מבן שלשים שנה ומעלה, לפי שמבן חדש ומעלה היו שבעה אלף וחמש מאות, ומבן שלשים שנה ומעלה לא היו, כי אם שני אלפים ושש מאות ושלשים. מבן שלשים שנה ומעלה וגו' מבן חמשים שנה ומעלה היו פסול לעמוד במשכן, לעשות עבודה, שלא היו יכולים לומר שירה, אבל מחמשים שנה ומעלה, חוזר היה לנעילת שערים. ויהיו פקודיהם למספר שלשת אלפים ומאתים, זו היא שאמרו, לפי שנתרבו באוכלוסא, ראוין לעבודה. נאמר בהן משפחות. אלא פקודי משפחות וגו' למה נאמר בבני מררי ביד משה? שבשעה שראה הקב"ה, שלא אמר לו משה לאהרן בשם הקדוש ברוך הוא שימנה בני גרשון, לפיכך כשבא למנות בני מררי, א"ל הקב"ה למשה: לך אמור לו לאהרן בשמי שימנה בני מררי עמו, לכך נאמר: ביד משה:
כל הפקודים אשר פקד משה וגו' - מאחר שחשב הלוים משפחות בני קהת לבד, ומשפחת בני גרשון לבד, ומשפחת בני מררי לבד, חזר וכלל מנינם ביחד, להגיד שכולם שקולים לפני המקום בחיבה. מבן שלשים שנה ומעלה ועד בן חמשים שנה כל הבא לעבוד עבודת עבודה ועבודת וגו' תני, השיר מעכב את הקרבן דברי רבי מאיר וחכמים אומרים: אינו מעכב. אר' אלעזר, טעמיה דר' מאיר מהאי קרא (במדבר ח): ואתנה את הלוים נתונים וגו' לכפר על בנ"י וגו', מה כפרה מעכבת, אף שירה מעכבת. ורבנן מוקמין מהאי קרא, מה כפרה ביום, אף שירה ביום. אמר רבי יהודה, בשם שמואל: מנין לעיקר שירה מן התורה? שנאמר (דברים יח): ושרת בשם ה'. איזהו שירות שבשם ה'? הוי אומר: זו שירה. רבי יצחק אמר: מהכא (תהלים פא): שאו זמרה ותנו תוף כנור נעים עם נבל. רב נחמן בר יצחק אמר: מהכא (ישעיה כד): המה ישאו קולם ירונו בגאון ה' וגו'. תני, ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקודש עליהם בכתף ישאו, ממשמע שנאמר בכתף איני יודע שישאו, מה תלמוד לומר ישאו? אין ישאו, אלא לשון שירה. וכן הוא אומר: שאו זמרה ותנו תוף וגו'. ואומר: ישאו קולם ירונו. חנניה בן אחי ר' יהושע אמר: מהכא (שמות יט): משה ידבר והאלהים יעננו בקול, על עסקי קול. רבי אסא אמר: מהכא (ד"ה ב ה): ויהי כאחד למחצצרים ולמשוררים להשמיע קול אחד. רבי יונתן אומר: מהכא (במדבר יח): ולא ימותו גם הם גם אתם, מה אתם בעבודת מזבח, אף הם בעבודת מזבח. רבי יוחנן אמר: מהכא, לעבוד עבודת עבודה. איזו היא עבודה שצריכה עבודה? הוי אומר: זו שירה:
ויהיו פקודיהם שמונת אלפים וה' מאות ושמונים - זו היא שאמרו מנאם בפרט, מנאם בכלל, כאדם שיש לו חפצים נאים ומשובחין וחביבין עליו ביותר, מונה אותם בפרט, וחוזר ומונה אותם בכלל, מתוך ששמח ברבוי מנינם. כן צוה הקדוש ברוך הוא לכתוב מנין הלוים בפרט וכלל, לפי שהיו בני ביתו וכשרים וחביבים עליו ביותר. על פי ה' אשר פקד אותם ביד משה הרי זה אמור כנגד בני קהת, שאהרן מנאם לבני קהת ואמר: פלוני ופלוני ישאו את הארון. פלוני ופלוני ישאו את המזבח, וכן כל כלי קודש הקדשים, כשם שאמר הקב"ה למשה, שיעשה אהרן, כן עשה אהרן. הוי ביד משה. ומנין אתה אומר שבעבודת בני קהת הכתוב מדבר? שכן כתיב (שם ד): איש איש על עבודתו ועל משאו. וכן אמור בבני קהת: אהרן ובניו יבואו ושמו אותם איש איש על עבודתו ועל משאו. ופקודיו אשר צוה ה' את משה, הרי זה אמור כנגד בני גרשון ובני מררי, שצוה הקדוש ברוך הוא למשה, שעל פיו תהיה עבודתם עם אחיו אהרן. בבני גרשון כתיב (שם): ופקדתם עליהם במשמרת את כל משאם, הרי משה עמהם. ובני מררי כתיב (שם): ובשמות תפקדו את כלי משמרת משאם הביא משה, לכך כתיב (שם): ופקודיו אשר צוה ה' את משה, שמנה משה ואמר: פלוני ופלוני ופלוני של בני גרשון, ישאו את היריעות, פלוני ופלוני ופלוני, ישאו את אוהל מועד, וכן כל כלי עבודתם משא של בני גרשון, היה ממנה להם במנין. וכן מנה משה ואמר: פלוני ופלוני ופלוני של בני מררי ישאו את הקרשים. פלוני ופלוני ופלוני של בני מררי ישאו את הבריחים. וכן עשה לכל כלי עבודת משא בני מררי, שמנה אותם במנין על עבודתם. הוי, אשר צוה ה' את משה שמשה נצטוה על שתי המשפחות הללו, בני גרשון ובני מררי, שהוא יצום האיך ישאו והאיך ישמרו, מה שתחת ידיהם. הוי, אשר צוה ה' את משה.



צו את בני ישראל וישלחו מן המחנה וגו' - הה"ד (משלי כה): הגו סיגים מכסף ויצא לצורף כלי. אמר רבי תנחומא ב"ר אבא: מהו הגו סיגים מכסף? כל זמן שהפסולת הזו בכסף אינו מראה יופיו, לא עשה אלא נסתננו הפסולת ממנו, מיד הוא מראה שבחו, הגו סיגים מכסף, אח"כ ויצא לצורף כלי. כיצד? בשעה שיצאו ישראל ממצרים, היו כל רובן בעלי מומין. למה? מפני שהיו יגעים בטיט ובלבנים, ועולים לראש הבנין, ומי שהוא בונה, על ידי שהיו עולין לראשי הדמוסין, או האבן נופלת וקוטעת ידו, או הקורה, או הטיט נכנס בעיניו, והוא נסמא, והיו בעלי מומין. כיון שבאו למדבר סיני, אמר האלהים: כך הוא כבודה של תורה, שאתן אותה לדור בעלי מומין, ואם אמתין עד שיעמדו אחרים, הרי אני משהא במתן תורה. מה עשה האלהים? אמר למלאכים שירדו אצל ישראל וירפאו אותן. ותדע לך שכן אמר רבי יהודה, אמר רבי סימון: מנין שלא היה בהן חגרין? שנאמר (שמות יט): ויתיצבו בתחתית ההר, ואין נצב אלא על רגליו. מנין שלא היה בהן גידמין? שנאמר (שם כד): כל אשר דבר ה' נעשה. ומנין שלא היה בהן חרשין? שנאמר: ונשמע. ומנין שלא היה בהן סומין? שנאמר (שמות כ): וכל העם רואים את הקולות. ומנין שלא היה בהן אלמים? שנאמר (שם): ויענו כל העם. נמצאת אומר, שהרי נתרפאו כולן. ואם אין אתה למד מכאן, יש לך ללמוד ממקום אחר, שנאמר (שם טו): כל המחלה אשר שמתי וגו', הרי לך שנתרפאו. אבל כיון שעשו אותו מעשה של עגל, חזרו למומן ונעשו זבין ומצורעין, שכן משה רואה אותן, שנאמר (שם לב): וירא משה את העם כי פרוע הוא ואין פרוע, אלא לשון צרוע, כמה דתימא (ויקרא יג): והצרוע אשר בו הנגע וגו' ראשו יהיה פרוע וגו'. אמר האלהים למשה: עד שלא עשיתם את המשכן, הייתי מגלגל בדברים והיו הזבים והמצורעים מעורבים עמכם, עכשיו שעשיתם את המשכן ואני משרה שכינתי ביניכם, הפרישו אותם מכם, וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש. בשביל מה? ולא יטמאו את מחניהם אשר אני שוכן בתוכם:
וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו' - למה נסמכה פרשת מצורעים לפרשת הלוים? את מוצא, ישראל והלוים קבלו עליהם מלכותו של הקב"ה בסיני, שנאמר (שמות יט): ויענו כל העם יחדיו, לסוף מ' יום מרדו ישראל בהקדוש ברוך הוא, (שם לב): ועשו להם עגל מסכה וגו', ויאמר אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים, אבל הלוים נמצאו מושלמים עם הקב"ה, שנאמר (שם): ויעמוד משה בשער המחנה וגו'. אמר הקדוש ברוך הוא (ש"א ב): כי מכבדי אכבד ובוזי יקלו, בני לוי שכבדוני, שלא כפרו בי, להם אני מכבד, אבל ישראל שביזוני, שאני העליתי אותם ממצרים והם אמרו לעגל שהוא העלם, בדין הוא שיקלו. מה כבוד כיבד הקב"ה את הלוים שלקחם לחלקו, שנאמר (במדבר ג): ואני הנה לקחתי את הלוים מתוך בני ישראל וגו' וכיון שבא למנותם, לעמוד בשימושו, הוא בעצמו מנאם. ומנין שכן הוא? אמר רבי יהודה ב"ר שמעון: כתיב למעלה מן פרשת מצורעים: ע"פ ה' פקד אותם ביד משה, ואומר: ופקודיו אשר צוה ה'. וכתיב בראש הענין: ויהיו פקודיהם. אמר רבי יהודה ב"ר שמעון: האיך ימצא הדורש ידיו בין פקודיו לפקודיהם, אם פקודיו למה פקודיהם? אלא פקודיהם, מה שמנו משה ואהרן ופקודיו, מה שמנה האלהים. ולמה מנאם האלהים? אמר הקדוש ברוך הוא, שלא יאמר אדם וכי משה ואהרן היו יכולים למנות כל אותן האוכלוסין?! אמר האלהים: אם הרהרת אחריהם, כאלו אחרי אתה מהרהר, לכך כתב: ופקודיו ופקודיהם. והאיך מנאם משה? אמר רבי ברכיה: הקב"ה אמר לו למשה: במשפחת פלוני כך וכך, עד שמנה אותן. הה"ד: ע"פ ה' פקד אותם ביד משה. לכך כשמנאם משה מבן חודש, ע"פ הקדוש ברוך הוא מנאם, שנאמר: כל פקודי הלוים וגו'. אמר רבי ברכיה הכהן: כך את סבור שהיה משה הולך ונכנס לאהלו של כל אחד ואחד, לראות כמה בנים היו לו, לאו! אלא, אמר האלהים למשה: יש באהלו של פלוני שניים ובאהלו של פלוני שלושה, עד שמנה אותן. מנין? שנאמר ע"פ ה', הוי כבוד גדול חלק להם, שהוא בעצמו מנאם, אבל במנין ישראל אין את מוצא ע"פ ה', לפי שהם לא כבדוהו, אף הוא לא כבדם. וכן כשבא הקב"ה לעשות משכן, קירב הלוים לשימושו, כשם שאמר בפרשה. אמר הקדוש ברוך הוא: הלוים שכבדוני יהיו אצלי, אבל אותן שטעו בעגל, הם ילקו בצרעת, שנאמר (שמות לב): וירא משה את העם כי פרוע. וכן הוא אומר (תהלים קא): עשה סטים שנאתי וגו':
(במדבר ה): וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו' - את מוצא, מלך בשר ודם יש לו פריפיסיטין. אף האלהים יש לו פריפיסיטין, שנאמר (שם א): שאו את ראש כל עדת בני ישראל וגו'. מלך בשר ודם יש לו דוכוסין. אף האלהים יש לו דוכוסין, (שם ג): ונשיא נשיאי הלוי וגו'. אמר רבי יהושע בן לוי: דוך דוכנין היה. מלך בשר ודם מחלק דונטיבא ללגיונותיו. האלהים מחלק דונטיבא, שנאמר (שמות טז): הנני ממטיר לכם לחם מן השמים. מלך בשר ודם, מחלק כלים ובסטיא לאיסרטיוטות שלו. ואף האלהים כן, שנאמר (דברים ח): שמלתך לא בלתה וגו' מלך בשר ודם יש לו ספקולא. ואף האלהים יש לו ספקולא, שנאמר (ויקרא כ): מות יומת הנואף והנואפת. מלך בשר ודם יש לו קטריקס. אף האלהים יש לו קטריקס, שנאמר (דברים כב): וענשו אותו מאה כסף. מלך בשר ודם יש לו קטפירס. אף האלהים יש לו קטפירס, שנאמר (שם כה): ארבעים יכנו לא יוסיף. מלך בשר ודם יש לו מטלון של טרודין. אף האלהים יש לו מטלון של טרודין, שנאמר: וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו':
וישלחו מן המחנה וגו' - מהיכן באת עליהם הצרעת? רבי יהודה ב"ר סימון אמר: מן מעשה העגל. ורבותינו אומרים: מן המתאוננים. לדעת רבותינו מן המתאוננים באת עליהם הצרעת, כיצד? בשעה שהוריד להם האלהים את המן, עשה להם אלהים כמה נסים. אמרו רבותינו: לא היו נצרכין לְהִפָּנות כדרך בני אדם. למה כן? אלא, אמר האלהים: יהיו בני נצרכין להפנות והאיך הכתבתי עליהם שהם אלהים, שנאמר (תהלים פב): אני אמרתי אלהים אתם אלא, כשם שאין המלאכים צריכין לדבר זה, אף הן לא יצרכו לדבר זה עוד. דבר אחר: אמר האלהים: האומות אוכלין ונצרכין, והאיך אני נותן הפרש בין בני לבין האומות? לפיכך, לא היו נצרכין. מה עשו? בטובה שעשה להם האלהים, התחילו אומרים ליצנות עליו. אומר זה לזה: אי אתה שומע שמעון אחי? וזה אומר: מה אתה אומר ראובן אחי? אמר לו: בחייך ראית בימיך אדם נותן חטים ברחים ואינן נטחנות ויורדות?! אף אנו אוכלין את המן ואינו יורד! אומר לו חבירו: מתיירא אני שליום אחרון תנפח כריסי ותבקע, מפני שאין אנו מוציאין אותו. באותה שעה, אמר האלהים למשה: איני יכול לסבול ולכבוש (במדבר יד): עד אנה ינאצוני וגו' ועד אנה לא יאמינו בי בכל נפלאותי אשר אעשה עמו אין כתיב כאן, אלא אעשה בקרבו. אמר רבי שמעון בן יוחאי: כמה אותות ונפלאות עשיתי בקרביהן והן מנאצין אותי, כענין שנאמר (ויקרא א): והקרב והכרעים וגו'. ומנין שלא היה יוצא מהן? שנאמר (תהלים עח): לחם אבירים אכל איש. אל תהי קורא אַבִּירִים, אלא לחם אֵיבָרִים, לחם שהוא נמוח באיבריהם, אעפ"כ למד משה סניגוריא עליהם, וחזר בו אלהים מן הרעה, ואח"כ אמרו זה לזה: יהיו זכורין אותן הימים שהיינו במצרים, בשעה שהיינו מבשלין קדירות קדירות של בשר ויושבין ואוכלין פכסמין, ופותין בתוך הזום של בשר, לואי מתנו שם ולא הוציאנו האלהים משם, שנאמר (שמות טז): מי יתן מותנו ביד ה' בארץ מצרים בשבתנו וגו'. ועכשיו אין לנו אלא המן הזה בלבד בערב, כן בבוקר, כן בחול, כן בשבת. עשה אדם יו"ט, אין לו לאכול אלא מן. עשה יום רע, אין לו לאכול אלא מן. הרי נפשות יבשים, שנאמר (במדבר יא): ועתה נפשנו יבשה אין כל וגו'. אמר רבי שמעון בן יוחאי: וכי בשר היו מבקשין והלא כל מעדני עולם טועמין במן. כל מי שהיה מתאוה בשר, היה טועמו. וכל מי שהיה מתאוה דגה, היה טועמו. מי שהיה מתאוה תרנגול, או פסיון, או טווס, כך היה טועם כל מה שהיה מבקש. ולמה מתרעמים? אלא שהיו מבקשים עלילה, היאך לחזור למצרים, ואף על פי כן אמר האלהים למשה: מה הם מבקשים בשר, אמור להם שאני אתן להם בשר ואין אתם אוכלים ממנו יום אחד בלבד, או יומים, אלא חדש ימים. הה"ד (שם): לא יום אחד תאכלהו וגו' עד חדש ימים. באותה שעה נתן להם האלהים בשר, כל מי שלא נתרעם לפני האלהים, היה אוכלו ונהנה ממנו, ומי שהיה מנאץ לפני האלהים, היה אוכלו והיה בודקו ויוצא מאפו, שנאמר (שם): עד אשר יצא מאפכם וגו'. ר"ש בן לקיש אומר: לאסכרא. ר' הונא הכהן בר אבין, בשם רבי שמואל בר נחמן, בשם רבותינו שבגולה אומר: לזרא ולבוטנא. רבי אביתר אומר: מאי לזרע לקרדא, או שאהיה אותן דורא במעיהן. רבי איבו בר נגרי אומר: והיה לכם לאזהרה, שמיכן ואילך יזהירו להם. רבי יהודה ב"ר סימון אמר: מה והיה לכם לזרא? שנעשו כלם זרים, כמה שנאמר (ויקרא כב): וכל זר לא יאכל בו, כך כל מי שניאץ לאלהים, נעשה זר. והיאך נעשה זר? אלא שבאת עליהם הצרעת. אמר לו האלהים: למה הם נאצו אותי, הרי הם זרים מן הקהל, וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו'. ועל דעתיה דרבי יהודה ב"ר סימון דאמר מן מעשה העגל באת עליהם הצרעת, מפיק ליה מהאי קרא (ישעיה יז): ביום נטעך תשגשגי וגו'. אמרו רבותינו: אחר מ' יום שקבלו ישראל את התורה, עשו ישראל את העגל. מנין? שכן אתה מוצא שהאלהים רמז למשה על כך. אמר לו האלהים: משה! אין את רואה לישראל, היכן הם עומדים ואומרים (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע חייך, בכזבים הם עומדים, אינם משלמים לי אלא מ' יום, שנאמר (שם יט): ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגו'. חסר מקרא כלום לי, למאן דאמר שלשים, יו"ד עשרה, הרי מ'. רבי שמעון בן יוחאי ורבי אליעזר בן יעקב. אחד מהם היה אומר: כ"ט יום היו ישראל מושלמין. וחד מנהון היה אומר: י"א יום היו ישראל מושלמין. ותרויהון מחד קרא שנאמר (דברים א): אחד עשר יום מחורב וגו'. אחד מהן אומר: מהו י"א? אמר להם משה: לא כ"ט יום הייתם מושלמין לאלהים, וי"א אחרונים הייתם מתחשבין האיך לעשות את העגל, שנאמר: אחד עשר יום. וחבירו אומר: אחד עשר יום היו מושלמים לאלהים, וכ"ט היו מתחשבין, האיך לעשות את העגל. ר' שמעון בן חלפתא אומר: יום אחד היו מושלמין, שנאמר (שם ד): יום אשר עמדת לפני ה' אלהיך בחורב. ר' מאיר אומר: לא כדברי אלו ולא כדברי אלו, אלא אפילו בשעה שהיו אומרים (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע, היו אומרים בפיהם אחד ובלבם אחד, שנאמר (תהלים עח): ויפתוהו בפיהם ובלשונם יכזבו לו ולבם לא נכון עמו, הרי אפילו באותו היום שהיו עומדים לפני הר סיני, לא היה לבם נכון לבוראם, הוא שישעיה אומר להם: ביום נטעך תשגשגי. אמר להם האלהים: ביום שבקשתי לעשות אתכם נטיעה לשמי, עשיתם סיגים. הוי, ביום נטעך תשגשגי. מהו (ישעיה יז): ובבקר זרעך תפריחי? ר' חמא ור' חנינא ורבי שמואל בר נחמן: חד מנהון אמר: למה הדבר דומה? למלך, שהיה לו גינה אחת מליאה בכרוב נאה ומשובח, נכנס לתוכה בין הערבים וראה אותה, ואמר: מה נאה ומשובח, לבקר אני מוכר אותה לתגרין ואמלא כיסי זהובים. בבקר נכנס לראותה ומצא אותה שהפריגה, א"ל תיפח רוחך! בערב היית נאה ומשובחת ובבקר הרי הפרגת! כך אמר האלהים לישראל: ובבוקר זרעך תפריחי. וחבירו אומר: למי שהיה לו שדה של פשתן, נכנס לתוכה בערב והיתה נאה, בא להכנס בבקר ומצאה שנעשה גבעולין. כך אמר להם אלהים: בבקר זרעך תפריחי, ביום נחלה, ביום שסברתי לעשותכם נחלה לשמי, לא קיימתם מלכותי עליכם. (שם ): וכאב אנוש בואו וקבלו את הצרעת. ולמה קורא אותה וכאב אנוש לשון גבר? מפני שהיא מכה הגברתנית. דבר אחר: וכאב אנוש, היא מנתשת את הגוף שהיא נכנסת בו, לפיכך אמר האלהים למשה: הפרש המצורעים שביניהם, שהם עשו אותה המעשה, וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו':
מכאן אמר רבי יהודה הלוי ב"ר שלום: על י"א דברים הצרעת באה: על קללת השם, ועל גילוי עריות, ועל שפיכות דמים, ועל האומר על חבירו דבר שאינו בו, ועל גסות הרוח, ועל הנכנס בתחום שאינו שלו, ועל לשון שקר, ועל הגניבות, ועל שבועת שקר, ועל המחלל שם שמים, ועל עבודת כוכבים. רבי יצחק אמר: על עין רעה. ורבותינו אומרים: על מי שמנאץ בדברי תורה. ועל דעתייהו דרבנן דאמרין על מי שהוא מנאץ בדברי תורה, שנאמר (ישעיה ה): לכן כאכול קש לשון אש וגו' ופרחם כאבק יעלה, זה צרעת, שנאמר (ויקרא יג): ואם פרוח תפרח הצרעת. מהו כאבק יעלה? כאותו פיח כבשן שזרק משה השמימה (שמות ט): והיה לאבק על כל ארץ מצרים, וממנו לקו המצרים בשחין אבעבועות פורח באדם ובבהמה. על דעתיה דרבי יצחק דאמר על עין הרע, כשאדם צר עין ואינו משאיל את כליו, הקב"ה משלח צרעת בביתו ומוציא כליו לחוץ, והבריות אומרים: פלוני שלא היה משאיל כליו, ואומר שלא היו לו כלים, הרי שהיה לו כלים, ועליו הכתוב אומר (איוב כ): יגל יבול ביתו. ועל דעתיה דרבי יהודה הלוי דאמר על קללת השם, מפיק ליה מגלית, שנאמר (שמואל א יז): כי חרף מערכות אלהים חיים. מה כתיב בו? (שם): היום הזה יסגרך ה' בידי, ואין יסגרך הצרעת, שנאמר: והסגירו הכהן. ועל גילוי עריות מנין? שנאמר (ישעיה ג): וספח ה' קדקד בנות ציון. אמר רבי אלעזר בן פדת: אין וספח, אלא הצרעת, שנאמר: שאת או ספחת וגו'. ועל שפיכות דמים מקין, שנאמר (בראשית ד): וישם ה' לקין אות אמר רבי נחמיה: זו הצרעת. נאמר כאן אות, ונאמר בחזקיהו אות, מה אות האמור בחזקיהו שחין, אף כאן שחין. ואם אין את למד מיואב ששפך דמים, מה כתיב בו (שמואל ב ג): ואל יכרת מבית יואב זב ומצורע. ועל האומר דבר לחבירו שאינו בו, זה משה, בשעה שאמר לו האלהים שילך אצל ישראל, אמר לו: רבוני! והרי אינן מאמינין אותי, שנאמר (שמות ד): והן לא יאמינו לי וגו'. אמר לו האלהים: הא משה! הא משה! כבר את יודע שאינן מאמינין אותך, מאמינין בני, מאמינין הם! אמרת לי (שם ): והן לא יאמינו לי וגו', הבא נא ידך בחיקך וגו', מיד ויוציאה והנה ידו מצורעת כשלג. ועל גסות הרוח, זה נעמן, שנאמר (מלכים ב ה):(ונעמן): [שר צבא מלך ארם] היה איש גדול. מהו גדול? שהיתה רוחו גסה, מפני שהיה גבור חיל, ועל ידי כך נצטרע. ועל הנכנס בתחום שאינו שלו, זה עזיהו, שביקש להכנס בתחום הכהונה. ומה כתיב בו? (ד"ה ב כו): והצרעת זרחה במצחו. ועל לשון שקר, זו מרים, שנאמר (במדבר יב): ותדבר מרים ואהרן במשה. ומה כתיב אחריו? (שם): ויפן אהרן אל מרים והנה מצורעת. ועל הגנבות, ועל שבועת שקר, דכתיב (זכריה ה): ובאה אל בית הגנב ואל בית הנשבע בשמי לשקר וגו'. אי זו היא מכה שהיא מכלה את העצים ואת האבנים? הוי אומר: זו הצרעת, שנאמר (ויקרא יד): ונתץ את הבית את אבניו ואת עציו וגו'. ועל המחלל שם שמים, זה גיחזי שרץ אחר נעמן ליטול ממנו ממון, שנאמר (מלכים ב ה): וירדוף גיחזי אחרי נעמן וגו'. אלישע קידש שמו של הקדוש ברוך הוא, שלא רצה ליטול מנעמן כלום. וגיחזי רדף אחריו ונשבע לו לשקר ששלח אצלו, שישלח לו ממון, נמצא זה מחלל שם שמים, מה שקידש אלישע. אמר לו הקב"ה לגיחזי: רשע! אתה אמרת (שם): חי ה' כי אם רצתי אחריו ולקחתי מאתו מאומה, נשבעת בשמי כדי לחללו, חייך, מאומה אמרת ומומו אתה נוטל, וצרעת נעמן תדבק בך. ועל ע"ז, אלו ישראל, כשעשו אותו מעשה נעשו מצורעים, שנאמר (שמות לב): וירא משה את העם כי פרוע הוא. ואומר (ישעיה יז): וכאב אנוש. לפיכך, אמר אלהים למשה: הפרש המצורעים שביניכם, ממחנה ישראל, שהם עשו אותו המעשה, וישלחו מן המחנה כל צרוע:
אמר רבי יוסי הגלילי: בא וראה מה כח עבירה קשה, שעד שלא פשטו ידיהם בעבירה, לא היו בהן זבין ומצורעים. משפשטו ידיהם בעבירה, היו בהן זבין ומצורעין. לפי דרכנו למדנו ששלשה דברים אלו אירעו בו ביום. צו את בני ישראל, כל מקום שנאמר צווי, הצווי מיד, בשעת המעשה ונוהג לדורות. רבי יהודה בן בתירה אומר: אין צווי בכל מקום, אלא זירוז, שנאמר (דברים ג): וצו את יהושע וחזקהו, לפי דרכנו למדנו, שאין מחזיקין אלא המוחזקין, ואין מזרזין אלא המזורזין. ר' שמעון בן יוחאי אומר: אין צווי בכל מקום, אלא חסרון כיס, שנאמר (ויקרא כד): צו את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך:
(במדבר ה): צו את בני ישראל וישלחו - (שם לה): צו את בני ישראל ונתנו ללוים. (שם כח): צו את בני ישראל ואמרת אליהם את קרבני. הא, אין צווי בכל מקום, אלא חסרון כיס, חוץ מאחת. ואי זה? זה (שם לד): צו את בני ישראל ואמרת אליהם כי אתם באים אל הארץ כנען. תייחס לענין חילוק הארץ. רבי אומר: אין צווי בכל מקום, אלא אזהרה, שנאמר (בראשית ב): ויצו ה' אלהים על האדם ומעץ הדעת טוב ורע:
וישלחו מן המחנה - ממחנה שכינה. מלמד שמצורעים וטמאי מתים משתלחים משם. צרוע, זה מוסגר. כל צרוע, זה מוחלט. זב, זה זב גמור. כל זב, לרבות זב שתי ראיות. וכל זב, לרבות זב ראיה אחת. טמא לנפש, זה אדם שהוא יכול להשתלח. כל טמא, לרבות כלים הנוגעים במת. וכל טמא, לרבות כלים הנוגעים בשרץ. וי"א: טמא לנפש, זה אדם וכלים הנוגעים. כל טמא, לרבות הנוגעים בשרץ מזכר ועד נקבה, בכל אדם הכתוב מדבר, או אינו מדבר אלא בלוים נושאי ארון? תלמוד לומר: מזכר עד נקבה תשלחו, בכל אדם הכתוב מדבר. מזכר עד נקבה, אחד גדולים ואחד קטנים במשמע. מזכר טבול יום. ועד נקבה, לרבות מחוסר כפרה. ולא יטמאו את מחניהם יכול כלם ישתלחו חוץ למחנה אחת? אמרת: צו את בני ישראל וישלחו מן המחנה ריבה כאן מחנה אחת. אל מחוץ למחנה תשלחום, ריבה כאן ב' מחנות. ולא יטמאו את מחניהם, ריבה כאן ג' מחנות. מכאן אמרו: ג' מחנות הן: מחנה ישראל, ומחנה לויה, ומחנה שכינה. מפתח ירושלים ועד הר הבית מחנה ישראל. מפתח הר הבית ועד העזרה מחנה לויה. מפתח העזרה ולפנים מחנה שכינה. יכול כולם ישתלחו למקום אחד? תלמוד לומר במצורע: בדד ישב מחוץ למחנה מושבו. כל שהזב מטמא, מצורע מטמא. חמור מצורע שמטמא בביאה. כל שטמא מת מטמא, הזב מטמא. חמור הזב, שהוא מטמא תחת אבן מְסָמָא. כל שטבול יום מטמא, טמא מת מטמא. חמור טמא מת, שהוא מטמא את האדם. כל שמחוסר כפורים פוסל, טבול יום פוסל. חמור טבול יום, שהוא פוסל את התרומה. מכאן נתנו חכמים מחיצות ואמרו: עשר קדושות הן: ארץ ישראל מקודשת מכל הארצות, ומה היא קדושתה? שמביאין ממנה העומר, והבכורים, ושתי הלחם, מה שאין כן בכל הארצות. ארץ כנען מקודשת מעבר הירדן, ארץ כנען כשרה לבית שכינה, ואין עבר הירדן כשר לבית שכינה. עיר חומה מקודשת מן הארץ, שמצורעים הולכים בכל הארץ ואינם הולכים בערי חומה. ירושלים מקודשת מערי חומה, שקדשים קלים ומעשר שני נאכלין בירושלים, ואינן נאכלים בערי חומה. הר הבית מקודש מירושלים, שזבים וזבות נכנסים בירושלים, ואין נכנסים בהר הבית. החיל מקודש מהר הבית, שנכרים וטמא מת נכנסין להר הבית, ואין נכנסין לחיל. עזרת הנשים מקודשת הימנו, שאין טבול יום נכנס לשם, ואין חייבים עליו חטאת. עזרת ישראל מקודשת הימנה, שמחוסר כפורים נכנסין לעזרת הנשים, ואין נכנסים לעזרת ישראל. ישראל מעורבין שמש נכנסים לעזרת כהנים, ברוחב י"א אמה על אורך קל"ה, אבל לא היו עומדין על הדוכן. והלוים היו עומדים על הדוכן, אבל לא היו נכנסין מיכן ולפנים, ובעלי מומין כהנים ופרועי ראש ושתויי יין היו נכנסין מיכן [ולפנים], אבל לא היו נכנסין בין האולם ולמזבח, ולא לאולם, ולא להיכל, ולא לסביבות המזבח ד' אמות. ושאר כהנים נכנסין, לאולם, ולהיכל, ולסביבות המזבח ד' אמות, אבל לא היו נכנסין לבית קדשי הקדשים. וכהן גדול היה נכנס לבית קדשי הקדשים ד' פעמים ביוה"כ. אמר רבי יוסי: בחמישה דברים בין האולם ולמזבח שוה להיכל: שאין פרוע ראש ושתוי יין, ושלא רחוץ ידים ורגלים, נכנסין לשם, וכדרך שהם פורשים מן ההיכל בשעת הקטרה, כך היו פורשין מבין האולם בשעת הקטרה. הוי מה מעלה בין האולם ולמזבח ולהיכל? אלא שבין האולם ולמזבח, נכנסין לעבודה ושלא לעבודה. ולהיכל אין נכנסין אלא לעבודה בלבד. וכשם שהיו במדבר שלושה מחנות: מחנה שכינה, מחנה לויה, מחנה ישראל, כך היו בירושלים: מפתח ירושלים ועד פתח הר הבית, מחנה ישראל. מפתח הר הבית ועד שער ניקנור, מחנה לויה. משער ניקנור ולפנים, מחנה שכינה. והן הן קלעים שבמדבר ובשעת מסעות, אין בהן משום קדושה ואין חייבין עליהם משום טומאה. ולא יטמאו את מחניהם למה נאמר? לפי שהוא אומר: וישלחו מן המחנה, שומע אני לא יגעו לא בארון ולא בנושאין, אבל יקצו להם מקום בפני עצמן. תלמוד לומר: ולא יטמאו את מחניהם אשר אני שוכן בתוכם. חביבין הן ישראל, שאע"פ שהן טמאין, שכינה ביניהם, שנאמר (ויקרא טז): השוכן אתם בתוך טומאותם. ואומר: ולא יטמאו את מחניהם. ואומר: ולא תטמא את הארץ וגו':
ויעשו כן בני ישראל וישלחו אותם אל מחוץ למחנה - להודיע שבחן של ישראל, שכשם שאמר להם משה כן עשו, כאשר דבר ה' אל משה כן עשו בני ישראל. ר' אלעזר ב"ר שמעון אומר: אין במשמע, אלא המשלחים לא הוצרכו. ומנין אף המשתלחים לא הוצרכו? תלמוד לומר: כאשר דבר ה' אל משה כן עשו בני ישראל, מעצמן. לא הוצרכו שיעשיאום, את משה ואת אהרן:
דבר אחר: צו את בני ישראל רבנן פתרין קרייה בגלות צו את בני ישראל על שעברו ישראל על המצות, נתחייבו שילוח, זה גלות. הה"ד: וישלחו מן המחנה. אין וישלחו אלא לשון גלות, כמה דתימא (ירמיה טו): שלח מעל פני ויצאו. מן המחנה, זו א"י, ששם השכינה חונה. כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, רמז להם, שאם יעברו ישראל על שלש עבירות הלל: עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים יתחייבו גלות. צרוע, זו עבודת כוכבים, מה מצורע מטמא בביאה, אף עבודת כוכבים מטמא בביאה. זב, זו גילוי עריות, שאלו ואלו מטמאין, על ידי שכבת זרע. טמא לנפש, אלו שופכי דמים, שהן מטמאין עצמן ומטמאין הארץ, בשפיכות דמים. ותנינן כן: גלות בא לעולם על עבודת כוכבים ועל גילוי עריות ועל שפיכות דמים ועל שמיטת הארץ. על עבודת כוכבים כיצד? הוא אומר (ויקרא כו): והשמדתי את במותיכם וגו'. וכתיב (שם): ואתכם אזרה בגוים וגו'. אמר להם המקום לישראל: הואיל ואתם רוצים בעבודת כוכבים, אף אני אגלה אתכם למקום שיש עבודת כוכבים, לכך השמדתי את במותיכם. ועל גילוי עריות כיצד? אמר רבי ישמעאל בר' יוסי: כל זמן שישראל פרוצין בעריות, שכינה מסתלקת מהם, שנאמר (דברים כג): ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך. ועל שפיכות דמים כיצד? שנאמר (במדבר לח): ולא תחניפו את הארץ וגו'. מגיד הכתוב, ששפיכות דמים מטמא את הארץ ומסתלקת השכינה. ומפני שפיכות דמים חרב בית המקדש וגלו ישראל מארצם. ודברים הללו היו במקדש ראשון, ולכך גלו וחרב בהמ"ק. דאמר רבי יוחנן בן תורתא: מקדש ראשון מפני מה חרב? מפני שהיו בה שלושה דברים: עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים. עבודת כוכבים, דכתיב (ישעיה כח): כי קצר המצע מהשתרע וגו'. אמר רבי שמואל בר נחמני, אמר רבי יונתן: קצר מצע זו מלהשתרר עליו שני רעים כאחד. והמסכה צרה כהתכנס. אמר רבי שמואל בר נחמני, כי מטי רבי יונתן להאי קרא בכי אמר: מאן דכתיב ביה (תהלים לג): כונס כנד מי הים, תעשה לו מסכה צרה. גילוי עריות, ויאמר ה' (ישעיה ג): יען כי גבהו בנות ציון וגו'. שפיכות דמים, דכתיב (מ"ב כא): וגם דם נקי שפך מנשה הרבה מאד וגו'. ולפיכך הביא עליהם הקדוש ברוך הוא שלש פורעניות, כנגד עבירות שבידם, שנאמר (מיכה ג): לכן בגללכם ציון שדה תחרש וגו'. והשילוח הזה אמור בגלות בבל. מזכר עד נקבה תשלחו, הרי זה אמור כנגד גלות מדי, שהלכו מבבל למדי, ולפי שלא יצאו מא"י כשגלו למדי, לכך לא נאמר כאן מחנה. ולמה כתיב בגלות מדי מזכר עד נקבה? רמז להם, שעתידה מלכות מדי לגזור עליהם גזירות, מזכר ועד נקבה, שנאמר (אסתר ג): ונשלוח ספרים ביד הרצים אל כל מדינות המלך להשמיד וגו'. אל מחוץ למחנה תשלחום, הרי זה אמור כנגד גלות אדום שהחריבו ביהמ"ק והגלו את ישראל מארצם. ולמה סמך גלות אדום אצל גלות בבל? לפי שכשם שבבל חרב המקדש והגלה ישראל, כך עשו אדומיים. וכן הוא אומר (תהלים קלז): בת בבל השדודה. הכתוב קרא לאדום בת בבל. ואף על פי שגלות מדי מבדיל ביניהם במקרא, לא עשה הכתוב כן, אלא מפני שגלות מדי לא בא אלא מכח גלות בבל, שכשגלו למדי מבבל יצאו. ולא יטמאו את מחניהם, הרי זה אמור כנגד שעבוד יון, ולכך לא נאמר בזה שילוח, שלא הגלום מארצם, ולכך נאמר בזה טומאה, שטמאו יונים את ההיכל בעבודת כוכבים שלהם. אשר אני שוכן בתוכם, רמז להם, שבכל מקום שיגלו שכינה עמהם. תני ר' נתן אומר: חביבין ישראל, שכל מקום שגלו, שכינה עמהם. גלו למצרים, שכינה עמהם, שנאמר: הנגלה נגליתי לבית אביך וגו'. גלו לבבל, שכינה עמהם, שנאמר (ישעיה מג): למענכם שלחתי בבלה וגו'. גלו לעילם, שכינה עמהם, שנאמר (ירמיה מט): ושמתי כסאי בעילם. גלו לאדום, שכינה עמהם, שנאמר (ישעיה סג): מי זה בא מאדום. וכשהן פזורין שכינה עמהם, שנאמר (דברים ל): ושב ה' אלהיך את שבותך וגו' והשיב לא נאמר, אלא ושב. ואומר (שיר ד): אתי מלבנון כלה וגו'. ויעשו כן בני ישראל וישלחו אותם אל מחוץ למחנה, כיון שחטאו, גלו. כאשר דבר ה' אל משה כן עשו בני ישראל מה דבר הקב"ה למשה? שאם יעשו תשובה במלכיות שיהיו שם, הקדוש ברוך הוא מקבצם, שנאמר (דברים ל): והיו כי יבואו עליך כל הדברים האלה הברכה והקללה וגו', והביאך ה' אלהיך וגו', ומל ה' אלהיך וגו'. כן עשו בני ישראל, שעתידין ישראל שיעשו תשובה באחרית הימים והם נגאלים, שנאמר (ישעיה ל): בשובה ונחת תושעון. וכשם שמצורע וזב וטמא נפש לא יטהרו לעולם, עד שיבואו במים טהורים, כך עתיד הקב"ה לזרוק עליהם מים טהורים ולטהרם, שנאמר (יחזקאל לו): וזרקתי עליכם מים טהורים וטהרתם וגו'.



איש או אשה כי יעשו מכל חטאת וגו' - רבי אבהו אומר (הושע יד): ישובו יושבי בצלו, אלו הגרים שהם באים וחסים בצלו של הקדוש ברוך הוא. יחיו דגן, בתלמוד. יפרחו כגפן, באגדה. זכרו כיין לבנון אמר הקב"ה: חביב עלי שמותן של גרים, כיין נסך שהוא מתנסך על גבי המזבח. ולמה הוא קורא אותו לבנון? שמלבין עונותיהם של ישראל כשלג, שנאמר (ישעיה א): אם יהיו חטאיכם כשנים וגו'. ר' שמעון בן יוחאי אומר: שכל הלבבות שמחים בו. הה"ד (תהלים מח): יפה נוף משוש כל הארץ. ורבנן אמרי: על שם (מ"א ט): והיו עיני ולבי שם כל הימים. דבר אחר: יחיו דגן, יעשו עיקר הם כישראל, כמה דתימא (זכריה ט): דגן בחורים. יפרחו כגפן, כישראל, כמה דתימא (תהלים פ): גפן ממצרים תסיע. וכן את מוצא, כשם שכתובה פרשה בתורה בין ישראל לחבירו, אם מועל בו, שהוא חייב קרבן, שנאמר (ויקרא ה): נפש כי תחטא ומעלה וגו'. כך הקדוש ברוך הוא כתב פרשה בתורה בין ישראל לגרים, שאם גוזל אדם מישראל לגר, דינו כגוזל מישראל. את מוצא, בזה כתב חטא, כי תחטא ובגוזל הגר, כתיב: מכל חטאת האדם. בזה כתיב: ומעלה מעל בה'. ובזה כתיב: למעול מעל בה'. בזה כתיב: והיה כי יחטא ואשם. ובגר כתיב: ואשמה הנפש ההיא. בזה כתיב: ושלם אותו בראשו. ובגר כתיב: והשיב את אשמו בראשו. בזה כתיב: וחמישיתיו יוסף עליו. ובגר כתיב: חמישיתו יוסף עליו. בזה כתיב: ואת אשמו יביא לה'. ובגוזל הגר כתיב: מלבד איל הכפורים. הא למדנו, שהגרים עיקר הם כישראל. הוי, יחיו דגן ויפרחו:
איש או אשה וגו' - הה"ד (תהלים קמו): ה' אוהב צדיקים וגו'. כך אמר הקב"ה: אני אוהבי אהב. וכן הוא אומר (ש"א ב): כי מכבדי אכבד. הם אוהבים אותי ואף אני אוהב אותם. ולמה הקדוש ברוך הוא אוהב צדיקים? שאינן נחלה, אינם משפחה. את מוצא, הכהנים בית אב הם, הלוים בית אב הם, שנאמר (תהלים קלו): בית אהרן ברכו את ה' בית הלוי ברכו את ה', אם מבקש אדם להיות כהן, אינו יכול להיות, לוי אינו יכול, למה? שלא היה אביו לא כהן ולא לוי, אבל אם מבקש אדם להיות צדיק, אפילו גוי יכול הוא, שאינו בית אב, לכך הוא אומר: יראי ה' ברכו את ה' בית יראי ה' לא נאמר, אלא יראי ה', אינו בית אב, אלא מעצמם נתנדבו ואהבו להקב"ה, לפיכך הקדוש ברוך הוא אוהבם, לכך נאמר (שם קמו): ה' אוהב צדיקים וגו' הרבה הקב"ה אוהב את הגרים. למה הדבר דומה? למלך, שהיתה לו צאן והיתה יוצאת בשדה ונכנסת בערב, כן בכל יום. פעם אחד נכנס צבי אחד עם הצאן, הלך לו אצל העזים, היה רועה עמהם, נכנסה הצאן לדיר נכנס עמהם, יצאת לרעות יצא עמהם. אמרו למלך: הצבי הזה, נלוה עם הצאן והוא רועה עמהם, כל יום ויום יוצא עמהם ונכנס עמהם, היה המלך אוהבו, בזמן שהוא יוצא לשדה, היה מפקיד מרעה יפה לרצונו, לא יכה אדם אותו, הזהרו בו, ואף כשהוא נכנס עם הצאן, היה אומר להם: תנו לו וישתה. והיה אוהבו הרבה. אמרו לו: מרי! כמה תישים יש לך, כמה כבשים יש לך, כמה גדיים יש לך, ואין את מזהירנו, ועל הצבי הזה, בכל יום ויום את מצוינו?! אמר להם המלך: הצאן רוצה ולא רוצה, כך היא דרכה לרעות בשדה כל היום ולערב לבא לישן בתוך הדיר. הצביים, במדבר הם ישנים, אין דרכם ליכנס לישוב בני אדם, לא נחזיק טובה לזה שהניח כל המדבר הרחב הגדול, במקום כל החיות, ובא ועמד בחצר?! כך אין אנו צריכין להחזיק טובה לגר שהניח משפחתו ובית אביו, והניח אומתו וכל אוה"ע, ובא לו אצלנו?! לכן הרבה עליו שמירה, שהזהיר את ישראל, שישמרו עצמם מהם, שלא יזיקו להם. וכן הוא אומר: ואהבתם את הגר, וגר לא תונה וגו'. וכשם שחייבה תורה לגוזל לחבירו תשלום ממון וקרבן איל הכפורים, כן חייבה תורה לגוזל את הגר, לשלם לו ממונו ויביא קרבן איל הכפורים, שכן כתיב: דבר אל בני ישראל איש או אשה. והפרשה הזו בגוזל הגר אמורה, דכתיב (תהלים קמו): ה' שומר את גרים, שהרבה בשמירתם, כדי שלא יחזרו לסורן. חביבין הגרים, שבכל מקום הכתוב מקיש אותם בישראל, שנאמר (ישעיה מא): ואתה ישראל עבדי יעקב וגו'. נאמרה אהבה בישראל, שנאמר (מלאכי א): אהבתי אתכם אמר ה'. ונאמרה אהבה בגרים, שנאמר (דברים י): ואוהב גר לתת לו לחם ושמלה. נקראו ישראל עבדים, שנאמר (ויקרא כה): כי לי בני ישראל עבדים. נקראו גרים עבדים, שנאמר (שם כו): מהיות להם עבדים. נאמר רצון בישראל שנאמר (שמות כח): והיה על מצחו תמיד לרצון וגו'. ונאמר רצון בגרים, שנאמר (ישעיה נו): עולותיהם וזבחיהם לרצון על מזבחי וגו'. נאמר שירות בישראל, שנאמר (שם סא): ואתם כהני ה' תקראו וגו'. ונאמר שירות בגרים, שנאמר (שם נו): ובני הנכר הנלוים וגו'. נאמר שמירה בישראל, שנאמר (תהלים קכא): ה' שומרך וגו'. נאמר שמירה בגרים, שנאמר (שם קמו): ה' שומר את גרים. וכן את מוצא בד' כתות העומדות לפני המקום, שנאמר (ישעיה מד): זה יאמר לה' אני וגו'. זה יאמר לה' אני, הרי כולו למקום, לא נתערב בו חטא. (שם): וזה יקרא בשם יעקב, אלו גרי צדק. (שם): זה יכתוב ידו לה', אלו בעלי תשובה. (שם): ובשם ישראל יכנה, אלו יראי שמים. הא למדנו שהגרים הרי הם כישראל, ולכך נאמר פרשה זו: איש או אשה וגו':
הה"ד (ש"א ב): כי מכבדי אכבד ובוזי יקלו. תני, רבי יוסי אומר: כל המכבד את התורה גופו מכובד על הבריות, וכל המבזה את התורה גופו מבוזה על הבריות, שנאמר (שם): כי מכבדי אכבד וגו'. דבר אחר: כי מכבדי אכבד, זה פרעה שנהג כבוד במי שאמר והיה העולם, ויצא בראש פמליא שלו, שנאמר (שמות יד): ופרעה הקריב וגו'. אמרו לו עבדיו: אדונינו! כל המלכים אינם יוצאים אלא לאחר פמליא שלהם, אתה מפני מה אתה יוצא בראש פמליא שלך?אמר להם: וכי לפני בשר ודם אני הולך, הריני הולך להקביל פני ממ"ה הקדוש ברוך הוא. לפיכך נהג הקב"ה בו כבוד ולא נפרע ממנו, אלא הוא בעצמו, שנאמר (שיר א): לסוסתי ברכבי פרעה וגו'. ובוזי יקלו, זה סנחריב מלך אשור, שנאמר (מלכים ב יט): ביד מלאכיך חרפת ה' וגו', לפיכך הקדוש ברוך הוא נוהג בו בזיון, ולא נפרע ממנו אלא ע"י מלאך, שנאמר (שם): ויצא מלאך ה' ויך במחנה אשור וגו'. דבר אחר: כי מכבדי וגו', מדבר בגרים. הם מכבדים להקב"ה, שמניחים מעשיהם הרעים ובאים וחסים תחת כנפי השכינה. הקדוש ברוך הוא מכבדם. ללמדך, שכל המיישר אורחותיו הוא מכבד להקב"ה, שנאמר (תהלים נ): זובח תודה יכבדנני. ואומר (ירמיה יג): תנו לה' אלהיכם כבוד בטרם יחשיך וגו'. ובוזי יקלו, אלה הרשעים, שהרי סרים מאחרי המקום, הקדוש ברוך הוא מקילם. מי היו שבזו המקום? אלו עובדי העגל. מה ביזוי עשה להם? שלקו בצרעת ובזיבות, ושלחם מן המחנה, שנאמר: וישלחו מן המחנה וגו'. מה כיבוד עשה הקב"ה לגרים? שאחר פרשת שילוח טמאים, כתיב פרשת אזהרת גרים, ללמדך, לחוטאים מישראל הרחיק המקום, ולגרים הבאים לשמו, קירב המקום, שעשה דינם חמור כדין ישראל, שכל הגוזל להם, כאילו גוזל לישראל. הוי, כי מכבדי אכבד:
איש או אשה וגו' - הה"ד (תהלים קלח): יודוך ה' כל מלכי ארץ כי שמעו אמרי פיך.אמר רבי פנחס: שני דברים שמעו מלכי אוה"ע מפי הקב"ה, ועמדו מכסאותם והודו:בשעה שנתן הקדוש ברוך הוא תורה לישראל, ואמר (שמות כ): אנכי ה' אלהיך,אמרו מלכי אוה"ע: זה כמוני אומר, אי זה מלך רוצה שיהא אחר מכחיש?וכן הקב"ה, בשעה שאמר: לא יהיה לך.אמרו: אי זה מלך רוצה שיהיה לו שותף?!וכן הקדוש ברוך הוא, בשעה שאמר: לא תשא.אמרו: אי זה מלך רוצה שיהיו נשבעים בו ומשקרים?!וכן הקב"ה, בשעה שאמר: זכור את יום השבת.אמרו: אי זה מלך רוצה שלא יהיו הבריות מכבדים את יום השביעי?!אבל, בשעה שאמר כבד?!אמרו: בנימוסות שלנו, כל מי שמכתיב את עצמו סיגרון למלך, הוא כופר באבותיו, וזה מכריז ואומר: כבד את אביך ואת אמך, עמדו מכסאותם והודו לו.בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא ואת אשר חטא מן הקדש ישלם.אמרו: בנימוסות שלנו, כל דאכיל צינורא מן קיסר, יהב ביה סכין דפדן, וזה מכריז ואומר: ואת אשר חטא מן הקדש ישלם.ולא עוד, אלא שהחמיר בהדיוט יותר מגבוה, שבגבוה כתיב (ויקרא ה): נפש כי תמעול מעל וגו'. ובהדיוט כתיב: נפש כי תחטא וגו' עשאו כמזיד.ולא עוד, אלא שבזה הקדים מעילה לחטא, ובזה הקדים חטא למעילה.ולא עוד לישראל, אלא אפילו בגוזל הגר כן.מי הוא אלוה כזה, האוהב את אוהביו ומקרב רחוקים כקרובים הבאים לשמו?עמדו מכסאותם והודו לו.ולא תאמר בגירי הצדק, שנתגיירו לשם שמים קירב הקב"ה, אלא אפילו אותן שנתגיירו שלא לשם שמים, מצינו שתבע הקדוש ברוך הוא עלבונם. הה"ד (שמואל ב כא): ויהי רעב בימי דוד וגו',מהו שנה אחרי שנה?מלמד שהיו שלוש שנים רצופות.כשראה דוד שהתחיל הרעב לבא בימיו, אמר בעון חמישה דברים הגשמים אינן יורדין:בעון עובדי עבודת כוכבים,ומגלי עריות,ושופכי דמים,פוסקי צדקה ברבים ואינן נותנין,ובעון שאינן נותנין מעשרותיהם כתקנן.בעון עובדי עבודת כוכבים מנין?שנאמר (דברים יא): השמרו לכם פן יפתה וגו'.ואומר: וחרה אף ה' בכם וגו'.בעון מגלי עריות מנין?שנאמר (ירמיה ג): ותחניפי ארץ בתזנותיך וגו'.ואומר (שם): וימנעו רביבים ומלקוש וגו'.בעון שופכי דמים מנין?שנאמר (במדבר לה): כי הדם הוא יחניף את הארץ, כי הדם הוא יחן אף על הארץ.בעון פוסקי צדקה ברבים ואינן נותנין מנין?שנאמר (משלי כה): נשיאים ורוח וגשם אין.למה?(שם): איש מתהלל במתת שקר.בעון שאין נותנין מעשרותיהן כתקנן, מנין?שנאמר (מלאכי ג): הביאו את כל המעשר אל בית האוצר וגו'.שנה ראשונה התחיל דוד להוכיח דורו בעת הרגל, ואמר להן: שמא יש בכם בני אדם שהן עובדים עבודת כוכבים, שאין השמים נעצרים מהוריד טל ומטר, אלא בעון זה?יצאו ובקשו ולא מצאו.שנה שנייה אמר להם: שמא גלוי עריות יש בכם, שאין השמים נעצרים אלא מפני כך?יצאו ובקשו ולא מצאו.שנה שלישית אמר להם: שמא שופכי דמים או פוסקי צדקה ברבים ואינן נותנין יש בכם, או מונעי המעשרות יש בכם, שאינן הגשמים נעצרים, אלא עליהם?יצאו ובקשו ולא מצאו.מכאן ואילך, אמר דוד: אין הדבר תלוי אלא בי, התחיל שואל באורים ותומים. הה"ד (שמואל ב כא): ויבקש דוד את פני ה'.אמר ר' שמעון בן לקיש: ששאל באורים ותומים.אמר רבי אלעזר טעמיה דרבי שמעון בן לקיש אתיא פני פני.כתיב הכא: ויבקש דוד את פני ה'וכתיב התם: ולפני אלעזר הכהן יעמוד ושאל לו וגו'.אמר לו הקב"ה: דוד מוצל אתה, אלא על שאול ועל בית הדמים. הה"ד (שם): ויאמר ה' אל שאול ואל בית הדמים וגו'.על שאול, שלא עשיתם עמו חסד ולא נספד כהלכה.א"ל הקדוש ברוך הוא: דוד אינו שאול, שנמשח בשמן המשחה?!אינו שאול, שבימיו לא נעשה עבודת כוכבים בישראל?!אינו שאול, שחלקו עם שמואל הנביא?!ואתה בארץ והוא בחוצה לארץ?!ואל בית הדמים, (שם): על אשר המית את הגבעונים.והיכן מצינו שהמית גבעונים?אלא, מתוך שהרג נוב עיר הכהנים, שהיו מספיקין להם מים ומזון, מעלה עליו הכתוב כאלו הרגן.אמר רבי אלעזר: כתיב (צפניה ב): בקשו את ה' כל ענוי הארץ אשר משפטו פעלו.מהו אשר משפטו פעלו?שהוא עושה משפטו, ופעלו כאחת.את מוצא, הקב"ה תובע משפטן של גבעונים מן שאול, וזוכר פעולתו של שאול לשלם לו שכר טוב.באותה שעה אמר דוד: וכי בשביל הגרים הללו עשה הקדוש ברוך הוא לעמו כן?!א"ל הקב"ה: אם תרחיק את הרחוקים, סופך לרחק את הקרובים.צא ולמד, יהושע רבך, שבשעה שאמרו הגבעונים (יהושע י): עלה אלינו מהרה והושיעה לנו ועזרנו, באותה שעה אמר יהושע: וכי בשביל הגרים הללו אנו מטריחים על הצבור?!א"ל הקדוש ברוך הוא: יהושע! אם תרחיק את הרחוקים, סופך לרחק את הקרובים.צא ולמד, מהיכן הוא מטעך, לא מן הגרים?! שנאמר (בראשי' מו): ויולד ליוסף בארץ מצרים וגו'. וכתיב: למטה אפרים הושע בן נון.מיד (שמואל ב כא): ויקרא המלך לגבעונים ויאמר אליהם, והגבעונים וגו'.מה שאמר הכתוב (שם): והגבעונים לא מבני ישראל המה.וכי מה ענין זה לזה?אלא, כך אמר הכתוב: לפי שקרא דוד לגבעונים, ואמר אליהם מה שאמר, ולא קבלו ממנו, לכך: והגבעונים לא מבני ישראל המה, שעמד דוד וריחקן, שלא יבאו בקהל.וזו היא ששנינו: שנתינים אסורים לבא בקהל.באותה שעה, אמר דוד: ג' מתנות נתן הקב"ה לישראל:רחמנין,וביישנין,וגומלי חסדים.רחמנין?דכתיב (דברים יג): ונתן לך רחמים ורחמך והרבך. ביישנים? דכתיב (שמות כ): ובעבור תהיה יראתו על פניכם לבלתי תחטאו, זה סימן לביישן, שאינו חוטא, וכל מי שאין לו בושת פנים, דבר ברי שלא עמדו אבותיו על הר סיני. גומלי חסדים מנין? דכתיב (בראשית יט): למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו וגו'. וכתיב (דברים ז): ושמר ה' אלהיך את הברית ואת החסד . ואלו אין בהם אחד מאלה, מיד עמד וריחקן. הה"ד: והגבעונים לא מבני ישראל המה, אין ראויין אלו להתערב עמהם, אע"פ שגרים הם, לא עמדו אבותיהם על הר סיני, כי על שם כנענים מתחשבים. הה"ד (שמואל ב כא): כי אם מיתר האמרי. מה כתיב בהם?(דברים ז): לא תתחתן בם וגו'.אף אלו כמותן, אינן ראוין לידבק בישראל. כתוב אחד אומר: ויאמר איש ישראל החוי וגו'. וכאן קרי ליה: אמורי?! אלא מן האמרי היו.ולמה קורא אותן חוי?על שעשו מעשה חוי, מעשה נחש.הנחש אמר: יודע אני שאמר להם הקדוש ברוך הוא (בראשית ב): כי ביום אכלך ממנו מות תמות, אלא הריני הולך ומרמה בהם, והם אוכלין ונענשים, ואני יורש את הארץ לעצמי.כך עשו הגבעונים. אמרו: יודעים אנו שאמר הקב"ה לישראל: כי החרם תחרימם החתי והאמרי וגו' (דברים ו): לא תכרות להם ברית וגו', אלא הרי אנו הולכין ומרמין בהם, והם כורתים אתנו ברית.מה נפשך, יהרגו אותנו יעברו על השבועה, יקיימו אותנו, עוברים על הגזירה, בין כך ובין כך, נענשים ואנו יורשין את הארץ לעצמנו.לפיכך, כשראה יהושע כן, אמר להם (יהושע ט): למה רמיתם אותנו וגו'.אמר להם יהושע: אתם עשיתם מעשה נחש, לפיכך תטלו שכרו של נחש.אמר רבי אלעזר: אררן כנחש, דכתיב (שם): ועתה ארורים אתם.כשם שכתוב בנחש (בראשית ג): ארור אתה מכל הבהמה.מהו ובני ישראל נשבעו להם?אמר דוד: בעת שבני ישראל נשבעו להם תלוי הדבר בי, שאם אחפוץ לרחקן ולקרבן, הרשות בידי, הריני מרחקן.ומנין שתלוי הדבר בדוד?דכתיב (יהושע ט): ויתנם יהושע ביום ההוא חוטבי עצים ושואבי מים וגו'.אמר רבי אמי, בשם רבי יהושע בן לוי: אחר שאמר לעדה ולמזבח ה', מה צורך לומר אל המקום אשר יבחר?!אלא תלאו יהושע בדוד, אמר: אני איני לא מקרבן ולא מרחקן, אלא מי שהוא עתיד לבנות בית הבחירה, אם ראתה דעתו לקרב יקרב, לרחק ירחק, וכיון שבא דוד וראה שהיו אכזרים, ריחקן.אף עזרא ריחקן, דכתיב (נחמיה יא): והנתינים יושבים בעופל וגו'.אף לעתיד לבא הקדוש ברוך הוא מרחקן, שנאמר (יחזקאל מח): והעבד העיר יעבדוהו מכל שבטי ישראל, יאבדוהו מכל שבטי ישראל.(שמואל ב כא): ויבקש שאול להכותם. אף על פי שלא הכם נתאכזרו עליו, ללמדך, שלא על חנם ריחקן דוד בקנאתו לבני ישראל ויהודה, אע"פ שלא כעס עליהם שאול, אלא בשביל קנאה שהיה לו על ישראל ויהודה, ולא עשה בשביל שנאה, שהיה שונאם ולא ריחמו על בניו.מה היא הקנאה?שלא היו מגלים לו היכן דוד מתחבא.מיד שלח דוד וקרא להם: מה לכם ולבית שאול?אמרון ליה: על שפסק מזונינו, ועל שהמית ממנו שבעה אנשים: שני חוטבי עצים, ושני שואבי מים, וחזן, וסופר, ושמש.אמר לון: ומה אתון בעי כדון? הה"ד (שם): ויאמר דוד אל הגבעונים מה אעשה לכם ובמה אכפר וברכו את נחלת ה'.אמר להם: מה הנייה ליהוי לכון, אם תקטלון מן בית שאול נפשא?אלא אמרו לי: מה תקנה אעשה לכם, שאתם מתפייסין, וכמה כסף וזהב אתן לכם כופר נפשכם? ובמה אכפר, כמה דתימא (שמות כא): אם כופר יושת עליו ונתן פדיון נפשו, כדי שיפסוק הרעב?הה"ד: וברכו את נחלת ה' וכמה דתימא (בראשית מז): ויברך יעקב את פרעה שברכו שיכלה הרעב.(ש"ב כא): ויאמרו לו הגבעונים אין לנו כסף וזהב עם שאול ועם ביתו.לי כתיב, לנו קרי, למה כן?אמר להם דוד: מה הנייה לכון דאינון מתקטלין סבו לכון כסף וזהב!אמרו לו: אין אנו מבקשין כסף וזהב עם שאול ועם בני ביתו, לא היה לנו חייב ממון, שממון ניטול ממנו, אלא נפשות חייב לנו ונפשות אנו מבקשין!אמר דוד: דלמא דאינון בהתין פלגין מן פלגין, נסב כל חד וחד מנהון, והוה מפייס ליה קבל גרמיה, והוה אמר לו: מה הנייה לך ואינון מתקטלין, סב לך ממון.והוא אמר ליה: אין לי כסף וזהב עם שאול ועם ביתו, ואין לנו לחזור על אחרים, אלא עליו, שעבדיו לא רצו לשלוח יד בכהנים ולא בנו, שנאמר (שמואל א כב): ולא אבו עבדי המלך לשלוח את ידם לפגוע בכהני ה' הוי, ואין לנו איש להמית בישראל.כיון שראה דוד שלא קבלו ממנו, אמר להם: מה אתם אומרים אני עושה לכם, אם נפשות אתם מבקשים אני אעשה. הה"ד (שם כא): ויאמר מה אתם אומרים אעשה לכם, כיון שאמר להם דוד כן, אמרו לו: אין אנו מבקשין לפרוע לו ככל מדתו, הוא כלנו וחשב להשמידנו, שלא יהיה לנו עמידה בכל גבול ישראל, אין אנו מבקשים מכל בניו, אלא ז', כנגד השבעה אשר הרגם ממנו.הה"ד: ויאמר אל המלך האיש אשר כלנו ואשר דמה לנו וגו'.אשר כלנו, ז' אותיות הן, כנגד ז' נפשות שהרג מהם, לפיכך (שם): יותן לנו ז' אנשים מבניו והוקענום לה' בגבעת שאול בחיר ה' וגו', כדי שיראו כל העולם ויתיראו ולא יוסיפו עוד להרע לגרים, לכך כתיב: לה', שהוא צוה להיטיב לגרים, והוא הרע להם.למה בגבעת שאול?כדי שידעו אם למלך לא נשא הקב"ה פנים, ק"ו להדיוטים!בחיר ה', אתמהה, הם מקטרגים עליו וקריין ליה בחר ה'?!אלא, הם אמרו: בגבעת שאול.יצתה בת קול ואמרה: בחיר ה'.כיון שראה דוד צרתו צרה, התחיל אומר להם: אני אתן.הה"ד (שם): ויאמר המלך אני אתן (שם):ויחמול המלך על מפיבושת בן יהונתן וגו', על שהיה אדם גדול בתורה, נתן דוד עיניו בו להצילו מידם.אמר דוד: הריני מעבירן לפני המזבח, וכל מי שהמזבח קולטו, הרי הוא שלו, והעבירן לפני המזבח ונתפלל עליו, והלך המזבח וקלטו. הה"ד (תהלים נז): אקרא לאלהים עליון לאל גומר עלי, שהסכים הקדוש ברוך הוא עם דוד.ויקח המלך את שני בני רצפה בת איה אשר ילדה לשאול וגו', והכתיב (שמואל ב ו): ולמיכל בת שאול לא היה לה ולד עד יום מותה.ומירב היכן היא?אמור מעתה, בני מירב היו וגידלתם מיכל ונקראו על שמה, ויתנם ביד הגבעונים ויוקיעום בהר לפני ה' ויפלו שבעתם יחד.שבעתם כתיב, חסר יו"ד, זה מפיבושת בן יונתן, שניצל שהיה חסר מן השבעה.והמה הומתו בימי קציר בראשונים בתחלת קציר שעורים, מלמד שהומתו ט"ז בניסן, יום שהיו קריבים את העומר.(שם ב כא): ותקח רצפה בת איה את השק ותטהו לה אל הצור.מהו אל הצור?אמר רבי הושעיא: שהיתה אומרת: הצור תמים פעלו, מתחלת קציר שעורים, עד נתן עליהם מים מן השמים.ר' אחא בר זבינא אמר, בשם ר' הושעיא: גדול הוא קידוש השם מחילול השם.בחילול השם כתיב (דברים כא): לא תלין נבלתו על העץ.ובקידוש השם כתיב: מתחלת הקציר עד שניתך מים עליהם מן השמים.מלמד שעמדו תלוים מט"ז בניסן עד י"ז במרחשון.והכתיב (שם כד): לא יומתו אבות על בנים ובנים מתו בעון אביהם?אמר רבי חייא בר אבא, בשם רבי יוחנן: מוטב שתעקר אות אחת מן התורה, ואל יתחלל שם שמים בפרהסיא, והיו אוה"ע אומרים: תורתן של אלו פלסטון היא.כתוב בתורתן: לא תלין נבלתו ואלו תלוים ז' חדשים?!כתיב בתורתן: אין דנים שנים ביום אחד, ואלו שבעתם יחד?!כתוב בתורה: לא יומתו אבות על בנים, ואלו מתים בעון אבותם?!והיו שואלים עליהם: מה חטאו אלו שנשתנית מדת הדין?והיו ישראל אומרים להם: אבותיהם של אלו, פשטו ידיהם בגרים גרורים.א"ל: וכי מה טיבן?אמרו להם: אלו הגרים שנתגיירו בימי יהושע.אמרו להם: וכי בשביל הגרים הגרורים הארורים הללו, עשה הקב"ה לעמו כן, מה בבני מלכים כן, בהדיוטות על אחת כמה וכמה!מה אם אלו שלא נתגיירו לשם שמים, ראו היאך תבע הקדוש ברוך הוא את דמן, המתגייר לשם שמים על אחת כמה וכמה!ודאי אין אלוה כאלהיהם, ואין אומה כאומתם, ואין לנו לידבק אלא באומה זו, שאלהיה גדול מכל אלהים, מיד נתגיירו הרבה גרים מאוה"ע באותה שעה, ק"ג אלף, שנאמר (ד"ה ב ב): ויספור שלמה כל האנשים הגרים אשר בא"י אחרי הספר אשר ספרם דוד אביו וימצאו ק"ג אלף וג' אלפים ושש מאות, מהם עשה שלמה ע' אלף נושא סבל, ופ' אלף חוצב בהר, שנאמר (שם): ויספור שלמה ע' אלף איש נושא סבל וגו'.וכל כך למה?להודיע שהקב"ה הוא מקרב את הרחוקים, וסמך לרחוקים כקרובים. ולא עוד, אלא שמקדים שלום לרחוקים מן הקרובים, שנאמר (ישעיה נז): שלום שלום לרחוק ולקרוב. הוי, עד נתך מים עליהם מן השמים.מהו ולא נתנה עוף השמים לנוח עליהם?בוא וראה החסד שעשתה רצפה בת איה עמהם, שהיתה שומרם ביום מעוף השמים, ובלילה מחית השדה ז' חדשים, ואף על פי שאמר הקדוש ברוך הוא לדוד על שאול, שלא נספד כהלכה והוא נקבר בחוצה לארץ, היה דוד מתעצל בהספדו, שאמר שאול כבר עברו עליו תריסר ירחי שתא ולא ארחיה לאספודי, כיון שהגידו לו מעשים של רצפה בת איה, נשא ק"ו בעצמו, ואמר: מה זו שהיא אשה כך עשתה לגמילות חסדים, אני שאני מלך, על אחת כמה וכמה! מיד הלך לגמול חסד עמהם. הה"ד (שמואל ב כא): ויגד לדוד את אשר עשתה וגו' (שם): וילך דוד ויקח את עצמות שאול וגו' ויעל משם את עצמות שאול וגו'.מה עשה דוד?עמד וכנס כל זקני ישראל וגדוליהם, ועברו את הירדן ובאו ליבש גלעד, ומצאו את עצמות שאול ויהונתן בנו, ונתנו אותם בתוך ארון המת ועברו את הירדן, שנאמר (שם): ויקברו את עצמות שאול ויהונתן בנו וגו'.מהו בצלע בקבר קיש אביו?מלמד שהביאוהו לגבול ירושלים וקברוהו שם, וצלע היא בצד ירושלים, שנאמר (יהושע יח): וצלע האלף והיבוסי היא ירושלים וגו'. (ש"ב כא): ויעשו כל אשר צוה המלך.ומה צוה?המלך צוה להיות מעבירים ארונו של שאול בכל שבט ושבט, והיה השבט שהיה נכנס בו ארונו של שאול, יוצאים הם ונשיהם ובניהם ובנותיהם וגומלים חסד עם שאול ובניו, כדי שיצאו כל ישראל ידי חובתן בגמילות חסדים, עד שבאו לארץ אחוזתו, לגבול ירושלים.וכיון שראה הקב"ה שגמלו לו כל ישראל חסד, ועשו דינם של גבעונים, מיד נתמלא רחמים ונתן מטר על הארץ, שנאמר (שם): ויעתר אלהים לארץ אחרי כן. הא למדנו, כמה קירב הקדוש ברוך הוא את הרחוקים, אפילו שנתגיירו שלא לשם שמים, ואין צריך לומר על גירי הצדק.הוי, יודוך ה' כל מלכי ארץ וגו':
דבר אל בני ישראל תני, דבר אל בני ישראל, על ידי ישראל מתודים, ואין מתודים לא על ידי גוים, ולא ע"י תושבים. איש או אשה, להשוות אשה לאיש בכל חטאת ונזקין שבתורה. כי יעשו מכל חטאת האדם למה נאמרו פרשה זו? לפי שהוא אומר: נפש כי תחטא וגו', אבל בגוזל הגר לא שמענו בכל התורה, לכך נאמר: איש או אשה כי יעשו מכל חטאת האדם, בא הכתוב ולימד על גוזל הגר, ונשבע לו שישלם קרן וחומש לכהנים, ואשם למזבח, זו מדה בתורה, כל פרשה שנאמר במקום אחד, וחיסר בה דבר אחד וחזר ושנאה במקום אחר, לא שנאה אלא על שחיסר דבר אחד. כי יעשו, שחשבו לעשות ולא עשו, ללמדך שמשעה שמחשב אדם לחטוא, כמועל במקום. מכל חטאת האדם, ממה שבינו לבין חבירו, על הגניבות, ועל הגזילות, ועל לשון הרע. למעול מעל בה', לרבות הנשבע בשם לשקר והמקלל. דבר אחר: מכל חטאת האדם למעול מעל בה', למה נאמר? לפי שהוא אומר: נפש כי תחטא וגו', או מצא אבידה, אין לי אלא במשקר באלו, מעלה עליו הכתוב, כאלו משקר במקום. בשאר כל דבר מנין? תלמוד לומר: כי יעשו מכל חטאת האדם למעול מעל בה' וגו'. למעול מעל, אין מעילה בכל מקום, אלא שיקור. וכן הוא אומר (ד"ה א ה): וימעלו באלהי אבותיהם. ואומר (יהושע ז): וימעלו בני ישראל מעל בחרם. ואומר (ד"ה א י): וימת שאול במעלו אשר מעל. ואומר בעזיה (שם ב כו): צא מן המקדש כי מעלת. ואומר: ומעלה בו מעל ואשמה הנפש ההיא. מנין אתה אומר בגוזל את הגר ונשבע לו ונלך להביא את הכסף ואת האשם ולא הספיק להביא עד שמת שיהיו היורשים פטורים? תלמוד לומר: ואשמה הנפש ההיא. או כשם שפטורים מן האשם, כך הם פטורים מן הקרן? תלמוד לומר: ונתן לאשר אשם לו. ואשמה הנפש ההיא, הכל במשמע, האנשים והנשים והגרים במשמע. משמע מביא את אלו, ומביא את הקטן. אמרת: מה אם עבודת כוכבים החמורה פטר בה את הקטן, ק"ו לכל מצות שבתורה. ואשמה הנפש ההיא והתודו, למה נאמר? לפי שהוא אומר: והתודה מאשר חטא עליה, אין לי אלא חטאת שטעונה וידוי. אשם מנין? תלמוד לומר: ואשמה הנפש ההיא והתודו. ר' נתן אומר: בנה אב לכל המתים שטעונין וידוי, אין במשמע וידוי, אלא בארץ. ומנין אף בגלות וידוי? אמרת: והתודו את עונם ואת עון אבותם וגו'. וכן דניאל אומר (דניאל ט): לך ה' הצדקה וגו' מפני מה? כי חטאנו לך. והתודו את חטאתם אשר עשו, ולא על מה שעשה אביו, שאם אמר לו: תן פקדון שהפקדתי אצל אביך, והוא אומר: לא נתת פקדון, משביעני, ואמר: אמן, ולאחר מכאן נזכר, שומע אני שהוא חייב? תלמוד לומר: והתודו את חטאתם אשר עשו ולא על מה שעשה אביו. והשיב את אשמו בראשו, למה נאמר? לפי שהוא אומר: ושלם אותו בראשו, אין לי אלא עיקר דמים. חומש מנין? תלמוד לומר: והשיב את אשמו בראשו וחמישיתו. בראשו וחמישיתו יוסף כשהוא בראשו, מביאים חומש ואשם, ואין מביאים על תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה, חומש ואשם. וחמישתו יוסף עליו שיהא הוא וחומשו חמשה. ונתן לאשר אשם לו, למי שנגזל משלו. ר' נתן אומר: הרי שהיה הנגזל חייב מנה לחבירו, ובא בב"ד ולא הספיק ליתנו, עד שנמצא בעל חוב של נגזל. מנין שמוציאין מן יד הגזלן ונותנין לבעל חוב של נגזל? תלמוד לומר: ונתן לאשר אשם לו, מכל מקום. ואם אין לאיש גואל, אין לי אלא איש, אשה מנין? תלמוד לומר: להשיב האשם אליו, האשם המושב לה' לכהן, בכסף הכתוב מדבר, או אינו מדבר אלא באשם? כשהוא אומר: מלבד איל הכפורים, הרי אשם אמור. הא מה תלמוד לומר, האשם המושב לה'? בכסף הכתוב מדבר. האשם, זה הקרן. המושב, זה החומש. לה', לאסרו לזרים, או יכול מקודש? תלמוד לומר: לכהן, קנאו השם ונתנו לכהנים, לכהן שבאנשי משמר. מלבד איל הכפורים, מכאן אמרו: משמרת שזכתה בכסף, זכתה באיל. באיזה איל הכתוב מדבר? באיל האמור להלן, במכחש בפקדון, ובגזל. ואת אשמו יביא לה' איל תמים מן הצאן וגו' אשר יכפר, צריך שיקדים כסף לאיל. בו, פרט לאיל שמת. עליו, היה ר' עקיבא אומר: הרי שגזל את חבירו ונשבע לו, ונתן הכסף לאנשי משמר והלך להביא את האשם, ולא הספיק להביא עד שמת, מנין אתה אומר שיורשיו פטורים להביא איל הכפורים במקומו? שנאמר: אשר יכפר בו עליו, יצא זה שכפרה לו נפשו:
וכל תרומה - מגיד הכתוב על התרומה שהיא נוהגת בכל. לכל קדשי בני ישראל, ריבה קדשים אחרים סתומין שאין מפורשין בענין הזה, שהם לכהנים ואין בהם לשם כלום, כשם שאמור המושב על גזל הגר, ואתמהה מה אני מרבה? החלה, והחרמים, והעורות, והבכורות, פדיון הבן, ופדיון פטר חמור. אשר יקריבו רבי ישמעאל אומר: וכי תרומה מקריבין?! מה תלמוד לומר אשר יקריבו? לפי שהוא אומר: ראשית בכורי וגו', אבל לא שמענו מה יעשה להם? תלמוד לומר: אשר יקריבו לכהן לו יהיה, בא הכתוב ולמד על הבכורים שיהיו נתונין כלם לכהנים:
ואיש את קדשיו לו יהיו - למה נאמר? לפי שהוא אומר: וכל תרומת הקדשים אשר יקריבו בני ישראל וגו', שומע אני יטלו בזרוע? תלמוד לומר: ואיש את קדשיו לו יהיו, מגיד שטובת קדשים לבעליהן. ואיש את קדשיו לו יהיו קדשי ישראל לישראל: מעשר כספו, מעשר בהמתו, ושלמים, ונטע רבעי, ותודה, ופסחו. קדשי כהן לכהן: חטאתו, ואשמו, מעשרו, ובכורו. איש אשר יתן לכהן לו יהיה לפי שאמרו משמרת שזכתה בכסף, זכתה באיל, הרי מי שנתן כסף לכהן, ולא הספיק להביא את האיל עד שמת האיש. יכול יטול הכסף מכהן ויחזיר ליורשי האיש? תלמוד לומר: ואיש אשר יתן לכהן לו יהיה. אמר רבי אלעזר ב"ר שמעון: זו היתה משנת ר' עקביא, עד שלא בא מזיפרין. משבא מזיפרין אמר: מה לי בין יהויריב נוטל את הכסף, בין ידעיה נוטל את הכסף? הרי שנתן כסף ליהויריב ולא הספיק להביא את האיל, עד שנכנס ידעיה. יכול יטול הכסף מיהויריב ויתן לידעיה? אמר: איש אשר יתן לכהן לו יהיה. אמרת: מתנת איש מתנה, ואין מתנת קטן מתנה, אין לי אלא מתנת איש. ומנין את מרבה מתנת אשה ויורשי (ויורש): קטן? אמרת: ואיש אשר יתן לכהן לו יהיה. ואיש את קדשיו לו יהיו, הרי שמדד לכהן בארץ ונתוספו אחרים עליהם. יכול קורא אני עליו: ואיש את קדשיו לו יהיו? תלמוד לומר: איש אשר יתן לכהן לו יהיה. או יכול אפילו מדד לו בקופה ונתוספו אחרים, יכול קורא אני עליו: איש אשר יתן לכהן לו יהיה? תלמוד לומר: ואיש את קדשיו לו יהיו. רבי יוסי אומר: הרי שפדה בנו בתוך שלשים יום ומת. יכול קורא אני עליו: איש אשר יתן לכהן לו יהיה? תלמוד לומר: ואיש את קדשיו לו יהיו, לאחר שלשים יום אין מוציאין מיד כהן. וקורא אני עליו: ואיש אשר יתן לכהן לו יהיה:
דבר אחר: ואיש את קדשיו לו יהיו מה כתוב למעלה? וכל תרומה לכל קדשי בני ישראל וגו'. אמר הקב"ה: כל מי שיתן תרומה וקדשים לכהן כראוי, יזכה שישיא בנותיו לכהונה, ויהיה זרעו אוכל בקדשים. ועל זה נאמר: ואיש את קדשיו לו יהיו, שזרעו יהיה אוכל קדשים, בזכות תרומה ומעשרות והקדשים שנתן לכהן בעין יפה:
דבר אחר: ואיש את קדשיו לו יהיו. הה"ד (תהלים קכח): אשרי כל ירא ה' ההולך בדרכיו, אינו אומר: אשרי ישראל, אשרי כהנים, אשרי לוים, אלא אשרי כל ירא ה', אלו הגרים, שהם יראי ה', שהם באשרי, כשם שנאמר בישראל (דברים לג): אשריך ישראל, לכך נאמר בהם: אשרי כל ירא ה'. ובאיזה גר אמור אשרי? בגר שהוא גר צדק. לא בכותיים הללו, שכתוב בהם (מ"ב יג): את ה' היו יראים ואת אלהיהם היו עובדים, אלא בגר שהוא ירא מן הקדוש ברוך הוא והולך בדרכיו של הקב"ה. הה"ד: ההולך בדרכיו. יגיע כפיך כי תאכל, זה הגר שאין לו זכות אבות, וכדי שלא יאמר אוי לי שאין לי זכות אבות, כל מעשים טובים שאסגל, אין לי שכר אלא בעוה"ז, לכך הכתוב מבשר לגרים שבזכות עצמו יאכל בעוה"ז ובעוה"ב. הה"ד: יגיע כפיך כי תאכל, אלו מעשים טובים שיגע בעוה"ז, כמה דתימא (איוב ג): ושם ינוחו יגיעי כח. ואומר (קהלת ט): כל אשר תמצא ידך לעשות בכחך עשה וגו'. ומה שכרו? (תהלים קכח): אשריך וטוב לך. אשריך, בעולם הזה. וטוב לך, לעולם הבא. אשתך כגפן פוריה, אע"פ שאשתו נתגיירת עמו, ואינה מבנות ישראל, הרי היא כבנות ישראל. הה"ד: כגפן פוריה, אלו ישראל, שנאמר (שם פ): גפן ממצרים תסיע. פוריה, שהיא טוענת פירות, ולא כגפן בוקק, שהוא זוכה לבנים, בירכתי ביתך, בזמן שהיא נוהגת בעצמה דת יהודית, שהיא צנועה, זוכה שיוצאין ממנה בנים בעלי מקרא, בעלי משנה, בעלי מעשים טובים. הה"ד (שם קכח): בניך כשתילי זיתים. מה הזית הזה, זיתים לאכילה, זיתים ליבש, וזיתים לשמן, ושמנו דולק מכל השמנים, ואין עליו נושרין לא בימות החמה ולא בימות הגשמים, כך באים בני הגרים: מהם בעלי מקרא, מהם בעלי משנה, מהם בעלי משא ומתן, מהן חכמים, מהם נבונים, ומהם יודעי דבר בעתו, ויש להם זרע קיים לעולם. סביב לשולחנך, שלבניך יעמוד זכותך, שמשלחנך יזכו בניך למעלות גדולות. (שם): הנה כי כן יבורך גבר ירא ה', שכן מצינו באברהם ושרה, שהיו גרים והיה אברהם ירא ה', הוא נתברך בענין הזה, וכן יתברכו כל הגרים שינהגו כמנהגם. יברכך ה' מציון מלמד שהקדוש ברוך הוא מברכם, ממקום שהוא מברך את ישראל. ומנין שהברכות יוצאות מציון? שנאמר (שם קלג): כטל חרמון שיורד על הררי ציון וגו'. ואומר: יברכך ה' מציון וגו' וראה בטוב ירושלים כל ימי חייך, שיזכו לראות בטוב ירושלים, לעתיד לבא. וראה בנים לבניך שלום על ישראל וכי בשביל שיראה הגר בנים לבניו, לכך יבא שלום על ישראל?! אלא בגר צדק הכתוב מדבר, שזוכה שמשיא בתו לכהן, וזוכה ועומדים מבניה, שהם בני בניו כהנים שמברכין את ישראל, ואומר: יברכך וגו' יאר ה' וגו' ישא ה' וגו', לכך נאמר: שלום על ישראל, כשם שמצינו ברחב הזונה, על שהכניסה את המרגלים לביתה ומלטה אותם, העלה עליה הקב"ה, כאלו עמו עשתה ונתן לה שכרה. וכן הוא אומר (יהושע ב): ותקח האשה את שני האנשים ותצפנם אין כתיב כאן, אלא ותצפנו. ומה שכר נטלה? שנשאו מבנותיה לכהונה וילדו בנים שהיו עומדים ומשמשים ע"ג המזבח, והיו נכנסין למקדש ומברכין את ישראל בשם המפורש, ואלו הן: ברוך בן נריה ושריה בן מחסיה וירמיה בן חלקיה וחנמאל בן שלום הרי למדנו שאין הכתוב מדבר אלא בגרי הצדק, לכך נאמר (תהלים קכח): וראה בנים לבניך שלום על ישראל. וכן רמז משה בתורה כן, שאחר פרשת גזל הגר, כתיב: ואיש את קדשיו לו יהיו, לומר שגר שמתגייר לשם שמים, זוכה שיוצאים מבניו בנים, שיהיו הקדשים שלהם. וכן הוא אומר (דברים י): ואוהב גר לתת לו לחם ושמלה. עקילס הגר נכנס אצל ר' אליעזר אמר לו: הרי כל שבחו של גר, ואוהב גר לתת לו לחם ושמלה?! אמר לו: וכי קלה היא בעיניך, דבר שנתחבט עליו אותו זקן (בראשית כח): ונתן לי לחם לאכול ובגד ללבוש ובה זה והושיטה לו בקנה?! נכנס אצל ר' יהושע התחיל מנחמו בדברים. לחם, זו תורה, שנאמר (משלי ט): לכו לחמו בלחמי. שמלה, זו טלית. זכה אדם לתורה, זכה למצות. ולא עוד, אלא שמשיאין בנותיהם לכהונה, ויהיו בני בניהם מקריבים עולות ע"ג המזבח. לחם, זה לחם הפנים. ושמלה, אלו בגדי כהונה גדולה. הרי במקדש. בגבולים מנין? לחם, זו חלה. ושמלה, זו ראשית הגז, לכך נאמר: ואיש את קדשיו לו יהיו, בפרשת הגר.



איש איש כי תשטה אשתו וגו' - הדא הוא דכתיב (דברים לב): צור ילדך תשי וגו'. צור ילדך, הדא הוא דכתיב (איוב כד): ועין נואף שמרה נשף וגו'. הנואף אומר: אין בריה יודעת בי, לפי שכל מעשיו אינן אלא בחשך, וכן הוא אומר (משלי ז): עובר בשוק אצל פנה ודרך ביתה יצעד, בנשף בערב יום, באישון לילה ואפלה, הוא סבור לפי שעושה מעשיו בחשך, שהקב"ה לא ידע בו. וכן הוא אומר (ישעיה כט): הוי המעמיקים מה', לסתיר עצה, והיה במחשך מעשיהם, ויאמרו: מי רואנו ומי יודענו, שכן דרך כל עוברי עבירה, הם חושבים שהקב"ה לא יראה במעשיהם. וכן הוא אומר (איוב כב): הלא אלוה גובה שמים וראה ראש כוכבים כי רמו, ואמרת מה ידע אל וגו', עבים סתר לו ולא יראה וגו', האורח עולם תשמור וגו'. וכן הוא אומר: ועין נואף שמרה נשף לאמר לא תשורני עין, אינו אומר לא יראני אדם, אלא לא תשורני עין, לא עין של מטה ולא עין של מעלה. מהו וסתר פנים ישים? הקב"ה, שהוא יושב סתר, ישים פנים של נואף, באותו העובר, לפי שהנואף והנואפת רוצין שלא תתעבר, אלא שיעשו תאוותן בלבד, והקב"ה מפרסמן בעולם, כדי שידעו הבריות ויאמרו: פנים של זה הם פני הנואף, שצר צורת העובר בדמות הנואף. הוי, וסתר פנים ישים. ולפיכך נקרא זימה, לפי שהן כופרין שניהם ואומרים: לא עברנו עבירה, והבריות אומרים: אם כן, זה מהו? ולא תאמר, בזמן שהיא מתעברת מן הנואף, אותה שעה דומה צורת הולד לצורת הנואף, אלא אפילו היא מעוברת מבעלה, ובא עליה הנואף, הקב"ה מהפך צורת הולד לצורת הנואף. וכן הוא אומר (דברים לב): צור ילדך תשי. א"ר יצחק: הנואף הזה, כביכול מרשל כוח השכינה. כיצד? העובר, שהיא מתעברה מן האיש, צר צורתו בתוך מ' יום, לאחר מ' יום הנואף בא עליה, והקב"ה עומד ותוהה, ואומר: של מי אצור, של צורת הבעל או של צורת הנואף? כביכול, צור ילדך תשי, יו"ד של תשי זעירה, תש ידי הצייר. אמר ר' אבהו: למה הדבר דומה? לצייר שהיה צר איקונין של מלך, בא לגמור הפרצוף, אמרו לו: מת המלך, ועמד מלך אחר, כיון ששמע הצייר כך, נתרשלו ידיו, התחיל אומר: מה אעשה מאלו הסימנין, אם אצור אותו בצורת המלך הראשון, או בצורת השני, התחיל תמה. כך האיש משמש, הקב"ה צר צורת העובר בדמות אביו, חזר הנואף ובא עליה, הרי נתערבו הסממנין, הדא הוא דכתיב (הושע ד): אלה וכחש ורצוח וגנוב ונאוף פרצו ודמים בדמים נגעו. מה עשה הקב"ה? כביכול, חזר והפך את הצורה שצר בתחילה, בדמות האיש לדמות הנואף, לקיים מה שנאמר: וסתר פנים ישים. הוי, צור ילדך תשי ותשכח אל מחוללך. משל לארכיקיטין קטאדיקוס על אותה מדינה, התחילו בני המדינה מטמינים כספם וזהבם לתוך המטמונים. אמר להם הארכיטיקון: אני בניתי את המדינה ואני עשיתי את המטמונים, ממני אתם מטמינים?! כך אמר הקב"ה למנאפים: ממני אתם מסתירים את עצמכם, והלא אני הוא שבראתי את הלבבות! הדא הוא דכתיב (ירמיה יז): אני ה' חוקר לב בוחן כליות וגו', לכך נאמר: ותשכח אל מחוללך. אני בראתי אתכם ועשיתי אתכם מחילים מחילים, אלו הלבבות והכליות, ואתם שוכחין אותי ומשקרין בי, כי איני רואה ואיני יודע מעשיכם, וכן רמז משה דבר זה בפרשת סוטה, הדא הוא דכתיב (במדבר ה): איש איש כי תשטה אשתו וגו'.
לא היה צ"ל, אלא איש כי תשטה אשתו. מה תלמוד לומר: איש איש? שאע"פ שהיא משמשת לאחד, אעפ"כ לשנים היא זקוקה, צ"ל שהיא כופרת בשנים: האחד כשהיא מזנה היא כופרת באישה, שהפקיד גופו אצלה לשמרו. והאחד שהיא כופרת בהקב"ה, שציווה אותה (שמות כ): לא תנאף. ואומר (ויקרא כ): מות יומת הנואף והנואפת. ומנין שהקב"ה נקרא איש? שנאמר (שמות טו): ה' איש מלחמה וגו'. ולכך כתיב בסוטה: ומעלה בו מעל, לפי שהיא כופרת בפיקדון, כמה דתימא (ויקרא ה): נפש כי תחטא ומעלה מעל בה' וכחש בעמיתו וגו'. והרי דברים ק"ו, מה ממון הקל, כל הכופר בפיקדון, כאילו כופר בהקב"ה, שנאמר: ומעלה מעל בה' וכחש, הכופר בפיקדון הגוף עאכ"ו, שכל הכופר בו, כאלו כופר בהקב"ה, לכך נאמר: איש איש, על שהיא כופרת בשני אישים, בהקב"ה שנקרא איש, ובבעלה שהוא איש. וכן הוא אומר (משלי ב): העוזבת אלוף נעוריה ואת ברית אלהיה שכחה. דבר אחר: איש איש לימדה אותך התורה, שתהא ותרן בתוך ביתך. נשפך יין הוי וותרן, להנחיל וגו'. וכן שמנך, ואוצרותיהם אמלא. נקרע כסותך (תהלים כ): ימלא ה' כל משאלותיך, אבל אם שמעת דבר על אשתך, קום כגבר, למה? שגבר את, הוי גבר, לכך נאמר: איש איש.
דבר אחר: איש איש, הוי שוי לבני אינשא. מעשה באשה אחת שנזדקק לה אדם אחד, ואמרה ליה: לאיזה מקום תלך. מה עשתה האשה? הלכה ואמרה לאשתו והלכה אשתו לאותו מקום ונזקק לה, אח"כ תוהה בו ובקש למות. אמרה לו אשתו: מפתך אכלת ובכוסך שתית, אלא מי גרם לך? שאת גס רוח, הוי שווה לבני אדם.
דבר אחר: איש איש הרבה פורשין לים ורובן חוזרין. יחידים הם, שהולכים ולא חוזרין. כך, הרבה נוטלים נשים, רובן מצליחין, ויחידים נכשלים (קהלת ז): וחוטא ילכד בה.
דבר אחר: איש איש מה כתיב למעלה? (במדבר ה): וישלחו מן המחנה כל צרוע וגו' א"ר תנחום בר חנילאי: למה נכתב פרשת מצורע למעלן, ואחריה פרשה סוטה? משל לחמורה, שהייתה חולה והוליכה אצל האפייטרוס, וכיוה אותה, וילדה בן מרושם. למה? שנכות אמו. כך הולידה פרשת מצורע בן מרושם, זה הנואף, שכתוב בו: לצבות בטן ולנפיל ירך. וכן הוא אומר: בתת ה' את ירכך נופלת ואת בטנך צבה הוי, איש איש וגו'.
כי תשטה אשתו - הדא הוא דכתיב (משלי ו): נואף אשה חסר לב וגו', נואף אשה וגו' הדא הוא דכתיב (קהלת א): מעוות לא יוכל לתקון וגו'. תני, מעוות לא יוכל לתקון, זה שביטל קריאת שמע של שחרית, או קריאת שמע של ערבית, או תפלה של שחרית, או תפלה של ערבית. (שם קהלת א): וחסרון לא יוכל להימנות, זה שנמנו חבריו לדבר מצווה, ולא נמנה עימהם. דבר אחר: מעוות לא יוכל לתקון תני, מי שלא חג יו"ט הראשון של חג, חוגג את כל הרגל ויו"ט האחרון של חג. עבר הרגל ולא חג, אינו חייב באחריותו. על זה נאמר: מעוות לא יוכל לתקון. ר' שמעון בן מנסיא אומר: איזהו מעוות שאינו יוכל לתקון? זה הבא על הערווה פנויה והוליד בן, או בא על אשת איש, אע"ג דלא הוליד. כל עבירות הכתובים בתורה, יש להם תקנה: גונב אדם אפשר יחזיר גניבתו ויתקן. גוזל אדם, אפשר יחזיר גזילתו ויתקן. וכן השולח יד בפיקדון. וכן העושק שכר שכיר. אבל הבא על אשת איש ואסרה על בעלה, נטרד מן העולם והלך לו, שאינו יכול לתקן שתהא אשתו מותרת לו כבתחילה. הוי, מעוות לא יוכל לתקון. ואומר (תהלים לז): לוה רשע ולא ישלם וגו'. יש אדם לוה ואינו פורע, שאין הדניסטיס משבר שיניו וגובה אותו?! מהו לוה רשע ולא ישלם וגו'? יש אדם שהוא גוזל בית, או שדה, או ממון, ב"ד מוציאים ממנו. אבל אם בא על אשת איש, מהו משלם? אם משלם כך, שגם הוא יתן לו אשתו לזנות עמה, נמצא העולם מלא ממזרים! הוי, לוה רשע ולא ישלם. הרשע עושה מלוה, שאינו יכול לשלם, שאוסר אשה על בעלה. אבל מי שהוא צדיק אינו לוה דבר מן חברו, אלא מה שהוא חונן ונותן, לכך נאמר: מעוות לא יוכל לתקון, שעושה מעשה מעוות שלא יוכל לתקנו. וחסרון לא יוכל להמנות, שהוא נקרא חסר לב ולא ימנה במנין הצדיקים. וכן הוא אומר (משלי ו): נואף אשה חסר לב משחית נפשו הוא יעשנה. מהו חסר לב? מכאן שאין אדם הולך אצל אשת איש, עד שיצא מדעתו. וכן הוא אומר (שם): מי פתי יסור הנה וחסר לב ואמרה לו מים גנובים ימתקו וגו'. (שם): ולא ידע כי רפאים שם וגו'. וכשם שהוא נקרא פתי, כך הזונה נקראת פתיות, שאינה מזנה עד שתצא מדעתה, שכן כתיב (שם): אשת כסילות הומיה פתיות ובל ידעה מה, לקרא לעוברי דרך וגו'. וכן רמז משה בתורה על חסרון דעתה, שנאמר: איש איש כי תשטה אשתו. תשטה כתיב, בשין, לומר שאינה מזנה, עד שיכנס בה השטות. הוי, כי תשטה אשתו.
דבר אחר: איש איש וגו', הדא הוא דכתיב (בראשית יז): ונתתי לך ולזרעך אחריך את ארץ מגוריך וגו'. ונתתי לך, הדא הוא דכתיב (דברים כג): כי ה' אלהיך מתהלך וגו' הדא הוא דכתיב (משלי ה): ועתה בנים שמעו לי וגו', הרחק מעליה דרכך וגו', פן תתן לאחרים וגו', פן ישבעו זרים כחך וגו'. מהו ועתה בנים שמעו לי? מדבר בעשרת השבטים ובשבט יהודה ובנימין. שכל ישראל נקראו בנים, שנאמר (דברים יד): בנים אתם לה' אלהיכם וגו'. שמעו לי, הזהירם שיקיימו את השמועה. ואל תסורו מאמרי פי, הזהירם שיקיימו את העשייה, כשם שקבלו עליהם בסיני (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע, לפי שעל עבירות שניהם גלו, שנאמר (מלכים ב יח): ויגל מלך אשור את ישראל וגו' (שם): על אשר לא שמעו בקול ה' ולא שמעו ולא עשו. (משלי ה): הרחק מעליה דרכך, הזהירם שיתרחקו הזנות מהם. ואל תקרב אל פתח ביתה, הזהירם על העריות שנאמר בהן (ויקרא יח): איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה. (משלי ה): פן תתן לאחרים הודך, שיאבדו מלכותם ותנשא לגוים. ואין הודך, אלא מלכות, כמה דתימא (דניאל יא): ולא נתנו עליו הוד מלכות. (משלי ה): ושנותיך לאכזרי, נתנו שנותיהם למלאך אכזרי, שקרבו ימיהם ושנותיהם ליאבד, כמה דתימא (יחזקאל כב): ותקריבי ימיך ותבואי עד שנותיך וגו'. (משלי ה): פן ישבעו זרים כחך, שגלו מארצם וישבו זרים במקומם, ואכלו כחם ויגיעם. ואין כחך, אלא כח ארצם, כמה דתימא: כי תעבוד את האדמה וגו'. וכן את מוצא, כשהגלה מלך אשור לעשרת השבטים, הושיב זרים בארצם, שנאמר (מלכים ב יז): ויבא מלך אשור מבבל ומכותה ומעוא ומחמת וגו'. הוי, פן ישבעו זרים כחך. (שם): ועצביך בבית נכרי, אין עציבה אלא בנים, כמה דתימא (בראשית ג): בעצב תלדי בנים. דבר אחר: ועצביך, זה יגיעת הארץ, לומר שיאכלו בעיצבון כל מה שיאכלו בארץ נכריה, כמה דתימא (שם בראשית ג): בעצבון תאכלנה וגו'. וכן הוא אומר: ויגל מלך אשור את ישראל אשורה וגו'. כל זאת אירע להם, לעשרת השבטים, על שהיו שטופים בזנות אשת איש, שעליו נחתם גזר דין, שנאמר בהם (עמוס ו): השוכבים על מטות שן וסרוחים על ערסותם וגו', שהיו מסריחים מטותיהם בשכבת זרע שאינה שלהם, שהיו מחלפים נשותיהם זה לזה. מה כתיב אחריו? (עמוס ו): לכן עתה יגלו בראש גולים וסר מרזח סרוחים, אותה שעה תסור שמחת הסרוחים. וכן מיכה מתנבא עליהם (מיכה ב): נשי עמי תגרשון מבית תענוגיה מעל עולליה תקחו הדרי לעולם, מגיד הכתוב שהיו מענים נשי אנשים ואסרום אותן על בעליהן והן מגרשין אותן. הוי, נשי עמי תגרשון מבית תענוגיה, זה בית בעלה שהייתה מתענגת בו. מהו מעל עולליה תקחו הדרי לעולם? לא היה לי בעולם הדר, אלא העוללים, שנאמר (תהלים ח): מפי עוללים ויונקים יסדת עוז, ואני מתהדר בהם, כמה דתימא (משלי יד): ברוב עם הדרת מלך, ואתם עשיתם אותם ממזרים, בטלתם אותו הדר שלי, שאין אני חפץ בממזרים, שכן כתיב (דברים כג): לא יבא ממזר בקהל ה' וגו'. מה כתיב אחריו? (מיכה ב): קומו ולכו כי לא זאת המנוחה בעבור טמאה תחבל וחבל נמרץ. אמר להם הקב"ה: על שאר עבירות הייתי מאריך אפי עמכם, כיון שפשטתם בניאוף, קומו ולכו וגו'. מהו וחבל נמרץ? אני אמרתי: כי חלק ה' עמו יעקב חבל נחלתו, אני נטלתי יעקב לנחלה והוא היה חלקי, לפי שהיה זרעו דומה לחבל שהוא משולשל זה בזה, שהיו כולם מיוחסים בני אבותיהם, ולא היה זרע אחר מפסיק ביניהם, שכולם שומרים עצמן מן הניאוף, ולא היה שם ממזרות. כיצד כתיב? אלעזר הוליד את פנחס, פנחס הוליד את אבישוע, וכן כולם, והשלשלת באה כך ואת נכנס על אשת חברך וטמאת את הנחלה, היאך הוא מונה פלוני בני והוא אינו בנו, שהוא ממזר?! פסקת את החבל. הוי, וחבל נמרץ. מהו נמרץ? נואף, ממזר, רשע, צורר, הא למדת בעשרת השבטים, שלא נחתם גזר דין אלא בעון הניאוף. ומנין לשבט יהודה ובנימין, שלא נחתם גזר דינם אלא על הניאוף? שכן ירמיה צווח לפני האלהים בימי מנשה עשו ישראל רעות יותר מהם לא החרבת אותם, אלא בימי?! הדא הוא דכתיב (ירמיה ד): מעי מעי אוחילה קירות לבי וגו'. אמר לו הקב"ה: בימי מנשה, אף על פי שהכעיסו אותי, היו הבנים בני אבותם, עכשיו בני יזמה הם, הדא הוא דכתיב ירמיהו ד): כי אויל עמי וגו'. מה כתיב בסוף הפרשה? (ירמיהו ה): סוסים מיוזנים משכים היו איש אל אשת רעהו יצהלו, אע"פ שעברו על המצות כולם וכפרו בהקב"ה, כמה דתימא (ירמיהו ה): כחשו בה', הוא מאריך אפו, ועל הניאוף נחתם עליהם גזר דין, שכן כתיב אחריו (ירמיהו ה): העל אלה לא אפקד בם נאם ה' וגו'. אמר הקב"ה: על הכל אני כובש ועל הזימה אני כועס, הריני מוסרן למלכיות, הדא הוא דכתיב אחריו (ירמיהו ה): עלו בשרותיה וגו', (משלי ה): פן ישבעו זרים כחך. וכן אמר להם משה לישראל: בשעה שאתם יוצאים למלחמה, היזהרו שלא יהיה בכם עוון ניאוף, שאם יש עוון זימה ביניכם, הקב"ה הנלחם לכם, הוא ישוב מאחריכם ואתם נמסרים ביד שונאיכם, הדא הוא דכתיב (דברים כג): כי ה' אלהיך מתהלך וגו', לא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך. מהו כי ה' אלהיך? אמר להם משה לישראל: הוו יודעין שאין הקב"ה מייחד שמו בישראל, שהוא נקרא אלהיך, אלא בזמן (דברים כ"ג): והיה מחניך קדוש, ואותה שעה הוא משרה שכינתו ביניכם, והוא מציל אתכם מיד אויביכם ומוסר שונאיכם, הדא הוא דכתיב: מתהלך בקרב מחניך להצילך וגו'. ומנין שישראל נקראו קדושים, בעת ששומרים עצמן מן הניאוף ומן הזמה? שכן כתיב (ויקרא כ): והתקדשתם והייתם קדושים כי אני ה' אלהיכם, מכאן, בזמן שהם קדושים, הוא להם לאלוה. מה כתיב אחריו? (ויקרא כ'): ושמרתם את חקתי ועשיתם אותם אני ה' מקדשכם. אימתי הקב"ה מקדש את ישראל? בזמן שהם שומרים חוקיו. ומה הם החוקים? אלו העריות, דכתיב ניאוף אשת איש בראשו, שנאמר: איש אשר ינאף. ומה ראה להפסיק קללת אב ואם בין הקידוש לניאוף? שכן, בתחלה כתיב: איש איש אשר יקלל את אביו, לפי שכך אמר הקב"ה: מי גרם לבן שיקלל אביו? הניאוף, לפי שהוא סבור בבעל אמו, שהוא אביו ומכבדו, וסבור בנואף שאינו אביו ומקללו. כיוצא בו אתה אומר (שמות כא): ומכה אביו ואמו, וגונב איש ומכרו. וכי מה ראה להפסיק גונב נפש, בין מכה למקלל, והלא לא היה ראוי להפסיק ביניהם, לפי שמכה ומקלל שניהם נאמרים בעונש אביו ואמו. למה עשה כן? ללמדך שעל זה נתחייב גונב נפש מישראל, לאחר שהוא מכה אביו ואמו ומקללם, לפי שאינו גדל עמם ואינו מכירם. אף כאן, לכך הפסיק בין הקידוש לזנות, מקלל אביו לפי שכל מי שבא על אחת מכל עריות האמורות בתורה, פעמים שמוליד בן וגורם לממזר לקלל אביו. ולמה הזכיר קללת אם, והלא אמו מכיר הוא?! אימתי מכיר אמו? בזמן שהממזר הוא מניאוף אשת איש, לפי שהנואפת תולה אותה בבעלה, אבל בשאר עריות פנויות, הן משליכות את בניהן בשווקים, מפני הבושה ואחרים מגדלים אותם, ואותם ממזרים אינן מכירין לא אביהם ולא אמותיהם, ואפילו ממזר מאשת איש, פעמים שאינו מכיר לא אביו ולא אמו. אימתי? בזמן שנאפה ובעלה במדינת הים והיא משלכת אותו, ולכך ענש הכתוב, מי שבא על אשת איש ועל העריות מיתת בית דין וכרת, לכך נאמר: והיה מחניך קדוש. דבר אחר: והיה מחניך קדוש תמן תנינן: אין בודקין, לא מן המזבח ולמעלן, לא מן הדוכן ולמעלן, ולא מסנהדרין ולמעלן. כל שהוחזקו אבותיו שוטרי הרבים וגבאי צדקה משיאים לכהונה ואינו צריך לבדוק אחריהן. רבי יוסי אומר: אף מי שהיה חתום עד בארכי ישנה של צפורי. ר' חנניה בן אנטיגנוס אומר: אף מי שהיה מוכתב באיסטרטיא של מלך, כתיב: שום תשים עליך מלך וגו' אין לי אלא מלך ישראל. מנין לרבות שוטרי הרבים וגבאי צדקה וסופרי דיינין ומכין ברצועה? תלמוד לומר: מקרב אחיך תשים עליך מלך כל שתשמישו עליך, לא יהא אלא מקרב אחיך, ומן הברורים שבאחיך. ר' שמואל בר נחמן בשם ר' יונתן אומר: מנין שאותם היוצאים למלחמה, צריכין שלא יהיו ביניהם ממזרים? שכן כתיב בבני אשר (דה"א ז): והתיחשם בצבא במלחמה, זכות ייחוסיהן עומדת להם במלחמה. עד כדון מן הקבלה, מדבר תורה מנין? שכן כתיב (דברים כג): לא יבא ממזר וגו' לא יבא פצוע וגו' לא יבא עמוני וגו' לא תתעב אדומי. מה כתיב בתריה? כי תצא מחנה על אויבך וגו', לכך כתיב: והיה מחנך קדוש וגו', שלא יהיה ביניהם ממזרים ולא נולדים שלא בקדושה, לפי שאין הקב"ה מיחד שמו עליהם, ואינו מסייעם במלחמה. כן אמר הקב"ה לאברהם אבינו (בראשית יז): ונתתי לך ולזרעך אחריך את ארץ מגוריך, לאותו זרע שיהיה מיוחס אחריך, לו אתן את הארץ מגוריך לאחוזת עולם, ואהיה להם לאלהים. אבל ממזרים, שאינן מיוחסין אחריך, שאינן ניכרין אבות שלהם, לא אהיה לו לאלהים, שאיני מיחד שמי עליו, ולא אתן לו חלק בארץ.
ולכך כתיב בסוטה, בעת ששוכבת עם אחר ומעלה בו מעל, ב' מעילות הללו. למה? אחת שהיא משקרת בהקב"ה. והשנית שהיא משקרת בבעלה. כיצד משקרת בבעלה? שהיא אומרת על הממזר, שהוא בנו ואינו בנו, והוא יורש את נכסיו. כיצד משקרת בהקב"ה? שהקב"ה אמר שהממזרים לא יקחו חלק בארץ, אלא בן שהוא מיוחס אחר אביו, והיא אומרת על הממזר שהוא בן בעלה ונותנת לו חלק בארץ. מהו ומעלה בו? אמר הקב"ה: בבעליך את יכולה לשקר, בי אין את יכולה לשקר, שאני רואה את הכל, שכן כתיב (זכריה ד): עיני ה' המה משוטטות בכל הארץ. ואומר (משלי טו): עיני ה' צופות רעים וטובים. לא כשאת סבורה, להנחיל הממזר שלך נכסי בעליך, אני מכיר הממזר ואני טורדו מן העולם. כההיא דאמר ר' חנינא: אחת לששים ולשבעים שנה, הקדוש ברוך הוא מביא דבר גדול בעולם, ומכלה מהם את הממזרים, ונוטל עימהם כשרים, שלא לפרסם את החטאים. (ישעיה לא): וגם הוא חכם ויבא רע, לא מסתברא, דלא וגם הוא חכם ויבא טוב, אלא ללמדך, שאפילו רעה שהקב"ה מביא לעולם, בחכמה הוא מביא. (ישעיהו ל"א): ואת דברו לא הסיר וקם על בית מרעים ועל עזרת פועלי און. ר' הונא אמר: אין ממזר חי יותר משלושים יום. רבי זעירא, כד סלק להכא, שמע קלא קרייא ממזריא וממזרתא. אמר לון: מהו כן? אמר: הא אזילא דרב הונא, אין ממזר חי יותר משלשים יום. א"ל רב יעקב בר אחא: עמך הייתי, כשאמר רבי אבא בר רב הונא, בשם רב: אין ממזר חי יותר משלשים יום! אימתי? בזמן שאינו מפורסם, אבל אם היה מפורסם, חי הוא! הוי, ומעלה בו מעל ולא בהקב"ה.
דבר אחר: ומעלה בו מעל, הדא הוא דכתיב (ירמיה כג): אם יסתר איש במסתרים ואני לא אראנו נאם ה', מדבר בנואף, שהוא מטמין עצמו בסתר, לעשות זימה כמה דתימא (איוב כד): ועין נואף שמרה נשף לאמר לא תשורני עין וסתר פנים ישים. (ירמיה כג): ואני לא אראנו נאם ה'. משל למה הדבר דומה? למי שנכנס לגנוב בתוך שני בתים, זה לפנים מזה, והיה בהם שני שומרים, אחד בחוץ ואחד בפנים. כיון שבא לצאת מפתח הפנימי, יצא ולא הרגיש בו השומר הפנימי, בא לצאת מן החיצון, הרגיש בו השומר שבחוץ ותפסו. אמר לו: בשבפנים שחקת, אבל בי אין את יכול לשחוק! כך אמר הקב"ה לנואף: בבעל האשה שחקת, שלא הרגיש בך, אבל אני יושב ומשחק על הרשעים, כמה דתימא (תהלים ב): יושב בשמים ישחק אדני ילעג למו, לפי שאני רואה את הכל, כמה דתימא (זכריה ד): עיני ה' המה משוטטות בכל הארץ. ואומר (משלי טו): בכל מקום עיני ה' צופות רעים וטובים, ואני אהיה עד ממהר לפרסמך בעולם, כמה דתימא (מלאכי ג): והייתי עד ממהר במכשפים ובמנאפים ובנשבעים לשקר ועושקי שכר שכיר אלמנה ויתום ומטי גר ולא יראוני אמר ה' צבאות, אף כאן הוא אומר: ואני לא אראנו נאם ה', קרי ביה, לא אראנו לבריות, ואפרסם מעשיו?! כיצד הוא מפרסם מעשיו? שהקב"ה נותן בלב בעל הסוטה לקנאות את אשתו, והוא משקה אותה, והמים בודקין את הסוטה, והנואף. הוי, לא אראנו נאם ה', אותה שעה מתפרסם הנואף והכל יודעין שהוא שכב עמה. אף כאן הוא אומר: ומעלה בו מעל. אמר הקב"ה לסוטה: בבעליך את מועלת ומשקרת, בי אין את יכולה לשקר, שאני אפרסם את מעשיך, מעביר עליה רוח קנאה והיא שותה, ושניהם נדונים. הוי, ומעלה בו מעל. אמרו: מעשה בשתי אחיות, שהיו דומות זו לזו והייתה האחת נשואה בעיר אחרת, בקש בעלה של אחת מהן לקנאות לה ולהשקותה מים המרים בירושלים, הלכה לאותה העיר שהייתה אחותה נשואה שם. אמרה לה אחותה: מה ראית לבא בכאן? אמרה לה: בעלי רוצה להשקות אותי מים המרים, ואני טמאה. אמרה לה אחותה: אני הולכת תחתיך ושותה. אמרה לה: לכי ועשי כן. מה עשתה? לבשה בגדי אחותה והלכה ושתתה מים המרים, ונמצאת טהורה. חזרה לביתה יצאה אחותה שזנתה לקראתה, חבקו ונשקו זו לזו. כיון שנשקו זו לזו, הריחה במים המרים מיד מתה, לקיים מה שנאמר (קהלת ח): אין אדם שליט ברוח לכלוא את הרוח ואין שלטון ביום המות ואין משלחת במלחמה ולא ימלט רשע את בעליו. הוי, לא אראנו וגו', לכך נאמר: ומעלה בו מעל.
דבר אחר: ומעלה בו מעל מעילה כפולה שמעלה בו: בנפשות ובממון שהביאה לו נפשות אחרות, לקחת לו ממונו. דבר אחר: ומעלה בו מעל, שמעלה בו, בזכרים ובנקבות. ומעלה בו מעל, בעוה"ז ולעוה"ב, פירשה הימנו בשני עולמות. ושכב איש, ע"י איש, הוא מקנא אותה, ואינו מקנא אותה ע"י בהמה. אותה זו, שהתרו בה שכבת זרע, פרט לכשקינא לה דרך איברים, שלא תאמר בקפידת הבעל תלה הכתוב, ובעל הא קפיד, לכך נאמר: שכבת זרע. ונעלם מעיני אישה, ולא שיהא בעל רואה ומעמעם. הא, אם ידע בה בעלה, אין רשאי להערים עליה ולהשקותה. ונסתרה והיא נטמאה, כיון שנסתרה, התורה קראה אותה טמאה. דבר אחר: ונסתרה והיא נטמאה כמה שיעור סתירה כדי טומאה, כמה היא טומאה כדי ביאה, כמה היא ביאה כדי העראה, כמה העראה? ר' אליעזר אומר: כדי חזרת דקל ברוח. ר' יהושע אומר: כדי מזיגת הכוס. בן עזאי אומר: כדי לשתותו. ר"ע אומר: כדי גלגול ביצה. רבי יהודה בן בתירה אומר: כדי לגמות שלש ביצים מגולגלות זו אחר זו. ר' אלעזר בן פנחס אמר: כדי שיקשור גרדי את הנימא. פנימון אומר: כדי שתושיט ידה ותטול ככר מן הסל, אע"פ שאין ראיה לדבר, זכר לדבר. (משלי ו): כי בעד אשה זונה עד ככר לחם ואשת איש נפש יקרה תצוד. אמר ר' יוסי: כל אלו שיעורים, לאחר התרת סינר. אמר רבי יוחנן: כל אחד ואחד בעצמו שיער. ובן עזאי נשא אשה מימיו?! אית דבעי מימר: נתחמם, ואית דבעי מימר: בעל ופירש, ואית דבעי מימר (תהלים כה): סוד ה' ליראיו ובריתו להודיעם. מנין להעראה שהיא אוסרת באשת איש? אמר רבי יונה: שכן כתיב (ויקרא יח): כי כל אשר יעשה מכל התועבות האלה הוקשו כל העריות לנדה. מה נדה בהעראה, דכתיב (ויקרא כ): את מקורה הערה אף כל העריות בהעראה. ועד אין בה, שהוא כשר להעיד. ומניין אף עד, שאין כשר להעיד אם אמר נטמאת, אינה שותה? תלמוד לומר: עד ועד. והיא לא נתפשה, אסורה, הא אם נתפשה מותרת. ויש לך תפישה בישראל והיא אסורה, ואיזו זו? כל שתחילתה ברצון וסופה באונס. ויש לך, שאינה תפושה בישראל, והיא מותרת. ואיזו זו? שתחילתה באונס וסופה ברצון. כהדא איתתא אתת גבי רבי. אמרה ליה: נאנסתי! אמר לה: ולא ערב ליך? אמרה ליה: ואם יטבול אדם אצבעו בדבש ויתננה לתוך פיך ביום הכיפורים, שמא אינו רע לך ובסוף אינו ערב לך?! וקבלה. דבר אחר: ועד אין בה, אע"פ שאין לה עכשיו, יש לה לאחר זמן. כיוצא בדבר, אתה אומר (בראשית יא): ותהי שרה עקרה אין לה ולד, אע"פ שאין לה עכשיו, יש לה לאחר זמן, שנאמר (בראשית כא): וה' פקד את שרה כאשר אמר ויעש ה' לשרה כאשר דבר. כיוצא בדבר, אתה אומר (אסתר ב): לא הגידה אסתר את עמה ואת מולדתה כי מרדכי צוה עליה אשר לא תגיד, אע"פ שלא הגידה עכשיו, הגידה לאחר זמן. ואף כאן, ועד אין בה, אע"פ שאין לה עכשיו, יש לה לאחר זמן, שנאמר (מלאכי ג): וקרבתי עליכם למשפט והייתי עד ממהר וגו'.
ועבר עליו רוח קנאה וגו' - הדא הוא דכתיב (משלי ו): שש הנה שנא ה' ושבע תועבת נפשו. ר' יוסי הגלילי אומר: אלו שבעה דברים בסוטה הם אמורים: (משלי ו): עינים רמות שהסוטה תולה עיניה, לאיש אחר. וכן הוא אומר (ישעיהו ג): יען כי גבהו בנות ציון וגו', לשון שקר שהיא נואפת, ואומרת: ממך אני מעוברת, ומשקרת לו. וידים שופכות דם נקי, שהנואף נכנס על מנת שאם נתפס יהרוג או יהרג. לב חורש מחשבות און, שהנואף והנואפת אין מחשבותם בכל שעה אלא עון. אימתי הם חוטאים ואומרים זה לזה באיזה מקום באיזה שעה רגלים ממהרות לרוץ לרעה? בודאי שממהרין לעשות את החטא. יפיח כזבים עד שקר, שאם יתפסו הם מכזבים ומשקרים, ונשבעים, משיחים היינו זה לזה לדברים אחרים. ומשלח מדנים בין אחים, שכל ישראל אחים זה עם זה, שנאמר (תהלים קכב): למען אחי ורעי אדברה נא שלום בך, הנואף אשת חברו, הבעל שומע ושונאו ואף הנואף אינו יכול לראותו. הוי ומשלח מדנים בין אחים. אף כאן הוא אומר: ועבר עליו רוח קנאה, אין קנאה אלא לשון כעס, כמה דתימא (דברים לב): הם קנאוני בלא אל כעסוני בהבליהם ואני אקניאם בלא עם בגוי נבל אכעיסם. ואומר (משלי ו): כי קנאה חמת גבר וגו'.
ועבר עליו רוח קנאה - הדא הוא דכתיב (קהלת ז): ומוצא אני מר ממות וגו'. כיצד היא מרה ממות? שהיא נותנת לו יסורין בעוה"ז. למה? שהוא טועה אחריה, ולבסוף מורידה אותו לגיהינום, שנאמר (משלי ב): כי שחה אל מות ביתה, שאול צעדיה יתמכו. שאלו תלמידיו לרב הונא אביו של ר' אחא: למדתנו רבנו, הנואף והנואפת עוברין על עשרת הדברות, על התשעה אנו מכירים, ועל השבת אין אנו מכירים. כיצד על אנכי? שכל הנואף באשת חברו, כופר בהקב"ה, שנאמר (ירמיה ה): איש אל אשת רעהו יצהלו, העל אלה לא אפקד נאם ה', ואם בגוי אשר כזה לא תתנקם נפשי, עלו בשרותיה ושחתו, וכלה אל תעשו, הסירו נטישותיה, כי לא לה' המה. על לא יהיה לך, דכתיב בו (דברים ה): כי אנכי ה' אלהיך אל קנא, ושני פעמים אמרו בסוטה: ועבר עליו רוח קנאה וגו'. למה שני פעמים? שהיא מקנאה להקב"ה ולבעלה. וכן הוא אומר: כי מנחת קנאות היא, שהן שני קנאות. על לא תשא, שהוא מנאף ונשבע שלא עשה. ועל כבד את אביך, שהנואף עם הסוטה מתעברת ממנו, ואומרת לבעלה: ממך אני מעוברת, והעובר גדל ומכבד לפני בעלה, סבור שהוא אביו ואינו אביו, ועובר בשוק ומקלל את הנואף, סבור שאינו אביו והוא אביו. על לא תרצח, שהנואף נכנס על מנת או יהרוג, או יהרג. על לא תנאף, דבר שהוא מפורש שהוא נואף. על לא תגנוב, שהוא גונב מקור חברו. וכן הוא אומר: מים גנובים ימתקו. על לא תענה, שמעידה עדות שקר, ואומרת: ממך אני מעוברת. על לא תחמוד, שהנואף אשת חברו, חומד כל אשר לבעלה. כיצד? כשבעלה נפטר מן העולם, סבור שאותו הבן הוא שלו, עומד הבעל וכותב לו דייתיקי, מכל נכסיו ומוריש כל מה שיש לו ואינו יודע שאינו בנו. נמצא שהנואף חומד כל מה שיש לחברו וחומד אשתו. אמרו לו לרב הונא: הרי אמרנו תשעה, אמור לנו כיצד עובר על זכור את יום השבת? אמר להם: אני אומר לכם, פעמים כהן יש לו אשה וישראל נואף בא עליה, והיא יולדת בן, סבורים בו, שהוא בנו של כהן, ועומד אותו בן ומשמש בבית המקדש, ומעלה עולות בשבת ונמצא מחלל את השבת, הרי שעברו הנואף והנואפת על עשרת הדברות, ועליה אמר שלמה (קהלת ז): ומוצא אני מר ממות את האשה אשר היא מצודים וחרמים לבה אסורים ידיה טוב לפני האלהים ימלט ממנה וחוטא ילכד בה. אוי לה לעבירה שעוברין בה על עשרת הדברות. את האשה אשר היא מצודים, צדה בעוה"ז וצדה בעוה"ב. וחרמים, החרם הזה צד במים ואינו צד ביבשה, אבל האשה צדה במים וצדה ביבשה. לבה, שהיא תובעת בלבה. אסורים ידיה, אלמלא שאסורים ידיה, שאינה תובעת בפה, לא הייתה מנחת לאדם שלא תהא תובעתו.טוב לפני האלהים ימלט ממנה תני בשם רבי מאיר: כשם שיש דעות במאכל ומשתה, כך יש דעות באנשים. יש אדם, שיורד זבוב בכוסו וזורקו ושותהו, זה בשאר כל אדם, שהוא רואה את אשתו מדברת עם שכניה ועם קרוביה ומניחה. יש לך אדם, זבוב פורח על גב כוסו והוא נוטלו ושופכו ולא טועמו, זה חלק רע באנשים, שנתן את עיניו בה לגרשה. יש לך אדם, זבוב שכן על גב כוסו והוא נוטלו ומניחו כמות שהוא, זה יהודה בן פפוס, שנעל את הדלת בפני אשתו. אמרין ליה: נהיגין הוין אהבתך עבדין כן?! יש לך אדם, זבוב מת נופל לתוך כוסו והוא נוטלו ומוצצו ושותהו, זה הרשע, שהוא רואה את אשתו, לבה גס בעבדיה, יוצאה לשוק וראשה פרוע, ופרומה משני צדדיה, ורוחצת במקום שבני אדם רוחצין, זו, מצוה מן התורה לגרשה, שנאמר (דברים כד): כי מצא בה ערות דבר וכתב לה ספר כריתות ונתן בידה ושלחה מביתו. מהו והלכה והייתה לאיש אחר? הכתוב קראו אחר, שאין זה בן זוגו של ראשון, שהלה הוציא את אשתו משום ערווה, והלה נכשל בה, אם זכה הוא לשמים, הרי הוא מגרשה, ואם לאו, סוף שהיא קוברתו, שנאמר (שם דברים כ"ד): או כי ימות האיש האחרון אשר לקחה לו לאשה, ראוי היה זה למיתה, שהאשה הזאת הכניס לתוך ביתו. על הראשון שגירשה אמר שלמה: טוב לפני האלהים ימלט ממנה. ועל השני שהכניסה לתוך ביתו אמר הכתוב: וחוטא ילכד בה. דבר אחר: טוב לפני האלהים ימלט ממנה, זה שהקב"ה מעביר עליו רוח קנאה ומקנא לאשתו, בזמן שרואה אותה שהיא פרוצה. וחוטא ילכד בה, זה שהוא רואה את אשתו שהיא קולנית, ורגלה רמה ופרוצה בשחוק, ואינו מקנא בה. לפי שדרכן של בנות ישראל, לא קולניות, ולא רגל רמה, ולא פרוצות בשחוק, לכך נאמר: ועבר עליו רוח קנאה. תנא, דבי ר' ישמעאל: אין אדם מקנא לאשתו אלא אם כן נכנסה בו רוח טהרה שנאמר: ועבר עליו רוח קנאה ותליא בפלוגתא. דתני, וקנא את אשתו רשות דברי רבי ישמעאל. ר"ע אומר: חובה. הא למדנו, שהוא רוח טהרה, שאם אתה אומר: רוח טומאה, וכי רשות יש לו לאדם, או חובה, להכניס רוח טומאה בעצמו?! תני ר"א בן יעקב אומר: כלפי שאמרה תורה: לא תשנא את אחיך בלבבך, יכול זו? תלמוד לומר: ועבר עליו רוח קנאה וגו'. ועבר עליו רוח קנאה כיצד עוברת עליו? כמה דתימא (קהלת י): כי עוף השמים יוליך את הקול ובעל כנפים יגיד דבר. היה ר' מאיר אומר: אדם עובר עבירה בסתר, הקב"ה מכריז עליו בגלוי, שנאמר: ועבר עליו רוח קנאה, ואין עבירה אלא לשון הכרזה, שנאמר (שמות לו): ויצו משה ויעבירו קול במחנה וגו'. וקנא את אשתו אר' נחמן בר יצחק: אין קינוי, אלא לשון התראה. וכן הוא אומר (יואל ב): ויקנא ה' לארצו ויחמול על עמו. והיא נטמאה או עבר עליו רוח קנאה וקנא את אשתו והיא לא נטמאה תני, רבי אומר: ג' טומאות נאמרו בפרשה: אחת לבועל, ואחת לבעל, ואחת לתרומה. וכי מצאנו אשה שהיא אסורה לביתה ומותרת לאכול בתרומה?! א"ר אבין: אכן איתמרת: אחת לבעל ואחת לבועל ואחת ליבם. א"ר יוסי ב"ר בון: מתניתא אמרה כן: ואם מת, חולצת ולא מתייבמת.
והביא האיש את אשתו אל הכהן - מה כתיב למעלה מן פרשת סוטה? ואיש את קדשיו לו יהיו וגו'. וכי ישראל אוכל קדשים?! אלא, אם באת אצל כהן, בנדרים, ובנדבות, ובבכורים, אני מעמיד הימך כהנים אוכלים קדשים. ואם לגלגת במצות, ולא הבאת קדשים, סופו, והביא האיש את אשתו אל הכהן וגו'. תרעא דלא פתיח למצותיה, פתיח לאסיא, והביא את קרבנו עליה, הרי זה מביא קרבן משלו. עשירת האיפה, לפי שעברה על עשרת הדברות. קמח שעורים, הנואף האכילתו מעדני עולם, לפיכך קרבנה מאכל בהמה. לא יצוק עליו שמן ולא יתן עליו לבונה תני, אמר ר' שמעון: בדין הוא שתהא מנחת חוטא טעונה שמן ולבונה, כדי שלא יהיה חוטא נשכר. ומפני מה אינה טעונה? שלא יהא קרבנו מהודר. דבר אחר: לא יצוק עליו שמן למה? שהשמן אורה לעולם, שהכתוב קראו יצהר, והיא אהבה את האפילה, לא יהיה אורה במנחתה. ולא יתן עליו לבונה, שהלבונה זיכרון לאמהות שנאמר שיה"ש ד): אלך לי אל הר המור, אלו אבות העולם. ואל גבעת הלבונה, אלו האמהות. וזו פירשה מדרכיהן, לא יהא זיכרונן בקורבנה, שהלבונה קרואה זיכרון. כי מנחת קנאות היא, שתי קנאות היא. כשם שקנאה לבעל, כך קנאה לבועל. כשם שקנאה למטה, כך קנאה למעלה. מנחת זיכרון, זו לטובה, אם נמצאת טהורה. מזכרת עוון, זה לרעה, אם נמצאת טמאה. והקריב אותה הכהן, אינה באה בתוך הרגל. והעמידה, שלא יעמיד עמה לא עבדיה ולא שפחותיה, מפני שלבה סמוך עליהם. לפני ה', בשער נקנור, מכאן אמרו: ראש המעמד היה מעמיד את הטמאים בשער נקנור.
ולקח הכהן מים קדושים - אין מים קדושים, אלא שנתקדשו בכלי, ואלו הן מי כיור. ולמה היו המים מן הכיור? לפי שהכיור לא נעשה אלא מן מראות הנשים, שנאמר (שמות לח): ויעש את הכיור נחושת וגו'. אותן נשים שאמרו: האלהים מעיד עלינו, שיצאנו טהורות ממצרים, כשבא משה לעשות כיור, אמר לו האלהים: באותן המראות עשה אותו, שלא נעשו לשם זנות, והימנו תהיינה בנותיהן נבדקות אם טהורות הם כאמותיהן. דבר אחר: אמר האלהים: והלא לא נגאלו ישראל ממצרים, אלא בזכות המצוה הזאת, על ששמרו עצמן מן הזנות. וכן את מוצא, כל נסים שעשה האלהים לישראל במצרים, לא עשה אלא על ששמרו עצמן מן הערוה, שהיה המצרי משלשל דליו והיהודי משלשל דליו, זה ממלא דם וזה ממלא מים, שניהם שותים מן החביות, זה שותה דם וזה שותה מים.צפרדע רואה ליהודי והיא בורחת ממנו, ורואה למצרי וקופצת עליו. בהמתן רועות כאחד, והיה הברד מניח לזו והורג לזו. ראה פלאים, שהיה שם. וכן כל י' מכות. באו לים ועשה להם יותר ממצרים. במצרים, כתיב (שמות ט): הנה יד ה' הויה. ובים כתיב: יד הגדולה, שנאמר (שמות יד): וירא ישראל את היד הגדולה. א"ר יצחק: וכי יש יד גדולה ויש יד קטנה? אלא, גדולה ממש, שעשה במצרים, עשה בים. הִקֵפָּה שלישו של ים, שנאמר (שמות ט"ו): קפאו תהומות בלב ים. והלב שלישו של אדם, והלכו בתוכו ביבשה, מה כתיב שם? שמעו עמים ירגזון, היו אומות העולם קורין תגר, ואומרים: משוא פנים יש כאן. אנו ערלים והם ערלים, להם: ויושע ה' ביום ההוא וגו' ולנו: ונער פרעה וחילו בים סוף. באי זו זכות הוא עושה להם כל הנסים הללו? אמר להן הקב"ה: ששים המה מלכות ושמונים פילגשים, הרי ק"ם, ולא מצינו אלא ע', ל' בני חם, וי"ד בני יפת, כ"ו בני שם. שנאמר (דברים לב): יצב גבולות עמים למספר בני ישראל. וכמה הם? (בראשית מו): כל הנפש לבית יעקב הבאה מצרימה שבעים, והאומות שבעים, ואת אומר מאה וארבעים?! אלא ששים משפחות יש בארץ, שמכירין את אביהם ואינן מכירין את אמותיה, ונקראו מלכות. ושמונים משפחות יש בארץ, מכירין את אמותיהם ואינן מכירין את אביהן, ונקראו פילגשים, שהפילגשים חשודות. ושאר אינם מכירין, לא אביהם ולא אמם, אלא מעולמים, ועליהם נאמר (שיה"ש ו): ועלמות אין מספר, וישראל, אחת היא יונתי תמתי, גדלו במצרים (יחזקאל כג): אשר בשר חמורים וגו', והן: גן נעול אחותי וגו'. אחת היא שקלקלה שם ופרסמה הכתוב, שנאמר (ויקרא כד): ויצא בן אשה ישראלית והוא בן איש מצרי, הוא המצרי שהרג משה, שלא יתפרסם הדבר בין המצריים, שנאמר (שמות ב): ויך את המצרי וגו', אבל ישראל (תהלים צו): הבו לה' משפחות עמים, כיון שראוהו כן, ראוה בנות ויאשרוהו וגו'. באו לילך, וה' הולך לפניהם וגו', לא ימיש וגו', והמן יורד והבאר עולה להרים להם, יורד המן מן השמים, והמים מן הארץ, ובשר מן הים, ויגז שלוים מה שלא נעשה לבריה בעולם, הרגישוה האומות ואמרו (שיה"ש ו): מי זאת הנשקפה וגו'. אמרו להם: בניו של אלהים הן. אמר להן: אינן בני מצרים?! לא כשם ששעבדו במצרים הזכרים, לא כך שעבדו בנשים?! מיד קפץ הדיבור על משה, אמר לו: מנה את בני וידעו, שהבנים בני אבותיהם, שנאמר (במדבר א): שאו את וגו' בני ראובן וגו' בני שמעון וגו', וכן כולם. אמר הקב"ה לסוטות: אמותיכן גדלו בין הטמאים ולא נחשדו, ואתם גדלתם בין הטהורים, ונחשדתם?! לפיכך, יבא מעשה ידיהן של אותן שגדלו בין הטמאים והיו טהורות, ויבדקו ויוכיחו למי שגדל בין טהורים ונטמאו. לכך היו המים מן הכיור.
בכלי חרש - אמר ר' מאיר: היא השקתהו יין משובח, בכוסות משובחין, לפיכך כהן משקה אותה, המים המרים, במקדה של חרס. ומן העפר מפני מה אמרה תורה הבא עפר לסוטה? זכתה, יוצא ממנה בן כאברהם אבינו, דכתיב ביה (בראשית יח): ואנכי עפר ואפר. לא זכתה, תחזור לעפרה. רבותינו אמרו: בשכר שאמר אברהם אבינו: ואנכי עפר ואפר, זכו בניו לשתי מצות: אפר פרה ועפר סוטה אבל עפר כיסוי, לא מנה, מפני שהוא הכשר מצווה ואין ממנו הנאה. למה היה בודקה במים ובעפר? לפי שהאדם נברא מן העפר, והיא נוצרה במים, לכך היא נבדקת במים ובעפר, אם טהורה, כברייתה. ומן העפר אשר יהיה, יכול יתקין מבחוץ ויכנס? תלמוד לומר: בקרקע המשכן. אי בקרקע המשכן, יכול יחפור בדקר? תלמוד לומר: אשר יהיה. הא כיצד? יש שם הבא, אין שם תן שם. יקח הכהן ונתן אל המים תני, שלשה צריכין שיראו: עפר סוטה ואפר פרה ורוק יבמה משום רבי ישמעאל אמרו: אף דם צפור של מצורע.
והעמיד הכהן את האשה - מקום שמעמידה בתחילה, שם מעמידה בסוף. לפני ה' והלא כתיב למעלה: והעמידה לפני ה'? אלא שהוא מודיעה לפני מי היא עומדת, לפני ה'. ופרע את ראש האשה לכהן, שנכנס לבית הקברות ועבדו ממתין בחוץ שלא יטמא, לא דיו להיות כרבו?! כך, שלא יאמר הכהן אני פורע ראש האשה ורוחו גסה עליו, לכך נאמר: לפני ה'. ופרע ופרע למה? שדרך בנות ישראל להיות ראשיהן מכוסות, ולכך היה פורע ראשה, ואומר לה: את פרשת מדרך בנות ישראל, שדרכן להיות מכוסות ראשיהן, והלכת בדרכי העובדי כוכבים, שהן מהלכות ראשיהן פרועות, הרי לך מה שרצית! ונתן על כפיה את מנחת הזיכרון אבא חנן אומר, משום ר' אליעזר: מפני לייגעה, כדי שתחזור בה. והלא דברים ק"ו, אם חס המקום על עוברי רצונו, עאכ"ו שיחוס על עושי רצונו. מנחת קנאות היא יהיו כל מעשיה לשם קנאה. יכול אם לא היו כל מעשיה לשם קנאה, לא תהא כשרה? תלמוד לומר: היא. וביד הכהן יהיו מי המרים, מגיד הכתוב שאין המים נהפכין להיות מרים, אלא בידי כהן. דבר אחר: נקראו מרים, על שם שמאררים את הגוף, ומבערין את העוון. המאררים א"ר תנחומא: מים המאררים, כנגד רמ"ח איברים שיש בה, וכנגד רמ"ח איברים שיש בנואף.
והשביע אותה הכהן - אין משביעין שתי סוטות כאחד. ואין שורפין שתי פרות כאחת. ולא עורפין שתי עגלות כאחת. ולא הורגין ב' אנשים כאחד. ולא מסגירין ב' כאחד. ולא מחליטים ב' כאחד. ואמר אל האשה בלשונה. ואל הגנב ואל הגזלן בלשונם. אם לא שכב איש אותך מלמד שפותח לה בזכות. אומר לה: הרבה היין עושה, הרבה שחוק עושה, הרבה ילדות עושה, הרבה קדמוך ונשטפו. אל תגרמי לשם הגדול שנכתב בקדושה שימחה על המים. אומר לפניה דברי אגדה ומעשים שאירעו בכתובים הראשונים, כגון (איוב טו): אשר חכמים יגידו ואומר לפניה דברים שאינן כדאי לשומען, היא וכל משפחות בית אביה, כגון, מעשה ראובן בבלהה, ומעשה יהודה בתמר, שהודו על מעשיהם ולא בושו. מה היה סופן? נחלו חיי העולם הבא. ואם לא שטית טומאה תחת אישך, למה נאמר? לפי שמצינו שריבה הכתוב ארוסה ושומרת יבם לקינוי. יכול שיהיו שותות? תלמוד לומר: תחת אישך, את שהיא תחת אישה שותה, ואין אלו שותות. טומאה, להוציא דרך איברים. הנקי ממי המרים המאררים האלה אמר ר' ישמעאל: בתחילה מודיעה כחן של מים המרים. אומר לה: בתי, אומר לך, המים המרים האלה, למה הם דומים? לסם יבש הנתון על גבי בשר חי ואין מזיקו, כשהוא מוצא מכה, מתחיל לחלחל. אף את, אם טהורה את, שתי ולא תמנעי, שתהיה נקייה, הדא הוא דכתיב: הנקי ממי וגו'. ואת כי שטית, אין לי אלא כדרכה. שלא כדרכה מנין? תלמוד לומר: וכי נטמאת. ויתן איש בך את שכבתו, להביא את הסריס. מבלעדי אישך, להביא את אשת הסריס. על הכל היה מתנה עמה.
והשביע הכהן את האשה - בשבועת האלה א"ר זירא, בשם רב: שני שבועות האמורות בסוטה למה? אחת קודם שנמחקה מגלה, ואחת לאחר שנמחקה מגלה. לפי שאין מוקדם ומאוחר בתורה. ורבנן אמרין: אחת שבועה שיש עמה אלה. ואחת שבועה שאין עמה אלה. כיצד היא שבועה שיש עמה אלה? באומר לה: משביעני עליך, שלא נטמאת, ואם נטמאת יבאו בך. ואמר הכהן אל האשה, פרט לחרשת. יתן ה' אותך, אוי להם לרשעים, שעושים מדת רחמים אכזריות. בכל מקום שנאמר ביו"ד ה"א, מדת רחמים, שנאמר (שמות לד): ה' ה' אל רחום וחנון וכאן מדת אכזריות. לאלה ולשבועה, יכול עצמה של אשה לאלה ולשבועה, אמר: בתוך עמך, לומר, שיהיו הכל נשבעות בך, ולוטות זו את זו ואומרות: אם עשית חפץ, זה יהא סופך, כסופה של פלונית. בתת ה' את ירכך נופלת ואת בטנך צבה תני, הרי הוא אומר בסוטה: בתת ה' את ירכך נופלת ואת בטנך צבה, ממקום שהתחילה בעברה, משם התחילה הפורענות. ירך התחילה בעבירה ואח"כ בטן, לפיכך תתקלל הירך תחלה ואחר כך בטן, ושאר הגוף לא פלט, שנאמר: והייתה האשה לאלה בקרב עמה. וכן את מוצא באנשי דור המבול. אדם התחיל בעבירה תחלה, שנאמר (בראשית ו): וירא ה' כי רבה רעת האדם בארץ, לקו תחלה ושאר לא פלטו, שנאמר (בראשית ז): וימח את כל היקום וגו'. קטני סדום התחילו בעבירה תחילה (בראשית יט): ואנשי סדום נסבו וגו', אף הם לקו תחלה ושאר לא פלטו, שנאמר (בראשית י"ט): ואת האנשים אשר פתח הבית הכו בסנורים. פרעה התחיל בעבירה תחילה, שנאמר (שמות א): ויצו פרעה לכל עמו, ויאמר אל עמו, הבה, הוא לקה תחלה והשאר לא פלטו, שנאמר (שמות ז): ובך ובעמך. מרגלים הם התחילו בעבירה תחילה, שנאמר (במדבר יג): ויוציאו דבת הארץ, אף הם לקו תחילה ושאר לא פלטו, שנאמר (במדבר יד): וימותו האנשים מוציאי דיבת הארץ. ואומר (במדבר י"ד): אני ה' דברתי אם לא זאת אעשה. שכיני ארץ ישראל הם התחילו בעבירה תחילה, שנאמר (ירמיה יב): כה אמר ה' על כל שכיני, אף הם לקו תחלה, שנאמר (ירמיהו יב): לכן כה אמר ה' הנני נותשם מעל אדמתם. נביאי ישראל הם התחילו בעבירה תחילה, שנאמר (שם): כי מאת נביאי ירושלים יצאת חנופה לכל הארץ, אף הם לקו תחילה ושאר לא פלטו, שנאמר (ירמיהו כט): ולקח מהם קללה.
ובאו המים המאררים האלה במעיך - אין לי אלא במעיך. ומנין אף בכל אבר ואבר ובכל שערה ושערה? תלמוד לומר: ובאו ובאו, אף בכל אבר ואבר ובכל שערה ושערה. לצבות בטן ולנפיל ירך רבן גמליאל אומר: מנין כשם שהמים בודקין את האשה, כך המים בודקין את האיש הנואף? תלמוד לומר: לצבות בטן ולנפיל ירך. ואמרה האשה, ולא אלמת. אמן אמן אמן על השבועה, אמן על האלה, אמן מאיש זה, אמן מאיש אחר, אמן לשעבר, אמן לעתיד לבא, אמן שלא נטמאת, מן הארוסין, אמן שלא נטמאת, מן הנשואין.
וכתב את האלות האלה - ולמה מים? ממקום שבאת. ועפר, למקום שהיא הולכת. וכתב, לפני מי שהיא עתידה ליתן דין וחשבון. את האלות יכול כל האלות שבתורה היה כותב? תלמוד לומר: האלה. הכהן, פסל הכתוב בישראל. בספר, ולא בנייר. ומחה אל מֵי ר' זכריה חתניה דר' לוי משתעי הדין עובדא דר' מאיר הוה יליף דריש בכנישתא, בכל ערובת שובה, והוות תמן חדא איתתא יליפה שמעת קליה. חד זמן איעני דרשה, אזלה בעייה, מיעל לביתיה, ואשכחה בוצינא מיטפי. אמר לה בעלה: הן הוית? אמרת ליה: הוינא שמעת קליה דדרושה. אמר לה: כך וכך לא הוי איתתא עללה להכא, עד זמן דהיא אזלא רקקה באפוי דדרושה. צפה רבי מאיר ברוח הקודש, ועבד גרמיה חשש עייניה. אמר: כל איתתא דחכמה מלחוש לעייניה, תיתי תלחוש. אמרין לה מגירתא: הא ענתיך, תיעולין לבייתיה, עבדי גרמיך לחשה ואת רקקה גו עייניה. אתת לגביה. אמר לה: חכמת אנת מלחיש לעייניה? מן אימתיה עלה, אמרת ליה לא. אמר לה: ורוקיה בגוה שבעה זמנין והיא טב לה. מן דרוקת, אמר לה: אזלין אמרין לבעליך: חד זמן אמרת לי, והא דרוקה שבעה זמנין. אמרין ליה תלמידוי: רבי! כך מבזים דברי תורה?! אלו אמרת לן, לא הוינן משלחין ומייתין ליה ומלקין ליה ספסלה, ומרעין ליה לאינתתיה?! אמר להם: לא יהא כבוד מאיר גדול מכבוד קונו, ומה אם שם הקודש, שנכתב בקדושה, אמר הכתוב, שימחה על המים, בשביל להטיל שלום בין איש לאשתו וכבוד מאיר, לא כל שכן?! אל מי המרים אמר אבוה דשמואל: צריך ליתן מר לתוך המים, שנאמר: מי המרים, שמרים כבר.
והשקה את האשה וגו' - תני, היה משקה ואחר כך מקריב את מנחתה, שנאמר: והשקה את האשה וגו' ואח"כ, ולקח הכהן וגו'. ובאו בה המים המאררים למרים תני, כשם שהמים בודקין אותה, כך המים בודקין אותו, שנאמר: ובאו ובאו דברי ר' עקיבא. וכן היה דורש רבי עקיבא ששה קראי כתיב: באו ובאו, באו ובאו חד לצואה דידיה, וחד לצואה דידה. חד לעשייה דידיה וחד לעשייה דידה. חד לבדיקה דידיה וחד לבדיקה דידה, המים המאררים למרים מה תלמוד לומר למרים? אלא שהיו עושים בה מיני פורעניות משונים. הייתה מלובנת עושין אותה שחורה. מאדמת עושין אותה ירוקה. וסרח פיה ותפח צווארה, יהא בשרה נישול, תהא זבה, תהא מתעטשת, תהא מתרפקת איברים.
ולקח הכהן מיד האשה - ולא מיד שלוחה. מיד האשה א"ל רבי אליעזר לר' יאשיה: מנין למנחת סוטה שטעונה תנופה בבעלים? א"ל: אתיא יד יד משלמים. כתיב הכא: ולקח הכהן מיד האשה. וכתיב התם (ויקרא ז): ידיו תביאנה את אישי ה'. מה כאן כהן, אף להלן כהן. ומה להלן בעלים, אף כאן בעלים. הא כיצד? מניח ידו תחת ידי הבעלים ומניף. את מנחת הקנאות מגיד שמביאה מנחה אחת לשם שתי קנאות. והניף את המנחה לפני ה', במזרח, שבכל מקום שנאמר לפני ה', הוא במזרח, עד שיפרוט לך הכתוב. והקריב אותה אל המזבח, לימד על מנחת סוטה שטעונה תנופה והגשה.
וקמץ הכהן מן המנחה וגו' - מן המנחה המחוברת, שלא תהא מונחת בתוך שני כלים וקומץ. והקטיר המזבחה, מן הקטרת, שאנו עתידין לרבות. וקמץ הכהן מן המנחה וגו'כיצד מקטירו? מולחו ונותנו על גבי אישים, דכתיב: וכל קרבן מנחתך וגו'. ואחר ישקה את האשה את המים מה תלמוד לומר, והלא כבר נאמר והשקה את האשה? אלא, להביא את שרישומו ניכר. והשקה את האשה, למה נאמר? לומר לך שאם נמחקה מגלה ואמרה איני שותה, היה רבי אליעזר אומר: מכין אותה ברחבו של סייף ומערערים אותה, ומשקים אותה על כורחה. והייתה אם נטמאה, בין כדרכה בין שלא כדרכה. ותמעול מעל באישה, מגיד הכתוב שמעילת הבעל גורם, לפי שמצינו טומאה בשאר עריות, יכול אם נטמאת באחת מהן שהמים יבדקו אותה? תלמוד לומר: ותמעל מעל באישה, שמעילת בעלה גורמת לה שתיבדק. ובאו בה המים וגו', מלמד שהם מתחלחלים בכל איבריה. וצבתה בטנה וגו' כתוב אחד אומר: בתת ה' את ירכך וגו' הקדים ירך לבטן. וכתוב אחד אומר: וצבתה בטנה ונפלה ירכה הקדים בטן לירך. רבנן אמרי: כי לייט, ירך והדר בטן לייט, כשם שהתחילה בעבירה תחלה. מיא כי בדקי, כאורחיהו בדקי. איתיבין: בקללה נמי כתיב לצבות בטן ולנפול ירך. לא תברא. ההוא דמודע לה כהן דבטן ברישא הדר ירך, שלא להוציא לעז על המים המרים. והייתה האשה לאלה בקרב עמה שתהא מפורסמת לכל....
תני, היה ר' מאיר אומר: מנין שבמידה שאדם מודד בה מודדים לו?  שנאמר (ישעיה כז): בסאסאה בשלחה תריבנה, אין לי אלא דבר שהיא סאה.  מנין למודד בתרקב וחצי תרקב, קב וחצי קב, רובע וחצי רובע, תומן ועוכלא מנין?  שנאמר (ישעיהו ט): כי כל סאון סואן ברעש, ריבה כאן סאות הרבה.  אין לי אלא דבר הבא במידה.  מנין שאפילו פרוטות מצטרפות לחשבון גדול?  תלמוד לומר (קהלת ז): אחת לאחת למצוא חשבון.  בנוהג שבעולם, אדם נכשל בעבירה שחייבין עליה מיתה בידי שמים,  מת שורו,  אבדה תרנגולתו,  אבדה צליחותו,  נכשל באצבעו.  החשבון מתמצה, אחת מתארעה לאחת והחשבון מתמצה.  כמה הוא מיצוי חשבון?  עד אחד.  וכן את מוצא בסוטה שבמידה שמדדה בה מודדין לה.  היא עמדה לפניו, כדי שתהא נאה בעיניו, לפיכך כהן מעמידה לפני הכל, להראות את קלונה, שנאמר: והעמיד הכהן את האשה לפני ה', זה שער נקנור.   היא פירסה סודרין נאין על ראשה,  לפיכך כהן נוטל כפה מעל ראשה, ונותנה תחת כפות רגליה.   היא קשרה לו פניה,  לפיכך פניה מוריקות.   היא כיחלה לו עיניה,  לפיכך עיניה בולטות.   היא קולעה לו שערה,  לפיכך כהן סותר את שערה.   היא הראיתה לו באצבעותיה,  לפיכך צפרניה נושרות.   היא חגרה לו בצלצול,  לפיכך כהן מביא חבל המצרי וקושר למעלה מדדיה.   היא פשטה לו ירכה,  לפיכך ירכה נופלת.   היא קבלתו על כריסה,  לפיכך בטנה צבה.   היא האכילתו מעדני עולם,  לפיכך קרבנה מאכל בהמה.   היא השקתו יין משובח בכוסות משובחות,  לפיכך כהן משקה מים המרים במקדה של חרס.   היא עשתה בסתר,  יושב בסתר עליון שם בה פנים, שנאמר (איוב כד): ועין נואף שמרה נשף לאמר לא תשורני עין וסתר פנים ישים.   דבר אחר:  היא עשתה בסתר,  המקום פירסמה בגלוי, שנאמר (משלי כו): תכסה שנאה במשאון תגלה רעתו בקהל.   אנשי דור המבול לא נתגאו לפני המקום, אלא מתוך טובה שהשפיע להם, שנאמר (איוב כא): בתיהם שלום מפחד וגו', שורו עבר וגו', ישלחו כצאן עויליהם וגו', ישאו בתוף וכנור וגו',  יבלו בטוב ימיהם וגו'.  היא גרמה להם, ויאמרו לאל סור ממנו וגו', מה שדי כי נעבדנו וגו'.  אמרו סדום: הואיל ואין לו עלינו טרחות, אלא שני טיפות של גשמים הללו, אין אנו צריכין.  יש לנו מעיינות ונחלים, שאנו מסתפקים מהם מים בין בימות החמה בין בימות הגשמים, שנאמר (בראשית ב): ואד יעלה מן הארץ וגו'.  אמר להם הקב"ה: בטובה שהטבתי לכם, בה אתם מתגאים לפני?!  בה אני נפרע מכם! שנאמר (בראשית ז): ביום הזה נבקעו וגו' וימח את כל היקום וגו'.  ר' יוסי בן דורמסקית אומר: הם לא נתגאו לפני המקום אלא בגלגל העין שדומה למים, שנאמר (בראשית ו): ויראו בני האלהים את בנות האדם, אף המקום לא נפרע מהם, אלא בגלגל המים, הדומה לעין, שנאמר: ביום הזה נבקעו וגו'.   אנשי המגדל לא נתגאו לפני המקום, אלא בשביל טובה שהשפיע להם, שנאמר (בראשית יא): ויהי כל הארץ שפה וגו' ויהי בנסעם מקדם וגו', ואין ישיבה, אלא אכילה ושתייה, שנאמר (שמות לב): וישב העם לאכול ושתו, היא גרמה להם, שנאמר (בראשית יא): ויאמרו הבה נבנה לנו וגו', ובה פרע מהם הקב"ה, שנאמר (בראשית י"א): ויפץ ה' אותם משם וגו', ע"כ קרא שמה בבל וגו'.   אנשי סדום לא נתגאו לפני המקום אלא בשביל טובה שהשפיע להם.  מהו אומר בארצם?  (איוב כח): ארץ ממנה יצא לחם וגו' מקום ספיר וגו' נתיב לא ידעו עיט וגו', לא הדריכוהו בני שחץ וגו'.  אמרו סדום: הואיל ומזון יוצא מארצנו, כסף וזהב יוצא מארצנו, אבנים טובות ומרגליות יוצאות מארצנו, אין אנו צריכין שיבאו אדם אצלנו, שאין באין אלינו, אלא לחסרנו, נעמוד ונשכח את הרגל מבינותינו.  אמר להם המקום: בטובה שהטבתי לכם אתם מבקשים לשכח את הרגל מבינותיכם?!  אני אשכח אתכם מן העולם.  מהו אומר?  (איוב כ"ח): פרץ נחל מעם גר וגו'.  (איוב יב): לפיד בוז לעשתות שאנן וגו' ישליו אוהלים וגו'.  היא גרמה לה, לאשר הביא אלוה בידו.  וכן הוא אומר: חי אני נאם ה' אלהים אם עשה סדום אחותך ובנותיה כאשר עשית את ובנותיך הנה זה היה עון סדום אחותך וגו'.  וכל כך למה?  (יחזקאל טז): ויד עני ואביון לא החזיקה וגו'.   מצרים לא נתגאו לפני המקום אלא במים, שנאמר (שמות א): ויצו פרעה לכל עמו וגו' כל הבן הילוד וגו'.  אף המקום לא נפרע מהם אלא במים, שנאמר (שמות טו): מרכבות פרעה וגו'.   סיסרא לא נתגאה לפני המקום אלא בשביל לגיונות, שאין מקבלין שכר, שנאמר (שופטים ה): באו מלכים נלחמו וגו' אז נלחמו וגו'.  אף הקב"ה לא נפרע מהם אלא בלגיונות שאין מקבלין שכר, שנאמר (שופטים ה'): מן השמים נלחמו וגו', לא זזו משם ולא ספנוהו, מפני שהוא גולייר.   שמשון, מרד בעיניו, שנאמר (שופטים יד): ויאמר שמשון אל אביו אותה קח לי כי היא ישרה בעיני, אף הוא לקה בעיניו, שנאמר (שופטים טז): ויאחזוהו פלשתים וינקרו את עיניו.  כתוב אחד אומר (שופטים יד): וירד שמשון תמנתה.  וכתוב אחד אומר (בראשית לח): הנה חמיך עולה תמנתה.  רב אמר: שתי תמנות היו:  אחת של יהודה  ואחת של שמשון.   אמר רבי איבו בר נגרי: כגון הדא בית מעון, שיורדים בה מפלוגתה ועולים לה מטבריה.   ר' סימון אומר: תמנתה אחת הייתה.  ולמה כתיב בה ירידה ועלייה?  אלא של יהודה, שהייתה לשם שמים, לפיכך כתיב בה עלייה.  של שמשון, שלא הייתה לשם שמים, לפיכך כתיב בה ירידה.   כתיב: ויבאו עד כרמי תמנתה.  אמר רבי שמואל בר רב יצחק: מלמד שהיו אביו ואמו מראים לו כרמי תמנתה זרועים כלאים, ואומרים לו: כשם שכרמיהם זרועים כלאים, כך בנותיהם זרועות כלאים.   ואביו ואמו לא ידעו כי מה' הוא  א"ר אלעזר: בשבעה מקומות כתיב לא תתחתן בם.   אמר רבי אבין: לֵאָסֵר שבעה עממים.  וכה הוא אומר הכן?!  א"ר יצחק (משלי ג): אם ללצים הוא יליץ ולענוים יתן חן.   תני, רבי אומר: תחילת קלקולו בעזה, לפיכך לקה בעזה.  תחילת קלקולו בעזה, דכתיב (שופטים טז): וילך שמשון עזתה וירא שם אשה זונה ויבא אליה, לפיכך לקה בעזה, דכתיב (שופטים טז): ויורידו אותו עזתה ויאסרוהו בנחשתים ויהי טוחן בבית האסורים.  איתיבון והכתיב (שופטים יד): וירד שמשון תמנתה.  אמר רבי שמואל בר נחמן: דרך נישואין היו של תמנתה, אבל תחילת קלקולו בעזה הייתה.   ויהי אחרי כן ויאהב אשה בנחל שורק וגו'.  מהו בנחל שורק?  שנעשה כאילן שאין עושה פירות, כך כיון שנשתלש בחטא, נעשה מועד לעבירה.   ושמה דלילה  רבי אומר: אלמלא לא נקרא שמה דלילה, הייתה ראויה שתקרא כן, דלדלה את כוחו, דלדלה את מעשיו, דלדלה את לבו.  כתיב (שופטים טז): ותרא דלילה כי הגיד לה את כל לבו וגו'.  מנא ידעה?  אמר רבי חנן: ניכרין דברי אמת.   נחמני אמר: ידעה ביה באותו צדיק, דלא מפיק שם שמים לבטלה, כיון דאמר לה, נזיר אלהים אני, אמרה השתא ודאי קושטא קא.   אמר דלדלה את כוחו, דכתיב (שם): ויסר כוחו מעליו, ויהי טוחן בבית האסורים.  אמר רבי יוחנן: אין טחינה אלא לשון עבירה.  וכן הוא אומר (איוב לא): תטחן לאחר אשתי וגו', מלמד שכל אחד ואחד הביא לו אשתו בבית האסורין, כדי שתתעבר ממנו.  היינו דאמרי אינשי: קמי דשתי חמרא- חמרא, קמי רפוקא - גרידא דיבלא.   א"ר יצחק דבי רבי אמי: לפי שנתאווה שמשון לדבר טמא, לפיכך נתלו חייו בדבר טמא, שנאמר (שופטים טו): ויבקע אלהים את המכתש אשר בלחי ויצא וגו'.   ויקרא שמשון אל ה' ויאמר ה' אלהים זכרני נא וגו'.  מה זכירה הייתה לו אצל הקב"ה והוא מתאוה לזנות?!  א"ר יהודה בשם רב: אמר שמשון לפני הקדוש ב"ה, ריבון העולמים, זכור לי עשרים שנה ששפטתי את ישראל ולא אמרתי לאחד מהם, העבר לי מקל ממקום למקום.  מהו האלהים ואנקמה נקם אחת משתי עיני מפלשתים?  א"ר אחא: אמר לפניו: ריבון העולם! תן לי שכר עיני אחת בעוה"ז, ושכר עיני אחת, תהא מתוקנת לי לעתיד לבא.   אבשלום בשערו מרד, שהיה מתגאה בו, שנאמר (שמואל ב יד): וכאבשלום לא היה איש יפה בכל ישראל ובגלחו את ראשו והיה מקץ ימים לימים וגו' לפיכך, נתלה בשערו, שנאמר (שמ"ב יח): ויחזק ראשו באלה ויותן בין השמים.   תני, רבי יהודה הנשיא אומר: אבשלום נזיר עולם היה, אחד לי"ב חדש היה מגלח, שנאמר (שמ"ב טו): ויהי מקץ ארבעים שנה ויאמר אבשלום אל אביו אלכה נא ואשלם את נדרי כי נדר נדר עבדך וגו'. ומגלח אחד לי"ב חדש, שנאמר (שמ"ב יד): ויהי מקץ ימים לימים אשר יגלח וגו', יליף ימים ימים, מבתי ערי חומה, דכתיב (ויקרא כה): ימים תהיה גאולתו, מה להלן י"ב חדש, אף כאן י"ב חדש.   ר' נהוראי אומר: מגלח אחד לל' יום, יליף ליה מכהנים, שנאמר בהם (יחזקאל מד): וראשם לא יגלחו ופרע לא ישלחו, ויותר מל' יום.  הוי, פרע.  וגבי כהנים מה טעם אין רשאין לגדל פרע?  משום כבוד. הכי נמי איכא כבוד.   ר' יוסי אומר: מגלח מע"ש לערב שבת, שכן מצינו בבני טבריה ובני צפורי, מגלחין מערב שבת לערב שבת, (שמ"ב יד):ושקל את שער ראשו מאתים שקלים וגו'.  אבשלום, א"ר חנינה: כחרובים גדולה היה, יכול ככידון.   ר' ביבי בשם רבי יוחנן אומר: בדין היה עשוי.   א"ר חנינא: כד סלקית להכא, נסבית אזורי ואזוריה דברי ואזוריה דחמריה מקפא כורתא דחרוביתא דארעא דישראל, ולא מטון קצית חד חריב, ונגר מלא ידי דבש.   אבא שאול אומר: קובר מתים הייתי, פעם אחת נפתחה מערה מתחתי, ועמדתי בגלגל עיניו של מת עד חוטמי, כשחזרתי לאחור, אמרו לי של אבשלום הייתה.  שמא תאמר אבא שאול ננס היה?  לאו, אלא, אבא שאול ארוך בדורו היה, ור' טרפון מגיע לכתפו (היה): .  רבי טרפון ארוך בדורו היה, ור"ע מגיע לכתפו.  ר"ע ארוך בדורו היה, ור"מ מגיע לכתפו.  ר' מאיר ארוך בדורו היה, ור' מגיע לכתפו.  רבי ארוך בדורו היה, ורב מגיע לכתפו.  רב ארוך בדורו היה ורב יהודה מגיע לכתפו.  רב יהודה ארוך בדורו היה ואדא דיאלא מגיע לכתפו.  פושתבנא דפומבדיתא, קאי לאדא דיאלא עד פלגיה.  כולי עלמא קיימי ליה לפושתבנא דפומדיתא עד פלגיה.   כתוב: וכאבשלום לא היה איש יפה בכל ישראל להלל מאד, יכול בכל?  תלמוד לומר: מכף רגלו ועד קדקדו, לא היה בו מום.  ודכוותיה (שמ"א ט): ולו היה בן ושמו שאול בחור וטוב.  יכול בכל?  תלמוד לומר: משכמו ומעלה גבוה מכל העם.   תאני דבי רבי ישמעאל: בעת שנתלה אבשלום באלה, שקל ספסירא בעא למיפסקיה, באותה שעה, נבקע שאול מתחתיו, ולפי שבא על י' פלגשי אביו, שנאמר (שמ"ב טו): ויעזוב המלך את עשר נשים.  ואומר (שמו"ב טז): ויבא אבשלום אל פילגשי אביו, לפיכך ניתנו בו עשר לונבייאות, שנאמר (שמ"ב יח): ויסבו עשרה נערים, כתיב (שמ"ב י"ח): ואבשלום לקח ויצב לו בחייו.  מאי לקח?  א"ר שמעון בן לקיש: שלקח מיקח רע לעצמו, (שמ"ב י"ח): את מצבת אשר בעמק המלך.   א"ר חנינא בר פפא: בעצה עמוקה של מלכו של עולם, שנאמר (שמו"ב יב): כה אמר ה' הנני מקים עליך רעה מביתך ולקחתי את נשיך וגו'.  ודכוותה (בראשית לז): וישלחהו מעמק חברון.   א"ר חנינא בר פפא: בעצה עמוקה של אותו צדיק שקבור בחברון, (שם טו): ידוע תדע כי גר יהיה זרעך וגו'.  (שמו"ב יח): כי אמר אין לי בן  וכתוב אחד אומר (שמ"ב יד): ויולדו לאבשלום ג' בנים ובת אחת ושמה תמר  אמר רבי יצחק בר אבדימי: שלא היה לו בן ראוי למלכות, ולפי שגנב אבשלום שלשה גניבות:  לב אביו  ולב ב"ד  ולב אנשי ישראל  לפיכך נקבעו בו שלשה שבטים בלבו.  (שמו"ב יח): ויתקעם בלב אבשלום עודנו חי בלב האלה.  לב אביו מנין?  (שמו"ב טו): ויהי מקץ ארבעים שנה ויאמר אבשלום אל המלך וגו'.  כל ימיו של דוד, לא מלך אלא מ' שנה. הכא הוא אומר הכין?  אלא, משעה ששאלו ישראל מלך.  כי נדר נדר עבדך וגו'  א"ל: מן את בעי כדון?  א"ל: כתב לי חד פיתק, דתרין גוברין דנסיבון עמי.  א"ל: אמור לי למאן את בעי?  א"ל: כתוב לי סתם, למאן דאנא בעי, אנא נסב. כתב ליה סתם, אזל וצמת ליה תרין תרין גוברין, עד דצמת ליה מאתן גוברין, הדא הוא דכתיב (שמו"ב ט"ו): ואת אבשלום הלכו מאתים איש בירושלים קרואים והולכים לתומם ולא ידעו כל דבר.  קרואים, מדוד.  והולכים לתומם, מאבשלום.  ולא ידעו כל דבר, מעצת אחיתופל.   א"ר הונא, בשם ר' אחא: כולם ראשי סנהדראות היו, וכיון דחמין מיליה אתיין לחילופין, אמרו: ריבון העולמים! נפלה נא ביד דוד ואל יפול דוד בידינו, שאם נופלים אנו ביד דוד, מתרחם עלינו, ואם נופל דוד בידינו, אין אנו מתרחמים עליו, שנאמר (תהלים נה): פדה בשלום נפשי וגו', הרי שגנב לב אביו, לב ב"ד.   ויאמר אבשלום מי ישימני שופט בארץ וגו' והיה בקרב איש להשתחוות לו וגו'  ויעש אבשלום כדבר הזה לכל ישראל.  לב אנשי ישראל מנין?  ויגנוב אבשלום את לב אנשי ישראל.  וכן סנחריב לא נתגאה לפני המקום, אלא ע"י מלאך, שנאמר (ישע' לז): ביד עבדיך חרפת ה', ואבוא מרום קצו וגו'. אף הקב"ה לא נפרע ממנו, אלא ע"י מלאך, שנאמר (מלכ"ב יט): ויצא מלאך ה' ויך במחנה אשור וגו', כולם מלכים קושרי כתרים בראשיהם.   נבוכדנצר אמר: אין כל באי עולם כדאי לשרות ביניהם, עשה לו עב קטנה ודר בתוכה, שנאמר (ישע' יד): אעלה על במתי עב אדמה לעליון.  אמר לו הקב"ה: אתה אמרת בלבבך השמים אעלה וגו' אני אורידך אל שאול, הדא הוא דכתיב (ישע' י"ד): אך אל שאול תורד וגו'.  אמר לו: אתה אמרת: אין כל באי עולם כדאין לשרות ביניהם, אתה, אין אתה כדאי לשרות ביניהם, (דניאל ד): ומן אינשא לך טרדין ועם חוות ברא מדורך וגו', בה שעתא מלתא ספת וגו', לקצת ירחין תרי עשר וגו'.
ואם לא נטמאה האשה - לשעבר, וטהורה היא לעתיד לבא. אותה שעה, ונקתה מן האלות ומן השבועה, ונזרעה זרע.  ר' אליעזר אומר: כדאי הוא הצער, שינתן לה בנים בשכרה, שאם הייתה עקרה נפקדת.   ר' יהושע אומר: אם כן ילכו כל העקרות ויקלקלו, בשביל שיפקדו, וזו שישבה הפסידה?!  מה תלמוד לומר ונקתה ונזרעה זרע?  - שאם הייתה יולדת בצער הייתה יולדת ברווח.  - נקבות, יולדת זכרים.  - שחורים, יולדת לבנים.  - קצרים, יולדת ארוכים.  - יולדת לשתי שנים, יולדת בכל שנה.  - יולדת אחד, יולדת שנים.   רבי שמעון אומר: אין נותנין שכר לעבירה, אלא לפי שהייתה אסורה לזרע לשעבר.  יכול תהא כן לעתיד לבא?  תלמוד לומר: ונקתה ונזרעה זרע, מותרת היא לזרע מעתה.
זאת תורת הקנאות -  אין לי אלא לשעה, לדורות מנין?  תלמוד לומר: זאת תורת הקנאות  הקנאות, המקנא יקנא בשילו ובבית עולמים.  יכול אף בבמה?  תלמוד לומר: זאת.   אשר תשטה אשתו  להביא את מי שנתחרש בעלה, או שנשתטה, או שהיה חבוש בבית האסורים, שבית דין מקנאין להם לפוסלן מכתובתן, או אף להשקותן.  תלמוד לומר: והביא האיש את אשתו אל הכהן, האיש משקה ואין ב"ד משקין.  תחת אישה ונטמאה, להוציא את הארוסה ואת היבמה.
או איש אשר תעבור וגו' - איש, או איש, לרבות כהן וסריס, שיקנאו.  והעמיד את האשה לפני ה', לרבות אשת כהן ואשת סריס, שהן שותות.  ועשה לה את כל התורה הזאת, כל מה שאמור בפרשה. ללמדך, שדבר אחד מעכב.  ונקה האיש מעון, מגיד, שהוא בנשיאות עוון, עד שלא תשתה האשה, אבל לאחר שתשתה, ונקה האיש מעון.  והאשה ההיא תשא את עונה  שמעון בן עזאי אומר: בטהורה הכתוב מדבר, הואיל והביאה את עצמה לידי דברים הללו, אף היא לא תצא, מידי פורעניות.
איש איש וגו' - אין במשמע, אלא אשתו הנשואה לקינוי.  ומנין את מרבה ארוסתו ושומרת יבם שהוא מקנא לה להשקותן, כשינשאו, ולקנאות כל הנשים, שיש בהן הויה, כגון:  אלמנה לכהן גדול,  גרושה וחלוצה לכהן הדיוט,  ממזרת ונתינה לישראל,  בת ישראל לממזר ולנתין, כדי לאוסרן אבועל כבעל?  דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם.  לפי שנאמר: והביא האיש את אשתו, האיש משקה ואין ב"ד משקין, או האיש מקנא ואין בית דין מקנאין?!  אמר אל בני ישראל וקינא, לרבות ב"ד שיקנאו.  דבר אל בני ישראל, על ידי ישראל מקנאין.  ואין מקנאין, לא על ידי עובדי כוכבים, לא ע"י תושבים, או בני ישראל, פרט לגרים?!  אמר רב: איש איש לרבות את הגרים.   דבר אחר:  איש איש, לעשות אשה, כאיש, דברי ר"ע.   דבר אחר:  איש איש  לרבות חרש שוטה ואשת שעמום,  ושהלך בעלה למדינת הים,  והיה חבוש בבית האסורין,  שבית דין מקנאין להם לפוסלן מכתובתן.  יכול אף להשקותן?  תלמוד לומר: והביא האיש את אשתו וגו'.   כי תשטה אשתו, בראויה לאישה הכתוב מדבר, להוציא אלמנה לכהן גדול, גרושה וחלוצה לכהן הדיוט.  וכדברי עקביא בן מהללאל: אף המשוחררת והגיורת.  וחכמים אומרים: משקים.  אמרו לו: והרי כוכרמית, שפחה משוחררת הייתה בירושלים, והשקוה שמעיה ואבטליון, כלשון הזה אמר להם: דוגמא השקוה.  ונדוהו ומת בנדויו, וסקלו ב"ד את ארונו.   מה אנן קיימין, אם בישראל שנשא גיורת, כבר כתיב: בני ישראל ולא גרים.  אם בגר, שנשא בת ישראל, כבר כתיב: והביא האיש את אשתו?!  אלא כן אנו קיימין, בגר שנשא גיורת.  מה טעמיה דעקביא: בני ישראל ולא גרים.  מה טעמיה דרבנן: ואמרת אליהם, לרבות כל האמור בפרשה.  מה אמור בפרשה?  ושכב איש אותה, מי ששכיבתה אוסרתה על בעלה, מקנא ומשקה.  ומעלה בו מעל, מעילה על דבר ערווה או מעילה על דבר ממון?  כשהוא אומר: ושכב איש אותה שכבת זרע, הרי מעילה על דבר ערווה, ולא על דבר ממון.  ומעלה בו מעל, אין מעל בכל מקום, אלא שיקור.  וכן הוא אומר (דהי"א ה): וימעלו באלהי אבותיהם וגו'.  (יהושע ז): וימעלו בני ישראל מעל בחרם וגו'.
ושכב איש אותה - להוציא את הקטן שאינו איש.  אותה, ולא אחותה, לומר ששכיבתה מזנותה - אוסרתה על בעלה, אבל אם שכב בעלה עם אחותה, אינה אסורה היא על בעלה, שאינה נאסרת על בעלה בשכיבת אחותה, שהיה בדין שתיאסר, שאם במקום שבא על איסור קל, זה הבא על אשת איש, שהוא איסור קל, שאין האוסרה, אוסרה כל ימיו, לפי שהיא ניתרת בגט.  נאסר האוסר, זה הבעל, שנאסרה לו אשתו אחר שזנתה. מקום שבא על איסור חמור, כגון: הבא על אחות אשתו ועל חמותו, שהוא איסור חמור, שהאוסרה אוסרה כל ימי האיסור, זו אשתו, שהיא אוסרת על בעלה אמה ואחותה, אינו דין שנאסר האוסר, זו אשתו, שתהא ראויה שתיאסר בשכיבת אחותה ואמה?!  תלמוד לומר: אותה אותה שכיבתה אוסרתה ואין שכיבת אחותה וחמותה אוסרתה.   ונעלם מעיני אישה, להוציא את הסומא.  ונסתרה והיא נטמאה, אין עדים לטומאה, אבל יש עדים לסתירה, או אין עדים לא לטומאה ולא לסתירה?! אם אמרתי כן, אף היא מותרת לבעלה, הא אין עליך לומר כלשון האחרון, אלא כלשון הראשון, אין עדים לטומאה, אבל יש עדים לסתירה.   ועד אין בה, בשני עדים הכתוב מדבר.  אתה אומר בשני עדים הכתוב מדבר, או אינו מדבר אלא בעד אחד?  תלמוד לומר: לא יקום עד אחד באיש וגו', שאין תלמוד לומר אחד, אלא בנה אב.  כל מקום, שנאמר: עד, הרי הוא בכלל שנים, עד שיפרוט לך הכתוב אחד.   והיא לא נתפשה, להוציא את האנוסה, שמותרת לבעלה.  או יכול בין ישראל בין בכהונה?  אמרת, מה אם שרצים קלים, שהיא טומאה קלה, עשו בה אונס כרצון, בכהונה, סוטה חמורה, דין הוא, שעושה אונס, כרצון בכהונה!
ועבר עליו רוח קנאה וקנא את אשתו - שלא יקנא לה, לא מתוך שחוק, ולא מתוך שיחה, ולא מתוך קלות ראש, אלא מתוך דבר של אימה.   תניא, המקנא לאשתו  רבי אליעזר אומר: מקנא לה ע"פ שנים, ומשקה ע"פ עד אחד, או ע"פ עצמו.   רבי יהושע אומר: מקנא ע"פ שנים, ומשקה ע"פ שנים.  מה טעמיה דרבי יהושע?  כי מצא בה ערות דבר.  ערוה, זו הסתירה.  דבר, זה הקינוי.  כי מצא, אין מציאה בכל מקום, אלא בעדים.   ר' אליעזר אומר: ערווה שהיא באה מכוח דברו.  כיצד הוא מקנא לה?  אומר לה בפני שנים: אל תדברי עם איש פלוני, ודברה עמו, עדיין היא מותרת לביתה, ומותרת לאכול בתרומה.  נכנסה עמו לבית הסתר ושהתה כדי טומאה, אסורה לביתה, ואסורה לאכול בתרומה.  ואם מת, חולצת ולא מתייבמת.  אל תדברי, לשון נקי הוא מתניתא, שאינו אומר אלא על הטומאה.   וקנא את אשתו  רבי אליעזר אומר: חובה.  ר' יהושע אומר: רשות.   אמר ר' אלעזר ב"ר יוסי, קומי רבי יוסי, אתייה דרבי אליעזר כבית שמאי.  ורבי יהושע כבית הלל.   דר' אליעזר כבית שמאי, דבית שמאי אומרים: לא יגרש אדם את אשתו, אלא אם כן מצא בה ערות דבר. מצא בה דברים כעורים, לגרשה אינו יכול, שלא מצא בה ערוה, לקיימה אינו יכול, שמצא בה דברים כעורים, לפום כן הוא אומר: חובה.   ורבי יהושע כבית הלל, דב"ה אומר: אף אם הקדיחה תבשילו, לפום כן אומר: רשות! רצה לקנאות - יקנא, לגרש - יגרש.   והיא נטמאה או עבר עליו וגו'  היה רבי ישמעאל אומר: מה תלמוד לומר היא נטמאה, והיא לא נטמאה, אם היא טמאה, למה שותה, ואם טהורה היא, למה הוא משקה?  אלא, בא הכתוב ללמדך, שלעולם אין משקין אלא על הספק, ומכאן אתה דן לשרץ.  מה סוטה, שלא עשה בה אונס כרצון, ושוגג כמזיד, דין הוא שנעשה בו ספק כודאי,  אף שרץ כן.   ומה סוטה רשות היחיד,  אף שרץ רשות היחיד.   ומה סוטה דבר שיש לו דעת לישאל,  אף שרץ, יש לו דעת לישאל.   מכאן אמרו: דבר שיש לו דעת לישאל, ספק רשות היחיד, טמא.  ספק רשות הרבים, טהור.  את שאין לו דעת לישאל, בין ברשות היחיד, בין ברשות הרבים, ספיקו טהור.
והביא האיש את אשתו - האיש משקה ואין בית דין משקין.  והביא האיש וגו', מן התורה האיש מביא את אשתו אל הכהן, אבל אמרו:  כיצד הוא עושה לה?  מוליכה לב"ד שבאותו מקום, ומוסרין לו ב' תלמידים, שמא יבא עליה בדרך.   רבי יהודה אומר: בעלה נאמן עליה, מק"ו.  ומה אם הנדה שחייבין עליה כרת, הרי הוא נאמן עליה, זו שאין חייבין עליה כרת, אינו דין שיהיה נאמן עליה?!  אמרו לו: לא, אם אמרת בנדה, שיש לה היתר אחר איסורה, תאמר בזו, שאין לה היתר אחר איסורה. ואומר (משלי ט):מים גנובים ימתקו ולחם סתרים ינעם, כל שכן, הואיל ואין חייבין על ביאתה כרת, לא יהא בעלה נאמן עליה, נחשדו ישראל על הסוטות, ולא נחשדו על הנדות.  אמר להם ר' יהודה: גזירת הכתוב הוא, והביא האיש את אשתו אל הכהן.  אמרו לו: ובלבד בעדים.   ר' חייא בר רב יוסף, שלח בתר איתתא תלתא תלמידין.  אמר: שאם יפנה אחד מהם לצרכו, תתייחד עם השנים.  והא תני, מוסרין לו ב' תלמידי חכמים וכו'?!  א"ר אבין ובעלה. הרי שלשה.  אף הוא שכר לה בית והיה מעלה לה מזונות, ולא היה מתייחד עמה אלא בפני בניה, וקרא על עצמו הפסוק הזה (ירמיה מה): יגעתי באנחתי ומנוחה לא מצאתי.   והביא את קרבנה עליה  חכמים אומרים: קרבן, שמכשירה לו, כגון: זבה ויולדת, הרי זה מביא משלו, ואין מנכה מכתובתה, וקרבן שאין מכשירה לו, כגון: שקיפחה נזירות בראשה, או שחללה את השבת, הרי זה מביא משלו, ומנכה מכתובתה.   עשירית האיפה, אחד מעשרה באיפה.  קמח, ולא סולת.  שעורים, ולא חטים.   אמר רבן גמליאל: הניחו סופרים לי, ואומר כמין חומר, אבל נראה הוא, כשם שמעשיה מעשה בהמה, כך קרבנה מאכל בהמה.   לא יצוק עליה שמן, אבל צק הוא על שיריה.  ולא יתן עליה לבונה, מגיד, שהוא בשתי אזהרות.  אם נתן עליה שמן ולבונה, מפני מה טעמו של דבר?  מגיד, כי מנחת קנאות היא.   מנחת זיכרון, שומע אני זכות וחובה.  תלמוד לומר: מזכרת עוון. כל הזיכרונות שבתורה לטובה, וזו לפורענות, דברי רבי טרפון.   ר"ע אומר: אף זו לטובה, שנאמר: ואם לא נטמאה האשה וגו', אין לי אלא מזכרת עון.  מזכרת זכות מנין?  תלמוד לומר: מנחת זיכרון, מכל מקום.   רבי ישמעאל אומר: מנחת זיכרון כלל.  מזכרת עוון, פרט.  כלל ופרט, אין בכלל אלא מה שבפרט.  אם אומר את כן, לא נמצאת מדת הדין מקופחת, שהיה לבעל הדין לחלוק:  וכי איזו מידה מרובה, מדת הטוב או מדת פורענות?  הוי אומר: מידת הטוב.  אם מידת הפורענות המועטת, הרי היא מזכרת עוון.  מידה טובה מרובה, דין הוא שתהא מזכרת זכות!  זו מידה בתורה: כל כלל ופרט, שדרך הדין לוקה בו, יתקיימו זה וזה ואל תלקה דרך הדין  כיצד יתקיימו זה וזה ואל תלקה דרך הדין?  שאם הייתה טמאה, פורענות פוקדתה מיד, ואם יש לה זכות, תולה לה שלשה חדשים, כדי הכרת העובר, דברי אבא יוסף בן חנן.   אלעזר בן יצחק, איש כפר דרום אמר: תשעה חדשים.   ונקתה ונזרעה  מה זרע בן תשעה חדשים, אף זכות ט' חדשים.   ר' ישמעאל אומר: י"ב חדשים, אע"פ שאין ראיה לדבר, זכר לדבר (דניאל ד): להן מלכא מלכי וגו' כולא מטא וגו' לקצת ירחין תרין עשר וגו'.   רשב"י אומר: אין זכות תולה לה במים המרים.  אם אתה אומר, שהזכות תולה במים המרים, מדחה אתה המים בפני כל הנשים השותות, ומוציא אתה שם רע על הטהורות ששתו, ויאמרו: טמאות היו, אלא שתלה להם זכות.   רבי אומר: אני אכריע אם הייתה טהורה, סופה למות, כדרך בני אדם. ואם טמאה, סופה למות, וצבתה בטנה ונפלה ירכה.   אמר רשב"י: וכי מי יודיע לכל העומדים, שסוף זו למות וצבתה בטנה ונפלה ירכה?  אלא, כיון שהייתה שותה, פניה מוריקות ועיניה בולטות, וכמו שרביטין היו מוריקין בה, והם אומרים: מהרו והוציאוה, שלא תטמא את העזרה.
והקריב אותה הכהן - מכאן אמרו: אין משקין שתי סוטות כאחת.   והעמידה לפני ה', יפנה עליה העזרה.  ולקח הכהן מים קדושים, מקודשים מן הכיור.  בכלי חרש, ולא בשאר כלים, ולא בשבר של חרש.  ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן יקח הכהן, ולא זר.  ונתן אל המים עפר, על פני המים.  מכאן אמרו: היה מביא פִיָלֵי של חרס, ונותן לתוכו חצי לוג מים.   מן הכיור  ר' יהודה אומר: רביעית, כשם שממעט בכתב, כך ממעט במים.  נכנס להיכל ופנה לימינו, מקום היה שם אמה על אמה, וטבלה של שיש, וטבעת הייתה קבועה בה, מגביה ונוטל עפר מן תחתיה, ונותן כדי שיראה על המים, שנאמר: ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן יקח הכהן ונתן אל המים.   תני, בקרקע המשכן.  איסי בן יהודה אומר: להביא קרקע בית עולמים.
והעמיד הכהן את האשה - בתחילה קראה הכתוב אשתו, שנאמר איש איש כי תשטה אשתו.  והביא האיש את אשתו, למה?  חס אלהים על כבודן של ישראל, אומר האלהים: אע"פ שקינא לה, עד עכשיו ברשותו היא, שמא תחזור בה. ואם לא חזרה בה, הרי היא יוצאת מרשותו.   והעמיד הכהן את האשה, ופרע את ראש האשה, והשקה את האשה, וכן כולם, ואם שתתה ונמצאת טהורה ונקתה, מתנקה וחוזרת לבעלה.   אשר תשטה אשה תחת אישה, האלהים חס על כבודן של ישראל.  למה?  (ישעיה מו): העמוסים מני בטן.  ומה אם בשעת הקלקלה, חס על כבודן ושקד לטובתן, כשיעשו רצונו עאכ"ו!   לפני ה' וגו'  כתוב (שמו"א ב): אם יחטא איש לאיש ופללו אלהים ואם לה' יחטא איש מי יתפלל לו.  ר' חייא בר אבא פתר קרייה בבועל, אהין זיין ומפרנס, ואת אתי לך על עתיד?!   ורבי יהושע בן לוי פתר קרייה באשה, אהין זיין ומפרנס, ואת תלויה עינין על חורן?!   ופרע את ראש האשה, ומבזין על הספק?  א"ר שמלאי: כל מקום שאת מוצא זנות, את מוצא אנדרולומוסיא בעולם.   והעמיד הכהן, שאם הייתה חיגרת, אינה שותה. תני, היו מעלין אותה לבית דין הגדול שבירושלים ומאיימין עליה, כדרך שמאיימין על עידי נפשות, אומרין לה: בתי, הרבה יין עושה, הרבה שחוק עושה, הרבה ילדות עושה, הרבה שכנים רעים עושים, עשה למען שמו הגדול, שנכתב בקדושה, שלא ימחה על המים, ואומר לפניה דברים, שאין כדאי לשומען, היא וכל משפחות בית אביה, וכשם שמאיימין עליה שתחזור בה, כך מאיימין עליה שלא תחזור בה.  אומרים לה: בתי, אם טהורה את וברי לך שאת טהורה, עמדי על בורייך, שאין המים הללו דומין, אלא לסם יבש, שהוא נתון על גבי בשר החי ואינו מזיקו, מצא שם מכה, התחיל מחלחל ויורד.  אם אמרה: טמאה אני! שוברת כתובתה ויוצאת.  אם אמרה: טהורה אני! מעלין אותה לשערי מזרח, לשערי נקנור, ששם משקין את הסוטות, ומטהרין את היולדות, ומטהרין את המצורע, והכהן אוחז בבגדיה, אם נקרעו נקרעו, אם נפרמו נפרמו. תני, ופרע את ראש האשה כהן נפנה לאחוריה ופורעה, כדי לקיים בה מצות פריעה, דברי רבי ישמעאל   דבר אחר:  לימד על בנות ישראל, שיהיו מכסות ראשיהן, אע"פ שאין ראיה לדבר, זכר לדבר (שמו"ב יג): ותקח תמר אפר על ראשה וכתנת הפסים אשר עליה קרעה.   תני, ופרע את ראש האשה אין לי אלא ראשה.  גופה מנין?  תלמוד לומר: האשה.  אם כן מה תלמוד לומר ופרע את ראש?  מלמד שהכהן סותר את שערה. הייתה מכוסה לבנים, מכסה שחורים.  היו עליה כלי זהב וקטלאות ונזמים וטבעות, מעבירין ממנה, כדי לנוולה, כשם שלא חסה על כבוד המקום, כך אין חסין על כבודה, ואח"כ מביא חבל המצרי וקושר למעלה מדדיה.  ולמה חבל המצרי?  א"ר יצחק: לפי שעשתה מעשה מצרים, וכל הרוצה לראות בה, רואה חוץ מעבדיה ושפחותיה, מפני שלבה גס בהן, וכל הנשים מותרין לראות, שנאמר (יחזקאל כג): ונוסרו כל הנשים ולא תעשנה כזימתכנה.   ונתן על כפיה  מכאן, שאם הייתה גדמת, לא הייתה שותה.  תני, היה מביא את מנחתה בתוך כפיפה מצרית ונותנת על ידה, כדי ליגעה, כדי שתחזור בה. וביד הכהן יהיו מי המרים המאררים, יראה אותה המים, כדי להטיל אימה עליה.
והשביע אותה הכהן - הכהן, משביעה ואינה נשבעת מאליה.  ואמר אל האשה, ילמדה הכהן סדר שבועה, דברי רבי ישמעאל.   רבי יונתן אומר: אם אינה שומעת לשונו, יאמר לה ע"י תורגמן.   אם לא שכב איש אותך, לרבות המערה אותה מכל צד.  ואם לא שטית טומאה תחת אישך, פרט לאונסים.  מה תחת אישך לרצון, אף כאן לרצון.   הנקי ממי המרים המאררים האלה, היה אומר לה:
אם טהורה את, שתי ואל תמנעי, כדי שתהא נקיה לבעלך ע"י אלו המים, והיה משביעה, כדי שתשתה.  ואת, מזידה הוית.   כי שטית תחת אישך וכי נטמאת, לרבות בן ט' שנים ויום אחד, שיקנאו לה.  אמרו רבותינו: בזמן שהאשה מיחדת עם בעלה והיא משמשת עמו, ולבה לאיש אחר, שראתה בדרך, אין לך ניאוף גדול מזה, שנאמר (יחזקאל טז): האשה המנאפת תחת אישה תקח את זרים.  וכי יש אשה שמנאפת תחת אישה?!  אלא, זו היא שפגעה באיש אחר, ונתנה עיניה בו, והיא משמשת עם בעלה, ולבה עליו.  שאל מלך ערביים את רבי עקיבא: אני כושי ואשתי כושית, וילדה בן לָבָן, אהרגנה שזינתה תחתי?!  אמר לו: צורות ביתך שחורות או לבנות?  אמר לו: לבנות.  אמר לו: כשהיית מתעסק עמה, נתנה עיניה בצורות הלבנות, וילדה כיוצא בהן.  ואם תמה אתה בדבר, למוד מצאנו של יעקב אבינו, שמן המקלות היו מתייחמות, שנאמר (בראשית ל): ויחמו הצאן אל המקלות, והודה מלך ערביים לרבי עקיבא.  אף כאן רמז משה בתורה: תחת אישך וכי נטמאת.   ויתן איש בך את שכבתו מבלעדי אישך, לא על זו אנו משביעין אותך בלבד, אלא מה שסטית מבלעדי אישך.  תני, מבלעדי אישך, פרט לשקדמה שכיבה אחרת לאישך, שאם שכב בעלה עמה אחר כן, אין המים בודקין אותה.  והא תנינן: כשם שהמים בודקין אותה, כך הם בודקין אותו.  כשם שהיא אסורה לבעלה, כך היא אסורה לבועל.  כשם שאסורה לאחיו של בעל, כך היא אסורה לאחיו של בועל.  כשם שהמים בודקין אותה על כל ביאה וביאה שהיא מקבלת מבעלה אחר הבועל, כך הם בודקין אותו.   ר' אבין בשם ר' אילא אמר: כאן בידוע, כאן בשאינו ידוע.
והשביע הכהן וגו' - מכאן, שאם נכתבה מגילה קודם שתקבל עליה שבועה, פסולה, שבתחילה כתיב: והשביע ואח"כ: וכתב.   בשבועת האלה, מכאן אתה דן לכל השבועות שבתורה, שלא יהיו אלא באלה ושבועה, הואיל ונאמרה שבועה בתורה סתם, ופרט באחת מהן, שאינו אלא, באלה ובשבועה, אף פורטני בכל השבועות שבתורה, שלא יהיו אלא, באלה ובשבועה.   ואמר הכהן לאשה יתן ה' אותך, הואיל ונאמרו שבועות בתורה סתם, ופרט לך באחת מהן, שאינו אלא ביו"ד ה"א, אף פורטני בכל השבועות שבתורה, לא יהיו אלא ביו"ד ה"א.   לאלה ולשבועה, למה נאמר?  לפי שהוא אומר להלן: ושמעה קול אלה, אין לי אלא אלה.  מנין לעשות שבועה כאלה?  הרי אתה דן, נאמר כאן אלה, ונאמר להלן אלה, מה אלה האמורה כאן עשה שבועה כאלה, אף אלה האמורה להלן, עשה שבועה כאלה.   לאלה ולשבועה, שכל הנשים לוטות: כך תגיע ליך, כשם שהגיע לפלונית.  ולשבועה, שיהיו הכל נשבעות: כך תגיע לי, כמו שאירע לפלונית, אם לא אעשה כך וכך.  בתוך עמך, ועמך שלום.  בתוך עמך, ולא בעם אחר.  הפרש בין אדם המתנבל במקום שמכיר, לאדם המתנבל במקום שאין מכיר.   בתת ה' את ירכך וגו', זו בדיקת האשה.   ובאו המים המאררים וגו'  רבי יוסי הגלילי אומר: זה בטנו ויריכו של בועל, מגיד הכתוב, שכשם שהפורענות פוקדתה, כך פורעניות פוקדתו.  והלא דברים ק"ו, אם מדת פורענות מועטת, המביא תקלה לחברו, הרי הוא כיוצא בו, ק"ו למדת הטוב מרובה.   ואמרה האשה אמן אמן, הואיל ונאמרו שבועות בתורה סתם, ופרט לך הכתוב באחת מהן, שאינה אלא באמן, אף פורטני בכל השבועות בתורה, שלא יהיו אלא באמן, שאם אין אתה עונה אמן אחר המשביע, אתה עושה שבועתו שוא.   אמן אמן מכאן, שמגלגלים עליה.  אמן מאיש זה.  אמן מאיש אחר.  ומכאן אתה דן לכל שבועות שבתורה, שמגלגלין עליהן את הישן.  והלא דברים ק"ו, ומה סוטה, שלא נתבעה מקודם, מגלגלין עליה את הישן, גזילות שנתבעו מקודם, אינו דין שמגלגלין עליהן את הישן?!  אמן שלא נטמאתי, ואם נטמאתי, לעצמה.   ר' אליעזר, בשם ר' יוסי בן זמרא: אמן לקבלה.  אמן, לשבועה.  אמן, יאמנו הדברים.  אמן לקבלה, מסוטה.   ואמרה האשה אמן אמן,  אמן, לשבועה, למען הקים את השבועה אשר נשבעתי וגו'  אמן, יאמנו הדברים (מלכ"א א): ויען בניהו בן יהוידע את המלך ויאמר אמן יאמן ה' את דבריך.
וכתב את האלות - כדכתיבין, שאם כתבן למפרע, פסולה.  בא לו לכתוב את המגילה מאיזה מקום הוא כותב?  מ"ואם לא שכב איש אותך וגו', ואת כי שטית וגו', והשביע האשה וגו', ובאו המים וגו', ולא היה כותב: ואמרה האשה אמן אמן דברי רבי יוסי.  מאי טעמיה?  אלות, אלות ממש.  ואת, לרבות צואות וקבלות.  האלות, לרבות קללות הבאות מחמת ברכות, כגון: הנקי ממי המרים וגו' שמכלל הן, אתה שומע לאו.  האלה, למעוטי קללות שבמשנה תורה.   ר' יוחנן ור' שמעון בן לקיש, חד אמר: משביע ואח"כ כותב.  וחד אמר: כותב ואח"כ משביע.  מאן דאמר: משביע ואח"כ כותב, כמה דהיא קרייה, והשביע וכתב.  ומאן דאמר: כותב ואח"כ משביע, כדי לסמוך שבועה להשקאה, ואין מוקדם ומאוחר בתורה. הכהן בספר, לא על לוח ועל הנייר, אלא על המגילה, שנאמר: בספר.  כתבה איגרת, פסולה, שנאמר: בספר.  כתבה על ב' דפין, פסולה, שנאמר: בספר.  ספר אחד ולא שנים.  אין כותבין לא בקומוס, ולא בקנקנתום, ולא בכל דבר שרושם, אלא בדיו, שנאמר: ומחה, כתב שיכול לימחק.  והלא דברים ק"ו, מה לעשות שלום בין איש לאשתו, אמר המקום: ספר, שנכתב בקדושה, ימחה על המים, ספרי מינין שמטילין איבה וקנאה עאכ"ו, שימחו מן העולם!  ושורף את האזכרות שבו עמו, מפני שלא נכתב בקדושה, דברי ר"ע.  ומחה אל מי המרים, מגיד הכתוב, עשה את המים מרים.
והשקה את האשה וגו'  - היה רבי שמעון אומר: נאמר השקאה קודם למנחה, ונאמר השקאה לאחר מנחה, לומר, שאם קדמה השקאה כשרה, ואם קדמה מנחה כשרה.
ולקח הכהן מיד האשה - וכי על ידו הוא מניף, לא על ידיה הוא מניף?  אלא מכאן, שהוא נוטלה מתוך כלי חול ונותנה לתוך כלי שרת, וכהן מניח ידו תחתיה ומניפה, מכאן אמרו: היה נוטל את מנחתה, מתוך כפיפה מצרית ונותנה לתוך כלי שרת, ונותנה על ידיה, וכהן מניח ידו תחתיה ומניפה. והניף, והגיש, וקמץ, והקטיר, והשאר נאכל לכהנים.   מיד האשה, ולא מיד שלישה, שאם פירסה נדה, לא הייתה שותה.  והניף את המנחה, מוליך ומביא, מעלה ומוריד, מנין?  תלמוד לומר: אשר הונף ואשר הורם, מקיש הרמה לתנופה, לומר, שכל מקום שיש תנופה, יש הרמה, מכאן אמרו: מצות תנופה: מוליך ומביא, מעלה ומוריד.
וקמץ הכהן מן המנחה וגו' - מן המנחה המחוברת, שלא תהא מונחת בשני כלים וקומץ.  והקטיר המנחה, זו קטורת הקומץ, שקידמה אזכרה.  ואחר ישקה את האשה, כעניין שאמרנו.
והשקה את המים וגו' - היה רבי עקיבא אומר: אם נמחקה מגילה, ואמרה: איני שותה, מחמת רתיתא, משקין אותה בעל כורחה, אבל אם אמרה: מחמת בריותה, אין משקין אותה, שהרי היא בדוקה ועומדת.   ובאו בה וגו' למה נאמר?  לפי שהוא אומר: וצבתה בטנה אין לי אלא בטנה וירכה, שאר איברים מנין?  תלמוד לומר: ובאו בה והייתה לאלה, שיהיו אלין בה יארעיך, כשם שאירע לפלונית.  וכן הוא אומר (ישעיה סה): והנחתם שמכם לשבועה לבחירי והמיתך אדני אלהים ולעבדיו יקרא שם אחר.  ומצינו למדים, שהרשעים שבועה לצדיקים.  ומנין שהצדיקים ברכה לרשעים?  שנאמר (ירמיה ד): והתברכו בו גויים.  ואומר (בראשית מח): ויברכם ביום ההוא לאמר בך יברך ישראל לאמר ישימך אלהים כאפרים וכמנשה וישם את אפרים לפני מנשה.
ואם לא נטמאה האשה וטהורה היא -  רבי ישמעאל אומר: וכי מי טִמְּאָה, שהכתוב מטהרה, שהוא אומר: וטהורה היא?!  אלא מגיד הכתוב, כיון שיצא עליה שם רע, אסורה לבעלה,  וטהורה היא,  טהורה לבעל,  טהורה לבועל,  טהורה לתרומות.   ר' יהודה אומר משום רבי אלעזר: וכי אין אנו יודעין, שאם לא נטמאה האשה, שהיא טהורה,  מה תלמוד לומר: וטהורה היא?  אלא סוף שהמקום פורע לה תחת ניוולה.  שאם הייתה עקרה, שהיא נפקדת.  יולדת בצער, יולדת בריווח.  יולדת כעורים, יולדת לבנים.   ויש אומרים: וטהורה היא, טהור הוא הולד.  ונקתה ונזרעה זרע, להוציא את אילונית, ושאינה ראויה לילד.
זאת תורת הקנאות  הקנאות - שהוא מקנא לה, בבית עולמים, ובשילו, ובנוב, וגבעון.  תורת, מלמד שהאשה שותה ושונה, בין באיש אחד ושני בועלין, בין בשני אנשים ובועל אחד, בין בשני אנשים ושני בועלין.  יכול אף באיש אחד ובועל אחד?  תלמוד לומר: זאת.   אשר תשטה אשה תחת אישה  להקיש איש לאשה, ואשה לאיש.  לומר לך: כשם, שאם היה הוא סומא, לא היה משקה, דכתיב: ונעלם מעיני אישה.  כך אם הייתה היא סומא, לא הייתה שותה.   וכשם שאם הייתה היא חיגרית, גדמית, ואלמת, לא הייתה שותה, דכתיב: והעמיד הכהן את האשה ונתן על כפיה ואמרה האשה.  כך הוא, אם היה חגר, או גדם, או אלם, לא היה משקה.   ונטמאה  היה רבי עקיבא אומר: ד' פעמים האמורים בפרשה, אם נטמאה ואם לא נטמאה,  נטמאה ונטמאה, אחד לבעל ואחד לבועל, ואחד לתרומה ואחד לכהונה.
או איש אשר תעבר וגו' - למה נאמר?  לפי שהוא אומר: ועבר עליו רוח קנאה רשות.  יכול כשם שעד שלא קנא לה רשות, אף כאן משקנא לה, רשות?  תלמוד לומר: אשר תעבר עליו וגו' חובה.   ועשה לה הכהן את כל התורה הזאת  מכאן אמרו: מגילת סוטה, שנכתבה בלילה פסולה.  נאמר כאן: את כל התורה הזאת.  ונאמר להלן: על פי התורה אשר יורוך.  מה משפט ביום, אף מגילת סוטה ביום.  מנין שאם כתב אות אחת ומחק אות אחת, וכתב אות אחת ומחק אות אחת, שהיא פסולה?  דכתיב: ועשה לה הכהן את כל התורה הזאת.
ונקה האיש מעון - שלא יאמר: אוי לי שהרגתי בת ישראל, אוי לי שהייתי משמש עם הטמאה, לכך נאמר: ונקה האיש וגו'.   ונקה האיש מעון, אינו חושש שמא תלתה לה זכות.  יכול אף היא לא תחוש, שמא תלתה לה זכות?  תלמוד לומר: והאשה ההיא תשא את עונה.  ואתייא כמאן דאמר: הזכות תולה ואינה נכרת.   דבר אחר  ונקה האיש מעון  כשהאיש מנוקה מעון, האשה ההיא תשא עונה, אבל בזמן שאין האיש מנוקה מעון, אין האשה תשא את עונה, שאין המים בודקין אותה, כענין שנאמר (הושע ד): לא אפקוד על בנותיכם כי תזנינה ועל כלותיכם כי תנאפנה, כשמנאפים אמר להם: הואיל ואתם רודפים אחר זנות, המים לא יבדקו את נשותיכם, לכך נאמר: ונקה האיש מעון והאשה וגו'.
דבר אחר: כי תשטה וגו'  רבנין פתרין קרייה, במעשה העגל.  איש, זה הקב"ה, שנקרא איש, שנאמר (שמות טו): ה' איש מלחמה.  כי תשטה אשתו, אלו ישראל, שסרו מאחריו, כמה דתימא (שמות לב): סרו מהר, ומתרגמינן סטו בפריע והם נקראו אשתו, שנאמר (הושע ב): והיה ביום ההוא נאם ה' תקראי וגו'.  וכן הוא אומר (שמות יט): וקדשתם היום ומחר קדושים תהיו.  ומעלה בו מעל, זו מעילת עבודת כוכבים, כמה דאת אמר: (במדבר לא): למסר מעל בה' על דבר פעור.  ושכב איש, זה אהרן, שעשה להם את העגל.  שכבת זרע, שכך הייתה דרכה של עבודתה, שמעבירים את זרעם לפניה באש, כמה דתימא (ויקרא יח): ומזרעך לא תתן להעביר למולך.  ונעלם מעיני אישה ונסתרה, ח"ו שהם חשבו בעצמם, כאלו עין של מעלה אינה רואה, כמה דתימא (תהלים צד): ויאמרו לא יראה יה.  ואומר (איוב כב): עבים סתר לו ולא יראה.  ונסתרה, כמה דתימא (ישעיה כט): הוי המעמיקים מה' לסתיר עצה.  והיא נטמאה, כמה דתימא (יחזקאל לו): כטמאת הנדה הייתה דרכם לפני.  ועד אין בה, שלא היה בהם נביא, שיעיד בהם, כמה דתימא (מלכ"ב יז): ויעד ה' בישראל וביהודה ביד כל נביא כל חוזה, שכבר הרגו לחור, על שהיה מוכיחם.  והיא לא נתפשה, שעשו אותו ברצון ולכך נענשו.  ועבר עליו רוח קנאה, כי ה' אלהיך אל קנא.  וקנא את אשתו, כמה דתימא (שמות לב): לך רד כי שחת עמך וגו'.  והיא נטמאה, כמה דתימא (שמות ל"ב): וישתחוו לו ויזבחו לו.   או עבר עליו רוח קנאה וקנא את אשתו והיא לא נטמאה, שהרבה כשרים היו בהם וקנא הקב"ה לכולם, שביקש להם לכלות הטובים עם הרעים, שנאמר (שמות ל"ב): ועתה הניחה לי ויחר אפי בהם ואכלם.  והביא האיש, זה הקב"ה.  את אשתו, אלו ישראל.  אל הכהן, זה משה, שהיה כהן כל שבעת ימי המילואים.  ואומר (תהלים צט): משה ואהרן בכהניו.  מה היא ההבאה, שהביא דינם אל משה?  שאמר לו: לך רד כי שחת עמך.  והביא את קרבנה עליה, שנתן למשה, אותה שעה שני לוחות העדות, שנאמר (שמות לא):  ויתן אל משה ככלותו וגו'.  עשירית האיפה, שהיו כתובים עליהם עשרת הדברים.  קמח שעורים, ושבעוון עבודת כוכבים, נעשו ישראל כקמח, כמה דתימא (ישעיה מז): קחי רחים וטחני קמח, והסעירם הקב"ה בין האומות, כמה דתימא (זכריה ז): ואסערם על כל הגוים לפי שבדיבור: לא יהיה רמז שם ד' מלכויות.  לא יצוק עליה שמן, שאמר לו הקב"ה: ועתה הניחה לי וגו'.  ולא יתן עליה לבונה, כמה דתימא (דברים ט): הרף ממני וגו', לומר, שלא יזכיר לו, לא זכות אבות ולא זכות אמהות.  כי מנחת קנאות הוא, כמה דתימא (דברים ט'): ראיתי את העם הזה והנה עם קשה עורף הוא. מנחת זיכרון,שבדיבור: לא יהיה, יהיה לישראל שם, זיכרון טוב לבוערים בעבודת כוכבים, כמ"ש (שמות כ): ועושה חסד לאלפים וגו'.  מזכרת עוון, לטועים אחריה, כמו שנאמר (שמות כ'): פוקד עון אבות וגו'.  והקריב אותה הכהן, שנתפלל עליהם, כמה דתימא (שמות לב): ויחל משה את פני ה' וגו'. והעמידה לפני ה', שמחל הקב"ה, ואמר: שלא יאבד את כולם, כמה דתימא: וינחם ה' על הרעה.
ולקח הכהן - זה משה.  מים קדושים, לקדושת שמו של הקב"ה וירד, אל הנחל היורד מן ההר, בכלי חרש, כשם שאין לכלי חרש טהרה אחר שנטמא, כך לא היה להם תקנה לכל הטועים בעגל, שכולם נאבדו.  ומן העפר, זה היה עפרות הזהב אשר טחן, כמה דתימא (שם): ויטחן עד אשר דק, אשר יהיה בקרקע המשכן, שע"י העגל ירדו ישראל שעבדוהו, עד לקרקע ונתמשכנו בידי המות.  יקח הכהן, זה משה.  ונתן אל המים, כמה דתימא (דברים ט): ואשליך את עפרו אל הנחל היורד מן ההר.   והעמיד הכהן, זה משה.  את האשה לפני ה', כמה דתימא (שמות לב): ויעמד משה בשער המחנה ויאמר מי לה' אלי וגו'.  ופרע את ראש האשה, וירא משה את העם כי פרוע הוא, כי פרעה אהרן, באותה שעה, שלטה בהם הצרעת, כמה דתימא: וראשו יהיה פרוע ונתן על כפיה את מנחת הזכרון, שהוכיחם על התורה שקבלו, שאם יזכו יהיה להם לזכרון שם, ולפי שעברו עליה היתה להם מנחת קנאות. וביד הכהן, זה משה, יהיו מי המרים המאררים, למדך הכתוב, שעל ידי משה נהפך הנחל למים רעים:
והשביע אותה הכהן - זה שבועה שהשביעם, שיקיימו את התורה, כמה דתימא (שם כד): הנה דם הברית אשר כרת ה' וגו' ואין ברית בלא שבועה.  וכך אמר להם משה: אם קיימתם שבועת הברית, אם לא שכב וגו', שלא טעיתם אחר עבודת כוכבים, שלא השתחויתם לה.  ואם לא שטית, שלא זבחתם טומאה, שלא שחקתם לפניה.  הנקי ממי המרים האלה, כמה דתימא (שם טו): ויאמר אם שמוע תשמע לקול ה' אלהיך וגו'. את כי שטית, זה המזבח לעגל.  ואת כי שטית, זה המקטר.  כי נטמאת, זה המנסך.  וכי נטמאת, זה המשתחוה.  ויתן איש בך וגו', זה המקבלו עליו לאלוה, ואמר לו: אלי אתה, וכל אלה עדים ולא התראה.   והשביע הכהן את האשה וגו', כמה דתימא (דברים כט): לעברך בברית ה' אלהיך ובאלתו, אין ברית אלא שבועה, כמה דתימא (בראשית כא): כי שם נשבעו שניהם ויכרתו ברית בבאר שבע.  ומנין שבסיני לקחו שבועת האלה?  שכן כתיב: אלה דברי הברית וגו'.  מלבד הברית אשר כרת אתם בחורב.  הקיש ברית חורב לברית ארץ מואב, מה להלן באלה, אף כאן באלה.  אי זהו ברית של חורב?  ואם לא תשמעו לי וגו'.   ואמר הכהן לאשה, זה משה.  יתן ה' אותך לאלה ולשבועה וגו', אלו קללות שבתורת כהנים.  ובאו המים המאררים האלה, אלו המים של נחל, שבו השליך משה עפר זהב העגל, והשביעם משה בכל מה שקבלו בסיני, שהמים יבדקו אותן.  שלשה פעמים כתוב כאן: ובאו כנגד שלשה דינין, שנידונו עובדי העגל:  חרב,  ובדיקת מים,  ומגפה.   לצבות בטן ולנפיל ירך, מלמד שאף אהרן השוכב נענש עמהם, שנאמר (דברים ט): ובאהרן התאנף וגו'. ואין להשמידו אלא מיתת בנים, כמה דתימא (עמוס ב): ואשמיד פריו ממעל וגו', ראויים היו כל בניו למות, אלא שנתפלל משה עליו ומתו השנים, כנגד ב' קללות האמורות כאן:  לצבות בטן,  ולנפיל ירך.  ומנין שעל מיתת הבנים הכתוב מדבר?  שכן כתיב (תהלים קכז): שכר פרי הבטן.  ואומר: פרי בטנך  ואומר: יוצאי ירך יעקב.  ונשארו השנים.  וכן הוא אומר: על כל דבר פשע, מדבר באהרן, שהפשיע את ישראל בדיבור לא יהיה.  על שור, כמה דתימא (שם קו): וימירו את כבודם בתבנית שור.  על חמור, אלו המצריים, שנקראו חמורים, כמה דתימא (יחזקאל כג): אשר בשר חמורים וגו'. הם הסיתו את ישראל לעשות העגל.  על שה, אלו ישראל, שטעו אחריו, שנקראו: שה, כמה דתימא: שה פזורה ישראל.  על שַׂלְמָה, שהמליכוהו עליהם, כמה דתימא (ישעיה ג): שמלה לכה קצין תהיה לנו.  על כל אבידה, שאבדו מה שאמרו בסיני (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה.  אשר יאמר כי הוא זה, שאמרו לעגל: אלה אלהיך ישראל.   עד האלהים יבא דבר שניהם, זה משה, שנקרא אלהים (שם): ראה נתתיך אלהים לפרעה. אשר ירשיעון אלהים, זה משה. ירשיען כתיב.  ישלם שנים לרעהו, אלו שני בניו ששילם להקדוש ברוך הוא, שהוא ריע ישראל שמתו.  ואמרה האשה אמן, אלו ישראל, שענו אמן אחר קללת עבודת כוכבים, כמה דתימא (דברים כז): ארור האיש אשר יעשה פסל וגו'  למה ב' פעמים אמן?  כנגד ארור בפרט, ארור בכלל, כמה דתימא (שם י): ארור אשר לא יקים וגו':
וכתב האלות האלה הכהן -  זה משה.  בספר, זה הלוח, שהיה כתוב בו: פוקד עון אבות וגו'.  וכי הוא כתבן, והלא הקב"ה כתבן?  אלא, לפי שטעו ישראל, לא נתנן הקדוש ברוך הוא אלא למשה, כמה דתימא (שמות לא): ויתן אל משה, ולכך נקראו על שמו, כאלו הוא כתבן.  ולמה קרא הלוח ספר?  לפי שהיה ספר.  ומחה אל מי המרים, לפי שבעוון ישראל שיבר את הלוחות ופרח הכתב מעליהם, ובאותה מחיית הכתב שתו ישראל עונשם במים.  והשקה את האשה, כמה דתימא (שם לב): וישק את בנ"י - בדקן כסוטות.  ולקח הכהן מיד האשה את מנחת הקנאות, אלו הלוחות, שהיה הקב"ה שולח להם לקחם מהם, שלא רצה ליתנה להם.  והניף את המנחה לפני ה', שהחזיר כתב הלוחות למקומן.  והקריב אל המזבח, אלו הלוחות, ששיבר תחת ההר, כמה דתימא (שם): וישלך מידיו את הלוחות וישבר אותם תחת ההר במקום המזבח אשר בנה משה תחת ההר לקבל התורה, כמה דתימא (שם כד): ויבן מזבח תחת ההר.  וקמץ הכהן מן המנחה וגו', שלימד משה סניגוריא על ישראל, ממה שכתוב בלוחות: ועושה חסד לאלפים לאוהבי אמר משה: הרי האבות אוהביך, עשה עמהם חסד והצל את בניהם. הה"ד (שם): זכור לאברהם וגו'.  ואחר ישקה וגו', אחר שנתחלה עליהם והעביר פניו של זעם, כמה דתימא (שם): ויפן וירד משה, אחר כן בדקן כסוטות.   והשקה את המים והיתה אם נטמאה ותמעל מעל באישה ובאו וגו', בעת ששתו מהם נבדקים ומתו כל החוטאים מיתה משונה.  מטרונה שאלה את ר' אליעזר:  מפני מה חטייה אחת בעגל והם מתו בה ג' מיתות?  אמר לה: אין חכמה לאשה אלא בפלכה, דכתיב (שם לה): וכל אשה חכמת לב בידיה טוו. אמר לו הורקנוס: בשביל שלא להושיבה דבר אחד מן התורה, איבדה ממנו ג' מאות כור מעשר, בכל שנה.  אמר לו: ישרפו דברי תורה ואל ימסרו לנשים.  וכשיצא, אמרו לו תלמידיו: רבי! לזו דחית בקנה, לנו מה אתה משיב?   ר' ברכיה בר אבא בר כהנא, בשם ר' אלעזר אמר: כל מי שהיה לו עדים והתראה, היה מת בב"ד.  עדים ולא התראה, היה נבדק כסוטה.  לא עדים ולא התראה, היה מת במגפה.   רב ולוי בר סיסי: תרויהון אמרין: זיבח, קיטר וניסך, היה מת בב"ד.  טיפח, ריקד, שחק, היה נבדק כסוטה.  שמח בלבו, היה מת במגפה.   והיתה האשה לאלה בקרב עמה, ועמה שלום, שהן לקו והשאר פלטו.  ואם לא נטמאה האשה, אלו שהיו כשרים, ששתו.  וטהורה היא, אלו שבט לוי.  ונקתה, אלו הלוים, שזכו לעבודת הקדש, על זאת שכל מעשיהם בנקיות.  ונזרעה זרע, אלו ישראל הכשרים, שזרעם נכנס לארץ, כמה דתימא (הושע ב): וזרעתיה לי בארץ ועשה להם הקדוש ברוך הוא, מה שאמר לאברהם (שמות לב): וכל הארץ הזאת אשר אמרתי אתן לזרעכם וגו', שכן כתיב לאחר מעשה העגל (שם לג): וידבר ה' אל משה לך עלה מזה:
זאת תורת הקנאות - כך אמר הקב"ה: התורה הזאת של קנאות. עבודת כוכבים לעולם תהיה, שכשם שפרע הקדוש ברוך הוא מעובדי העגל בקנאה, כך יפרע מהם לדורות.  וכן הוא אומר (דברים ל״ב:כ״א): הם קנאוני בלא אל כעסוני בהבליהם.  מה כתיב?  מזי רעב, נגד וצבתה בטנה, שכן תרגם אונקלוס: נפיחי כפן.  מחוץ תשכל חרב, כנגד אותן שהרגו בני לוי בחרב.  וקטב מרירי, זה הדבר כנגד, ויגוף ה' את העם.   אשר תשטה אשה, (יחזקאל ט׳:א׳״ז:ל״ב): האשה המנאפת תחת אישה תקח את זרים, היה נביא מוכיחם, שתחת הקב"ה עבדו עבודת כוכבים.  או איש אשר תעבור עליו רוח קנאה, היה מתנבא משה, שעתיד הקדוש ברוך הוא לקנאתם, ולכך כתב בתחלת הפרשה: ועבר עליו רוח קנאה, שהוא מדבר כנגד קנאה העגל שעברה, ולבסוף כתיב: תעבור עליו רוח קנאה, שהוא אומר על העתיד.   וקנא את אשתו, זה היה בימי יחזקאל, שהיו ישראל עובדי עבודת כוכבים, וקנא להם הקב"ה, שנאמר (שם ח): ויאמר אלי בן אדם שא נא עיניך דרך צפונה ואשא עיני דרך צפונה והנה מצפון לשער המזבח סמל הקנאה הזה בביאה.  והעמיד את האשה לפני ה', שהוכיחם יחזקאל על זאת, להשיבם להקדוש ברוך הוא ולא הועיל.   ועשה לה הכהן, זה יחזקאל.  את כל התורה הזאת, שנבאו להם הוא וירמיה הכהן, שיבאו עליהם פורעניות, כשם שבאו על ישראל במדבר, על מעשה העגל ובאה הפורעניות על ישראל בימיהם.  את מוצא, במעשה עגל מתו בחרב, כך בימי אלו הכהנים כתיב בהם (ירמיהו מ״ג:י״א): אשר לחרב לחרב. בעגל מתו מיתות משונות, כך בימי ירמיהו (שם טז): ממותי תחלואים ימותו.  בעגל מתו בדבר, שנאמר (שמות ל״ב:ל״ה): ויגוף ה' את העם, כך בימי ירמיהו אשר לדבר לדבר. בעגל כתיב (שם): וביום פקדי  ובימי יחזקאל כתיב (יחזקאל ט): קרבו פקודת העיר, לכך נאמר: ועשה לה הכהן את כל התורה הזאת ונקה האיש מעון, זה הקב"ה, שינקה את ישראל, שלא יעשו לו עוד עון לפניו, שכך אמר להם ע"י יחזקאל (שם לו): וזרקתי עליכם מים טהורים וגו' ונתתי לכם לב חדש וגו' ואת רוחי אתן בקרבכם וגו' והושעתי אתכם מכל טומאותיכם וגו'.   והאשה ההיא תשא את עונה כמה דתימא (שם): לא למענכם אני עושה נאם ה' אלהים יודע לכם בושו והכלמו מדרכיכם בית ישראל, וכשם שמחל להם הקדוש ברוך הוא בעגל ונתרצה להם, ושכן בתוכם, והכניסם לארץ, כך נבא יחזקאל, שכך יעשה הקב"ה לבסוף, שנאמר (שם לז): ודבר אליהם כה אמר ה' אלהים הנה אני לוקח וגו' ולא יטמאו עוד בגלוליהם וגו' והיה משכני וגו' (שם): כי אני ה' מקדש את ישראל בהיות מקדשי בתוכם לעולם.



איש או אשה כי יפליא וגו' - הה"ד (שיר ה): שוקיו עמודי שש וגו' שוקיו, זה העולם, שנשתוקק הקב"ה לבראתו, כמה דתימא: ועלי תשוקתו ומנין שכן הוא אומר? שנאמר (בראשית ב): ויכלו השמים והארץ וגו' אין ויכלו, אלא לשון תאוה, שנאמר (תהלים פד): נכספה וגם כלתה נפשי וגו'. עמודי שש, שהעמיד כל מעשה בראשית, לששה ימים, שנאמר (בראשית ב): כי ששת ימים עשה ה' וגו', הרי שלשה אמהות, שמהם נבראו הכל. מיוסדים על אדני פז, שיסודן היה שלשה דברים משובחים, ואין כמותן בעולם. הה"ד (משלי ג): ה' בחכמה יסד ארץ כונן שמים בתבונה. (שם ): בדעתו תהומות נבקעו, זה הים. חכמה היא יראת ה', כמה דתימא (איוב כח): הן יראת ה' היא חכמה וסור מרע בינה. דעת, זה המכיר את בוראו, כמה דתימא (הושע ד): ואין דעת אלהים בארץ. ואומר: השכל וידוע אותי. מראהו כלבנון, זה שכר בעל תשובה, שהוא נקרא סור מרע, שעליו אמר הכתוב (שם יד): ארפא משובתם וגו' (שם ): ויהי כזית הודו וריח לו כלבנון. בחור כארזים, זה הירא והמכיר בוראו, שהוא נקרא צדיק, ועליו אמר הכתוב (תהלים צב): צדיק כתמר יפרח כארז בלבנון ישגה. ואומר (שמו"א ב): ובחור אותו מכל שבטי ישראל וגו'. ואומר (תהלים סה): אשרי תבחר ותקרב חכו ממתקים, זה הקב"ה. ראה מהו אומר? (עמוס ה): כי כה אמר ה' לבית ישראל דרשוני וחיו, ויש לך חיך מתוק מזה?! (יחזקאל לג): חי אני נאם אדני אלהים אם אחפוץ במות הרשע וגו', ויש לך חיך מתוק מזה?! (שם ): ובשוב רשע וגו' אין לך חיך מתוק מזה! אר' שמעון בן לקיש: ובלבד, בתוהה על הרשע. הא כיצד? תני, רשב"י: הרי שהיה אדם רשע גמור כל ימיו, ובסוף נעשה צדיק גמו, ר עליו הכתוב אומר (שם ): ורשעת הרשע לא יכשל בה. אמר רבי יוחנן: לא עוד, אלא כל עבירות שעבר, הקב"ה מונה אותן לו זכיות. הה"ד (תהלים מה): מור ואהלות קציעות כל בגדותיך, כל בגידות שבגדת בי, הרי הן כמור ואהלות, בזמן שהן קציעות. ואומר (יחזקאל לג): עליהם הוא יחיה. דבר אחר: חכו ממתקים אמר רבי שמואל בר נחמן: בג' מקומות שמעו אומות העולם, שהקב"ה מוכיח את ישראל ושמחו, ובסוף יצאו בבושת פנים, ואלו הן: (ישעיה א): לכו נא ונוכחה יאמר ה', אמרו: עכשיו הוא מכלה שונאיהם של ישראל מן העולם, אפשר לאלו להתוכח עם בוראן?! כיון, שאמר להם: אם יהיו חטאיכם כשנים וגו', אמרו: זו התוכחת?! לא בעי, אלא מתפוגגה עמהון. ודכוותה (מיכה ו): שמעו הרים את ריב וגו' אמרו: עכשיו הוא מכלה שונאיהן של ישראל מן העולם, אפשר לאלו להתוכח עם בוראן?! וכיון שאמר להם (שם ): עמי מה עשיתי לך ומה הלאתיך ענה בי, אמרו: זו תוכחת?! לא בעי אלא מתפוגגה עמהון. ודכותיה (הושע יב): וריב לה' עם יהודה ולפקוד על יעקב וגו, ' אמרו: עכשיו הוא מכלה שונאיהם של ישראל מן העולם, אפשר לאלו להתוכח עם בוראן?ֱ כיון שאמר להם (שם ): בבטן עקב את אחיו וגו', אמרו: זו תוכחת?! לא בעי, אלא מתפוגגה עמהון. אמר רבי יודן בר ר' שמעון: לאלמנה שֶׁקָּבְלָה על בנה, חמתיה לדיין דאין בנור, ובזפת, ובמגלבין. אמרה: אין דאין הוא לברי באלין דיניא, קטיל הוא, ליה דחלת כד גמר מיליא. אמר לה: מה הוא עביד ליך? אמרה ליה: כד הוה במעי, הוה מבעט לי. אמר לה: זו סורחנא?! כך יעקב בבטן עקב את אחיו. ר' אלעזר, בשם ר' סימאי: אלוהו של יעקב, חלק לו כבוד. דבר אחר: חכו ממתקים ר' עזריה ורב אחא, בשם רבי יוחנן: בשעה ששמעו ישראל אנכי בסיני, נפשם יצאה מהם, חזר הדבור אצל הקב"ה. אמר לפניו: רבון העולמים! אתה חיים ותורתך חיים, שלחתני אצל מתים?! כולם מתים! באותה שעה, חזר הקב"ה והמתיק להם את הדיבור (תהלים כט): קול ה' בכח קול ה' בהדר. אמר רבי חמא בר רבי חנינא: לבחורים, קול ה' בכח. לתשים, קול ה' בהדר. תני רשב"י: התורה החזירה להם נפשותיהם, שנאמר (שם יט): תורת ה' תמימה משיבת נפש. כולו מחמדים רבי חייא בר אבא: בנוהג שבעולם, פועל עושה עם בעל הבית, על ידי שהוא מנבל עצמו בטיט, הוא נותן לו שכרו, אבל הקב"ה, מזהיר את ישראל ואומר להן: אל תנבלו עצמכם בדבר רע, ואני נותן לכם שכרכם. הה"ד (ויקרא יא): אל תשקצו את נפשותיכם וגו'. מהו אני ה'? נאמן אני, לשלם מתן שכר. על כך אתמהה?! הוי, כולו מחמדים. רבי תנחום ב"ר חייא, בשם רבי יוחנן: כתיב (יחזקאל כ): ואת שבתותי קדשו. במה את מקדשו? במאכל, ובמשקה, ובכסות נקיה. מה כתיב בו? (שם ): והיו לאות ביני וביניכם לדעת כי אני ה' אלהיכם, אני ה', נאמן אני, לשלם לכם מתן שכר. הוי, כלו מחמדים. זה דודי, כמה דתימא (ויקרא כ): ואבדיל אתכם מן העמים להיות לי. אמר רבי לוי: כל מעשיהם של ישראל מובדלים מן אומות העולם: בחרישתן, ובזריעתן, בקצירתן, בעומרן, בדישתן, בגרניהם, ביקביהם, ובתגלחתם, ובמניינם. בחרישתן, (דברים כב): לא תחרוש בשור ובחמור יחדו. בזריעתן, (ויקרא יט): שדך לא תזרע כלאים. בקצירתן, (שם): לא תכלה פאת שדך. בקצרך בעומרן, (דברים כד): ושכחת עומר בשדה וגו'. בדישתן, (שם כה): לא תחסום שור בדישו. בגרניהם ביקביהם, (שמות כב): מלאתך ודמעך לא תאחר. בתגלחתם, (ויקרא כא): ופאת זקנם לא יגלחו. במניינם, שישראל מונים ללבנה, ואומות העולם מונין לחמה, (שמות ל): כי תשא את ראש וגו', שאו את ראש וגו'. להיות לי, הרי אתם שלי. הוי, זה דודי וזה רעי. ר' יודן, בשם ר' חמא ב"ר חנינא ור' ברכיה, בשם רבי אבהו אמר: שהוא מרבה לי רעים. כיצד? כתיב: ואבדיל אתכם מן העמים, כזה שהוא בורר את היפה מן הרע, בורר וחוזר ובורר, שכל מי שבורר את הרע מן היפה, שוב אינו חוזר ובורר. כך הקב"ה מצפה לאומות העולם, שמא יעשו תשובה ויקרבן לתחת כנפיו. דבר אחר: שוקיו עמודי שש וגו' שוקיו, זו תורה, שנאמר (משלי ג): ושקוי לעצמותיך. עמודי שש למה נמשלו דברי תורה לעמודים? לפי שהם עמודי העולם, שנאמר (ירמיה לג): אם לא בריתי יומם ולילה חוקות שמים וארץ לא שמתי. רבי הונא, בשם בר קפרא אמר: מה העמודים הללו יש להם קופליות מלמעלן ובסיסיות מלמטן, כך היו פרשיותיה של תורה נדרשת לפניהם ולאחריהם. נדרשת מלפניהם, כגון הדא (ויקרא יט): כי תבאו אל הארץ ונטעתם כל עץ וגו'. מה כתיב לפניהם? (שם ): ואיש כי ישכב את אשה שכבת זרע. וכי מה ענין זה לזה? אלא אינש דהוא אזיל ומתחבר בחבריה בנטיעותיו, ומתוך שהוא נכנס ויוצא בתוך ביתו, נחשד על שפחתו, וכשם שאדם פורש את עצמו מן פירות ערלה, כך המקולקלין בשפחות, פרושין מן הכשרים ליום הדין. דאמר רבי יודן בשם רבי לוי: אלו, שהיו נוהגין התר בשפחות בעולם הזה, עתידין להתלות בקדקדי ראשיהם לעתיד לבא, שנאמר (תהלים סח): אך אלהים ימחץ ראש אויביו קדקד שער, והוא אומר: לא אשם אני חייב?! יתהלך באשמיו, יזיל האי גברא בחוביו. כיצד נדרשות מאחריהם? (ויקרא יט): שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל. מה כתיב בתריה? (שם): לא תאכלו על הדם. וכי מה ענין זה לזה? אלא, אמר הקב"ה: לערלה את ממתין שלש שנים, ולאשתך אין את ממתין, עד שהיא מטהרת מנדתה?! לערלה את ממתין ג' שנים, ולבהמתך אין את ממתין עד שתמצה דמיה?! מי קיים מצות הדם? שאול קיים מצות הדם, שנאמר (שמו"א יד): ויגידו לשאול לאמר הנה העם חוטאים לה' לאכול על הדם וגו' (שם ): ויאמר שאול פוצו בעם ואמרתם להם הגישו אלי איש וגו'. מהו ושחטתם בזה? רבנין אמרי: סכין הראה להם כמה היה צריך להיות שיעור ארכו, מנין בזה. ב' תרין ז' שבעה ה' חמשה הרי ארביסר אצבעות. אמר להם: כסדר הזה תהיו שוחטים ואוכלים. והיכן פרע לו הקב"ה? ביום מלחמת, שנאמר (שם יג): והיה ביום מלחמת ולא נמצא חרב וחנית ביד כל העם אשר את שאול ואת יהונתן ותמצא לשאול וליונתן בנו. מי המציאה לו: ר' הונא בשם רב יצחק אמר: המלאך המציאה לו. ורבנן אמרי: הקב"ה המציאה לו. חרב, מדה כנגד מדה. מה כתיב? (שם יד): ויבן שאול מזבח לה' וגו'. והלא כמה מזבחות בנו ראשונים: נח בנה מזבח, אברהם בנה מזבח, יצחק בנה מזבח, יעקב בנה מזבח, משה בנה מזבח, יהושע בנה מזבח, ואת אומר אותו החל לבנות מזבח לה'?! רבי יוסי אומר: החל במלכים. ר' יודן אמר: לפי שנתן נפשו על הדבר של שחיטה, שהיא צורך מזבח, לפיכך העלה עליו הכתוב, כאלו אותו החל לבנות מזבח. ודכוותיה פרשת נזיר נדרשת לפניה ולאחריה. כיצד לאחריה? זאת תורת הנזיר וגו'. מה כתיב אחריו? (במדבר ו): כה תברכו את בני ישראל וגו'. וכי מה ענין זה לזה? אלא, כך צוה הקב"ה, כשם שאין הנזיר טועם יין, אף אתם לא תטעמו יין, כשתהיו מברכים את ישראל, לכך כתיב: כה תברכו בענין נזיר ולכך, אין הכהנים נושאים כפיהם במנחה, משום שכרות. כיצד נדרשת לפניה? איש או אשה כי יפליא וגו' מה כתיב למעלה? (שם ה): זאת תורת הקנאות. וכי מה ענין זה לזה? אלא, כשהם משקים את הסוטה, היו אומרים לה: הרבה יין עושה, וכל ישראל עומדים שם, אנשים ונשים, ואם היתה טמאה, וצבתה בטנה וגו'. וכשם שבודקים אותה, כך בודקים אותו, והיו ישראל האנשים והנשים, שהיו רואין, באים לתוך בתיהם, ואומרים: אוי לי לפלוני ולפלונית, ששתו יין ונשתכרו ועברו עבירה, ומתו. נשבע אני, שאיני שותה יין לעולם, שלא יהא לי כמותו, וכן הנשים אומרות. לכך, נסמכו זו לזו. אמר הקב"ה: אם נזיר אדם מן היין, כך תורתו, איש או אשה כי יפליא וגו'. דבר אחר: כשם שהנזיר מובדל מיין, כך אני מבדיל את הסוטה משאר נשים לרעה:
איש או אשה כי יפליא וגו' - הה"ד (משלי כג): תנה בני לבך לי ועיניך דרכי תצרנה. תנה בני, אלו ישראל, שנקראו בנים, שנאמר (דברים יד): בנים אתם לה' אלהיכם. לבך לי, כמה דתימא (שם י): ומלתם את ערלת לבבכם וגו' ושמתם את דברי אלה על לבבכם. ועיניך דרכי תצרנה, כמה דתימא (במדבר טו): וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה'. (משלי כג): כי שוחה עמוקה זונה, בעבודת כוכבים הכתוב מדבר, שהיא נקראת זונה, כמה דתימא (דברים לא): וזנה אחרי אלהי נכר. הארץ נקראת שוחה, על שם: וישח אדם. (משלי שם ): עמוקה, על שם: וישפל איש. וכן הוא אומר (ישעיה ב): ושח גבהות האדם וגו'. ומנין שבעבודת כוכבים הכתוב מדבר? שכך כתיב אחריו (שם ): והאלילים כליל יחלוף (משלי כג):ובאר, שע"י עבודת כוכבים ירדו ישראל לבור, שנאמר (איכה ג): צמתו בבור חיי. צרה, כמה דתימא (דברים כח): והצר לך בכל שעריך. נכריה, זו עבודת כוכבים, כמה דתימא: אלהי נכר. אף היא, מנא לן שעבודת כוכבים מביאה אף על האדם? שנאמר (שם יא): פן יפתה לבבכם וגו' וחרה אף ה' בכם. כחתף תארב, כמה דתימא: ואבדתם מהרה. (שם ): בוגדים באדם תוסיף אדם, אלו ישראל, שנקראו אדם אתם. ובוגדים, כמה דתימא (ישעיה כד): רזי לי רזי וגו'. דבר אחר: ובוגדים באדם, אלו קללות של תורת כהנים, שהם פורעניות אחר פורעניות, וכתיב בהם: ויספתי, כמה דתימא (ויקרא כו): ואם עד אלה לא תשמעו וגו' ויספתי עליכם מכה. ומנין שעל עובדי עבודת כוכבים הכתוב מדבר? שכן כתיב: והשמדתי את במותיכם וגו'. (משלי כג): למי אוי למי אבוי וגו' אע"פ שחטאו ישראל ומסרן הקב"ה ביד אוה"ע בעונותיהם, אף הם לא יצאו נקיים, שלסוף הקב"ה דן את אוה"ע שמסרו בידם, כמו שעשה במצרים ובבבל, לכך כתיב: ו' פעמים למי, כנגד ו' גליות, שגלו ישראל לבין האומות, וכולן לקו על ידיהם, ואלו הן: מצרים תחילה, ואחר אשור, בבל, מדי, ויון, ואדום. וכן הוא אומר (זכריה א): וקצף גדול אני קוצף על הגוים השאננים אשר אני קצפתי מעט וגו'. (ירמיה מו): כי אעשה כלה בכל הגוים אשר הדחתיך שם לכך נאמר למי אוי למי אבוי וגו'. (משלי כג): למאחרים על היין אלו ישראל שנקראו יין, כמה דתימא (ישעיה כז): ביום ההוא כרם חמר ענו לה. למאחרים, אלו אוה"ע, המאחרים על היין לשתות וליקח כל יגיעם. הבאים לחקור ממסך, שהם חוקרים עלילות אחריהם. באי זה ענין יטלו את אשר להם ויהרגו אותם, ויעשו עמהם רעה. (משלי כג): אל תרא יין כי יתאדם הקב"ה מזהיר את העובדי כוכבים, שלא יכבידו עול קשה על ישראל. הה"ד: אל תרא יין כי יתאדם. מהו? (שם ): כי יתן בכוס עינו בכיס כתיב, שהם נותנים עיניהם בכיסם של ישראל. (שם ): יתהלך במישרים, שנוטלין כל אשר להם ונשארים בתיהם כמישור. דבר אחר: יתהלך במישרים, שעושים בהם איש כל הישר בעיניו. דבר אחר: יתהלך במישרים, שכל גזילות שגוזלין לישראל, אין חושבין עצמם עון, אלא חושבין שכל מה שעושין להם מן היושר. (שם ): אחריתו כנחש ישך, אומר להם הקב"ה: חוה לפי שהלכה אחר עיניה בעצת הנחש, כמה דתימא (בראשית ג): ותרא האשה כי טוב וגו'. מה היה סופה? נתקללה ע"י הנחש ז' קללות. מן הכתוב שנאמר (שם שם ט"ז): אל האשה אמר: הרבה ארבה וגו' אותו אילן יין היה, אף אתם תלקו ע"י ישראל, שנקראו יין, בעת שתסתכלו בהם ותשתו ממונם, שנאמר (ירמיה ב, ג): קודש ישראל לה' ראשית תבואתה וגו'. (משלי שם, שם): וכצפעני יפריש, מה הצפעני מפריש את האדם מן חיים למוות, כך בעוון שעושין רעה לישראל, יאבדם מן העולם, שנאמר (יואל ד, יט): מצרים לשממה תהיה וגו', זה הגזל, שהוא חשוב עליהם כמות. הה"ד (שם ): אשר שפכו דם נקי בארצם. (משלי כג): עיניך יראו זרות, תחת הראייה, שהיו עובדי כוכבים מסתכלים בישראל, כנגד זה יביא עליהם הקב"ה פורעניות משונות, שיהיו זרות זו לזו, כדרך שבא לישראל, כמה דתימא (דברים לא): ומצאוהו רעות רבות וצרות, רעות שהן צרות זו לזו, כגון: זבורא ועקרבא. (משלי שם, שם): ולבך ידבר תהפוכות, אתם מתהפכים עליהם בכל יום, כמה דתימא (איכה ג): אך בי ישוב יהפוך ידו כל היום, ולבם של ישראל יוצא מדעתו, מרוב התלאות שעושים להם, כך ישלם הקב"ה גמול להם מדה כנגד מדה, שיביא עליהם פורעניות קשות שיצא לבם מדעתו וידבר לבם תהפוכות, ויביא עליהם בלהות. תהפכות, כמה דאת אמר (איוב ל, טו): ההפך עלי בלהות. וכן הוא אומר: (ישעיה סו, ו): קול ה' משלם גמול לאויביו, מדה כנגד מדה. (משלי שם ): והיית כשוכב בלב ים, זה פרעה, שטבע בלב ים, כמה דתימא (שמות טו): קפאו תהומות בלב ים, ואומר: ונער פרעה וחילו בים סוף. מה פרעה הכהו הקב"ה עשר מכות כנגד עשרה דברים שגזר על ישראל ולבסוף טבעו כנגד (שם א): כל הבן הילוד וגו' כך יעשה הקב"ה לכל האומות עובדי כוכבים, שעושים רעה לישראל, מדה כנגד מדה. וכשוכב בראש חבל, זה היה סיסרא, מה כתיב (שופטים ד): והוא לחץ את בנ"י בחזקה כ' שנה. מה היה סופו? לפי שהיה מחרפם ומגדפם בנחיצה, לכך מת מיתה גדופה, שמסרו ביד אשה, כמאן דאמר (שם ): כי ביד אשה ימכור ה' את סיסרא לכך נאמר: וכשוכב, זה היה סיסרא, שכתוב בו (שם ה): בין רגליה כרע נפל שכב. בראש חבל, שחבלתו יעל בראשו עם היתד שבאהל. הה"ד (שם ): ידה ליתד תשלחנה וימינה וגו', מדה כנגד מדה. דבר אחר: וכשוכב בראש חבל, זה היה המן, שבקש להרוג את כל היהודים הם ובניהם, ולבוז את ממונם, ובקש לתלות את מרדכי, לכך הגיע לו מדה כנגד מדה, שמת הוא ובניו ולקח מרדכי ממונו, לכך נאמר (משלי שם ): וכשוכב, זה היה המן, שמת מיתה משונה, כמה דאת אמר: (יחזקאל לב): שמה אדום מלכיה וכל נשיאיה אשר נתנו בגבורתם את חללי חרב והמה את ערלים ישכבו ואת יורדי בור. (משלי שם ): בראש, כמה דאת אמר: (אסתר ח): ישוב מחשבתו הרעה אשר חשב על היהודים על ראשו ותלו אותו. (משלי שם ): חבל, אלו בניו, שנאמר: ותלו אותו ואת בניו על העץ, ואין חִבֵּל, אלא בניו, כמה דתימא (קהלת ה): למה יקצוף האלהים על קולך וחבל את מעשה ידיך. מעשה ידיו של אדם, אלו בניו. חִבֵּל, חֶבֶל כתיב, זה היה המן, שנחנק בחבל. ומניין שהיה ממונו למרדכי? שנאמר (אסתר ח): ותשם אסתר את מרדכי על בית המן, מדה כנגד מדה. (משלי כג): הכוני בל חליתי, אוי להם לעובדי כוכבים, שאין לומדים מוסר, במה שעשה הקב"ה לראשונים, לא למדו אחרונים. הה"ד: הכוני בל חליתי. אומרים העובדי כוכבים: אע"פ שהכה הקב"ה פרעה ומצרים על אודות ישראל, על פי כן לא לקחתי מוסר. הה"ד: בל חליתי. (משלי, שם): הלמוני בל ידעתי, אע"פ שפרע מסיסרא, שכתוב בו: והלמה סיסרא, לא נתתי לדעתי בו ולקחת מוסר ממנו, מתי אקיץ. ולא עוד, אלא שהייתי ממתין, מתי תעבור המכה ואוסיף לבקש רעתם של ישראל. הה"ד (שם ): אוסיף אבקשנו עוד וכן הוא אומר (שם כז): אם תכתוש את האויל במכתש וגו'. דבר אחר: תנה בני לבך לי וגו' מה ראה הקב"ה לשאול מישראל הלב והעינים, שיהיו אחריו? לפי שהעבירה תלויה בהם. הה"ד (במדבר טו): ולא תתורו אחרי לבבכם וגו'. עינא וליבא תרי סרסורי דחטאה אינון. (משלי כג): כי שוחה עמוקה זונה, כשם שאמר משה: אשר אתם זונים אחריהם, לומר שהזנות תלויה בהם, העינים רואות את הזונה והלב מהרהר אחריה. כך אמר רוח הקדש ע"י שלמה: כי שוחה עמוקה זונה. למה קראה שוחה? על שם, כי שחה אל מות ביתה. עמוקה, כמה דתימא (משלי ח): בעמקי שאול קרואיה, זונה, זו אשת איש. ובאר צרה, שהיא מורידה לנואף לגיהנם. הה"ד (שם ה): שאול צעדיה יתמכו. ושאול, נקרא בור, דכתיב (תהלים ל): ה' העלית משאול נפשי חייתני מירדי בור. מהו שאמר צרה זה גיהנם? שהיא רחבה מלמטה ופיה צר מלמעלה. הה"ד (איוב לו): ואף הסיתך מפני צר רחב לא מוצק תחתיה. נכריה, שהיא נכריה לך, שהיא אשת איש, אף היא שמביאה את האף על האדם, שכן כתיב: לא תנאף, לא תהנה, האף ממך. דבר אחר: אל תנאף, אל תתן אף, בין איש לאשתו. כחתף תארב, שאין הקב"ה מאריך למנאפים, להפרע מהם. וכן הוא אומר (מלאכי ג): והייתי עד ממהר במכשפים ובמנאפים. (משלי כג): ובוגדים באדם תוסיף, שהיא מפתה אנשים כשרים ועושה אותן בוגדים, ומוספת רשעים בישראל. הה"ד (שם ט): אשת כסילות הומיה, (שם ): וישבה לפתח ביתה וגו', לקרא לעוברי דרך המישרים ארחותם. (שם ): מי פתי יסור הנה, וחסר לב ואמרה לו: מים גנובים ימתקו וגו' ולא ידע כי רפאים שם וגו' הוי, ובוגדים באדם תוסיף. למי אוי למי אבוי, כנגד הנואף אומר. למי אוי, כמה דתימא: לצבות בטן. למי אבוי, זה אב. אוי, כמה דתימא: ולנפיל ירך, לפי שהירך הוא עושה העבירה, לכך נקרא אבוי, אב אוי. למי מדינים, כל אלו למי, האוי והאבוי? לנואף, המשלח מדנים בין איש לאשתו. הוי למי מדנים לפי שהמדנים שלו. וכן הוא אומר (שם ו): ומשלח מדנים בין אחים, זה איש ואשתו, שהם אחים זה לזה. למי שיח, ועוד, למי הם באות הקללות שאמרנו, האוי והאבוי? הוי, למי שיח, למי פצעים חנם, זו הזונה, שהיתה נפצעת פצעי אהבה חנם, בלי שום פצע מבעלה, שוחקת עם אחר. למי חכלילות עינים, זו הזונה שמשקת את הנואף יין, כמה דתימא (בראשית מט): חכלילי עינים מיין. דבר אחר: למי שיח, זו שבועת האלה, כמאן דאמר: ואמר הכהן לאשה יתן ה' וגו'. למי פצעים חנם, על עסקיה נפצעת חנם, שהכהן פורע את ראשה, ואוחז בבגדיה אם נקרעו נקרעו, אם נפרמו נפרמו. למי חכלילות עינים, זו שתיית המים, שמיד כשהיתה שותה עיניה בולטות. כל אלו למי? למאחרים על היין, מכאן, שהיין גורם. לבאים לחקור ממסך, מן דשמע הן אית ליה חמר טבא, רדיף בתריה. אל תרא יין כי יתאדם, הזהירה רוח הקדש על היין, שלא ישתכר אדם. למה? כי יתאדם, שאחריתו דם, שעובר עבירה שיתחייב עליה מיתה. דבר אחר: כי יתאדם, כי יתאוה לדם נדה ולדם זבה. (משלי כג): כי יתן בכוס עינו בכיס כתיב, על ידי הכוס יתן עינו בכיס, לשון נקי דברה תורה, לומר שיבא על הערוה. יתהלך במישרים, סוף אשתו אומרת לו: כשושנה אדומה ראיתי ואינו פורש. אמר רבי אסי: אם תלמיד חכם הוא, סוף שמטמא את הטהור, ומטהר את הטמא. דבר אחר: יתהלך במישרים, סוף שהוא מתיר את העבירות ועושה אותן הפקר, כמישור, מסיח עם אשה בשוק, מנבל פיו, דברים רעים, בשכרות ואינו מתבייש, אחריתו כנחש ישך. מה הנחש, ע"י שהסית לחוה לשתות יין, נתקללה האדמה בעבורו, שנאמר (בראשית ג): ארורה האדמה בעבורך כך נח, ע"י יין נתקלל בנו שלישי, של עולם, שנאמר (שם ט): וייקץ נח מיינו וגו' ארור כנען, זה היה חם, שהיה בנו שלישי והוא נקרא אבי כנען, וכן היו מאררים. מה צפעון זה מפריש בין מתים לחיים, כך מפריש היין את האדם, מדרכי חיים לדרכי המות, לפי שהיין גורם לו לעבודת כוכבים. הה"ד (משלי כג): עיניך יראו זרות, כמה דתימא (תהלים פא): לא יהיה בך אל זר. דבר אחר: שהוא בא על אשת איש, כמה דתימא (משלי ה): למה תשגה בני בזרה. דבר אחר: שיעשה את המצות זרות, כמה דתימא (תהלים קיט): גערת זדים ארורים השוגים וגו', ואין זדים אלא הטועים, בעבור היין, כמה דתימא (משלי כא): זד יהיר לץ שמו עושה בעברת זדון, זה שכור, שנקרא יהיר ולץ. יהיר מנין? שנאמר (חבקוק ב): ואף כי היין בוגד גבר יהיר ולא ינוה. לץ מנין? דכתיב (משלי כ): לץ היין הומה שכר כל שוגה בו לא יחכם. ולבך ידבר תהפוכות, שהוא הופך פניו מן הקב"ה ומן המצות, כמה דתימא (דברים לב): כי דור תהפוכות וגו'. והיית כשוכב בלב ים, זה נח, ששכב בתיבה י"ב חדש, בתוך מי המבול, ועל ששתה ונשתכר, אירע בו פסול שנסתרס. וכשוכב בראש חבל, זהו אדם הקדמוני, שהוא היה ראש לכל בני אדם, שע"י היין נקנסה עליו מיתה, וגרם להביא חבלי מות לעולם. הכוני בל חליתי, אוי לו לנואף, שאינו לומד דעת ממה שעברו עליו, הוא ראה מה אירע לסוטה ע"י היין, ולא למד. דעת הלמוני בל ידעתי, ראה בתורה מה אירע לנואף על ידי היין, ולא ידע להבין אלא אמר: מתי אקיץ אוסיף אבקשנו עוד, שכל זמן שיהיה לו פנאי להתעסק בזנות ירדוף אחריה, הא למדנו, שהיין גורם לזנות, ולכך כתב הקב"ה בתורה פרשת נזיר, אחר פרשת סוטה, שלא יעשה אדם כמעשה נואף ונואפת, ששתו יין ונתקלקלו, אלא הירא מן החטא יזיר את עצמו מן היין, לכך נאמר: איש או אשה כי יפליא וגו':
הה"ד (עמוס ו): הוי השאננים בציון וגו', זה שבט יהודה ובנימין, שהיו מסובין בהיכלי עונג. והבוטחים בהר שומרון, אלו עשר השבטים, שיושבים לבטח בסבסטי. נקובי ראשית הגוים, הבאים משני שמות: שם ועבר, שמשם נקראו ישראל עברים. ובאו להם בית ישראל, עובדי כוכבים, בשעה שהם אוכלים ושותים, הם מתעסקין בדברי תפלות: מי חכם כבלעם?! מי גבור כגלית?! מי עשיר כהמן?! ואח"כ באין ישראל ואומרים להם: אחיתופל לא היה חכם?! שלמה לא היה חכם?! שמשון לא היה גבור.! דוד לא היה גבור?! קרח לא היה עשיר?! שלמה לא היה עשיר?! שנאמר בו (מלכים א י): ויתן המלך את הכסף בירושלים וגו', ומסכימין כולם כדברי ישראל. עברו כלנה וראו, זה קטיספון. ולכו משם חמת רבה, זו חמת אנטוכיא. ורדו גת פלשתים, אלו תלוליא דפלסטוני. הטובים מן הממלכות האלה, זה ציון ושומרון. אם רב גבולם מגבולכם אמר להם הקב"ה: חלק גדול וטוב נתתי לכם, שאין לאחת מכל האומות, טוב וגדול מחלק שלכם, ולמה אין אתם עושים רצוני, ואין אתם מתיראים ממני, שאביא עליכם פורענות על שאין אתם משימין דברי על לבבכם?! הה"ד (עמוס ו): המנדים ליום רע, זה יום של גלות, שמרחיקים אותו מלבם, שאין חוששין עליו, שאומרים: לא תבא עלינו רעה. (שם ): ותגישון שבת חמס הגשתם עצמכם לישב אצל החמס, זה עשו, כמה דתימא (עובידה א): מחמס אחיך יעקב וגו'. השוכבים על מטות שן, על ערסין דפיל. וסרוחים על ערסותם, שהיו מסריחין בעבירות את מטותיהן, שהיו מחליפין נשותיהם זה לזה ומסריחין מטותיהם בשכבת זרע, שאינה שלהם. האוכלים כרים מצאן ועגלים מתוך מרבק, באו וראו כל שבט ושבט, היה לו מיומם בפני עצמו, כיון שהיה מבקש לילך למיומם שלו, היה מעביר כל המרעה לפניו, והיה נוטל השמן שבהם ועומד עליו ושחטו. הפורטים על פי הנבל, כדוד, חשבו להם כלי שיר, כשם שהיה דוד משורר ע"י נבלים להקב"ה, כך התקינו להם נבלים לשורר על היין. הה"ד: השותים במזרקי יין. רב ור'יוחנן ורבנן, רב אמר: קלוריא. ר' יוחנן אמר: בכוסות קטנים. רבנן אמרי: בכוסות שיש להם זרבוביות. מהיכן שותים? ר' אבהו, בשם ר' חנינא אמר: מפתגיתא, שהיה יינו מפתה את הגוף. רבנן אמרין, בשם ר' חנינא: מפלוגתא. ראשית שמנים ימשחו רב יהודה בר יחזקאל אמר: זה שמן אנפקינון, שמשיר את השער ומחליק את הבשר. ר' ינאי אמר: שמן אנטכנון. ואחר כל השבח הזה, לא נחלו על שבר יוסף מה סופן? על ידי יין נתפתו וזנו, ולכך יגלו. הה"ד (עמוס ו): לכן עתה יגלו בראש גולים וגו', הא למדנו, כל מקום שיש יין, יש ערוה, ולכך כתב הקב"ה פרשת נזיר אחר פרשת סוטה, לפי שהיין גורם ערוה, ולפיכך יזיר אדם עצמו ממנו, שלא יטעה אותו, ולכך נאמר: איש או אשה כי יפליא וגו':
הה"ד (משלי לא): דברי למואל מלך. למה נקרא שלמה למואל? אמר רבי ישמעאל: באותו הלילה שהשלים שלמה מלאכת בהמ"ק, נשא בתיה בת פרעה והיה שם צהלת שמחת ביהמ"ק וצהלת בת פרעה, ועלתה צהלת שמחת בת פרעה יותר מצהלת בית המקדש. הוא דאמר מתלא: כולא מחנפים למלכא, ולכך נקרא למואל, שהשליך עול מלכות שמים מעלי, כלומר: למה לו אל. ובאותו שעה עלתה במחשבה לפני הקב"ה להחריב את ירושלים. הה"ד (ירמיה לב): כי על אפי ועל חמתי וגו'. רבנן אמרי: אלף מיני זמר הכניסה לו בת פרעה, והיה מצוה לזמר לפניו באותו לילה, והיתה אומרת לו: כך מזמרין לפני עבודת כוכבים פלונית, וכך מזמרין לפני עבודת כוכבים פלונית. מה עשתה בת פרעה? כמין פרס שטחה לו למעלה ממנו, וקבעה בו כל מיני אבנים טובות ומרגליות שהיו מבהיקות כעין כוכבים ומזלות, וכל זמן שהיה שלמה רוצה לעמוד, היה רואה אותן הכוכבים והמזלות והיה ישן לו עד ארבע שעות. אמר רבי לוי: אותו היום נתקרב תמיד בארבע שעות, ועל אותה שעה שנינו: מעשה היה ונתקרב תמיד של שחר בארבע שעות, והיו ישראל עצבים, שהיה יום חנוכת בית המקדש, ולא היו יכולין לעשות, מפני שהיה ישן שלמה, והיו מתיראים להקיצו, מפני אימת המלכות. הלכו והודיעו לבת שבע אמו, והלכה היא והקיצתו והוכיחתו. הה"ד (משלי לא): משא אשר יסרתו אמו. אמר רבי יוחנן: מלמד שכפפתו אמו על העמוד, ואמרה לו (שם ): מה ברי, הכל יודעין שאביך ירא שמים היה, עכשיו יאמרו כן: בת שבע היא אמו, גרמה לו. (שם ): ומה בר בטני, כל נשים, של בית אביך כיון שמתעברות שוב אין רואות פני המלך, ואני דחקתי ונכנסתי, כדי שיהא הבן מלובן ומזורז. (שם ): ומה בר נדרי, כל נשים של בית אביך, כיון שמתעברות היו נודרות ואומרות: יהיה לנו בן הגון למלכות, ואני נדרתי ואמרתי: יהיה לי בן זרוז ומלומד בתורה, והגון לנביאות. (שם ): אל תתן לנשים חילך, שתהא רודף אחר זמה, שהם מטלטלין דעתו של אדם. (משלי כט): ורועה זונות יאבד הון. (שם לא): ודרכיך למחות מלכין, התורה הזהירה ואמרה (דברים יז): ולא ירבה לו נשים, הזהר בדברים הללו, שהם מחיית מלכים. (משלי שם): אל למלכים למואל, מה לך אצל מלכים, שאומרים למה לנו אל, לעשות כמעשיהם. (שם ): אל למלכים שתו יין, מה לך להשוות עצמך למלכים, השותים יין ומשתכרין, ועושין כל מיני זמה, אל תעשה כמעשיהם. (שם ): ולרוזנים אי שכר, מי שכל רזי עולם גלוים לו, ישתה יין וישתכר?! (שם ): פן ישתה וישכח מחוקק אמר רבי שמעון: אלו דברי תורה החקוקים, וכתוב בהם: לא תנאף. (שם ): וישנה דין כל בני עוני. אמרה לו: הדין נמסר למלכות בית דוד, כמאן דאמר (ירמיה כא): בית דוד כה אמר ה' דינו לבוקר משפט, תשתה יין ותשנה דין?! כל בני עוני, תזכה את החייב ותחייב את הזכאי, מכאן אמרו: דיין ששתה רביעית יין אל ידון וכן חכם ששתה רביעית יין אל יורה. (משלי שם ): תנו שכר לאובד ויין למרי נפש אמר רבי חנן: לא נברא יין בעולם הזה, אלא לשלם שכר לרשעים בעוה"ז, שהם אבודים לעוה"ב, ולנחם אבלים. הה"ד: ויין למרי נפש, מכאן אמרו: כל הנהרגין בב"ד היו משקין אותו יין חי כדי שתטרף דעתו עליו, לקיים מה שנאמר: תנו שכר לאובד. (שם ): ישתה וישכח רישו, על האובד יאמר: שישכח המות, שהוא רישו. ועמלו ועל מרי נפש הוא אומר: שימותו לו בנים ובנות והוא מר נפש, והיין ישמח לב ולא יזכר עוד את צערו. ועמלו לא יזכר עוד, אלו בניו, שהם עמלו. כההיא דתנינן: ואת עמלינו, אלו הבנים, כמה שנאמר (שמות א): כל הבן הילוד וגו'. (משלי כ): פתח פיך לאלם, מכאן, שאם אין טוענין ליורש וללוקח, שב"ד טוענין. דבר אחר: פתח פיך לאלם, כנגד היתומים הוא אומר, שאינן יודעין לטעון. ועוד, שאין יודעין בעסק אביהם, שב"ד טוענים בשבילן. הוי, אל דין כל בני חלוף, זה בני המת, שחלף והלך לבית עולמו. דבר אחר: שהן חלופי אביהם, כמה דתימא (תהלים נה): אשר אין חליפות למו וגו'. אמר רבי חנינא: זה שאין מניח לו בן, פתח פיך שפט צדק, שלא תעשה שתלמדם טענות. ודין עני ואביון, כמה דתימא (שמות כג): לא תטה משפט אביונך בריבו. דבר אחר: אלו הצדקות ומתנות עניים, שהם דינם, שאתה צריך להוציא מן הגזלן ולתת להם, לקיים מה שנאמר (משלי כב): אל תגזל דל כי דל הוא וגו'. דבר אחר: דברי למואל מלך משא וגו, זו היתה תורה שמסרתו לשלמה שנקראת: אם לומדיה, כמה דתימא (שם ב): כי אִם לבינה תקרא. אֵם כתיב, ולמה נקרא הדבר משא? לפי שדבר קשה בא לו, לכל מי שיעשה כמעשה שלמה, מה ברי וגו' אין אומר מה בני, אלא מה ברי, אלו צוואות ואזהרות של תורה, שהיא נקראת בר, כמה דתימא (תהלים ב): נשקו בר פן יאנף וגו', שכל דבריה ברים. ועל אזהרה הכתובה בתורה (דברים י): ולא תתחתן בם בתך לא תתן לבנו, הוא אומר דבר זה, לפי ששלמה לקח מבנות הגוים והתחתן בהם, שנאמר (מ"א יא): והמלך שלמה אהב נשים וגו' מן הגוים אשר אמר ה' אל בני ישראל לא תבאו בהם והם לא יבואו בכם אכן יטו וגו'. חנניה בן רבי יהושע אמר: משום הכי אמר: לא תתחתן בם רשב"י אומר: לאהבה ממש, לזנות. ר' יוסי בר חלפתא אומר: לא חייבן לגיירן ולקרבן תחת כנפי שמים. מה בר בטני, הזהירה תורה על אשת איש, ולכך כתוב בכאן בטן. שבנואף ונואפת, כתיב וצבתה בטנה וגו' לצבות בטן וגו'. ומה בר נדרי, הזהירתו התורה, שלא לשתות יין, כדי שלא יבא להתעסק בזנות, ולכך כתוב בכאן נדרי, כנגד פרשת נזיר הכתובה אחר פרשת סוטה, שכתוב בה איש כי יפליא וגו'. (משלי לא): אל תתן לנשים חילך, אחר שזכר רוח הקודש אלו ג' אזהרות ברמז, חזר ופרטן בפירוש. הה"ד: אל תתן לנשים חילך כנגד נשים נכריות, שלקח וסרו לבבו מן הקב"ה, הוי חילך, זה חילה של תורה, שאמרה רק לא ירבה לו נשים וגו' ועבר עליה. ודרכיך למחות מלכין, כנגד זנות אשת איש הכתוב מדבר. הה"ד: ודרכיך למחות כמה דתימא (בראשית ו): כי השחית כל בשר וגו', למחות דברי תורה היועצים אותך טובה, כמה דתימא (משלי ח): לי עצה ותושיה. ואין מלכין אלא עצות, כמה דתימא (דניאל ד): להון מלכא מלכי ישפר עליך הוי, למחות מלכין, כמה דתימא וכתב האלות האלה וגו'. אל למלכים למואל וגו', שלש שמות נקראו לו: ידידיה, קהלת, ושלמה. ר' יהושע בן לוי אמר: שבעה. אגור בן יקה, למואל, איתיאל. אמר ר' שמואל בר נחמן: עיקר אוותינניה שלהם שלשה: ידידיה, קהלת, ושלמה. תמודה רבי שמואל ברבי נחמן באילין ארבעתיה, אלא שנתכנה בהם והוצרכו להדרש. אגור, שאגר דברי תורה. יקה שהקיא דברי תורה, כספל הזה שהוא מתמלא בין שעתו ומתפנה בין שעתו. למואל, שנם לאל ואמר: יכילנא להרבות נשים ולא לחוטא. איתיאל, שאמר: אתי אל, ואוכל ואומר: אל למלכים למואל, אמרה התורה ג' דברים, שנצטוו המלכים: שלא להרבות נשים, ושלא להרבות סוסים, ושלא להרבות כסף וזהב. אין עליהם לומר לאל שירבו ולא יחטאו. אל למלכים שתו יין, הרי זה אמור כנגד נדר נזיר האמור אחר פרשת סוטה, שצריכין המלכים לשמור עצמן מן היין, וכן הרוזנים, כדי שלא יבואו לידי זימה ויחייבו העולם. ולמה הזהירה מלכים ורוזנים לבדם, והלא כל בני אדם צריכין להזהר מן היין שלא ישתו ויקלקלו? אלא, מפני שספק ביד מלכים לשתות ולעשות כל רצונם בעבירה, ואין שימחה בידם. (משלי לא): פן ישתה וישכח מחוקק שבשביל היין שישתה, ישכח מה שצותה תורה, למחוקק חקים של תורה, היא פרשת סוטה. (שם ): וישנה דין כל בני עוני, הנואף הזה, כשהוא הולך אצל אשת איש והיא מתעברת הימנו, נמצא אותו ממזר, שאין לו דין חלק בנכסי בעלה, והוא יחלק עם בניו בנכסים, שיהיו סבורים שהוא בנו.דבר אחר:פעמים לא יניח הבעל בן ומן התורה ירושתו חוזרת לאחיו, וזה הממזר יורש ממונו, שיהיו סבורים שהוא בנו, וישנה דין, כל בני עוני, לכך הזהירה תורה אחר סוטה דין נזיר, שהיין גורם לנואף ונואפת לבא לתקלה. הה"ד: איש או אשה כי יפליא וגו'.ומנין שחזר שלמה והודה?שנאמר (שם ל): כי בער אנכי מאיש, זה נח דכתיב (בראשית ט): ויחל נח איש וגו', שע"י יין נתקלל ולא למדתי ממנו.ולא בינת אדם לי, זה אדה"ר, שע"י יין ששתה נתקלל העולם בעבורו.דאמר רבי אבין: יין מסכה לו חוה לאדם ושתה, שנאמר (בראשית ג): ותרא האשה כי טוב העץ למאכל. וכתיב (משלי כג): אל תרא יין כי יתאדם וגו'.ולא למדתי חכמה, מחכמת התורה.שבכל מקום שכתוב יין בתורה, עושה רושם.ודעת קדושים אדע, מי שרצה לקדש עצמו, שלא יכשל בזנות, יזיר עצמו מן היין, וקלקלתי בזנות.ודעת קדושים אדע, לכך נאמר פרשת נזיר אחר סוטה:
דבר אל ב"י - אלו הנודרים בנזיר. ואמרת אליהם, להזהיר ב"ד על כך, שלא יניחו לנזיר לעבור על נזירותו, שאם יראו שירצה לבטל נזירותו יכופו אותו, כדי לקיים דבריו, ללמדך, שהגדולים מוזהרין ע"י הקטנים והם נענשים על ידיהם, אם לא יוכיחו אותם. וכן הוא אומר: וכשלו איש באחיו, איש בעון אחיו, מלמד שכל ישראל ערבים זה בזה. איש או אשה כי יפליא וגו'. הה"ד (שופטים יג): ויהי איש אחד מצרעה וגו'. ויהי אמר רבי לוי: כל מקום שנאמר ויהי, אינו אלא לשון צער. (אסתר א): ויהי בימי אחשורוש, היה המן. (רות א): ויהי בימי שפוט, היה רעב. (בראשית ו): ויהי כי החל האדם ויראו בני האלהים וגו'. (שם יד): ויהי בימי אמרפל עשו מלחמה. (יהושע ו): ויהי בהיות יהושע ביריחו וגו' וחרבו שלופה בידו ויהי ה' את יהושע. (שם ז): וימעלו בני ישראל מעל בחרם. (שמו"א ח): ויהי כאשר זקן שמואל ולא הלכו בניו בדרכיו. (שם יח): ויהי דוד לכל דרכיו משכיל. (שם יח): ויהי שאול עוין את דוד. (שופטים יג): ויהי איש אחד מצרעה, ויאמר מנוח אל אשתו מות נמות. ויהי אמר רבי יודן: כל מקום שנאמר בלשון הזה, בצדיקים שקול הוא, כ- 31 צדיקים, כמנין ויהי. איש אחד, כל מקום שנאמר אחד, גדול הוא. בהקב"ה נאמר אחד, דכתיב: ה' אחד אין בעולם כיוצא בו. וכן באברהם (יחזקאל לג): אחד היה אברהם, לא היה באותן ימים. כיוצא בו בישראל, כתיב (ד"ה א יז): ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ, אין באומות, כיוצא בהן. וכן באבימלך הוא אומר (בראשית כב): כמעט שכב אחד העם, לפי שהיה מלך. וכן באלקנה הוא אומר: אחד לפי שלא היה בדורו, כיוצא בו. מצרעה, כל ששמו ושם עירו מפורש, בידוע שהוא מאותו העיר. שמו ולא שם עירו, בידוע שהוא מירושלים. ממשפחת הדני, לפי שצרעה היה ליהודה, כדכתי' (יהושע טו): אשתאול וצרעה ואשנה, וצרעה היה לדן (יהושע יט): ויהי גבול נחלתם צרעה ואשתאול, לפיכך צריך לפרש, שהיה ממשפחת הדני, אינו אומר משבט, אלא ממשפחת הדני, מלמד שהיה אביו מדן ואמו של מנוח, מיהודה, וע"ז אמר יעקב (בראשית מט): דן ידין עמו וגו' כמיוחד שבשבטים, זה יהודה, לכך הקישו ליהודה, שמארץ יהודה היה ואמו היתה מיהודה. וכן מנוח היה מדן ואשתו היתה מיהודה, נמצא שמשון בא משבט דן ומשבט יהודה, שכך אמרו: אמיה דשמשון הצללפוני שמה, והיא מיוחסת על שבט יהודה, שנאמר (ד"ה א ד): ושם אחותם הצללפוני. ושמו מנוח, הרשעים קודמים לשמם. נבל שמו, גלית שמו, שבע בן בכרי שמו. אבל הצדיקים, שמן קודמם. ושמו אלקנה, ושמו ישי, ושמו בועז, ושמו מרדכי, ושמו מנוח, דומין לבוראן, ושמי ה'. איתיבין ליה הכתיב (בראשית כד): ולרבקה אח ושמו לבן?! ר' יצחק אומר: אפורדוכסיס. ור' ברכיה אמר: מלובן ברשע. איתיבין, ושמו מיכיהו?! לפי שהיה מקבל אורחים, נכתב שמו כשם הצדיקים. אתיבון, מבני שמואל ויהי שם בנו הבכור יואל, ושם משנהו אביה?! רבנין אמרי: מה זה רשע, אף זה רשע. ר' יודן, אמר בשם ר' סימון: לבסוף עשו תשובה, ולכך נקרא שמו ושני, שנשתנו למעשים טובים, ולכך זכו לרוח הקדש. הה"ד (יואל א): דבר ה' אשר היה אל יואל בן פתואל, זה שמואל. למה נקרא שמו פתואל? שפיתה להקב"ה בתפלתו. מנוח למה נקרא שמו מנוח? שזכה לדבר עמו מלאך, והנבואה נקראת מנוחה, שנאמר (ירמיה נא): ושריה שר מנוחה, מלמד שזכה ברוך בן נריה לרוח הקוד, ש כמה דתימא (ישעיה יא): ונחה עליו רוח ה'. ואשתו עקרה ולא ילדה, מלמד שהיה מחלוקת בין מנוח לאשתו. הוא אומר לה: את עקרה, ולכך אינך יולדת. והיא אומרת לו: את עקר, ולכך לא ילדתי. לא היה מנוח עקר. וירא מלאך ה' אל האשה, מכאן אתה למד, שאשתו של מנוח צדקת היתה, שזכתה לדבר עמה מלאך, ולשום שלום בינה לבין בעלה, ולהודיעה שהיא עקרה, והיא מונעת ההריון ולא בעלה, לכך דבר עמה, ולפי שראתה במלאך, נקראת שמה צללפוני, שהיא פונה במלאך, ואין צלל אלא מלאך, כמה דתימא (בראשית יט): כי על כן באו בצל קורתי. להלן, שהיה לוט צדיק יותר מאשתו, באו המלאכים בצל קורתו ולא בצל קורתה. ברם הכא, שבא המלאך אצלה, לפי שהיתה צדקת, לכך נקראת: הצלל. למה נאמר הצלל ולא אמר הצל? לפי ששתי פעמים נראה לה לאשה, אחת בעיר ואחת בשדה. (שופטים יג): ויאמר אליה הנה נא את עקרה ולא ילדת, הודיעה, שהיא עקרה, ולכך לא ילדה, כדי לשום שלום בינה לבין בעלה, לפי שהיתה מתרעמת על מנוח בעלה, על שלא היתה יולדת. (שם ): והרית ויולדת בן, מכאן ואילך את תקבלי הריון ותלדי בן. (שם ): ועתה השמרי נא, הזהירה, שלא תשתה חומץ יין וחומץ שכר וכל משרת ענבים, שאלו אינם אלא משמרת ליין, כדי שלא יבא הנזיר לשתות יין הנזיר, לכך אסרן עליו הכתוב. (שם ): אל תשתו יין ושכר, כמשמעו, כמה דתימא: מיין ושכר יזיר. (שם ): ואל תאכלו כל טמא, ואין טמא אלא אסור, שהתורה הזהירה לנזיר, שלא לאכול כלום. (שם ): מכל אשר יצא מגפן היין כמה דתימא (במדבר ו): וענבים לחים ויבשים לא יאכל, מכל אשר יעשה מגפן היין וגו'. (שופטים ו ): כי הנך הרה ויולדת בן, מכאן שהיתה השכבת זרע של הלילה, שמורה ברחמה, שלא פלטתה, וכיון שאמר לה המלאך והרית ויולדת בן, אותה שעה קבלה הרחם אותה טיפה לשם. (שם ): ומורה לא יעלה על ראשו, כמה דתימא: ותער לא יעבור על ראשו. למה נקרא שמו של תער, מורה? שאין השער מתיירא אלא מן תער, שהוא מגלחו גילוח של השחתה, כמה דתימא: ולא תשחית את פאך זקנך. (שם ): כי נזיר אלהים יהיה הנער מן הבטן, גלוי היה לפני הקב"ה, ששמשון היה הולך אחר עיניו, לפיכך הזהירו בנזיר, שלא יהיה שותה יין, לפי שהיין מביא לידי זמה. ומה בזמן, שהיה נזיר הלך אחר עיניו, אילו היה שותה לא היה לו תקנה לעולם, מרוב שהיה רודף אחר זמה. מהו, שאמר מן הבטן? לקיים מה שנאמר (ירמיה א): בטרם אצרך בבטן ידעתיך. אבל ברשעים מהו אומר? (תהלים נח): זורו רשעים מרחם תעו מבטן דוברי כזב. וכן הוא אומר (שם נא): הן בעוון חוללתי וגו'. (שם ): והוא יחל להושיע את ישראל מיד פלשתים, בו תהיה חלה נבואות יעקב, שאמר (בראשית מט): דן ידין עמו וגו' יהי דן וגו'. (שופטים יג): ותבא האשה וגו' מראהו כמראה מלאך וגו', מכאן, שלא היתה שורה השכינה, אלא על בעלי מראה. ויאמר לי הנך הרה וגו', אבל מה שאמר לה: הנה נא את עקרה, לא גלתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה. כי נזיר אלהים יהיה הנער מן הבטן עד יום מותו, היא הוסיפה עד יום מותו, לפי שלא ידעה מה שעתיד, אבל המלאך שהיה יודע שעתיד הוא לאבד נזירותו על ידי דלילה, לכך לא אמר: עד יום מותו. (שם ): ויעתר מנוח אל ה' ויאמר בי אדוני איש וגו'. אמר ר' שמעון בן לקיש: למה נמשלה תפלת הצדיקים לעתר? לומר לך, מה עתר זה מהפך את התבואה בגורן ממקום למקום, כך תפלתן של צדיקים מהפכין מדת אכזריות למדת רחמניות. (שם ): וישמע אלהים בקול מנוח. למה חזר המלאך אצל האשה ולא בא אצל מנוח? שלא לפסול דבריו הראשונים, שאמר לאשה. דבר אחר: כדי לחבבה בעיניו. (שם ): ותמהר האשה ותרץ וגו', מלמד שכל מעשה הצדיקים במהירות. (שם ): אשר בא ביום אלי, אינו אומר היום, אלא ביום, מלמד שלא נראה המלאך אליה, עד למחר, לפי שמנוח לא נתפלל עד למחר בתפלת הבקר, כמה דתימא (תהלים ה): ה' בוקר תשמע קולי וגו', מלמד שהצדיקים מבררים על מעשיהם. (שם ): ויאמר אני, אני הוא בתחלה ואני הוא בסוף, שאיני מחליף בדברי. (שם ): ויאמר מנוח עתה יבא דברך אמר לו מנוח: עד כאן, ששמעתי מן האשה והנשים אינם בנות הוראה, ואין לסמוך על דבריהן, אבל עתה יבא דברך מפיך, אני רוצה לשמוע, שאיני מאמין בדבריה, שמא חלפה בדבריה, או פיחתה, או הותירה. מה יהיה משפט הנער, מה נזירות יצטרך הנער לשמור אחר שיולד? (שם ): ומעשהו מה תעשה אמו קודם לכן כל הימים שתהא הרה ממנו? (שם ): ויאמר מלאך ה' אל מנוח מכל אשר אמרתי אל האשה, לחלק כבוד לאשה ולחבבה בעיניו. (שם ): תשמר, על חומץ יין וחומץ שכר ומשרת ענבים. אמר לו: מכל אשר יצא מגפן היין וגו'. (שם ): ויין ושכר אל תשת, כמשמעו. (שם ): וכל טומאה לא תאכל, כמה דתימא (במדבר ו): וענבים לחים ויבשים לא תאכל. (שם ): וכל אשר צויתיה תשמר, מה שאמר לה: ומורה לא יעלה על ראשו. (שם ): ויאמר מנוח אל מלאך ה' נעצרה נא אותך. א"ל: מנוח עצורים היינו, כמה דתימא (בראשית כ): כי עצור עצר ה' בעד כל רחם, ואתה בשרתנו בהרוחה, נעשה עמך יום טוב, כמה דתימא (במדבר כט): ביום השמיני עצרת תהיה לכם. (שופטים יג): ונעשה לפניך גדי עזים, שמחתנו ונשמח עמך, בגדי עזים, לפי שאין שמחה, אלא בבשר. (שם ): ויאמר מלאך ה' אל מנוח אם תעצרני לא אוכל בלחמך. אמר לו המלאך: אין דרך נביאי ה' לקבל שכר על נבואתם.בנביאי שקר מהו אומר? (יחזקאל יג): ותחללנה אותי אל עמי בשעלי שעורים ופתותי לחם להמית וגו'. אבל בנביאי אמת מהו אומר? (מ"ב ה): ויאמר חי ה' אשר עמדתי לפניו אם אקח. (שופטים יג): ואם תעשה עולה לה' תעלינה, רמז לו המלאך, שצריך להעלות עולה לה', על בשורה טובה, כשם שעשה אברהם, בשעה שאמר לו הקב"ה (בראשית יב): לזרעך אתן את הארץ הזאת, מיד בנה אברהם מזבח על בשורה טובה, שכן כתיב: ויבן שם מזבח לה' הנראה אליו, ואין מזבח אלא קרבן. (שופטים יג): כי לא ידע מנוח כי מלאך ה' הוא למה נאמר? לפי שאשתו אמרה לו (שם ): מראהו כמלאך ה' נורא מאד, היתה סבורה, שהכיר בו מנוח, שהוא מלאך, ואעפ"כ היה מזמנו לו לאכול, שטועה היה, כסבור שיש אכילה למעלה, לכך נאמר: לא ידע מנוח כי מלאך ה' הוא, לכך היה מזמנו לאכול, אבל אלו היה יודע, שהיה מלאך, אינו אומר לו: שיאכל, שבקי היה, שאין אכילה למעלה. ולמה לא הכיר בו? מכאן את למד, בשעה שהיו הנביאים הולכים בשליחותו של הקב"ה, רוח הקודש שהיתה שורה עליהם, היתה נותנה להם אימה בעיני רואיהם, שהכל מתיראים מהם, שהיו דומים למלאכים. ולמה אכלו המלאכים שבאו לבשר את שרה בהריון וזה לא רצה לאכול? לפי שאותם מלאכים, כשנתראו תחלה לאברהם, כדמות עוברי דרך נתראו לו, והוא הכניסם לביתו כמנהגו, והזמינם לאכול והם לא רצו לבטל ממנו מנהג האכסנים ואכלו עמו, ואחר שאכלו אמרו שליחותן, ולא נראה הדבר שיקבלו שכר על שליחותן, אבל זה המלאך, בתחלה אמר שליחותו ואלו היה אוכל עמו, היה נראה כאלו קיבל שכר על שליחותו, לכך נמנע מלאכול. (שם ): ויאמר מנוח אל מלאך ה' מה שמך, לפי שלא הכיר בו, שהיה מלאך, לכך שאל לו על שמו. (שם ): כי יבא דברך וכבדנוך א"ל מנוח: אמור לי שמך, כדי שאשאל באיזה מקום אמצאך, בעת שיתקיים נבואתך, ונתן לך דורון ואין וכבדנוך, אלא מנחה, כמה דתימא (במדבר כב): כי כבד אכבדך (שופטים יג): ויאמר לו מלאך ה' למה זה תשאל לשמי אמר לו המלאך: אין את צריך לידע שמי, שאין סופך שתראני עוד לעולם. הה"ד (שם ): והוא פלאי, על עצמו. אמר לו: שהוא יהיה מכוסה ממנו, שלא יראנו עוד לעולם, כמה דתימא (תהלים קלט): פליאה דעת ממני. דבר אחר: והוא פלאי א"ל המלאך: איני יודע לומר לך שמי, שלפי השליחות, ששולח הקב"ה אותנו קורא לנו שם. הוי, והוא פלאי, לפי פליאה, ופליאה שעושה על ידינו, הוא קורא לנו שם. דבר אחר: והוא פלאי שם שמו המלאך פלאי, לפי שליחות הוא בא להזיר את שמשון, כמה דתימא: כי נזיר אלהים יהיה הנער, לכך קרא שמו פלאי, כענין שאמר הכתוב: איש או אשה כי יפליא וגו':
את מוצא - שרמז משה בפרשה זו לנזירות שמשון. ללמדך שאין לך דבר כתוב בנביאים וכתובים, שלא רמזו משה בתורה.  איש, זה היה המלאך, שבא להזיר את שמשון, שנקרא איש, כמה דתימא (שופטים יג): האתה האיש אשר דברת אל האשה  מהו ויאמר אני?  אמר לו המלאך: אתה חושב בי, שאני איש, ואני איני איש, אלא אני מלאך.  ודכוותיה (בראשית כז): אתה זה בני עשו, ויאמר אני, איני עשו, אלא יעקב.  או אשה שלא נראה תחלה, אלא לאשה.  כי יפליא, ששם שמו פלאי.  לנדור נדר, נזיר להזיר לה', כמאן דאמר: כי נזיר אלהים יהיה הנער:
דבר אל בני ישראל וגו' -  תני דבר אל בני ישראל, ישראל נודרין נזירות ואין העובדי כוכבים נודרים נזירות.  ואמרת אליהם, לרבות את העבדים.  איש ולא קטן.  או אשה, לעשות הנשים כאנשים.  וזו היא ששנינו: הכותים אין להם נזירות נשים ועבדים יש להם נזירות חומר בנשים מבעבדים שהוא כופה עבדו ואינו כופה את אשתו.  חומר בעבדים מבנשים, שהוא מיפר נדרי אשתו ואינו מיפר את נדרי עבדו.  הפר לאשתו, הפר עולמית. הפר לעבדו, יצא לחירות, משלים נזירתו. עבר מכנגד פניו.  ר' מאיר אומר: לא ישתה.  ור' יוסי אומר: ישתה.   כי יפליא  מי שיודע להפלות, מכאן אמרו: מופלא הסמוך לאיש, נדריו קיימין.   דבר אחר:  כי יפליא, כשיפרוש לנדור, פרט למהרהר בלב.  לנדור נדר נזיר, למה נאמרה פרשה זו?  לפי שהוא אומר: איש כי ידור נדר לה' או השבע וגו', שאם נדר יום אחד, אסור יום אחד, שנים, אסור שנים, מאותו המין שנדר, מאותו המין אסור.  שומע אני, אף בנזירות כן?  לכך נאמרה פרשה זו, שאם נדר יום אחד, או שעה אחת, אסור ל' יום לשתות יין וליטמא למתים, ואסור בתגלחת.   לנדור נדר נזיר, למה כתב כאן נדר?  לעשות נזירות כנדרים.  מה בנדרים עובר על בל יחל, ועל בל תאחר, אף בנזירות כיוצא בהן.  ומה בנדרים האב מפר נדרי בתו והאיש מפר נדרי אשתו, אף בנזירות כיוצא בהן.   נזיר להזיר, לעשות כינוי נזירות, כנזירות.  האומר: הריני נזיק, נזיח, פזיח, הרי זה נזיר.   להזיר  יכול שיזיר את אחרים?  תלמוד לומר: נזיר, את עצמו מזיר, ואין מזיר את אחרים, אבל הלכה למשה מסיני, שהאיש מדיר את בנו בנזיר, ואין האשה מדרת את בנה בנזיר.   ר' ישמעאל אומר: נזיר להזיר, מכאן שאדם קובע עליו נזירות, בתוך נזירותו.   להזיר לה'  שמעון הצדיק אמר: מימי לא אכלתי אשם הנזיר, אלא אחד.  פעם אחת עלה אלי אחד מן הדרום, וראיתיו אדמוני, ויפה עינים וטוב רואי, וקווצותיו מסודרות תלים תלים. אמרתי לו: מה ראית להשחית את השער הנאה הזה?  נם לי: רבי! רועה הייתי בעירי, והלכתי למלא את הניאוב מן המעיין, וראיתי את הבוביא שלי בתוך המים, ופחז יצרי עלי ובקש לאבדני מן העולם. אמרתי לו: רשע! מה אתה מתגאה בדבר שאינו שלך, של עפר, של רמה ושל תולעה הוא, עלי להקדישך לשמים, ולגלחך לשמים, והרכנתי את ראשי ונשקתיו, ואמרתי לו: כמותך ירבו עושי רצון המקום בישראל, עליך אמר הכתוב: להזיר לה'.   ר' מונא בעי: למה לא היה שמעון הצדיק אוכל אשם נזיר?  אם תאמר מפני שנזיר חוטא הוא, על שציער עצמו מן היין, וכי לא אכל שמעון הצדיק חטאת חלב, או חטאת דם מימיו?  סבור שמעון הצדיק, בני אדם, מתוך הקפדה הם נודרים בנזיר, וכיון שהם נודרים מתוך הקפדה, סופן לתהות, וכיון שהוא תוהה, נעשו קרבנותיו כשוחט חולין בעזרה, וזה מתוך ישוב הדעת נדר, ופיו ולבו שוים:
מיין ושכר יזיר וגו' - הה"ד (ישעיה ה): הוי גבורים לשתות יין וגו' מצדיקי רשע עקב שוחד וגו'.  תמן כתיב (קהלת י): אשריך ארץ שמלכך בן חורים.  אימתי הארץ באשרי?  בזמן שמלכה עוסק בתורה, שנאמר (שמות לב): והלוחות מעשה אלהים המה וגו'.  אל תקרי חרות, אלא חירות, שאין לך בן חורין, אלא מי שהוא עוסק בתלמוד תורה בלבד. (קהלת י): ושריך בעת יאכלו,שקובעים עתים לתורה ואחר כך, הם אוכלים לקיים מה שנאמר (שם יט): לך אכול בשמחה לחמך ושתה בלב טוב יינך כי כבר רצה האלהים את מעשיך. הה"ד אחריו (שם י): בגבורה ולא בשתי.  בגבורה, של תורה, ולא בשתייה של יין, לכך אמר ישעיה: גבורה של תורה היא, באשרי, אבל גבורת יין הוא באוי.  הוי גבורים לשתות יין.  וכן הוא אומר (משלי כג): למי אוי למי אבוי וגו' למאחרים על היין וגו'.  (ישעיה ה): ואנשי חיל למסך שכר.  תמן כתיב (שמות יח): ואתה תחזה מכל העם וגו' ושפטו את העם וגו', אבל אלו אינם אנשי חיל, אלא למסך שכר, כמה דתימא (משלי כג): לבאים לחקור ממסך.  מהו למסך שכר?  שהיו מוסכים יין חזק ביין קל, כדי להשתכר בו.  מעשה בחבורה אחת של זלין, שהיו יושבים ושותים יין עד חצי הלילה, ולא היו מתשכרים. בא להם יין, אמרו: למזוג יין ביין, היו עושים כן, עד שנכנס בהם היין, עמדו והכו זה את זה, מתוך השכרות, נפלה הצוחה בעיר ובא הלופר ותפשם ומסרם למלכות, ונאבדו כולם.  מי גרם להם?  היין שהיו שותים, ועליהם נאמר: לבאים לחקור ממסך, אין ממסך, אלא יין ביין, הוי, ואנשי חיל למסוך שכר, ומתוך כך משכחין את התורה, ומעוותים את הדין, שכן כתיב אחריו (ישעיה ה): מצדיקי רשע עקב שוחד.  ואומר (משלי לא): פן ישתה וישכח מחוקק, ישכח את התורה שניתנה על ידי מחוקק, זה משה, שנאמר (דברים לג): כי שם חלקת מחוקק ספון.  מה כתיב?  (משלי לא): וישנה דין כל בני עוני.  היין והדעת נמשלו ככימה ועקרב, כל שעה שכימה נראית ברקיע, אין עקרב נראה ברקיע, ומשעקרב נראה, אין כימה נראית.  כך היין משול כעקרב, והדעת משולה ככימה.  מה עקרב מכה בעוקצו, כך היין מכה בסופו, שנאמר (שם כג): אחריתו כנחש ישך.  וכשם שהכימה מבשלת את הפירות ונותנת בהם טעם, כך הדעת נותנת ריח וטעם בדבריו של אדם, נכנס היין יצא הדעת. כל מקום שיש יין, אין דעת, נכנס יין יצא סוד.  יין חשבונו שבעים, וסוד חשבונו שבעים.  הדעת מתחלקת בארבע חלקים:  ב' בשתי הכליות,  וחלק אחד בפה,  וחלק אחד בלב,  ומנין ששני חלקים של חכמה, בשתי כליות?  שנאמר (איוב לח): מי שת בטוחות חכמה, אלו הכליות שהן טוחות בגוף.  וחלק אחד בלב, שנאמר (תהלים נא): ובסתום חכמה תודיעני.  וחלק אחד בפה, (שם מט): פי ידבר חכמות.  ניתנה הדעת הזו, בארבעה כלים האלו, וכנגדן נתנו חכמים שיעור לשכרות, בארבעה רביעית יין חי, שהן ארבעה כוסות.  שתה אדם כוס אחד, שהוא רביעית, יצא האדם מרביעית דעתו.  שתה שנים כוסות, יצאו שני חלקים מדעתו.  שתה ג' כוסות, יצאו שלשה חלקים מדעתו, ולבו מטורף, מיד הוא מתחיל לדבר שלא כהוגן. שתה כוס רביעית יצא כל דעתו, נשתעממו כל הכליות, ונטרף לבו, והלשון נפסק, מבקש לדבר ואינו יכול, אלא לשונו עגום, לכך אמרו: כהן ששתה רביעית יין, פסול לעבודה. ישראל ששתה רביעית יין, פסול מלדון, ללמדך שאין טוב יוצא מן היין. הה"ד: מיין ושכר יזיר, וחומץ מפני שכרות.  למה אסרה משרת ענבים, שהוא לא ישתכר מהם, וגם אסרה אכילת כל היוצא מן הגפן דברים, שלא ישתכר מהם, למה כך?  מכאן שחייב אדם להרחיק עצמו מן הכיעור, ומן הדומה לכיעור, ומן הדומה לדומה, מכאן שעשתה תורה סייג לדבריה.  תמן תנינן הוו מתונים בדין והעמידו תלמידים הרבה ועשו סייג לתורה.  כיצד יעשה אדם סייג לדבריו כדרך שעשתה תורה סייג לדבריה?  הרי הוא אומר: ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב  יכול יחבקנה וינשקנה וידבר עמה דברים בטלים?  תלמוד לומר: לא תקרב.  יכול תישן עמו בבגדיה, על המטה?  תלמוד לומר: לא תקרב.  יכול, תרחץ את פניה ותכחל את עיניה ויטול הימנה את הכוס?  תלמוד לומר: והדוה בנדתה, כל ימים שהיא דוה, תהא בנידוי, מכאן אמרו: כל המנבלת עצמה בימי נדתה, רוח חכמים נוחה הימנ, ה כל המתקשטת עצמה בימי נדתה, אין רוח חכמים נוחה הימנה.  הרי הוא אומר: איש איש אל כל שאר בשרו וגו', מכאן אמרו: אל יתיחד אדם עם כל הנשים בפונדק, אפילו עם אחותו, ואפילו עם בתו, ועם חמותו, מפני טענת הבריות.  לא יספר עם אשה בשוק, אפילו עם אשתו, ואין צריך לומר עם אשה אחרת, מפני טענת הבריות.  כאן נאמר אצל שאר בשר: לא תקרבו.  ולהלן הוא אומר: לא תקרבו, לדבר המביא לדבר עבירה לא תקרבו, הרחק מן הכיעור ומן הדומה לכיעור, שכך אמרו חכמים: הרחק מחטא הקל, שמא יביאך לידי חמור, הוי רץ למצוה קלה, שיביאך לחמורה, אחריתו כנחש ישך.  מה הנחש, ע"י שהסית לחוה לשתות יין, נתקללה האדמה בעבורו, שנאמר (בראשית ג): ארורה האדמה בעבורך, כך ע"י יין נתקלל שלישו של עולם, שנאמר (שם ט): וייקץ נח מיינו. ונאמר: ארור כנען, זה היה חם, שהיה בנו שלישי, והוא נקרא אבי כנען.  מה צפעון זה, מפריש בין מיתה לחיים, כך מפריש היין את האדם, מדרכי חיים לדרכי המות, לפי שהיין גורם לו לעבודת כוכבים.  הה"ד (משלי כג): עיניך יראו זרות, כמה דתימא (תהלים פא): לא יהיה בך אל זר.   וכן הוא אומר: וכל משרת ענבים לא ישתה וגו' מכל אשר יעשה מגפן היין, עשתה תורה סייג לדבריה, שלא יאכל ולא ישתה מכל דבר הנעשה מגפן היין, כדי שלא יבא לשתות.  מתלא אמר: לך לך אמרין לנזירא סחור סחור, לכרמא לא תקרב.  מיין ושכר יזיר, אפילו לא אמר אלא הריני נזיר מן היין, הרי הוא נזיר שלם, לפי שמצינו ג' דברים אסורים בנזיר:  לשתות יין,  ולגלח שערו,  וליטמא למתים.  יכול לא יהא נזיר, עד שיזיר מכולם?  תלמוד לומר: מיין ושכר יזיר, אפילו מאחד משלשתן, הרי זה נזיר.  אמרו: האומר הריני נזיר מן החרצנים, ומן הזגים, מן התגלחת, מן הטומאה, הרי זה נזיר וכל דקדוקי נזיר עליו.   ר' יוסי הגלילי אומר: מיין ושכר יזיר. למה כפל הכתוב יין ושכר, והלא יין הוא שכר, ושכר הוא יין, למה כן?  לפי שהוא אומר (דברים יד): ואכלת לפני ה' אלהיך במקום אשר יבחר מעשר דגנך וגו'. יכול אף הנזיר במשמע. ומה אני מקיים מיין ושכר יזיר, בשאר כל המינים, חוץ מיין מצוה;  או אף ביין מצוה, ומה אני מקיים ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר וגו' בשאר כל אדם, חוץ מן הנזיר?!  תלמוד לומר: מיין ושכר יזיר, לעשות יין מצוה כיין רשות.   ר' אלעזר הקפר אומר:  יין, זה מזוג.  שכר, זה חי.  או אינו אלא יין זה חי, ושכר זה מזוג?  תלמוד לומר: ונסכו יין רביעית היין. ואומר: הסך נסך שכר, חי אתה מנסך, ואין אתה מנסך מזוג. הא אין עליך לומר כלשון האחרון, אלא כלשון הראשון:  יין זה מזוג, שכר זה חי.  יזיר, אין נזירות בכל מקום אלא פרישות.  וכן הוא אומר: וינזרו מקדשי בני ישראל  ואומר: ענבי נזירך.  ואומר: וינזרו לבשת.  ואומר: האבכה בחדש החמישי הנזר.  הא אין נזירות בכל מקום, אלא פרישות.  יזיר, שומע אני מסחורתו ומרפואתו?  תלמוד לומר: לא ישתה.בשתיה הוא אסור, ומותר ברפואתו ובסחורתו.   חומץ יין וחומץ שכר לא ישתה  מגיד שעשה בו חומץ כיין, וחומץ מצוה כיין מצוה.  וכל משרת וגו', מגיד שאם שרה ענבים במים שהם בנותן טעם, מכאן אתה דן לכל אסורים שבתורה.  מה אם היוצא מן הגפן, שאין איסורן איסור עולם, ואין איסורן איסור הנאה, ויש לו התר אחר איסורו, עשה בו טעם כעיקר, שאר איסורין שבתורה, שאיסורן איסור עולם, ואיסורן איסור הנאה, ואין להם התר לאחר איסורן, אינו דין שנעשה בו טעם כעיקר?!   וענבים, כמשמען לחים, להביא את בוסר.  ויבשים לא יאכל, לחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו, ומכאן אתה דן לכל איסורין של נזיר. ומה כאן, שהוא מין אחד והם שני שמות, חייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו, אף כל שהם מין אחד, והם שני שמות, חייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו, להביא יין חדש וענבים, שהוא חייב שניים:
כל ימי נזרו מכל וגו' - בא הכתוב ללמדך, שאם אכל כזית מכולם, שהוא לוקה את הארבעים, מכאן אתה דן לכל איסורין שבתורה.  מה אם היוצא מן הגפן, שאין איסורו איסור עולם, ואין איסורו איסור הנאה, ויש לו התר לאחר איסורו, הרי הן מצטרפין זה עם זה לכזית, שאר איסורין שבתורה, שאיסורן איסור עולם, ואיסורן איסור הנאה, ואין להם התר אחר איסור, דין הוא שיצטרפו זה עם זה לכזית?! מכל אשר יעשה מגפן היין, שומע אני אף העלין והלולבין במשמע?  תלמוד לומר: מחרצנים עד זג.  מה פרט מפורש פרי ופסולת פרי, אף אין לי אלא פרי ופסולת פרי, להוציא את העלין ואת הלולבין, שאינן פרי ופסולת פרי.  מחרצנים, מיעוט חרצנים שנים.  ועד זג, אחת, דברי ר' אלעזר בן עזריה.  אלו הן החרצנים ואלו הן הזגים?  החרצנים, אלו החיצונים.  והזגין, אלו הפנימים, כמה דתימא (שמות כח): פעמון זהב ורמון ומתרגמינן: זגא דדהבא ורמונא. דברי ר' יהודה.   ור' יוסי אומר שלא תטעה: כזוג של בהמה, החיצון זוג, והפנימי ענבל.  לא יאכל, אין אכילה פחות מכזית, מכאן לאיסורי נזיר בכזית:
כל ימי נדר נזרו תער לא יעבור על ראשו - למה צוה הקב"ה לנזיר שלא יגלח ראשו?  לפי שהגילוח מתארו ומיפהו, כשם שאמרו ביוסף (בראשית מא): ויגלח ויחלף שמלותיו.  וגידול שער הוא לשון צער ואבל, לכך אמר הקב"ה: אחר שזה הנזיר אסר עצמו מן היין כדי להרחיק עצמו מן הזימה, יגדל שערו שיתנבל ויצטער, כדי שלא יהא יצה"ר קופץ עליו.   עד מלאת הימים אשר יזיר לה' קדוש יהיה, יאסרו עליו כקדש שלא יגע בו, לפי שהוא הקדישו לשם שמים.  כל ימי נדר נזרו, נדרו תלויה בנזירתו ולא נזירותו תלויה בנדרו.  תער לא יעבור, אין לי אלא תער.  תלש, מירט וסיפסף כל שהוא, מנין?  תלמוד לומר: לא יעבור על ראשו, לרבות כל המעבירים.  ומאחר שסופנו לרבות כל דבר, מה תלמוד לומר תער?  לפי שלא למדנו לתגלחת אחרונה שהיא בתער, ללמד ממצורע אי אפשר, שאין דנין קל מחמור להחמיר עליו.  רבי אומר: אינו צריך. הרי הוא אומר: תער לא יעבור עד מלאת. התורה אמרה אחר מלאת לא תהא תגלחת אלא בתער.   דבר אחר:  אם כן למה נאמר תער?  ללמדך שאינו סותר לא זוג ולא מספרים, אלא תער בלבד.   עד מלאת הימים אשר יזיר לה'  מנין אתה אומר שאם אמר הריני נזיר סתם, מגלח יום שלשים ואחד, ואם גילח יום ל' לא יצא?  תלמוד לומר: עד מלאת הימים אשר יזיר לה' ועדיין לא מלאו ימי נזירותו.  קדוש יהיה, זו קדושת שער.  קדוש יהיה, אין לי אלא המגלח כמצותו, ששערו אסור.  גילחוהו אחרים קודם זמנו, ושלא כמצותו מנין?  תלמוד לומר: קדוש יהיה, מכל מקום.   בר פדא אמר: סתם נזירות שלושים יום, שנאמר: קדוש יהיה, יהיה בגימטריא שלושים.   רבי שמואל בר נחמן, בשם רבי יונתן: כנגד תשעה ועשרים פעם, שכתוב בפרשה: נדר, נזיר, נזרו, יזיר, להזיר, והא אינון תלתין?   אמר רבי יוסי בר בון: אחד לחידושו יצא, ואינו עולה מן המנין.   על דעתיה דבר פדא, אם גילח יום שלושים לא יצא.  על דעתיה דרבי שמואל, אם גילח יום שלושים יצא.   אית דבעי נשמענה מן הדא: גדל פרע שער ראשו.  כמה הוא גידול שער?  שלושים יום.  ואית דבעי נשמענה מן הדא: עד מלאת הימים  וכמה הם ימים מלאים?  שלושים יום.  מעתה, אם גילח יום ל', לא יצא.   אמר רבי יצחק בר אלעזר: הימים, הימם כתיב.  גדל פרע, לומר לך שהוא גדל פרע. אין לי אלא מי שיש לו פרע.  מי שאין לו פרע מנין?  תלמוד לומר: שער ראשו - משהו.  אין לי שהוא אסור לגלח אלא עד מלאת הימים אשר יזיר.  מנין שהוא אסור בתגלחת עד הבאת קרבן?  תלמוד לומר: ואחר ישתה הנזיר יין.  וכי הנזיר שותה יין?  אלא מופנה, להקיש לדון ממנו גזירה שווה.  נאמר כאן: נזיר כל ימי נדר נזרו, ונאמר להלן: נזיר.  מה להלן אסור לשתות עד הבאת קרבן, אף כאן אסור לגלח עד הבאת קרבן:
כל ימי הזירו לה' וגו' - בא וראה שכל מי שמקדש את עצמו מלמטה מקדישין אותו מלמעלה. זה, לפי שמזיר את עצמו מן היין ונוהג צער בעצמו, שלא יגלח ראשו, כדי לשמור עצמו מן העבירה, אמר הקב"ה: הרי הוא חשוב לפני ככהן גדול.  מה כהן, אסור ליטמא לכל המתים.  אף נזיר אסור ליטמא לכל המתים.   מה בכ"ג, כתיב (ויקרא כא): כי נזר שמן משחת אלהיו עליו.  אף בנזיר הוא אומר: כי נזר אלהיו על ראשו.   מה בכהן כתיב (ד"ה א כג): ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים,  אף נזיר נקרא קדוש, שנאמר כל ימי נזרו קדוש הוא לה'   בא וראה, כמה המצות מעטרות את ישראל. והלא גדול שער ניוול הוא לאדם שהוא אינו חופף ראשו. ולפי שהוא מגדלו לשם שמים, קראו הכתוב עטרה לראשו. הה"ד: כי נזר אלהיו על ראשו.  כל ימי הזירו וגו' נזיר שכלו ימיו, אסור לשתות ולגלח וליטמא למתים, ואם גילח ושתה יין ונטמא למתים, סופג את הארבעים.  על היין מנין שלוקה?  דכתיב: כל ימי נזרו וגו' לעשות ימים של אחר מלאת כימים שלפני מלאת.  לגלח מנין?  דכתיב: כל ימי נדר נזרו וגו' לרבות ימים של אחר מלאת, כימים שלפני מלאת.  על הטומאה מנין?  דכתיב: כל ימי הזירו לה' וגו', לעשות ימים של אחר מלאת כימים שלפני מלאת.   שלשה מינין אסורים בנזיר:  הטומאה,  והתגלחת,  והיוצא מן הגפן.   הטומאה מנין?  דכתיב: כל ימי הזירו לה' על נפש מת וגו'  תגלחת מנין?  דכתיב (במדבר ו): כל ימי נזרו תער לא יעבור על ראשו.  היוצא מן הגפן?  דכתיב: מכל אשר יעשה מגפן וגו'  כל ימי נזרו. חומר בטומאה ובתגלחת מביוצא מן הגפן. שהטומאה והתגלחת סותרים, והיוצא מן הגפן אינו סותר; וחומר ביוצא מן הגפן מבטומאה ותגלחת, שלא הותר כלל היוצא מן הגפן, והותר בתגלחת מצוה, כגון: מצורע, דנפקא מראשוהאמור במצורע דמיותר, להביא נזיר מצורע שמגלח, והותר במת מצוה ליטמא.  חומר בטומאה מתגלחת, שהטומאה סותרת את הכל, וחייבין עליה קרבן, ותגלחת אינה סותרת אלא שלשים יום, ואין חייבין עליה קרבן.  על נפש מת לא יבא, שומע אני נפשות בהמה במשמע? כענין שנאמר (ויקרא כד): מכה נפש בהמה.  תלמוד לומר: לאביו ולאמו  במה ענין מדבר?  בנפשות אדם.   רבי ישמעאל אומר: אין צריך, הרי הוא אומר: לא יבא, בנפשות המטמאות בביאה הכתוב מדבר, ואלו הן: נפשות אדם.  לאביו, למה נאמר?  לפי שהוא כולל בכהן הדיוט (שם כא): לנפש לא יטמא בעמיו וחזר והתירו לקרובים, כי אם לשארו וגו' יכול אף נזיר כן, יהא מותר ליטמא לקרובים?  תלמוד לומר: לאביו, לומר שאינו מטמא לקרובים.  ולאמו, למה נאמר?  לפי שהוא אומר בנזיר: לא יטמא להם במותם  רבי אומר: במותם אין מטמא, אבל מטמא הוא בנגען ובזיבתן, ואין לי אלא בנזיר,  בכ"ג מנין?  תלמוד לומר: לאמו, בכ"ג שלא הייתי צריך שכבר ק"ו הוא.  ומה אם במקום שכהן הדיוט מטמא לאחיו מאביו, אין כ"ג מטמא לאביו, מקום שאין כהן הדיוט מטמא לאחיו מאמו, דין הוא שלא יהא כ"ג מטמא לאמו?! אם זכית מן הדין, מה תלמוד לומר לאמו בכ"ג?  מופנה להקיש לדון ממנו גזירה שוה.  נאמר בכ"ג אמו, ונאמר בנזיר אמו, מה אמו האמור בנזיר מטמא, בנגען ובזיבתן, אף אמו האמור בכ"ג, מטמא בנגען ובזיבתן.  לאחיו, למה נאמר?  לאחיו אינו מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה.  לאחותו, מה תלמוד לומר?  הרי שהיה הולך לשחוט את פסחו, ולמול את בנו, ושמע שמת לו מת, יכול יטמא?  אמרת: לא יטמא להם במותם.  יכול לא יטמא למת מצוה?  תלמוד לומר: לאחותו, לאחותו אינו מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה.  נאמר: לאחיו להתירו לטמא למת מצוה, שאינו אלא איסור לאו.  לא יטמא להם, ונאמר: ולאחותו, להתירו לטמא, אפילו במקום פסח ומילה דחייבי כריתות הן, אבל לבנו ולבתו לא נאמר, שאין הקטנים ניזורין.   ר"ע אומר: נפש אלו הרחוקים.  מת, אלו הקרובים.  לאביו, לאביו אינו מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה.  ואם נאמר לאביו, למה נאמר לאמו?  אם נאמר אביו ולא נאמר אמו, הייתי אומר: לכך לא יטמא לו, משום דחזקה בעלמא הוא, אבל אמו, דודאי ילידתיה ליטמא לה, ואי כתב רחמנא אמו, הייתי אומר לאמו הוא דלא אזיל זרעה בתרה, אבל אביו, כיון שאמר הכתוב: למשפחותם לבית אבותם אימא ליטמא ליה, לכך נאמר: לאביו.  לאחיו, שאם הוא כה"ג ונזיר לאחיו אינו מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה.  ולאחותו, שאם היה הולך לשחוט פסחו ולמול את בנו, לאחותו איני מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה.  לא יטמא להם במותם, אבל עומד הוא בהספד ובשורה.   רבי אומר: במותם אינו מטמא, אבל מטמא הוא בנגעם ובזיבתם, כי נזר אלהיו על ראשו, להגיד מה גרם:
כל ימי נזרו קדוש הוא לה' - למה נאמר?  לפי שהוא אומר: עד מלאת הימים. אין לי אלא מי שיש לו פסק לנזירתו.  נזיר עולם מנין?  תלמוד לומר: כל ימי נזרו להביא נזיר עולם.  קדוש הוא לה', זו קדושת הגוף:
וכי ימות מת עליו - במחוורת עליו הטומאה, להוציא את הספק, זו טומאת התהום.  אי זו טומאת התהום?  כל שאין מכירה אחד בסוף העולם, היה מכירה אחד בסוף העולם, אין זו טומאת התהום. היה טמון בתבן, או בצרורות, הרי זו טומאת התהום.  במים, באפלה ובנקיקי הסלעים, אין זו טומאת התהום.  ולא אמרו טומאת התהום, אלא למת בלבד.   בפתע פתאום  רבי יונתן אמר: בפתע, זה שוגג.  וכן הוא אומר (במדבר לה): בפתע בלא איבה הדפו.  פתאום, זה אונס.  וכן הוא אומר (שם יב): ויאמר ה' פתאום אל משה וגו'.   ורבנן אמרי: פתאום, זה מזיד.  וכן הוא אומר (משלי כב): ופתיים עכרו ונענשו.   דבר אחר:  פתאום, זה שוגג, דכתיב (שם כד): פתי יאמין לכל דבר.  וכי מאחר שיש בפתאים להוציא ממנו מזיד, אונס ושוגג, למה צריך הכתוב לכתוב בפתע? להביא את השוגג, אילו לא נכתב פתע, הייתי אומר: כי מביא קרבן על טומאתו, היכא דנטמא בשוגג, מידי דהוה אכל התורה כולה, אבל אונס ומזיד, אימא לא, כתב רחמנא פתע, דשוגג הוא, לגלות על פתאום דאונס ומזיד הוא, ואפילו הכי חייב קרבן על טומאתו.   וטמא ראש נזרו  במי שהיה טהור ונטמא, הרי הוא חייב בהעברת שער ובהבאת קרבן, ולפטור הנזיר בקבר. וגלח ראשו ראשו הוא מגלח ואין מגלח כל שערו.  ביום טהרתו, ביום הזייתו, בשביעי אתה אומר ביום הזייתו, בשביעי או בשמיני?  תלמוד לומר: ביום השביעי יגלח.  אי בשביעי, אע"פ שלא הזה?  תלמוד לומר: ביום טהרתו, ביום הזייתו.  ביום השביעי, אין לי אלא שביעי.  שמיני, תשיעי, ועשירי מנין?  תלמוד לומר: יגלחנו.  אין לי אלא ביום,  בלילה מנין?  תלמוד לומר: יגלחנו.  אין לי אלא תגלחת הטומאה, תגלחת טהרה מנין?  תלמוד לומר: יגלחנו.  כיצד היה מזה?  בשלישי ובשביעי, ומגלח בשביעי, ומביא קרבנותיו בשמיני, ואם גילח בשמיני, מביא קרבנותיו בו ביום, דברי ר"ע:
וביום השמיני - להוציא את השביעי.  או אינו אלא להוציא את התשיעי?  נאמר כאן שמיני, ונאמר להלן שמיני, ומיום השמיני והלאה וגו'  מה שמיני האמור להלן, הכשיר בו שמיני ומשמיני והלאה, אף שמיני האמור כאן, הכשיר בו שמיני ומשמיני והלאה.  אילו אמר: תורים יכול הרבה?  תלמוד לומר: יביא שתי תורים, לא אמרתי אלא שתים.  יכול יביא תורים ובני יונה?  תלמוד לומר: או שני בני יונה.  יכול יביא פרידה אחת מזו ופרידה אחת מזו?  תלמוד לומר: שתי תורים או שני בני יונה.  מכאן אמרו: אין מביאין תורין, כנגד בני יונה ולא בני יונה, כנגד תורין.  אל הכהן אל פתח אהל מועד, מלמד שהוא חייב בטיפול הבאתם, עד שיביאם אל פתח אהל מועד:
ועשה הכהן אחד לחטאת ואחד לעולה - שיפרישם הכהן אחד לחטאת ואחד לעולה בעשייתן. אין לי אלא הפרשה לכהן.  בבעל מנין?  נאמר ביולדת: ולקחה שתי תורים או שני בני יונה אחד לעולה ואחד לחטאת, הרי שהבעלים מפרישין בשעת לקיחתן, נמצאו למדין הפרשה בכהן והפרשה בבעלים, ומצינו למדים כאן, קן סתומה, בזמן שהכהן צריך להפרישן, בזמן שהבעלים מפרישין אותה סתומה, ונמצינו למדין כאן קן מפורשת, בזמן שהבעלים מפרישין, איזו לעולה ואיזו לחטאת.   וכפר עליו מאשר חטא על הנפש, משום טומאת המתים, דברי רבי ישמעאל.   ר' אלעזר אומר: מאשר חטא על נפשו שציער עצמו מן היין.  והלא דברים ק"ו, ומה המצער נפשו מן היין צריך כפרה, ק"ו המצער נפשו על כל דבר.  וקדש את ראשו ביום ההוא והזיר לה' את ימי נזרו, נמצינו למדין שמתחיל למנות מיום שגילח, דברי רבי יוסי ב"ר יהודה.  רבי אומר: וכפר עליו מאשר חטא על הנפש וקדש את ראשו ביום ההוא, ביום הבאת קרבנותיו:
והזיר לה' את ימי נזרו - כל אשמות שבתורה מעכבין את הכפרה, חוץ מזה.  יכול אף זה מעכב?  תלמוד לומר: והזיר והביא, אע"פ שלא הביא, הזיר.  משם רבי ישמעאל אמרו: אף זה מעכב, שנאמר: והזיר לה'.  אימתי?  והביא כבש בן שנתו לאשם.   והזיר לה' את ימי נזרו  מנין שהוא אסור ליטמא למתים בימים של אחר נזירתו, כימים שבתוך נזירתו, עד הבאת קרבן?  תלמוד לומר: ואחר ישתה הנזיר יין  וכי נזיר שותה יין?  אלא מופנה להקיש לדון ממנו גזירה שוה.  נאמר כאן נזיר, ונאמר להלן נזיר, מה נזיר האמור להלן עשה בו ימים של אחר נזירות, כימים שבתוך נזירות, עד הבאת קרבן, אף נזיר האמור כאן, נעשה בו ימים של אחר נזירות, כימים שבתוך נזירות, עד הבאת קרבן.  והביא כבש, ולא איל.  בן שנתו, לעצמו.  ולא בן שנה לשני עולם.  לאשם, הרי זה קנס.   אמר רבי שמעון: לא מצינו אשם שיבא לבטל אלא זה בלבד, שכן כתיב אחריו: והימים הראשונים יפלו.  והימים הראשונים יפלו, מי שיש לו ראשונים ואחרונים סותרו, מנין?  אם אמר: הריני נזיר מאה יום ונטמא, סוף מאה חסר יום אחד, מנין שהוא סותר את הכל?  תלמוד לומר: והימים הראשונים יפלו מי שיש לו אחרונים סותר, וזה יש לו אחרונים נטמא ביום ק', יכול יהא סותר הכל?  תלמוד לומר: והימים וגו' מכלל דאיכא אחרונים, וזה אין לו אחרונים.  או אפילו נטמא בתחלת מאה, סותר את הכל?  תלמוד לומר: הימים הראשונים יפלו, מי שיש לו ראשונים, וזה אין לו ראשונים.  כי טמא נזרו, הטומאה סותרת את הכל, ואין התגלחת סותרת את הכל, אלא שלושים יום, דבעינן: גדל פרע, הטומאה סותרת, ואין היין סותר:
וזאת תורת הנזיר - תורת, אחד נזיר ימים, ואחד נזיר עולם.  יכול שאת מרבה נזירות שמשון?  תלמוד לומר: וזאת, שכן אמרו: מה בין נזיר עולם, לנזיר שמשון?  נזיר עולם, הכביד שערו מיקל בתער, ומביא ג' בהמות, ואם נטמא מביא קרבן טומאה.  נזיר שמשון, הכביד שערו אין מיקל בתער, ואם נטמא, אין מביא קרבן טומאה.   רבי אומר: אבשלום נזיר עולם היה, שנאמר (שמואל ב טו): ויהי מקץ ארבעים שנה ויאמר אבשלום אל המלך אלכה נא ואשלם את נדרי אשר נדרתי לה' בחברון כי נדר נדר עבדך בשבתי בגשור בארם לאמר אם ישוב ישיבני ה' ירושלים ועבדתי את ה'.  מהו מקץ מ' שנה?  ר' נהוראי אומר משום ר' יהושע: לקץ ארבעים שנה, ששאלו להם מלך ואותה שנה, ששאלו להם מלך, היא שנת עשר לשמואל הרמתי, ומגלח אבשלום אחד לשנים עשר חדש, דברי רבי שנאמר (שם ב יד): והיה מקץ ימים לימים אשר יגלח כי כבד עליו וגלחו ושקל את שער ראשו מאתים שקלים באבן המלך.  נאמר כאן ימים, ונאמר להלן (ויקרא כה): ימים תהיה גאולתו. מה להלן שנים עשר חודש, אף כאן י"ב חודש.   ר' נהוראי אומר: מגלח אחד לשלושים יום, כדרך שהכהנים מגלחים, שנאמר (יחזקאל מד): ופרע לא ישלחו כסום יכסמו את ראשיהם.   ר' יוסי אומר: מערב שבת לע"ש, שכן מצינו בבני מלכים, מגלחים מערב שבת לע"ש.   זאת תורת, לקרבן טהרה, או אף לקרבן טומאה?  תלמוד לומר: ביום מלאת ימי נזרו לא אמרתי, אלא במי שיש פסק לנזירתו.  ביום מלאת, ביום יביא ולא בלילה.  יביא אותו, הוא יביא את עצמו, ואין אחרים מביאין אותו.  זו אחת משלשה אתים, שהיה רבי ישמעאל דורש בתורה:  והשיאו אותם עון אשמה, וכי אחרים משיאים אותם, והלא הם משיאין את עצמן!  כיוצא בו אתה אומר (דברים לד): ויקבור אותו בגיא וכי אחרים קברו אותו, והלא הוא קבר את עצמו!  אף כאן אתה אומר: יביא אותו, הוא יביא את עצמו, ואין אחרים מביאים אותו:
והקריב את קרבנו לה' - מגיד שבהמה מקודשת לשם.  בן שנתו, בן שנה לעצמו, ולא בן שנה לשנים.  תמים, להוציא את בעלת מום.  אחד, ולא שנים.  אחד, שיהא הקדש לשם.  לעולה, שיהא הקדשו לשם עולה.  וכבשה, יכול שתים?  תלמוד לומר: אחת אמרת.  אחת, אין מגלחין שני נזירות כאחת.  בת שנתה, בת שנה לעצמה, ולא בת שנה לשנים.  תמימה, להוציא בעלת מום.  לחטאת, שיהא הקדשה לשם חטאת.  ואיל, יכול שנים?  תלמוד לומר: אחד אמרת.  אחד, מגלח הוא על זבח אחד.  תמים, להוציא בעל מום.  לשלמים, שיהא הקדש לשם שלמים, לימד בנזיר שיטעון בג' בהמות:
וסל מצות - מצוה שיביא בסל, אין לי אלא סל.  מנין את מרבה שאר הכלים?  תלמוד לומר: סל, וסל.   וסל מצות  כלל - חלות, מצות - פרט, אין בכלל אלא מה שבפרט, מלמד שאין טעון ד' מינין כתודה.  חלות מצות בלולות בשמן, ורקיקי מצות משוחים  למה צריך לומר מצות ברקיקים, יכול ליתן לחלות משיחה ולרקיקים בלילה?  תלמוד לומר: מצות למצה שָׁווּ, ולא שוו לבלילה ולמשיחה.  ורקיקי מצות משוחים בשמן  יכול כדרך המושחין?  תלמוד לומר: בשמן, כדי קיום שמן.  כיצד הוא עושה?  טובל אצבעו ונותן אחת על זו ואחת על זו.  ומנחתם ונסכיהם, לעולה ולשלמים, או אף לחטאת ולאשם, כדרך שהוא אמור במצורע, שמביא מנחה על חטאתו, ואשמו ועולתו, שנאמר: וביום השמיני יקח שני כבשים תמימים וכבשה אחת בת שנתה וגו' היה מביא שלשה עשרונים, עשרון לכל מין ומין.  יכול אף בנזיר כן?  תלמוד לומר: ואת האיל יעשה זבח שלמים וגו' ועשה הכהן את מנחתו ואת נסכו.  והלא איל היה בכלל ומנחתם ונסכיהם, ויצא מן הכלל ולימד על הכלל.  מה האיל שהוא שלמים מיוחד, שהוא בא בנדר ובנדבה טעון נסכים, אף כל הבאים בנדר ובנדבה שיטענו נסכים:
והקריב הכהן לפני ה' ועשה את חטאתו ואת עולתו - מלמד שהחטאת קרב קודם לעולה בכל מקום.  ואת האיל יעשה זבח שלמים, מגיד שהעולה קודמת לשלמים.  על סל המצות, שיקדים הלחם לזביחת האיל, שאין הלחם קדוש אלא בדם הזבח.  ועשה הכהן את מנחתו וגו' לענין שאמרנו:
וגלח הנזיר פתח אהל מועד - רבי יאשיה אומר: בשלמים הכתוב מדבר, או אינו אלא פתח אהל מועד כמשמעו? אמרת, אם כך אמרה תורה: לא תעלה במעלות על מזבחי וגו' ק"ו לדבר בזיון שלא יגלח.  הא מה תלמוד לומר פתח אהל מועד?  בשלמים הכתוב מדבר, שנאמר בהן: ושחטו פתח אוהל מועד.   רבי יצחק אומר: אינו צריך. הרי הוא אומר: ולקח את שער ראש נזרו ונתן על האש אשר תחת וגו' במי שמחוסר לקיחה ונתינה, ולא במי שמחוסר לקיחה, הבאה ונתינה, הוי, מקום שהיה מבשל, שם היה מגלח. אין לי שמגלח אלא במקדש.  ומנין אף במדינה?  אמרת: גלח, וגלח, אף במדינה.  מה בין מגלח פתח אהל מועד, למגלח במדינה?  המגלח פתח אהל מועד, היה משלח את השער תחת הדוד.  והמגלח במדינה, לא היה משלחו תחת הדוד.   וגלח הנזיר פתח אהל מועד  אבא חנן אומר משום רבי אלעזר: אם אין שם פתח פתוח, לא היה מגלח ונוטל את הרוטב ונתן על שער ראש נזרו, ומשלח תחת הדוד של שלמים, שנאמר: ונתן על האש אשר תחת זבח, מזבחו יהא תחתיו.  השלמים, אין לי אלא תחת השלמים.  תחת חטאת מנין?  תלמוד לומר: זבח, מכל מקום אין לי ששורפו, אלא בזמן שמגלח במקדש.  במדינה מנין?  תלמוד לומר: ונתן על האש, מכל מקום:
ולקח הכהן את הזרוע בשלה - אין בשלה, אלא שלימה.   דבר אחר:  ולקח הכהן את הזרוע  יכול חיה?  תלמוד לומר: בשלה.  אי בשלה, יכול בפני עצמה?  תלמוד לומר: מן האיל, מלמד שנתבשל עם האיל.  כיצד הוא עושה?  חותכה, עד שהוא מניח כשערה, לא הקדש בולע מן החול, ולא החול בולע מן הקדש.   ר' יהושע בן לוי בשם בר קפרא אמר: כל נותני טעמים אחד ממאה.   רבי חייא ורבי יהושע בשם בר קפרא אמר: כל נותני טעמים, אחד מששים, ושניהם למדים מאיל נזיר.  מאן דאמר: אחד ממאה, את עושה את הזרוע אחד ממאה לאיל.  ומאן דאמר: אחד מששים, את עושה את הזרוע אחד מששים.  מאן דאמר: אחד ממאה, את מוציא את העצמות מן הזרוע.  מאן דאמר: אחד מששים, אין את מוציא העצמות מן הזרוע.  וכשם את מוציא את העצמות מן הזרוע, כך הוצא מן האיל?  לית יכול, דתני: אין טנופת של תרומה מצטרפת עם התרומה, להעלות את החולין, אבל טנופת של חולין, מצטרפת עם החולין, להעלות את התרומה.  וחלת מצה אחת מן הסל, שאם נפרצה, או חסרה פסולה.  ונתן על כפי הנזיר אחר התגלחו את נזרו, אלו, אחר התגלחו את נזרו, ואין הבאת קרבנו, אחר התגלחו את נזרו:
והניף אותם הכהן - מניח הכהן ידיו תחת כפי הנזיר ומניף.  כיצד מניף?  מוליך ומביא.  ומנין שהיה מעלה ומוריד?  שנאמר: אשר הונף ואשר הורם מקיש הרמה לתנופה.  מה תנופה, מוליך ומביא, אף הרמה מוליך ומביא.  מה הרמה, מעלה ומוריד, אף תנופה, מעלה ומוריד.  מכאן אמרו: מצות תנופה: מוליך ומביא מעלה ומוריד.  תנופה, תנופה אחת ולא שתים.  לפני ה' במזרח שבכל מקום, שנאמר: לפני ה' הוא במזרח, עד שיפרוט לך הכתוב.   קדש הוא לכהן על חזה התנופה ועל שוק התרומה  והלא איל נזיר בכלל, כי את חזה התנופה ואת שוק התרומה וגו', ולמה נאמר כאן?  לפי שיצא איל נזיר לידון בדבר חדש, שהוא טעון בהפרשת זרוע.  יכול אין לו אלא חידושו בלבד?  לכך צריך הכתוב להחזירו לכללו, שהוא טעון הפרשת חזה ושוק.   ואחר ישתה הנזיר, אחר מעשה יחידי.  או אינו אלא אחר המעשים כולם?  כתיב הכא: אחר ישתה וכתיב התם: אחר התגלחו את נזרו, מה התם, אחר מעשה יחידי, אף כאן, אחר מעשה יחידי:
זאת תורת הנזיר וגו' - אין לי אלא לשעה, לדורות מנין שיהא הדבר נוהג בשילו ובבית עולמים?  תלמוד לומר: תורת.  יכול אף בבמה ינהוג קרבן נזירות?  תלמוד לומר: זאת קרבנו לה' על נזרו ולא נזרו על קרבנו.  קרבנו לה' על נזרו, הרי נזרו כקרבן, לומר, כדרך שמועלין בקרבן, כך מועלין בשער.   מלבד אשר תשיג ידו  וכי נזיר תלוי בהשגת יד, הא כיצד?  קרבנו לה' על נזרו, שהפריש הוא משלו.  מלבד אשר תשיג ידו, שהפרישו לו אחרים, שיתכפר במתנתם.   כפי נדרו אשר ידור  מנין אתה אומר שאם אמר: הריני נזיר על מנת לגלח, על מאה עולות ועל מאה שלמים, שצריך להביא את כולם?  תלמוד לומר: כפי נדרו.  או אפילו אמר: הריני נזיר, על מנת לגלח על מאה חטאות ועל מאה אשמות, שיהא חייב להביאן?  תלמוד לומר: אשר ידור.  לא אמרתי אלא קדשים הבאים בנדר ובנדבה, יצאו חטאות ואשמות שאין באין בנדר ובנדבה.  כן יעשה על תורת נזרו .  או אפילו אמר: הריני נזיר על מנת שאהא שותה יין ומטמא למתים, קורא אני עליו: כפי נדרו?  תלמוד לומר: כן יעשה על תורת נזרו.  או אפילו אמר: הרי עלי חמשה נזירות, שאגלח תגלחת אחת ותעלה לכולן, קורא אני עליו: כפי נדרו?  תלמוד לומר: כן יעשה על תורת נזרו:
היה רבי שמעיה אומר: מה ראתה תורה להקל על נזיר טמא שמביא תורים או בני יונה?  לפי שהוא, כשנזר לשם שמים נתכוון, וכשנטמא מאבד כל מה שעשה וחוזר מראש, לפיכך חסה התורה עליו לפטור עצמו בקרבן עני.  למה היה כבש לאשם?  לפי שלא שמר לעצמו מן הטומאה, קנסה אותו התורה, כדי שיקבל נזירות בטהרה.  למה נזיר טהור, מביא שלשה מיני קרבן?  כדי להתיר ג' דברים האסורים לו:  היוצא מן הגפן,  והתגלחת,  והטומאה.   החטאת היה מביא להתיר הטומאה.  והעולה, להתיר התגלחת.  והשלמים, להתיר היוצא מן הגפן.  ולפי שכתובין ב' אזהרות, באכילת היוצא מן הגפן, לכך היה מביא עם השלמים שני מיני לחם, נסכים לעולה ולשלמים, כנגד ב' אזהרות של שתייה, להתירן.  ולמה היה מפריש משלמי נזיר הזרוע?  כדי לחזק זרועו.  למה פרשת נזיר, אחר פרשת סוטה ואחר פרשת נזיר, ברכת כהנים?  לפי שהיו אומרים לסוטה: בתי! הרבה יין עושה, אין דרכה של אשה, אלא להבדל מן היין, כנזיר. מתנים עליה כל האמור בפרשה, אם היתה טהורה, ונקתה ונזרעה זרע, יוצאים הימנה כהנים, מברכים את ישראל.



כה תברכו את בנ"י וגו' - הה"ד (משלי ג): אל תקנא באיש חמס ואל תבחר בכל דרכיו. איש חמס, זה עשו הרשע. איש, כמה דתימא (בראשית כה): ויהי עשו איש יודע ציד. חמס, כמה דתימא (עובדיה א): מחמס אחיך יעקב ומהו שאמר: אל תקנא? לפי שהיה גלוי לפני הקדוש ברוך הוא, שעתידין ישראל שיהיו משועבדים תחת אדום, ויהיו דחוקים ולחוצים ביניהם, ועתידים ישראל להתרעם על זאת, כשם שאמר מלאכי (מלאכי ג): אמרתם שוא עבוד אלהים ומה בצע כי שמרנו משמרתו וגו'. (שם): ועתה אנחנו מאשרים זדים גם נבנו עושי רשעה גם בחנו אלהים וימלטו, לפיכך אמרה רוח הקודש על ידי שלמה: אל תקנא באיש חמס אל תקנאו בשלום עשו הרשע. ואל תבחר בכל דרכיו, שלא תעשו כמעשיהם. למה? הביטו לאחרית הדבר, שהנה היום יבא, שיתעב האלהים כל מי שהיה מליז במצות. הה"ד (משלי ג): כי תועבת ה' נלוז. וכן הוא אומר (תהלים ה): איש דמים ומרמה יתעב ה' אבל מי שמישר ארחותיו לפניו, הוא יהיה מאנשי סודו. הה"ד (משלי ג): ואת ישרים סודו. וכן הוא אומר (במדבר כג): כעת יאמר ליעקב וגו' ואומר (תהלים כה): סוד ה' ליראיו וגו' ואומר (מלאכי ג): ושבתם וראיתם בין צדיק לרשע בין עובד אלהים לאשר לא עבדו. (משלי ג): מארת ה' בבית רשע, זה עשו הרשע, כמה דתימא (מלאכי א): רששנו ונשוב ונבנה חרבות כה אמר ה' צבאות המה יבנו ואני אהרוס וגו'. (משלי ג): ונוה צדיקים יברך, אלו ישראל, שכתוב בהם: ועמך כלם צדיקים לעולם יירשו ארץ. (מלאכי שם): ועיניכם תראינה ואתם תאמרו יגדל ה' וגו' (משלי שם): אם ללצים הוא יליץ, אלו אדומים שנקראו לצים, שנאמר (שם כא): זד יהיר לץ שמו, והם נקראו זדים, כמה דתימא (מלאכי ג): ועתה אנחנו מאשרים זדים. ומנין שבאדומים הכתוב מדבר? שכן כתוב: גם נבנו עושי רשעה, אלו אדומים, כמה דתימא (שם א): וקראו להם גבול רשעה, והם מתלוצצים בכל יום על ישראל, על הצרות הבאות עליהם, כמה דתימא (יחזקאל לה): ותגדילו עלי בפיכם והעתרתם עלי דבריכם אני שמעתי. (משלי ג): הוא יליץ, שעתיד הקב"ה למדוד להם כמדתם, כמה דתימא (עובדיה א): כאשר עשית כן יעשה לך גמולך ישוב בראשך. (משלי ג): ולענוים יתן חן, אלו ישראל, שהם עניים ביניהם ומהלכים בענוה בתוכם, וסובלים עולם עליהם, כדי לקדש שמו של הקדוש ברוך הוא, שעתיד הקב"ה לחון עליהם לעשות דין בהן, כמה דתימא (ישעיה ל): ולכן יחכה ה' לחננכם. ואומר: ויספו ענוים בה' שמחה. ואומר (שם): כי עם בציון ישב בירושלים בכו לא תבכה. (משלי שם): כבוד חכמים ינחלו, אלו ישראל שהם נקראו חכמים בעת שהם עושים את התורה ואת המצות, שנאמר (דברים ד): ושמרתם ועשיתם כי היא חכמתכם ובינתכם וגו', ולפי שישראל משמרים את התורה ביניהם עתיד הקדוש ברוך הוא להנחילם כסא כבוד, כמה דתימא (שמואל א ב): וכסא כבוד ינחילם, שעתיד הקב"ה להחזיר לישראל המלכות, כמה דתימא (דניאל ז): ומלכותא ושלטונא ורבותא די מלכות תחות כל שמיא וגו'. (משלי ג): וכסילים מרים קלון, אלו אדומים, כמה דתימא (עובדיה א): והאבדתי חכמים מאדום ותבונה מהר עשו. ואומר (ירמיה מט): האין עוד חכמה בתימן אבדה עצה מבנים נסרחה חכמתם. מהו מרים קלון? שהם ירימו בחלקם קלון, שסופם ילכו לאש ואין קלון, אלא שריפה, כמה דתימא (שם כט): אשר קלם מלך בבל באש. ואומר: אביב קלוי באש. וכן הוא אומר: ובית יוסף להבה וגו'. ואומר (דניאל ז): חזי הוית עד דקטילה חיותא והובד גשמה ויהיבת ליקדא וגו' הוי, וכסילים מרום קלון. דבר אחר: אל תקנא באיש, מדבר בנואף, שהוא בעת ששוכב עם אשת חבירו והיא מתעברה ממנו, הוא גוזל ממון מבני בעל האשה ונותן לממזר, לפי שבעלה חושב בו שהוא בנו ואינו בנו, ומנחילו עם בניו, ועל דבר זה נקרא הנואף: איש חמס. מהו אל תקנא? שכל מי שרואה לנואף, שהוא עושה תאות לבו עם אשת חבירו, והיא מאכילתו ומשקתו, אל יקנא בשלוותו, ואל יבחר בכל דרכיו. למה? כי הנואף נקרא תועבה. (משלי ו): שש הנה שנא ה' ושבע תועבת נפשו, ומשלח מדנים בין אחים, היא מן התועבה, זה הנואף, שמשלח מדנים בין איש לאשתו, כמה דתימא (במדבר ה): ועבר עליו רוח קנאה וגו' לכך נאמר: כי תועבת ה' נלוז זה הנואף, שכתב בו: ונלוזים במעגלותם. ואת ישרים סודו, זה שרואה מעשיו ונוזר עצמו מן היין, כדי ליישר ארחותיו, כמה דתימא (משלי ט): המישרים ארחותם. מהו סודו? שהקדוש ברוך הוא מלמדו האיך ינצל ממנה, כמה דתימא (שם ד): בדרך חכמה הוריתיך. היין עולה חשבונו ע', והסוד ע', הוא נוזר עצמו מן היין העולה מניינו ע', זוכה לסוד החכמה שהוא עולה ע'. נכנס יין יצא סוד, יצא יין נכנס סוד. הוי, ואת ישרים סודו. מארת ה' בבית רשע, זה הנואף. מה היא המארה? שהמים המרים המאררים בודקין אותו, כשם שבודקין אותה. הוי, מארת ה'. כמה דתימא: יתן ה' אותך לאלה וגו'. ונוה צדיקים יבורך, זה נזיר ונזירה, שאם נזרו מן היין להשמר מן העבירה, זוכים לברכה, לכך סמך אחר פרשת נזיר פרשת ברכת כהנים, שהוא זוכה לקבל הברכות של ברכת כהנים. הוי, ונוה צדיקים יבורך כמה דתימא: יברכך ה' וישמרך. אם ללצים, זה הנואף הטועה ביין, שנקרא לץ, כמה דתימא (שם כ): לץ היין הומה שכר וגו' הוא יליץ, שהכל מתלוצצים על הנואף, שהוא לאלה ולשבועה, לבחירי. ולענוים יתן חן, אלו הנזירים שתופשים ענוה בעצמן, שנוזרים מן היין ומגדלים פרע, כדי לענות עצמן ולהשמר מן העבירה, הקב"ה נותן להם חן, כמו שכתוב בברכת כהנים: ויחנך. כבוד חכמים ינחלו, לפי שהיו הנזירים יראים מן החטא, נקראו חכמים, כמה דתימא (תהלים קיא): ראשית חכמה יראת ה'. ואומר: הן יראת ה' היא חכמה, נוחלים כבוד, שהקדוש ברוך הוא נושא פניו אליהם ומשיא להם שלום, שבעת שאדם יושב בשלום בביתו, הוא כבודו. וכן הוא אומר: הכבד ושב בביתך, שכן כתיב אחר פרשת נזיר ברכת כהנים, שכתוב בה: וישם לך שלום. וכסילים מרים קלון, אלו נואף ונואפת, והם נקראו כסילים. נואף מנין? (משלי ט): מי פתי יסור הנה. הנואפת דכתיב (שם): אשת כסילות הומיה. מרים קלון, ופרע את ראש האשה ואומר: וצבתה בטנה וגו' יש לך קלון יותר מזה?! הוי, מרים קלון, לכך נאמר פרשת ברכת כהנים אחר פרשת נזיר, שכל מי שמזיר עצמו מן היין לשם שמים, זוכה לכל הברכות האמורות בברכת כהנים. מנין? כמה שאומר בענין: כה תברכו וגו':
(שיר ב): דומה דודי לצבי או לעופר האילים וגו' אמר רבי יצחק: אמרו ישראל לפני הקב"ה: רבון העולמים! אין את אתא לגבן תחלה, דומה דודי לצבי, מה הצבי הזה מדלג, כך היה הקדוש ברוך הוא מדלג ומקפץ ממצרים לים ומן ים לסיני. במצרים, (שמות יב): ועברתי בארץ מצרים וגו'. בים, שנאמר: זה אלי ואנוהו. לסיני, (דברים לג): ויאמר ה' מסיני בא. או לעופר האילים ר' יוסי ב"ר חנינא אמר: לאורזילא דאיילתא. (שיר ב): הנה זה עומד אחר כתלנו, זה מדבר סיני. משגיח מן החלונות, (שמות יט): וירד ה' על הר סיני וגו'. מציץ מן החרכים, (שם כ): וידבר אלהים את כל הדברים וגו'. ענה דודי ואמר לי, (שם): אנכי ה' אלהיך. דבר אחר: דומה דודי לצבי אמר רבי יצחק: אמרו ישראל לפני הקב"ה: רבון העולמים! את אמרת לנו: את אתא לגבן תחלה. דומה דודי לצבי מה הצבי הזה, נגלה וחוזר ונכסה, כך גואל הראשון נגלה ונכסה. ר' ברכיה, בשם רבי לוי אמר: כגואל הראשון, כך גואל האחרון. הגואל הראשון, זה משה, נגלה להם וחזר ונכסה מהם. כמה נכסה מהם? רבי תנחומא אמר: שלשה חדשים. הה"ד (שם ה): ויפגעו את משה ואת אהרן וגו'. אף גואל האחרון נגלה להם וחוזר ונכסה מהם. כמה יהא נכסה מהם? אמר רבי תנחומא, בשם ר' חמא ב"ר הושעיא: ארבעים וחמשה ימים, הדא הוא דכתיב (דניאל יב): ומעת הוסר התמיד ולתת שקוץ שומם ימים אלף מאתים ותשעים. וכתיב (שם): אשרי המחכה ויגיע לימים אלף שלש מאות שלשים וחמשה אילין מותריה כמה אינון? ארבעים וחמשה יום שהוא נכסה מהן וחוזר ונגלה להם. ולהיכן מעלה אותן? אית דאמרין: למדבר יהודה. ואית דאמרין: למדבר סיחון ועוג. כל מי שהוא מאמינו והולך אחריו, הוא אוכל שורשי רתמים ועלי מלוחים. הה"ד (איוב ל): הקוטפים מלוח עלי שיח ושורש רתמים לחמם, וכל מי שאינו הולך אחריו, הוא הולך ומשלים לאוה"ע ובסוף אוה"ע הורגין אותו. אמר רבי יצחק בר מריון: לסוף ארבעים וחמשה ימים, הקדוש ברוך הוא מוריד להם מן. הה"ד (הושע יב): עוד אושיבך באהלים כימי מועד. ואומר: מועד צאתך ממצרים. או לעופר האילים אמר רבי יוסי ברבי חנינא: לאורזילא דאיילתא. הנה זה עומד אחר כתלנו, זה כותל מערבי של ביהמ"ק, שאינו חרב לעולם. למה? שהשכינה במערב. משגיח מן החלונות, בזכות אבות. מציץ מן החרכים, בזכות אמהות. כשם שיש הפרש בין חלון לחרך, כך יש הפרש, בין זכות אבות לזכות אמהות. ענה דודי ואמר לי מה אמר? (ישעיה מט): חי אני נאם ה' כי כלם כעדי תלבשי ותקשרים ככלה. דבר אחר: דומה דודי לצבי מה הצבי הזה, מקפץ ממקום למקום, ומגדר לגדר, ומאילן לאילן, ומסוכה לסוכה, כך הקב"ה מדלג ומקפץ, מכנסת זו לכנסת זו. כל כך למה? בשביל לברך את ישראל, שנאמר (שמות כ): בכל המקום אשר אזכיר את שמי וגו'. באי זו זכות? בזכות של אברהם אבינו, דכתיב: כה תברכו, כמה דתימא (בראשית טו): כה יהיה זרעך. או לעופר האילים רבי יוסי אומר: לאורזילא דאיילתא. הנה זה עומד אחר כתלנו, בשעה שבא הקדוש ברוך הוא לבקר אברהם אבינו ביום שלישי למילה, כמה דתימא (שם יח): וירא אליו ה' באלוני ממרא והוא יושב וגו'. יָשַׁב כתיב, בה לעמוד, א"ל הקב"ה: שב אברהם, אתה סימן לבניך, שבשעה שבניך נכנסין לבתי כנסיות ולבתי מדרשות, וקוראין את שמע ויושבים, וכבודי עומד. ומה טעם? (תהלים פ"ב): אלהים נצב בעדת אל. אמר רבי חנאי, בשם ר' יצחק: אלהים עומד אין כתיב כאן, אלא אלהים נצב אֶטִימוס, הא כמה דתימא (ישעיה סה): והיה טרם יקראו ואני אענה, לכך נאמר: הנה זה עומד אחר כתלנו, אלו בתי כנסיות ובתי מדרשות. משגיח מן החלונות, בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא לאהרן ולבניו: כה תברכו וגו'. אמרו ישראל לפני הקב"ה: רבון העולמים! לכהנים את אומר שיברכו אותנו, אין אנו צריכין, אלא לברכותיך ולהיותינו מתברכים מפיך. הה"ד (דברים כו): השקיפה ממעון קדשך מן השמים וגו'. אמר להם הקדוש ברוך הוא: אף על פי שאמרתי לכהנים שיהיו מברכין אתכם, עמהם אני עומד ומברך אתכם, לפיכך הכהנים פורשים את כפיהם, לומר שהקב"ה עומד אחרינו, ולכך הוא אומר: משגיח מן החלונות מבין כתפותיהם של כהנים, מציץ מן החרכים מבין אצבעותיהם של כהנים. ענה דודי ואמר לי, ואני אברכם כה תברכו הה"ד (בראשית יב): ואעשך לגוי גדול וגו'. אמר רבי פנחס בן יאיר: ז' ברכות בירך הקדוש ברוך הוא את אברהם, ואלו הן: ואעשך לגוי גדול, ואברכך, ואגדלה שמך, והיה ברכה, ואברכה מברכך, ומקללך אאור, ונברכו בך, כנגד שבעה פסוקים שבמעשה בראשית שכתוב בהן כי טוב. ר' לוי בר חיתא ור' אבא בריה דר' חייא בר אבא אמר: ג' גדולות וד' ברכות כתיב כאן, בישר שהן ג' אבות וד' אמהות, והלא גדולות אינו אלא שתים: ואעשך גדולה היא, דכתיב (ש"א י"ב): ה' אשר עשה את משה. אמר ר' שמעון בן לקיש: ואעשך לגוי גדול, זה שאומרים: אלהי אברהם. ואברכך, זה שאומרים: אלהי יצחק. ואגדלה שמך, זה שאומרים: אלהי יעקב. יכול יהיו חותמין בכולן? תלמוד לומר: והיה ברכה, בך חותמין ואומרים: מגן אברהם, ואין חותמין בכולן. אמר רבי חייא בר זעירא: והיה ברכה ברכתך קודמת לברכתי, שמשהם אומרים: מגן אברהם אחר כך אומרים: מחיה המתים. דבר אחר: והיה ברכה והיה בֵּרְכָה, מה הבריכה הזו, מטהרת את הטמאים, אף אתה מקרב רחוקים תחת כנפי השכינה. ואעשך לגוי גדול אמר רבי ברכיה: אתנך אשימך אין כתיב כאן, אלא ואעשך, משאברא אותך בריה חדשה. וכשם שנאמר (בראשית): ויעש אלהים את הרקיע, את פרה ורבה לגוי גדול. אמר אברהם לפניו: רבש"ע! מנח לא העמדת ע' אומות. א"ל: אותה אומה שכתוב בה (דברים ד): כי מי גוי גדול, אני מעמידה ממך. אמר רבי פנחס הכהן בר חמא: אימתי עשה הקב"ה אברהם לגוי גדול? כשיצאו ישראל ממצרים, ובאו לסיני וקבלו את התורה, והגיעו לא"י, הביט בהם משה, ואמר: הרי הן עשויים, כשם שהבטיח הקדוש ברוך הוא לזקן, שנאמר: ומי גוי גדול. דבר אחר: לגוי גדול, שאתן לבניך את התורה, וממנה יקראו גוי גדול, שנאמר (שם): רק עם חכם ונבון הגוי הגדול הזה. ואברכך אמר רבי ברכיה: לפי שהדרך גורמת לאדם לשלשה דברים: ממעטת פריה ורביה, ממעטת את היציאה, וממעטת את השם, לכך נאמר לו: ואעשך לגוי גדול, שאין הדרך ממעטת לך פריה ורביה. ואברכך, שלא תמעט לך הדרך, את היציאה. ואגדלה שמך, שלא תמעט לך, את השם. אמרי אינשי במתלא, מביתא לביתא - חלוק, מאתר לאתר - נפש, ברם את, לא נפש חסר ולא ממון את חסר. והיה ברכה, כבר כתיב: ואברכך מה תלמוד לומר והיה ברכה? אמר רבי אליעזר: אמר לו הקב"ה: משבראתי עולמי ועד עכשיו, הייתי זקוק לברך את בריותי, שנאמר (בראשית א): ויברך אותם אלהים וגו'. ואומר (שם ט): ויברך אלהים את נח ואת בניו. אבל מכאן ואילך, הרי ברכות מסורות לך. למאן דהני לך למברכה ברוך, ואעפ"כ לא בירך אברהם לבניו. למה כן? משל למלך שהיה לו פרדס, נתנו לאריס והיה בתוך אותו פרדס, אילן אחד של סם חיים ואילן אחד של סם המות. אמר האריס: אני אעבוד ואשלים ומה שהמלך רוצה לעשות לו בפרדיסו יעשה. כך המלך, זה הקדוש ברוך הוא. והפרדס, זה העולם. מסרו לאברהם, שאמר לו: והיה ברכה. מה עשה אברהם? היו לו ב' בנים, אחד צדיק ואחד רשע, יצחק וישמעאל. אמר אברהם: אם מברך אני את יצחק, הרי ישמעאל מבקש להתברך והוא רשע, אלא עבד אני, בשר ודם אני, למחר אפטר מן העולם ומה שהקב"ה חפץ לעשות בעולמו יעשה. כשנפטר אברהם, נגלה הקדוש ברוך הוא על יצחק וברכו, שנאמר (שם כה): ויהי אחרי מות אברהם וגו' ויצחק ברך את יעקב, ויעקב ברך לשנים עשר שבטים, שנאמר (שם מט): כל אלה שבטי ישראל שנים עשר וזאת אשר דבר להם אביהם ויברך אותם. מכאן ואילך, אמר הקב"ה: הרי הברכות מסורות לכם, הכהנים יהיו מברכים את בני, כשם שאמרתי לאברהם אביהם: והיה ברכה לכך נאמר: כה תברכו וגו':
כה תברכו - הה"ד (שיר ג): הנה מטתו שלשלמה וגו'. ר' שמעון בן יוחאי פתר ליה בשלמה הנה מטתו שלשלמה, זה שלמה המלך. ששים גבורים סביב לה, שהיו ששים גבורים סובבים מטתו בלילה, והן היו מגבורי ישראל. כלם אחוזי חרב מלומדי מלחמה למה היה עושה כן? מפחד בלילות, שהיה מתיירא מן הרוחות שלא יזיקוהו. אמר רבי שמעון בן יוחאי: עד שלא יחטא אדם נותנים לו אימה ויראה, משהוא חוטא, נותנין עליו אימה ויראה, עד שלא חטא אדם הראשון, היה שומע קול הדיבור, ועומד על רגליו ויכול לעמוד בו, משחטא, היה שומע קול הדבור ומתחבא, שנאמר (בראשית ג): ויתחבא האדם ואשתו וגו'. אמר רבי אבין: עד שלא חטא אדם הראשון, היה שומע הקול אימירון. משחטא, היה שומע את הקול אגריון. עד שלא חטאו ישראל, ומראה כבוד ה' כאש אוכלת בראש ההר אמר רבי אבא בר כהנא: שבע מחיצות של אש, היו כוססות זו בזו, והיו ישראל רואים ולא מתיראים, ולא מתפחדים. וכיון שחטאו, אפילו פני הסרסור לא היו יכולין להסתכל, (שמות לד): וירא אהרן וכל בני ישראל את משה והנה קרן וגו'. רבי פנחס ב"ר אבין, אמר רבי חנין: אף הסרסור הרגיש עמהם, מן שעה לשעה, שלשעבר (תהלים סח): מלכי צבאות ידודון. רבי יודן, בשם ר' איבו: מלכי צבאות מלכיהון דמלאכיא, אפילו מיכאל, אפילו גבריאל היו מתיראים מפני משה. וכיון שחטאו בגולורין שלהם, לא היה משה יכול להסתכל. הה"ד (דברים ט): כי יגורתי מפני האף והחמה. עד שלא חטא שאול, ושאול לקח את המלוכה אין כתיב כאן, אלא (שמואל א יד): ושאול לכד המלוכה על ישראל וגו'. מהו (שם): בכל אשר יפנה ירשיע נצח, באיזו זכות? בזכות מצות ומעשים טובים שהיו בידו: שהיה עני ואוכל חולין בטהרה, ומבזבז את ממונו וחס על ממונן של ישראל, וששקל כבוד עבדו לכבוד עצמו. רבי יהודה בר נחמן, בשם ר' שמעון בן לקיש אמר: ושהיה בן תורה, דכתיב (משלי ח): בי מלכים ימלוכו וגו', וכיון שחטא (שמואל א כח): וירא שאול את מחנה פלשתים ויירא וגו'. עד שלא חטא דוד, באותו מעשה (תהלים כז): ה' אורי וישעי ממי אירא וגו'. וכיון שבא אותו מעשה (שמואל ב יז): ואבוא עליו והוא יגע ורפה ידים. עד שלא חטא שלמה, היה רודה בשירים ובשירות והיה מושל על השדים, שנאמר: עשיתי לי שרים ושרות וגו' משוררים זכרים ומשוררות נקבות, ותענוגות בני אדם פרוזבטה, שדה ושדות שידה ושידתין דהוו אזיין בהון, כיון שבנה ביהמ"ק וכל המעשה של אשמדאי. וכיון שחטא, טרדו אשמדאי ולאחר שחזר למלכותו היה פחדו עליו, והביא ששים גבורים שהיו משמרים את מטתו. הה"ד: מפחד בלילות שהיה מתפחד מן הרוחות. הנה מטתו שלשלמה וגו' רבנין פתרין קרייה ביוצאי מצרים. הנה מטתו, מטותיו - שבטיו, כמה דתימא (חבקוק ג): שבועות מטות. שלשלמה, של הקדוש ברוך הוא, שהשלום שלו. ששים גבורים סביב לה, ששים רבוא שיצאו ממצרים מבן עשרים שנה ומעלה. מגבורי ישראל, להביא טף ונשים. כולם אחוזי חרב, (שמות יג): וחמושים עלו בני ישראל. מלומדי מלחמה ממי למדו? מן הקב"ה, שנאמר (שם טו): ה' איש מלחמה. איש חרבו על ירכו, בשעה שאמר להם משה: כך אמר לו הקדוש ברוך הוא, סינטומוס (שם יב): כל ערל לא יאכל בו, היה כל אחד ואחד, נוטל חרב ומניחו על ירכו ומל עצמו. מי מלן? רבי ברכיה תני לה, בשם רשב"י: משה מוהל, ואהרן פורע, ויהושע משקה. וי"א: יהושע מוהל, ואהרן פורע, ומשה משקה. הה"ד (יהושע ה): ושוב מול את בני ישראל שנית, הרי מכאן שמלן ראשונה. (שם): וימל את בני ישראל וגו' מהו (שם): אל גבעת הערלות? אמר רבי לוי: מקום שעשו אותו גבעה בערלות, הרי איש חרבו על ירכו. מהו מפחד בלילות? שלא היו יכולין לעשות פסח, דכתיב (שמות יב): כל ערל לא יאכל בו ואם לא יעשו ישראל פסח, היו מתים בלילי הפסח, כאשר מתו בכורי מצרים, שנאמר (שם): וראיתי את הדם ופסחתי עליכם ולא יהיה בכם נגף למשחית בהכותי בארץ מצרים. הוי, מפחד בלילות. הנה מטתו וגו' רבי יונתן פתר קרייה בסנהדריות. הנה מטתו, שבטיו, כמה דתימא: שבועות מטות. שלשלמה, של הקב"ה, שהשלום שלו. ששים גבורים סביב לה, אלו ששים עם הארץ, שנאמר (מלכים ב כה): וששים איש מעם הארץ הנמצאים בעיר. מגבורי ישראל, להביא אחד עשר איש, הרי שבעים ואחד סנהדרין. ומאי נינהו אחד עשר איש? דכתיב: ויקח רב טבחים את שריה כהן הראש ואת צפניה כהן משנה ואת שלשה שומרי הסף, הרי חמשה, ומן העיר לקח סריס אחד, זה מופלא של בית דין, הרי ששה. (שם): וחמשה אנשים מרואי פני המלך, הרי אחד עשר איש. כתוב אחד אומר (שם): וחמשה אנשים. וכתוב אחד אומר (ירמיה נב): ושבעה אנשים מרואי פני המלך. מאי נינהו השנים יתרים? להוסיף עליהם שני סופרי הדיינין. (ירמיה נט): ואת סופר שר הצבא המצביא, זה שליח בית דין. כולם אחוזי חרב ר' מאיר ור' יוסי ר' מאיר אומר: כולם היו משננין את ההלכה, כחרב, שאם בא מעשה לתוך ידיהם, שלא תהא הלכה קורא להם. ר' יוסי אומר: בשעת הדין, הכל נושאים ונותנין בהלכה, להוציא את הדין לאמתו והיו רואין, כאלו חרב מונחת להן בין ירכותיהן, וגיהנם פתוחה לפניהם. הוי, מפחד בלילות, היו מתפחדין היאך להוציא את המעשה, כדי להנצל מדינה של גיהינום. ר' מנחם חתניה דר' אלעזר בר ר' אבינה: אם באה אשה אצלך לבה"מ לשאול לך על הדין, או על השאלה, תהא רואה אותה, כאלו יצאה מירכך, לא תתן בה עין ותהא מפחד, מדינה של גיהינום הדומה ללילה. הנה מטתו וגו' ר' שמלאי פתר קרייה במשמרות הנה מטתו, מַטּותָיו, שבטיו. היאך? מה דתימא: שבועות מטות. שלשלמה, של הקדוש ברוך הוא, שהשלום שלו. ששים גבורים סביב לה, אלו כ"ד משמרות כהונה, וכ"ד משמרות לויה, וי"ב מחלקות. מגבורי ישראל, להביא שאר העם, שהיו עומדים בירושלים, סנהדרין ובתי דינין ותלמידים, וכולם אחוזי חרב, כמה דתימא (תהלים קמט): וחרב פיפיות בידם. מלומדי מלחמה, זו מלחמתה של תורה, כמה דתימא (במדבר כא): בספר מלחמות ה'. ר' זעירא ור' יהודה, בשם ר' שמואל: תלמידי חכמים, המלמדים את הכהנים הלכות שחיטה וקבלה וזריקה וקמיצה, היו נוטלין שכרן, מתרומת הלשכה. ר' יצחק בר רבי רדיפה, בשם רב אמי: מבקרי מומין שבירושלים, היו נוטלין שכרן מתרומת הלשכה. ר' אחא ור' תנחום בר' חתניה דר' שמלאי: מגיהי ספר העזרה, היו נוטלין שכרן, מתרומת הלשכה. גדל בר בנימין, בשם ר' אמי: שני דייני גזלות היו בירושלים, והיו נוטלין שכרן מתרומת הלשכה. ר' הונא אמר: פרכת היתה באה, מבדק הבית. שמואל אמר: נשים האורגות את הפרוכת, היו נוטלות שכרן מתרומת הלשכה. הוי, מלומדי מלחמה, שהיו מלמדין לכהנים, היאך יעשו עבודה. איש חרבו על ירכו מפחד בלילות, היו מזהירין אותן בעת ששוחטין, שלא לפגל הזבחים, ושלא לפסול אחד מן הקרבנות בנותרות. הנה מטתו וגו' ר' ביבי, בשם ר' אלעזר פתר קרייה בברכת כהנים הנה מטתו, זה בית המקדש, כשם שהמטה אינה אלא לפריה ורביה, כך כל מה שהיה בביהמ"ק, היה פרה ורבה, שנאמר (מלכים א ח): ויאריכו הבדים. ואומר: הזהב זהב פרוים. מהו פרוים? שהיה עושה פירות. ואומר (שם א ו): בית יער הלבנון למה נקראת בית המקדש יער הלבנון? לומר לך, מה יער עושה פירות, אף בית המקדש הצורות שהיו בקירותיו, של זהב, שהיו מצוירין שם כל מיני אילנות, היו עושים פירות. שלשלמה, זה הקב"ה, שהשלום שלו. ששים גבורים סביב לה, אלו ששים אותיות שבברכת כהנים. מגבורי ישראל, שהם מגברים את ישראל. אמר רבי עזריה: דברים שהם נזכרים בגבורה, ששמו של הקדוש ברוך הוא נזכר בכל אחת ואחת. יברכך ה' וישמרך, יאר ה', ישא ה'. כלם אחוזי חרב מלומדי מלחמה, שהם נלחמים כנגד כל פורעניות שבתורה. איש חרבו על ירכו, שאפילו אדם רואה בחלומו, כאלו חרב מחתכת בירכו. מה יעשה? ישכים לבית הכנסת ויעמוד לפני הכהנים, וישמע בברכת כהנים ואין דבר רע מזיקו, לפיכך מזהיר את הכהנים, ואומר להם: כה תברכו וגו':
דבר אל אהרן וגו' - לפי שכל מעשה הפרשה באהרן, הביא את אהרן ואת בניו לכל דיבור, שזה כלל, כל זמן שהמעשה בכהנים, הדיבור לכהנים. המעשה לישראל, הדיבור לישראל. כה תברכו רבי יהודה אומר: מנין אתה אומר שמפי הקב"ה נאמר למשה באיזה סדר יברכו את ישראל? תלמוד לומר: כה תברכו את בני ישראל כה תברכו את בני ישראל, בלשון הקודש. אתה אומר בלשון הקדש, או אינו אלא בכל לשון? נאמר כאן: כה תברכו, ונאמר להלן: אלה יעמדו לברך את העם. מה להלן, בלשון הקדש, אף כאן בלשון הקדש. רבי יהודה אומר: אינו צריך. הרי הוא אומר: כה, עד שיאמרו בלשון הזה, שכל מקום שנאמר: עניה ואמירה וכה, בלשון הקדש. כה תברכו, בעמידה. אתה אומר, בעמידה, או שלא בעמידה? תלמוד לומר (דברים כז): ואלה יעמדו לברך את העם. נאמר כאן: ברכה, ונאמר להלן: ברכה. מה ברכה האמורה להלן בעמידה, אף ברכה האמורה כאן, בעמידה. ר' נתן אומר: אינו צריך, שכבר נאמר: לשרתו ולברך בשמו. מקיש ברכה לשירות, מה שירות בעמידה, דכתיב: לעמוד לשרת, אף ברכה בעמידה. כה תברכו, בנשיאות כפים. אתה אומר, בנשיאות כפים, או אינו אלא בנשיאות כפים, ושלא בנשיאות כפים? תלמוד לומר: וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם. מה הוא בנשיאות כפים, אף בניו בנשיאות כפים. ר' יונתן אומר: אי, מה להלן, ראש חדש, וקרבן ציבור, וכהן גדול, אף כאן, ראש חדש, וקרבן ציבור, וכהן גדול?! תלמוד לומר (שם יח): כי בו בחר ה' וגו', הוא ובניו, מקיש בניו לו, מה הוא בנשיאות כפים, אף בניו בנשיאות כפים. וכתיב: כל הימים ואיתקש ברכה לשירות. כה תברכו, בשם המפורש. אתה אומר בשם המפורש, או אינו אלא בכנוי? תלמוד לומר: ושמו את שמי על בני ישראל ואני אברכם, בשם המיוחד לי. יכול אף בגבולין? נאמר כאן: ושמו את שמי ונאמר להלן: לשום את שמי. מה להלן ביהמ"ק, אף כאן ביהמ"ק. מכאן אמרו: במקדש בשם המפורש, ובמדינה בכינוי, דברי ר' יאשיה. ר' יונתן אומר: הרי הוא אומר: בכל המקום אשר אזכיר את שמי וגו', זה מקרא מסורס, שבכל מקום, שאני אבא אליך וברכתיך, שם אזכיר את שמי. והיכן אני נגלה אליך? בבית הבחירה, אף אתה לא תהא מזכיר את שמי, אלא בבית הבחירה. מכאן אמרו: שם המפורש אסור לומר בגבולין. כה תברכו וגו' אין לי אלא ברכה לישראל. ברכה לגרים, לנשים, ולעבדים משוחררין, מנין? תלמוד לומר: אמור להם, לכולן. כה תברכו את בנ"י פנים כנגד פנים, או עורף מול פנים? תלמוד לומר: אמור להם, פנים כנגד פנים, כאדם שאומר לחבירו: אמור להם, מכאן שהחזן צריך לומר להם שיאמרו. אם שני כהנים הם, שיעלו לדוכן צריך שיאמר להם החזן: כהנים ברכו. ואם אינו אלא כהן אחד, אינו צריך לומר, שנאמר: אמור להם, לשנים. אמר רבי יהושע בן לוי: כל כהן שאינו עולה לדוכן עובר בשלשה עשה: כה תברכו, אמור להם, ושמו את שמי. אמר רבי יהושע בן לוי: כל כהן שאינו עוקר את רגליו, לעלות אצל התיבה בברכת עבודה, שוב אינו עולה, שנאמר: וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם וירד מעשות החטאת. מה להלן בעבודה, אף כאן בעבודה. אמר רבי שמלאי: בית הכנסת שכולם כהנים, כולם עולים לדוכן, והוא דאישתיירו עשרה ישראל שעונין אמן. בית הכנסת שכולה כהנים, מקצתן עולים לדוכן, מקצתם עונים אמן, העם שאחורי הכהנים אינן בכלל ברכה, ולכך היו הכהנים עולים אל הארון, כדי שיהיו כל העם בפניהם. אמר רבי שמעון בן פזי: כל כהן שלא נטל ידיו, לא ישא את כפיו, שנאמר (תהלים קלד): שאו ידיכם קדש וברכו את ה'. שאלו תלמידיו את ר' אלעזר בן שמוע: במה הארכת ימים? אמר להם: מימי לא עשיתי בית הכנסת קפנדריא, ולא פסעתי על ראשי עם קדש, ולא נשאתי את כפי בלא ברכה. מאי מברך? אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וצונו לברך את עמו ישראל באהבה. כי עקר הכהן רגליו לעלות לדוכן, מאי אמר? יהי רצון מלפניך ה' אלהינו שתהא ברכה זו, שצויתנו לברך את עמך ישראל, שלא יהא בה מכשול ועון. וכי מסיים לברך, ומחזיר פניו מן הציבור, מאי אמר? רבש"ע! עשינו מה שגזרת עלינו, עשה עמנו מה שהבטחתנו! אמר רב חסדא: אין הכהנים רשאים לכוף קשרי אצבעות ידם, עד שיחזירו פניהם מן הציבור. ואין הקורא רשאי לקרות ברכת כהנים, עד שיכלה אמן מפי הציבור. ואין הכהנים רשאים להתחיל בברכה אחרת, עד שיכלה אמן מפי הציבור. ואין הכהנים רשאים להחזיר פניהם מן הציבור, עד שיתחיל ש"ץ בשים שלום. ואינם רשאין לעקור רגליהם ולילך, עד שיגמור ש"ץ שים שלום. בזמן שהכהנים מברכין העם מה הציבור אומרים? אמר רבי זירא (שם כג): ברכו ה' מלאכיו וגו' ברכו ה' כל צבאיו וגו' (שם): ברכו ה' כל מעשיו וגו' היכן אומר אותן? רב יוסף אמר: בין כל ברכה וברכה. רב אמר: בהזכרת השם פליגי בה, רב מארי ורב זביד. חד אמר: פסוק כנגד פסוק. וחד אמר: בכל פסוק אומר לכל ג' הפסוקים. במוסף של שבת, כשהכהנים מברכים, מה הצבור אומרים? אמר רבי אסי: (שם קלד): שיר המעלות הנה ברכו את ה' וגו'. שאו ידיכם וגו'. ברוך ה' מציון וגו'. ולמה אינו אומר: יברכך ה' מציון וגו'? שכתוב בההוא ענין. אמר ר' יהודה בריה דר' שמעון בן פזי: מתוך שהתחיל בברכותיו של הקדוש ברוך הוא, מסיים בברכותיו של הקב"ה. במנחה של תעניות מאי אמרי? אמר רב אחא בר יעקב (ירמיה יד): אם עונינו ענו בנו ה' עשה למען שמך כי רבו משובתינו לך חטאנו (שם): מקוה ישראל ה' מושיעו בעת צרה למה תהיה כגר בארץ וכאורח נטה ללון למה תהיה כאיש נדהם כגבור לא יוכל להושיע ואתה בקרבנו ה' ושמך עלינו נקרא בנעילה של יום הכפורים מאי אמרי? (תהלים קכח): הנה כי כן יבורך גבר ירא ה' יברכך ה' מציון וראה בטוב ירושלים כל ימי חייך וראה בנים לבניך שלום על ישראל. אמר רבי חייא בר אבא: כל האומרן בגבולין, אינו אלא טועה. אמר רבי חנינא בר פפא: תדע דבמקדש נמי לא ליבעי לממרינהו, כלום יש עבד שמברכין אותו ואינו מאזין?! אמר רבי אחא בר חנינא: תדע דבגבולין נמי מבעי לממרינהו, כלום יש עבד שמברכין אותו ואינו מסביר פנים?! אמר רבי אבהו: מריש הוה אמינא להני קראי, כיון דחזינא לרבי אבא דמן עכו, דלא אמר להו, אנא נמי לא אמינא להו. מכאן שאין אומרין אותו בגבולין. במדינה אומרים ברכת כהנים ג' ברכות, ובמקדש ברכה אחת. כל כך למה? שאין עונין אמן במקדש. תני, מנין שאין עונין אמן במקדש? שנאמר (נחמיה ט): קומו ברכו את ה' אלהיכם מן העולם עד העולם ויברכו שם כבודך ומרומם על כל ברכה ותהלה. מנין שעל כל ברכה תהלה? שנאמר: ומרומם על כל ברכה ותהלה, על כל ברכה וברכה, תן לו תהלה. במדינה נושאין כפיהם, כנגד כתפותיהם, ובמקדש על גבי ראשיהם, חוץ מכהן גדול שאינו מגביה ידיו למעלה מן הציץ. אמור להם, מלא. אמר להם הקדוש ברוך הוא לכהנים: לא מפני שאמרתי לכם שתהיו מברכים את ישראל תהיו מברכים אותם באנגריא ובבהלות, אלא תהיו מברכין, בכוונת הלב, כדי שתשלם הברכה בהן, לכך נאמר: אמור להם:
יברכך ה' וישמרך - עם הברכה שמירה. מלך בשר ודם יש לו עבד בסוריא והוא יושב ברומי, שלח המלך בשבילו עלה ובא אצלו, נתן לו מאה לטרין של זהב, טענו יצא לדרך. נפלו עליו לסטים ונטלו כל מה שנתן לו, וכל מה שהיה אצלו. שמא יכול הוא לשמרו מן הלסטים?! לפיכך, יברכך ה' בעושר. וישמרך, מן הלסטים. דבר אחר: יברכך ה', בממון. וישמרך, שלא תהא עשוי במדינה פניאס, ושלא תבא זימיא למדינה, ויאמרו לך: תן זהב, אלא יברכך וישמרך. יברכך בבנים, וישמרך בבנות, שצריכות שמירה. יברכך, בעושר. וישמרך, שתעשה ממנו מצות. יברכך ה', בברכה המפורשת בתורה (דברים ז): ברוך תהיה מכל העמים וגו'. ברוך אתה בעיר וגו'. ברוך טנאך וגו'. ברוך אתה בבואך וגו'. ובאו עליך כל הברכות האלה וגו'. ר' נתן אומר: יברכך בנכסיך. וישמרך, בגופך. ר' יצחק אומר: והלא אם מבורכים הם שמורים ואם שמורים המה מבורכים., ומה תלמוד לומר וישמרך? מיצה"ר, שלא יוציאך מן העולם. וכן הוא אומר (משלי ג): כי ה' יהיה בכסלך ושמר רגלך מלכד. דבר אחר: וישמרך, שלא ישלטו אחרים עליך. וכן הוא אומר (תהלים קכא): יומם השמש לא יככה וגו'. הנה לא ינום וגו'. ה' שומרך וגו'. ה' ישמרך מכל רע וגו'. ה' ישמר צאתך וגו'. דבר אחר: וישמרך, מן המזיקים המקיפים אותך, שנאמר (שם צא): יפול מצדך וגו' כי מלאכיו יצוה לך וגו'. דבר אחר: וישמרך, ישמור לך ברית אבותיך. וכן הוא אומר: ושמר ה' אלהיך לך את הברית וגו'. דבר אחר: וישמרך, ישמר לך את הקץ. וכן הוא אומר (ישעיה כא): משא דומה אלי קורא משעיר וגו'. דבר אחר: וישמרך, ישמור נפשך בשעת מיתה. וכן הוא אומר (שמואל א כה): והיתה נפש אדוני צרורה בצרור וגו'. שומע אני את הצדיק ואת הרשע? תלמוד לומר: ואת נפש אויביך יקלענה וגו'. דבר אחר: וישמרך, ישמור רגלך מן גיהינום. וכן הוא אומר (שם א ב): רגלי חסידיו ישמור ורשעים בחושך ידמו, הרי הם מבורכים ושמורים. ומנין שאף שכינה ביניהם? תלמוד לומר: יאר ה' פניו וגו' יאר ה' וגו' יתן לך מן מאור השכינה, שנאמר (ישעיה ס): קומי אורי וגו'. ואומר (תהלים לו): באורך נראה אור אל ה' ויאר לנו:
יאר ה' פניו אליך - יתן לך מאור עינים. דבר אחר: יאר ה' וגו', שיביט בך בפנים מאירות, ולא בפנים זעומות. דבר אחר: יאר, זה מאור תורה, שיאיר עיניך ולבך בתורה ויתן לך בני תורה, כמה דתימא: כי נר מצוה ותורה אור. דבר אחר: יאר ה' פניו, יעמיד ממך כהנים, שמאירים את המזבח, כמה דתימא: ולא תאירו מזבחי חנם ואומר (ויקרא כו): והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה. ויחנך, הרי הם מבורכים ושמורים ושכינה ביניהם. ומנין אף חנוני בדעת בבינה? תלמוד לומר: ויחונך כמה דמצלינן: אתה חונן לאדם דעת ומלמד לאנוש בינה. דבר אחר: ויחנך, יתן בכם דעת, שתהיו חוננים זה את זה ומרחמים זה את זה, כענין שנאמר: ונתן לך רחמים וגו'. דבר אחר: ויחנך, יחון אותך בבנים, כמה דתימא (בראשית לג): הילדים אשר חנן אלהים את עבדך. ואומר (שם מג): אלהים יחנך בני. דבר אחר: ויחנך, כמה דתימא (תהלים סז): אלהים יחננו ויברכנו יאר פניו אתנו סלה. דבר אחר: ויחנך, יחנך במשאלותיך. וכן הוא אומר (ישעיה ל): חנון יחנך לקול זעקך כשמעתו ענך. דבר אחר: ויחנך שנה רבי חייא הגדול: יחנה ה' אצלך. דבר אחר: ויחנך, יעמיד ממך נביאים, כמה דתימא (זכריה יב): ושפכתי על בית דוד רוח חן ותחנונים. דבר אחר: ויחנך וגו', יתן חנו עליך, בכל מקום שאתה הולך, כמה דתימא (בראשית לט): ויתן חנו בעיני וגו'. (אסתר ב): ותהי אסתר נשאת חן וגו'. ויתן אלהים חן את דניאל וגו'. (משלי ג): ומצא חן ושכל טוב וגו'. דבר אחר: ויחנך, בתלמוד תורה. וכן הוא אומר (שם ד): תתן לראשך לוית חן וגו'. (שם א): כי לוית חן הם לראשך וגו'. דבר אחר: ויחנך, במתנת חנם. וכן הוא אומר (תהלים קכג): חננו ה' חננו וגו'. (שם): כן עינינו אל ה' אלהינו עד שיחננו. דבר אחר: ויחנך, להוציאך משיעבוד מלכיות, כמה דתימא (שם): חננו ה' חננו כי רב שבענו בוז. דבר אחר: ויחנך, לגאול אותך, כמה דתימא: ה' חננו לך וגו':
ישא ה' פניו אליך וגו' - יעביר כעסו ממך, ואין ישא, אלא לשון הסרה, כמה דתימא (בראשית מ): ישא פרעה את ראשך וגו'. פניו, אלו פנים של זעם, כמה דתימא (ויקרא כ): ונתתי את פני בנפש ההיא וגו' כלומר, אותם פנים של זעם, שהיו ראויות לבא אליך, יסירם ממך. דבר אחר: ישא ה' בשעה שאתה עומד ומתפלל, שנאמר (בראשית יט): ויאמר אליו הנה נשאתי פניך וגו', הרי דברים ק"ו, אם ללוט נשאתי פנים מפני אברהם אוהבי, לך לא אשא פנים מפניך, ומפני אבותיך?! זהו שנאמר: ישא ה' פניו אליך. כתוב אחד אומר: ישא ה' פניו אליך. וכתוב אחד אומר (דברים י): אשר לא ישא פנים. כיצד נתקיימו שני כתובים הללו? כשישראל עושין רצון המקום, ישא ה' פניו אליך. וכשאין עושין רצון המקום, אשר לא ישא פנים. דבר אחר: ישא ה' פניו וכי הקב"ה נושא פנים, והלא כבר נאמר אשר לא ישא פנים? אמר הקדוש ברוך הוא: כשם שהם נושאים לי פנים, כך אני נושא להם פנים. כיצד? כתבתי בתורתי: ואכלת ושבעת וברכת ואדם מישראל, יושב הוא ובניו ובני ביתו ואין לפניהם כדי שביעה, ונושאין לי פנים ומברכין, ודקדקו על עצמן עד כזית, עד כביצה, לפיכך, ישא ה' פניו וגו'. דבר אחר: ישא ה' כתוב אחד אומר: ישא. וכתוב אחד אומר: אשר לא ישא. עד שלא נחתם גזר דין, ישא ה' וגו'. משנחתם גזר דין, אשר לא ישא פנים. ודכוותיה כתוב אחד אומר (תהלים סה): שומע תפלה. וכתוב אחד אומר (איכה ג): סכתה בענן לך וגו'. עד שלא נחתם גזר דין, שומע תפלה. משנחתם גזר דין, סכתה בענן לך. כתוב אחד אומר (תהלים קמה): קרוב ה' לכל קוראיו. וכתוב אחד אומר (שם י): למה ה' תעמוד ברחוק. עד שלא נחתם גזר דין, קרוב ה' לכל קוראיו. משנחתם גזר דין, למה ה' תעמוד ברחוק. כתוב אחד אומר (איכה ג): מפי עליון לא תצא הרעות והטוב. וכתוב אחד אומר (דניאל ט): וישקד ה' על הרעה. עד שלא נחתם גזר דין, מפי עליון וגו'. משנחתם גזר דין, וישקד ה' וגו'. כתוב אחד אומר (ירמיה ד): כבסי מרעה לבך ירושלים. וכתוב אחד אומר (שם י): כי אם תכבסי בנתר וגו'. עד שלא נחתם גזר דין, כבסי מרעה וגו'. משנחתם גזר דין, אם תכבסי וגו'. כתוב אחד אומר (ירמיה ג): שובו בנים שובבים. וכתוב אחד אומר: אם ישוב ולא ישוב. אלא כאן, קודם גזר דין, כאן לאחר גזר דין. כתוב אחד אומר (ישעיה נה): דרשו ה' בהמצאו. וכתוב אחד אומר (יחזקאל לב): חי אני אם אדרש לכם. כאן קודם גזר דין, כאן לאחר גזר דין. כתוב אחד אומר (שם לג): אם אחפוץ במות הרשע. וכתוב אחד אומר (שמואל א ב): כי חפץ ה' להמיתם. כאן קודם גזר דין, כאן לאחר גזר דין. דבר אחר: ישא ה' פניו אליך, בעוה"ז. אשר לא ישא פנים, לעוה"ב. דבר אחר: ישא ה' פניו אליך וכתוב אחד אומר (דברים י): אשר לא ישא פנים היה ר' יוסי בן דוסתאי אומר: כיצד יתקיימו שתי מקראות הללו? אלא, ישא ה' פניו, בדבר שבינך לבינו. אשר לא ישא פנים, בדבר שבינך לבין חבירך. ר"ע אומר: כתוב אחד אומר: ונקה וכתוב אחד אומר: לא ינקה היאך אפשר לקיים ב' פסוקים הללו? אלא, בדבר שבינך לבינו ונקה. בדבר שבינך לבין חבירך, לא ינקה. בן עזאי אומר: מנקה הוא לשבים, ואינו מנקה לשאינן שבים. דבר אחר: ישא ה' פניו וגו' יהפך פניו כלפי אצלך, לא דומה שואל שלום חבירו בתוך פניו, כשואל מן הצדדין, אלא ישא ה' פניו אליך, יהפך פניו אצלך, כמה דתימא (ויקרא כו): ופניתי אליכם והפריתי. וישם לך שלום, שלום בכניסתך, שלום ביציאתך, שלום עם כל אדם. ר' נתן אומר: וישם לך שלום שלום זה, שלום מלכות בית דוד, (ישעיה ט): למרבה המשרה ולשלום אין קץ. רבי אומר: זה שלום תורה, שנאמר (תהלים כט): ה' עוז לעמו יתן וגו'. גדול השלום, שהקב"ה שינה בדבר מפני השלום, שנאמר (בראשית יח): האף אמנם אלד ואני זקנתי גדול שלום, ששינה המלאך שדבר עם מנוח, מפני השלום, שלאשה אמר (שופטים יג): הנה נא את עקרה ולא ילדת ולא ספר דבר זה למנוח. גדול שלום, שהשם שנכתב בקדושה, אמר הקדוש ברוך הוא ימחה על המים, בשביל להטיל שלום בין איש לאשתו. ר' אלעזר אומר: גדול שלום, שלא נטעו הנביאים בפי כל הבריות, אלא שלום. ר' שמעון בן חלפתא אמר: גדול שלום, שאין כלי מקבל ברכה, אלא שלום, שנאמר (תהלים כט): ה' יברך את עמו בשלום אף בברכת כהנים אחד, כל ברכות סיימן בשלום, וישם לך שלום, לומר שאין הברכות מועילות כלום, אא"כ שלום עמהם. ר' אלעזר הקפר אומר: גדול שלום, שאין חותם כל התפלה, אלא שלום, ואין חותם ברכת כהנים, אלא שלום. גדול שלום, שניתן לענוים, שנאמר (שם לז): וענוים ירשו ארץ והתענגו על רוב שלום. גדול שלום, שהוא שקול כנגד הכל, אנו אומרים: עושה שלום ובורא את הכל. רבי אלעזר בנו של ר' אלעזר הקפר אומר: שאפילו ישראל עובדין עבודת כוכבים ושלום ביניהם, כביכול אמר הקב"ה: אין השטן נוגע ביניהם, שנאמר (הושע ד): חבור עצבים אפרים הנח לו, אבל משנחלקו מה נאמר בהם (שם): חלק לבם עתה יאשמו, הא גדול שלום ושנואה מחלוקת. גדול שלום, שאפילו בשעת מלחמה צריכין שלום, שנאמר (דברים כ): כי תקרב אל עיר וגו' ואומר (שם ב): ואשלח מלאכים ממדבר קדמות וגו'. ואומר (שופטים יא): השיבה אתהן בשלום. גדול השלום, שאפילו המתים צריכין שלום, שנאמר (בראשית טז): ואתה תבא אל אבותיך בשלום. ואומר: בשלום תמות. גדול השלום, שניתן לעושי תשובה, שנאמר (ישעיה נז): בורא ניב שפתים שלום שלום. ר' מאיר אומר: גדול הוא השלום, שלא ברא הקדוש ברוך הוא מדה יפה מן השלום, שניתנה לצדיקים, שבשעה שנפטר מן העולם, שלש כתות של מלאכי השרת מקדימין אותו בשלום. הראשונה אומרת (שם): יבא שלום. שנייה אומרת (שם): ינוחו על משכבותם. והשלישית אומרת (שם): הולך נכוחו. ולא דיין לצדיקים, שמיתתן בידי כבוד, שנאמר (שם נח): כבוד ה' יאספך, אלא שמקלסים לפניהם בשלום, יבוא שלום. גדול השלום, שלא ברא הקב"ה מדה יפה כמו השלום, ומנעה מן הרשעים, שבשעה שנפטרין מן העולם, ג' כתות של מלאכי חבלה מקדימות אותו: הראשונה אומרת (שם מח): אין שלום. השניה אומרת: אמר ה' לרשעים. השלישית אומרת (שם נ): למעצבה תשכבון. לא דיין לרשעים, שמיתתן ביד מחבלים, שנאמר (איוב לג): ותקרב לשחת נפשו וחייתו לממיתים. ואומר: יהדפוהו מאור לחושך. ואומר (תהלים לה): יהי דרכם חשך וחלקלקות ומלאך ה' רודפם אלא שהם מתקנטרים לפניהם, ואומרים להם: אין שלום וגו', למעצבה תשכבון. גדול השלום, שניתן שכר התורה והמצות, שנאמר (ויקרא כו): ונתתי שלום בארץ. גדול שלום, שניתן לאוהבי תורה, שנאמר (תהלים קיט): שלום רב לאוהבי תורתך גדול השלום, שניתן ללומדי תורה, שנאמר (ישעיה נד): וכל בניך למודי ה' ורב שלום בניך. גדול השלום, שניתן לעושי צדקה, שנאמר (שם לב): והיה מעשה הצדקה שלום. גדול השלום, ששמו של מקום קרוי שלום, שנאמר (שופטים ו): ויקרא לו ה' שלום. גדול השלום, שדרי עליונים צריכין שלום, שנאמר (איוב כה): עושה שלום במרומיו, והרי דברים ק"ו, ומה אם במקום שאין איבה ושנאה, צריכין שלום, ק"ו למקום שיש בו כל המדות הללו. ר' שמעון היה אומר: בא וראה, שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מלך בשר ודם, כשהולך למלחמה הוא הולך באוכלוסין ובלגיונות, וכשהולך לשלום הולך יחידי, אבל מדת הקב"ה אינו כן, כשהוא הולך לשלום יוצא באוכלוסין ובלגיונות, שנאמר: עושה שלום במרומיו וכתיב אחריו (שם): היש מספר לגדודיו. אומר (תהלים סח): רכב אלהים רבותים אלפי שנאן ה' בם סיני בקדש. ואומר (דניאל ז): אלף אלפים ישמשוניה ורבו רבבן וגו', וכשהוא הולך למלחמה, אינו הולך אלא יחידי, שנאמר (שמות טו): ה' איש מלחמה וגו', בשמו הוא נלחם ואינו צריך לסיוע. ואומר (ישעיה סג): פורה דרכתי לבדי וגו'. את מוצא, כשפרע הקדוש ברוך הוא מדור המבול, לא פרע אלא יחידי, שנאמר (בראשית ו): הנני מביא את מי המבול מים, וכן מאנשי סדום לא פרע אלא יחידי, שנאמר (שם יט): וה' המטיר על סדום וגו'. וכן כשפרע מן המצריים, שנאמר (שמות יב): וה' הכה כל בכור וגו'. וכן פרע מן האמוריים יחידי, שנאמר (יהושע י): וה' השליך עליהם אבנים גדולות. וכן מסנחריב פרע יחידי, שנאמר (מ"ב יט): ויצא מלאך ה' ויך במחנה וגו'. כתוב אחד אומר: היש מספר לגדודיו. וכתוב אחד אומר (דניאל ז): אלף אלפים ישמשוניה. משגלו ישראל מארצם, אלף אלפים ישמשוניה, כביכול, נתמעטה פמליא של מעלה. רבי אומר, משום אבא יוסי בן דוסתאי: אלף אלפים ישמשוניה גדוד אחד. וכמה הן גדודיו, היש מספר. כתוב אחד אומר (תהלים קמו): מונה מספר לכוכבים לכולם שמות יקרא. וכתוב אחד אומר (ישעיה מ): המוציא במספר צבאם לכולם בשם יקרא. כשהקב"ה קורא אותם, הוא קורא שמות כולן, כאחת, והם עונין מה שא"א לו לבשר ודם לקרוא שני שמות כאחת. וכן הוא אומר (שמות כ): וידבר אלהים את כל הדברים האלה לאמר, מלמד שכל עשרת הדברות אמר בדיבור אחד. ואומר (תהלים סב): אחת דבר אלהים שתים זו שמעתי כי עוז לאלהים. ואומר (ירמיה כג): הלא כה דברי כאש נאם ה' וכפטיש יפוצץ סלע רבי אומר, משום אבא יוסי בן דוסתאי: מהו לכולם שמות יקרא? שאין שם שינוי, לא השם שנקרא עכשיו, נקרא לאחר זמן. וכן הוא אומר (שופטים יג): למה זה תשאל לשמי והוא פלאי, איני יודע לאיזה שם אני מתחלף. כתוב אחד אומר (ד"ה א כא): ויתן דוד לארנן במקום שקלי זהב משקל שש מאות. וכתוב אחד אומר (שמואל ב כד): בכסף שקלים חמשים. כיצד יתקיימו שני פסוקים הללו? מקום הגרן בשש מאות מקום המזבח בחמשים. רבי אומר, משום אבא יוסי בן דוסתאי: שנים עשר שבטים היו, ונטל דוד מכל שבט ושבט חמשים שקל, נמצאו שש מאות שקלים מכל השבטים. ר' אלעזר בן שמוע אומר: הגורן בשש מאות, אבל הבקר לעולה והמוריגים וכלי הבקר לעצים, בשקל כסף חמשים. כתוב אחד אומר (ד"ה ב ט): ויהי לשלמה ארבעת אלפים ארוות סוסים. וכתוב אחד אומר (מלכים א ה): ויהי לשלמה ארבעים אלף ארוות סוסים. כיצד יתקיימו שני כתובים הללו? ד' אלפים אסטבלאות ארבעים אלף סוסים. כתוב אחד אומר (ד"ה ב ד): מחזיק בתים ג' אלפים יכיל. וכתוב אחד אומר (מלכים א ו): אלפים בת יכיל. כיצד ב' כתובים הללו מתקיימים? בלח אלפים, שהם שלשת אלפים ביבש. מכאן אמרו: שני כורים בלח, שהם שלשת כורים ביבש. חביב הוא השלום, שכל מעשים וזכיות שעשה אברהם אבינו, לא נתן שכרו אלא שלום, שנאמר (בראשית טו): ואתה תבא אל אבותיך בשלום. וכן אתה מוצא ביעקב אבינו, שביקש מן המקום שלום, שנאמר (שם כח): ושבתי בשלום וגו'. וכן אתה מוצא באהרן, שלא נשתבח לפני המקום, אלא בשלום, שנאמר (מלאכי ב): בריתי היתה אתו וגו'. וכן אתה מוצא בפנחס, שנתן שכרו שלום, שנאמר (במדבר כה): הנני נותן לו את בריתי שלום וכן אתה מוצא שלא נמשלה התורה אלא בשלום, שנאמר (משלי ג): וכל נתיבותיה שלום. וכן אתה מוצא שאין הקדוש ברוך הוא מנחם את ירושלים, אלא בשלום, שנאמר (ישעיה לב): וישב עמי בנוה שלום. וכן לא פרע, מן עמון ומואב, אלא שמנע מהם שלום, שנאמר (דברים כג): לא תדרוש שלומם וטובתם וגו'. וכן ישראל מתברכים בכל יום בשלום, שנאמר: וישם לך שלום:
ושמו את שמי - מגיד שהם מתברכים בשם המיוחד. יכול אף בגבולין יהיו מתברכין בשם המיוחד? תלמוד לומר: ושמו את שמי ונאמר להלן: לשכן את שמי. מה להלן מקדש, אף כאן מקדש, אלא משרבו הפריצים חזרו להיות מוסרים את השם לצנועים שבכהונה. אמר רבי טרפון: מעשה והייתי עם אחי הכהנים בשורה, והטיתי אזני כלפי כ"ג, ושמעתי שאמרו בתוך נעימת הכהנים, או במקדש, מברכין ואין מברכין בגבולין. אמר: בכל המקום אשר אזכיר את שמי, אף בגבולין, אלא, שבגבולין אומר, ג' ברכות, ובמקדש ברכה אחת. במקדש אומר: השם ככתבו. בגבולין בכינויו. בגבולין נושאין ידיהם, כנגד כתפותיהם. ובמקדש על גבי ראשיהם. (במדבר ו): ואני אברכם למה נאמר? לפי שנאמר: כה תברכו את בני ישראל אין לי אלא ברכה לישראל. לגרים לנשים ולעבדים מנין? תלמוד לומר: ואני אברכם. יכול אם רצו הכהנים לברך את ישראל, הרי הם מבורכים, ואם לאו, אין מבורכין? תלמוד לומר: ואני אברכם, שלא יהיו הכהנים אומרים: אנו נברך את ישראל, תלמוד לומר: ואני אברכם, אני אברך את עמי. וכן הוא אומר (דברים ט): כי ה' אלהיך ברכך וגו' הכהנים מברכים את ישראל. מי מברך את הכהנים? תלמוד לומר: ואני אברכם, הכהנים מברכים את ישראל, ואני אברך אלו ואלו. הוי, ואני אברכם.



ויהי ביום כלות משה וגו' - הה"ד (תהלים פה): אשמעה מה ידבר האל ה' וגו'. את מוצא, בשעה שעשו ישראל אותו מעשה וכעס עליהם הקב", שנאמר (שמות לב): ויאמר ה' אל משה ראיתי את העם הזה וגו' הרף ממני וגו', מיד עמד משה ובקש רחמים מלפניו, שיתרצה להם, כמה שנאמר: ויחל משה וגו' ונתרצה להם הקדוש ברוך הוא, שנאמר: וינחם ה' על הרעה וגו', אף על פי כן, היה בלבו עליהם, שנאמר (שם): וביום פקדי ופקדתי עליהם חטאתם. כיון שנעשה המשכן, אמר ר' יהודה ברבי סימון: הלך משה והרכין אזנו במשכן. אמר משה: תאמר שיש בלבו של הקב"ה על ישראל. הה"ד (תהלים פה): אשמעה מה ידבר האל ה'. מהו האל ה'? אמר משה: שעד עכשיו הוא עומד בכעסו כנגדם, והוא בקושי עמהם, ואין האל אלא לשון חוזק, כמה דתימא (יחזקאל טו): ואת אילי הארץ לקח, או הוא מתרצה להם והוא נוהג במדת רחמים עמהם. הה"ד: ה', אין ה', אלא מידת רחמים, שנאמר: ה' ה' אל רחום וחנון, מיד פייסו הקדוש ברוך הוא, שאין בלבו על ישראל כלום, כמה דכתיב (שמות לד): ויעבור ה' על פניו, שהעביר זעמו מהם ועבר על פשעיהם. אמר רבי סימון: למה כתיב ב"פ ה' ה'? אלא שפייסו הקב"ה ואמר לו למשה: מה לשעבר הייתי נוהג עמהם במדת רחמים, עד שלא עשו אותו המעשה, כך עכשיו, במדת רחמים אנהיג עמהם. אמר רב יהודה בר רב סימון: באותה שעה שמע משה קול נאה וקול משובח. לשעבר היה משה עומד והיה הדיבור בא לתוך אזנו כמין סילון, ולא היה אחד מישראל שומע, אבל כשהיו פניו מאדימות, היו יודעים שהדיבור בא אצלו, וכיון שנעשה המשכן, שמע קול נאה. מה שמע? (תהלים פה): כי ידבר שלום אל עמו ואל חסידיו. אמר רבי ברכיה הכהן, בשם ר' יהודה ב"ר סימון: אמר הקדוש ברוך הוא למשה: לשעבר היתה איבה ביני לבין בני, שנאה ביני ובין בני, תחרות ביני ובין בני, אבל עכשיו, שנעשה המשכן, אהבה ביני ובין בני, שלום ביני ובין בני. הוי, כי ידבר שלום אל עמו, אלו ישראל, על שעשו המשכן. ואל חסידיו, זה שבט לוי, שכתוב בו (דברים לג): וללוי אמר תומיך ואוריך וגו'. ומנין אתה אומר, שבמשכן הכתוב מדבר? שכן כתיב אחריו (תהלים פה): אך קרוב ליראיו ישעו לשכון כבוד בארצנו. אימתי היתה שלום לישראל? בזמן ששכן כבוד הקב"ה במשכן, כמה דתימא (שמות מ): וכבוד ה' מלא את המשכן. אמר ר' שמעון בן לקיש: מה לי ללמד דבר זה מספר תלים, דברי תורה היא אפילו במקומה, אינה חסרה כלום. ראה מה כתיב: וישם לך שלום. אימתי? ביום כלות משה:
ויהי ביום כלות וגו' - הה"ד (איוב ד): האנוש מאלוה יצדק וגו' אמר רבי ברכיה הכהן: כשהלך יעקב אצל פרעה, לא יצא מאצלו עד שבירכו, שנאמר (בראשית מז): ויברך יעקב את פרעה. מה בירכו? אמר לו: יעלה נילוס לרגלו, אף אני, כשאבוא אצלכם, אני בא טעון ברכות. והיכן רמזה להם? בסיני. אמר ר' יהושע בן לוי: ברמז אמר הקדוש ברוך הוא לישראל שיעשו את המשכן, שהוא נותן להם ברכות בביאתו, שנאמר: מזבח אדמה תעשה לי וגו'. בכל המקום אשר אזכיר את שמי אבוא אליך וברכתיך, וכן עשה, כשבא למשכן בירכן, שנאמר: יברכך ה' וישמרך. אימתי? ויהי ביום כלות, הא למדנו שאין אדם צדיק יותר מן האלהים. הוי, האנוש מאלוה יצדק?! לאו, אלא גם הקב"ה ברך ישראל בביאתו אצלם, לכך נאמר: יברכך ה' וישמרך, וסמך לו, ויהי ביום כלות וגו':
ויהי ביום כלות וגו' - הה"ד (תהלים צא): יושב בסתר עליון. אמר רב הונא בשם רבי אידי: מי אמר המזמור הזה? היינו סבורים שבא שלמה ואמרו, ולא אמרו, אלא משה. הה"ד: יושב בסתר עליון, זה משה, שישב בסתר עליון, שנכנס בתוך הענן שהוא סתר עליון, כמה דתימא (איוב כב): עבים סתר לו, וכן כתיב: ויבא משה בתוך הענן. בצל שדי יתלונן, שלן שם לינות הרבה, שנאמר (שמות לד): ויהי שם עם ה' ארבעים יום וארבעים לילה, והוא אמר: אומר לה' מחסי וגו'. דבר אחר: יושב בסתר עליון וגו' אמר רבי יהודה בר סימון, בשם ר' יוחנן: ג' דברים שמע משה מן הקדוש ברוך הוא, והרתיע לאחוריו, כיון שאמר לו: ונתנו איש כופר נפשו, אמר משה: מי יוכל ליתן כופר נפשו?! (איוב ב): עור בעד עור וכל אשר לאיש יתן בעד נפשו ועדיין אינו מגיע, שנאמר (תהלים מט): אח לא פדה יפדה איש לא יתן לאלהים כפרו ויקר פדיון נפשם. אמר לו הקב"ה: איני מבקש לפי כוחי, אלא לפי כחן. זה יתנו אמר רבי מאיר: נטל הקדוש ברוך הוא כמין מטבע של אש, מתחת כסא הכבוד והראה לו למשה, זה יתנו, כזה יתנו. וכן בשעה שאמר לו הקב"ה: צו את בני ישראל את קרבני לחמי לאשי. אמר משה: מי יוכל להספיק לו קרבנות? אם אנו מקריבין לפניו, כל חיתו שדי ועורכין כל עצי לבנון, אינו מספיק לו, שנאמר (ישעיה מ): ולבנון אין די בער וחיתו אין די עולה! אמר לו הקדוש ברוך הוא: איני מבקש לפי כחי, אלא לפי כחן. ואמרת להם זה האשה וגו' ולא שניהם בבת אחת, אלא את הכבש אחד תעשה בבקר וגו' וכן בשעה שאמר לו הקב"ה: ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם אמר משה: מי יוכל לעשות לו מקדש שישרה בתוכו? (מלכ"א ח): הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך וגו'. ואומר (ירמיה כג): הלא את השמים ואת הארץ אני מלא וגו'. ואומר (ישעיה סו): השמים כסאי והארץ הדום רגלי וגו'. אמר הקדוש ברוך הוא: איני מבקש לפי כחי, אלא לפי כחן. כשאני מבקש כל העולם כולו, אינו יכול להחזיק כבודי ולא שמש אחד משלי, אלא אני, איני מבקש מידך, אלא עשרים בדרום, ועשרים בצפון, ושמונה במערב, לכך משה אמר: יושב בסתר עליון, הקב"ה שהוא יושב בסתרו של עולם, הוא רואה את הכל ואינו נראה, הוא נתאוה ללון בצילנו. אמר רבי פרוזדק בר נחשא, בשם רבי יהודה ברבי סימון: שדי נתלונן, בצל שעשה לך בצלאל, זה המשכן. הוי, בצל שדי יתלונן. אומר לה' מחסי, שיר זה של פגעים אמר משה, בשעה שהיה עולה להר, שהיה מתיירא מן המזיקין. מהו אומר לה' מחסי? אגנתי ומצודתי קסטרא דידי. אלהי אבטח בו, שבשמו אני מבריח את המזיקין ואת מלאכי חבלה. כי הוא יצילך, אמר לו הקדוש ברוך הוא, בי בטחת, אני עומד לך. כי הוא יצילך וגו' מפח יקוש, מצדתה דציידא. מִדֶּבֶר הוות, מדבר שהוא מביא הוות בעולם. באברתו יסך לך מהו באברתו יסך לך? בזכות התורה, שנתנה מימינו של הקב"ה, שנאמר (דברים לג): מימינו אש דת למו. תחת כנפיו תחסה, מי שבא לחסות תחת כנפיו של הקדוש ברוך הוא, הוא לו צנה וסוחרה של אמת. מהו צנה וסוחרה אמתו? אר' שמעון בן לקיש: אמר הקב"ה: זיין אני עושה לכל מי שהוא סוחר באמתה של תורה. אמר רבי שמעון בן יוחאי אמתה של תורה, זיין הוא לבעליה. אמר רבי שמעון בן יוחאי: זיין נתן הקדוש ברוך הוא לישראל, בסיני ושם המפורש כתוב עליו. לא תירא מפחד לילה, מן אגרת בת מחלת ומרכבתה, ולא מכל המזיקים המושלים בלילה. מחץ יעוף יומם אמר רבי ברכיה: יש מזיק שהוא פורח באויר, כעוף וקושט כחץ. ומי יצילך ממנו? שילוח הקן, שכן כתיב למעלה: כי הוא יצילך מפח יקוש, איו פח אלא צפור, כענין שנאמר (עמוס ג): התפול צפור אל פח הארץ. וכתיב (דברים כב): כי יקרא קן צפור לפניך וגו' שלח תשלח וגו'. מדבר באופל יהלוך מי שמעשיו באופל, הדבר שולט בו. וכן הוא אומר (חבקוק ג): לפניו ילך דבר ויצא רשף לרגליו, אף כאן הוא אומר: מקטב ישוד צהרים. רבנן אמרין: שד הוא, ולמה קרי ליה קטב? רבי אבא בר כהנא אמר: דהוא בזא סוגייה דיומא מן ראשיהן, דד' עד סופיהן דתשע. ר' לוי אמר: דהוא בזיז סוגיה דטיהרא מן סופיהון, דד' עד ראשיהן דתשע, ואינו שולט לא בצל ולא בחמה, אלא בין הצל לחמה, ראשו דומה לעגל וקרן אחד יוצאה בתוך מצחו, והוא מתגלגל ככד. אמר רבי הונא, בשם ר' יוסף: קטב מרירי עשוי קליפין קליפין, שערות שערות, עינים עינים. אמר רבי שמעון בן לקיש: ועין אחת קבועה לו בלבו, וכל מי שהוא רואה אותו, אין לו חיים מעולם, בין אדם בין בהמה, וכל מי שהוא רואה אותו נופל ומת, ומרירי שולט משבעה עשר בתמוז ועד תשעה באב. חזקיה ראה אותו ונפל על פניו ומת. אמר רבי פנחס הכהן: מעשה באחד שראה אותו ונכפה על פניו. אמרו: יהודה בן ר' שמואל ראה ולא נפל, אמרו: אעפ"כ מת. ר' אבהו הוה יתיב פשיט בחדא כנישתא מדוכתא דקסרין. חמא חד פארי בתר חבריה, ובידיה חד קטו בעי דימחיניה בה, חמא מזיק פארי בתריה ובידיה חד קטו דפרזל. נפק ר' אבהו ופארי בתריה. א"ל: לא תמחיניה דלמא הוא מיית! א"ל: רבי, מן הדא הוא מייתא?! א"ל: הא מזיקא פארי בתרך ובידיה קטותא דפרזלא, את מחי לה בהדה והוא מחי לה בההיא, והוא מיית! רבי יוחנן הוה מפקד לספריא ולמתניניא באילין יומיא, דלא יהוון טענין ערקא על מניקיא. ר' שמואל בר רב יצחק, הוה מפקד לספריא ולמתניניא באלין יומיא, דיהוין מפטירין טלייא בד' שעין. יפול מצדך וגו' רב יצחק אמר: היד שהיא שולטת על מצוה אחת, זו מצות תפילין. כתיב בה: יפול מצדך אלף, שנמסר לה אלף מלאכים לשומרו, אבל הימין שהיא שולטת במצות הרבה, ורבבה מימינך, רבבות של מלאכים נמסרים לה. אמר רבי חנינא ב"ר אבהו: אינו אומר ימסרו לך, אלא יפול, אם באים אלף מזיקים הם נופלים מן הצד, שהיא שולטת על מצוה אחת. ואם באים הם רבוא מזיקין, הם נופלין לפני הצד, שהיא שולטת במצות הרבה. בנוהג שבעולם, אדם נמסר לאלף איש, עליו לזון אותן. למה? שהן מוסרין לו לשומרו, והקב"ה מוסר לאדם הזה, אלף מלאכים משמאלו, ורבוא מימינו לטובתו ולשומרו. אליך לא יגש, שתזון אותם. רק בעיניך תביט, שלותך. ושלומת רשעים תראה, מה שישלם הקדוש ברוך הוא לרשעים כמעשיהם תראה. כי אתה ה' מחסי וגו' אמר רבי חנינא: אמרו ישראל: הקב"ה, אתה נותן את התורה בתחתונים אצלנו, ושכינתך תשרה בעליונים?! הה"ד, כי אתה ה' מחסי, שנתת לי תורתך. ועליון שמת מעונך, ואתה שמת מעונך בעליונים. לא תאונה אליך רעה, כמה דתימא (משלי יב): לא יאונה לצדיק כל און. ונגע לא יקרב באהלך אמר רבי יוחנן: עד שלא הוקם המשכן, היו המזיקין מתגרין בעולם לבריות, ומשהוקם המשכן, ששרה השכינה למטה, כלו המזיקין מן העולם. הה"ד: ונגע לא יקרב באהלך, זה אהל מועד. אר' שמעון בן לקיש: מה לך אצל ספר תהלים, והלא במקומו אינו חסר, יברכך ה' וישמרך, מן המזיקין. אימתי? ויהי ביום כלות משה מהו ביום כלות? שכלו המזיקין מן העולם:
ויהי ביום כלות וגו' - הה"ד (שיר ג): אפריון עשה לו, זה העולם שהוא עשוי כמין כילה. המלך שלמה, זה הקדוש ברוך הוא ששם שלום בין אש למים, ופתכן זה בזה ועשה מהן רקיע, שנאמר (בראשית א): ויקרא אלהים לרקיע שמים, שהוא אש ומים. מעצי הלבנון, שנבנה ממקום בית המקדש. אמר רבי יוסי בר חלפתא: למה נקרא אבן שתיה? שממנה הושתת העולם. הה"ד (תהלים נ): מציון מכלל יופי אלהים הופיע. עמודיו עשה כסף, זה הרקיע, כמה דתימא (איוב כו): עמודי שמים ירופפו. ולמה קרי ליה כסף? שהוא מכסף, על כל מעשה בראשית. וכן הוא אומר (תהלים יט): השמים מספרים וגו'. רפידתו זהב, זו הארץ שהיא מעלה פירות הארץ ופירות האילן, שהן דומים לזהב. מה הזהב, יש בו מינין הרבה וגוונין הרבה, אף פירות הארץ מהן ירוקין ומהן אדומין. מרכבו ארגמן, זה השמש שהוא נתון למעלה, והוא רוכב במרכבה, ומאיר לעולם, כמה דתימא: והוא כחתן יוצא מחופתו וגו'. ומכח השמש, הגשמים יורדים ומכח השמש, הארץ מעלה פירות, ולכך קראו: ארגמן שיצרו הקב"ה לארוג מן לבריות, ואין מן אלא פירות ומזונות, כמה דתימא (דניאל א): וימן להם המלך וגו'. תוכו רצוף אהבה, שאחר כל מעשה בראשית, ברא אדם וחוה למשול בכולם. וכן הוא אומר (משלי ט): שלחה נערותיה תקרא הוי, מבנות ירושלים, שיהיו כל הבריות יראים מהם ומושלמים להם, כמה דתימא (בראשית ט): ומוראכם וחתכם יהיה וגו'. דבר אחר: אפריון, זה העולם. למה קראו אפריון? שלא בראו, אלא לפריה ורביה. וכן הוא אומר (ישעיה מה): לא תוהו בראה, לשבת יצרה. עשה לו המלך שלמה, שלא בראו הקדוש ברוך הוא, אלא על מנת שיהא שלום בין הבריות, שנאמר (שם): יוצר אור ובורא חושך עושה שלום וגו'. מעצי הלבנון, שבעצת התורה המלובנת בדבריה, ברא הקב"ה עולמים. וכן הוא אומר (משלי ח): לי עצה ותושיה. ומנין שהתורה מלובנת בדבריה? שכן כתיב (איוב כח): אז ראה ויספרה הכינה וגם חקרה ויאמר לאדם וגו'. עמודיו עשה כסף, זה שלשלת יוחסין. וכן הוא אומר (משלי י): וצדיק יסוד עולם ואין כסף, אלא זיקוק יחוס, כמה דתימא (מלאכי ג): וישב מצרף ומטהר כסף וטהר את בני לוי וזקק אותם. רפידתו זהב, זו התורה, שכתוב בה (תהלים יט): הנחמדים מזהב ומפז רב ולא נתנה הקדוש ברוך הוא ללומדיה, אלא מי שמשמר יחוסו. וכן הוא אומר (תהלים נ): ולרשע אמר אלהים מה לך לספר חוקי ותשא בריתי עלי פיך. למה כן? (שם): אם ראית גנב ותרץ עמו ועם מנאפים חלקך. ואומר (שם צו): הבו לה' משפחות עמים הבו לה' כבוד ועוז. מרכבו ארגמן, זה הקב"ה, שכתוב בו (דברים לג): רוכב שמים בעזרך והוא אורג את העולם, שיצאו כולם למיניהם ולא יתערבו מין בשאינו מינו, כמה דתימא (בראשית א): תדשא הארץ דשא, והוא אין משרה שכינתו, אלא על המיוחסים שבישראל. וכן הוא אומר (שם יז): להיות לך לאלהים ולזרעך אחריך, בזמן שזרעך ניכר אחריך, הקדוש ברוך הוא הווה לך לאלהים, ובזמן שאין זרעו ניכר אחריו, שהם מערבים זרעם בנשי חבריהם, אין הווה להם לאלהים. תוכו רצוף אהבה מבנות ירושלים ר' יודן אמר: זו זכות התורה, שנאמר בה: אילת אהבים וזכות הצדיקים, שנאמר (מלאכי א): ואוהב את יעקב. ר' עזריה, בשם ר' יהודה בר סימון אמר: זו השכינה, כמה דתימא (דברים ו): ואהבת את ה' אלהיך. דבר אחר: אפריון, זה בית העולמים. למה נקרא אפריון? שכל הצורות של זהב מן מיניה. מעצי הלבנון, כמה דתימא (ד"ה ב ב): ואנחנו נכרת עצים מן הלבנון וגו'. עמודיו עשה כסף, ויקם את העמודים על פני ההיכל אחד מימין וגו'. וכי כסף היה והלא נחשת היה? אלא שהיה נחשת ממורט שוה ככסף. רפידתו זהב תני שכל הבית היה נטוח בזהב, חוץ מאחורי הדלתות. אמר רבי איבו: מתניתין, בבנין שני, אבל בבנין ראשון, אפילו אחרי הדלתות. שבעה מיני זהבים הם: זהב טוב, זהב טהור, זהב שחוט, זהב סגור, זהב מופז, זהב מזוקק, זהב פרוים. זהב טוב, כמשמעו, כמה דאת אמר: (בראשית ב): וזהב הארץ ההיא טוב. אמר רבי יצחק: טוביו דהוא בביתיה, טוביו דהוא בלוייתיה. זהב טהור, מכניסין אותו לאור ואינו חסר כלום. רבי יהודה, בשם רבי אמי אמר: אלף ככר הכניס שלמה אלף פעמים לכור ולא עמדו, אלא על ככר אחת. והא תני, רבי יוסי ב"ר יהודה: מעשה במנורות בית המקדש, שהיתה יתירה על של מדבר, משקל דינר גורדייני והכניסוה לכור פ' פעמים, עד שחסרה מן קדמוי הות חסרה סגין, מכאן ולהלן לא הוות חסרה אלא ציבחר. זהב שחוט, שנטווה כחוט והיה נמשך כשעוה. אדרינוס היה לו משקל ביצה, דיקלטיינוס היה לו משקל דינר. גורדייני הדה אומתה, לית לה מיניה. זהב סגור, שהיה סוגר בעד כל הזהבים. כתיב: ושבעת אלפים ככר כסף מזוקק לטוח לקירות הבתים. וכי כסף היה, והלא זהב היה?! דכתיב (ד"ה ב ג): ואת הבית הגדול חפה עצי ברושים ויחפהו זהב טוב. ולמה קרי ליה כסף? שהיה מכסיף בעד כל הזהבים, וכל הכלים היו נעשים ממנו: הספות, והיעים, והמזרקות, והמזלגות, והכפות, והמחתות, זהב סגור. תמן כתיב (מלכים א ז): והפותות לדלתות הבית. מהו פותות? ר' יצחק מגדלאה אמר: זה פותה שתחת הציר. ר' סימאי אומר: אלו פותחות, ללמדך, שאפילו דבר קל לא היה בית המקדש חסר. זהב מופז ר' פטרוקי אחוי דר' דרוסאי, בשם ר' ואיבו אבא אומר: דומה לגפרית מוצתת באש. ר' אבין אמר: לשם מקומו, נקרא זהב מאופז. זהב מזוקק בית ריש לקיש אמר: מחתכים אותו כזיתים ומאכילים אותו לנעמיות, והוא יוצא מזוקק. זהב פרוים ר' שמעון בן לקיש אומר: אדום ודומה לדם הפר. וי"א: שעושה פירות. אמר רבי חנינא בר יצחק: יום שהכניס מנשה צלם להיכל, יבשו כל אותן הפירות. הה"ד (נחום ח): ופרח לבנון אומלל ולעתיד לבא הכל חוזר, דכתיב (ישעיה לה): פרוח תפרח ותגל וגו'. מרכבו ארגמן, ויעשו את הפרוכת תכלת וארגמן וכרמיל ובוץ, לפי שארגמן חשוב שבכולן, שהוא לבוש מלכות, כמה דתימא (דניאל ו): וארגוונא ילבש לכן חשב ליה לדידיה. ודכותה (ישעיה סו): אוכלי בשר החזיר והשקץ והעכבר. ומה איסור גדול יש להחזיר מן שאר בהמות טמאות ולעכבר משאר שרצים? אלא חשב חזיר, והוא הדין לכל הבהמות וחיות טמאות, ומנה לעכבר, והוא הדין לכל השרצים שבעולם. דבר אחר: אפריון, זה הארון. רבי יהודה בר רב אלעאי אמר: למלך שהיה לו בת נאה, משובחת וחסודה. אמר המלך: עשו לה פרוים, מוטב שתראה נויה של בתי מן פרוים. כך התורה נאה ומשובחת וחסודה. אמר הקב"ה: עשו לה ארון שיראה נויה של תורה מן הארון. עשה לו המלך שלמה, זה הקדוש ברוך הוא שהשלום שלו, ועשה כן התורה כולה, שנאמר (משלי ג): וכל נתיבותיה שלום. מעצי הלבנון, ועשו ארון עצי שטים עמודיו עשה כסף, אלו שני עמודים של כסף שהיו עומדין לפניו, כמין איסטווה. רפידתו זהב, וצפית אותו זהב טהור. מרכבו ארגמן רבי תנחומא אמר: זה הכפורת שהוא דומה לארגמן, וכתוב בו: ונתת את הכפרת על הארון מלמעלה. תוכו רצוף אהבה מבנות ירושלים רבי יהודה ב"ר סימון אמר: זו זכות התורה, זו זכות הצדיקים שעוסקין בה. ר' עזריה, בשם רבי יהודה בר' סימון אמר: זו השכינה. אמר רבי אבא בר כהנא: כתיב: ונועדתי לך שם וגו' וכולה. דבר אחר: אפריון, זה המשכן. אמר רבי עזריה, משום רבי יהודה ב"ר סימון: משל למה הדבר דומה? למלך בשר ודם, שהיה לו בת והיה אוהבה יותר מדאי, כל זמן שבתו קטנה, היה מדבר עמה בפרהסיא, ראה אותה בחצר היה מדבר עמה, כיון שהגדילה ובאת לידי סימנים, אמר המלך: אין זו כבודה של בתי שאהיה מדבר עמה בפרהסיא, אלא עשו לה פאפליון, לכשאני מבקש לדבר עם בתי, אהיה מדבר עמה מן הפאפליון ולפנים. כך כשראה הקב"ה את ישראל במצרים, היו נערים, שנאמר (הושע יא): כי נער ישראל ואוהבהו וממצרים קראתי לבני. ראה אותם על הים, היה מדבר עמם, שנאמר (שמות יד): ויאמר ה' אל משה מה תצעק אלי. ראה אותם בסיני, היה מדבר עמם, שנאמר (דברים ה): פנים בפנים דבר ה' עמכם. וכיון שקבלו את התורה ונעשו לו אומה שלימה, אמרו (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע. אמר הקדוש ברוך הוא: אין שבחן של בני שאהיה מדבר עמהם בפרהסיא, אלא עשו לי משכן. וכשאני צריך לדבר עמהן, אהיה מדבר עמהם מן המשכן. הה"ד (במדבר ז): ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו וגו'. עשה לו המלך שלמה, זה הקב"ה, שהשלום שלו, שהוא עושה שלום עם ישראל מן התחרות שהיה לו עמהן, מן מעשה העגל. מעצי הלבנון, ועשית את הקרשים למשכן וגו'. עמודיו עשה כסף ווי העמודים וחשוקיהם כסף. רפידתו זהב, ואת הקרשים תצפה זהב. מרכבו ארגמן, ועשית פרוכת תכלת וארגמן. וכתיב (שמות מ): וסכת על הארון את הפרכת וגו'. תוכו רצוף אהבה מבנות ירושלים רבי עזריא, בשם רבי יהודה בר' סימון אמר: זו השכינה. ר' יודן אמר: זה זכות התורה, וזה זכות הצדיקים. אמר רבי יהושע דסכנין, בשם ר' לוי: ולא יכול משה לבא וגו'. משל למה הדבר דומה? למערה, שהיא נתונה על שפת הים, רעש הים ונתמלאת המערה והים לא חסר כלום. כך אהל מועד נתמלא מזיו השכינה, והעולם לא חסר כלום. הוי, תוכו רצוף אהבה. מבנות ירושלים, זו השכינה. אמר רבי אבא בר כהנא: כתיב: ונועדתי לך שם וגו' ללמדך שאפילו מה שאחורי הכפורת, אינו פנוי מן השכינה. עובד כוכבים' אחד שאל את רבן גמליאל אמר: מפני מה נגלה הקדוש ברוך הוא למשה מתוך הסנה? אמר לו: אלו נגלה על חרוב אחד, או על תאנה אחת, כך היית שואלני, ולהוציאך חלק א"א, ללמדך שאין מקום בארץ פנוי מן השכינה, שאפילו מן הסנה היה מדבר עם משה. דבר אחר: אפריון וגו' מה כתיב למעלה? (שיר ג): הנה מטתו שלשלמה וגו', זו ברכת כהנים. כדאמרינן למעלה, ללמדך ששלמה לא בא אלא לפרש את התורה, וסמך דבריו על סדר התורה, כשם שלמעלה מפרשת המשכן כתוב פרשת ברכת כהנים, כך עשה שלמה בתחלה, זכר ברכת כהנים (וגו'), ואחר דיבר על המשכן. אפריון עשה לו וגו' למה כן? אמר רבי יהושע דסכנין, בשם ר' לוי: למה הדבר דומה? למלך, שקדש את בתו ועשה לה קדושין גדולים, ושלטה בהם עין רעה, כשבא המלך להשיא את בתו, מה עשה? נתן לה קמיע. אמר לה: יהא הקמיע הזה עליך, שלא ישלוט בך עין רעה עוד. כך עשה הקב"ה, כשבא ליתן תורה לישראל, עשה פומבון גדולה, כמה שכתוב (שמות כ): וכל העם רואים את הקולות ולא היו אלא קדושים, כמו שכתוב (שם יט): לך אל העם וקדשתם היום ומחר, ושלטה בהם עין רעה ונשתברו הלוחות, כמה דתימא (שמות לב): וישבר אותם תחת ההר לא עשה כן, אלא כיון שבאו ועשו את המשכן, נתן להם הקדוש ברוך הוא את הברכות תחלה, כדי שלא תשלוט בהן עין רעה, לפיכך כתוב תחלה: יברכך ה' וישמרך מן עין רעה, ואח"כ, ויהי ביום כלות וגו':
אמר רבי אבין: אין מדותיו של הקב"ה, כמדת מלך בשר ודם. מלך בשר ודם, נכנס במדינה משבני המדינה מקלסין אותו ומכבדין אותו, אחר כך הוא עושה להם צרכיהם, בונה להם דימוסיאות, עושה להם נחת רוח במדינה, אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן, אלא עד שלא עשו ישראל את המשכן, נתן להם את הברכה תחלה, כמה שנאמר: יברכך ה' וישמרך ואח"כ, ויהי ביום כלות וגו':
ויהי ביום וגו' - מהו ויהי? אמר רבי יהושע: תנאים עשה הקב"ה עם ישראל, עד שהם במצרים, שאינו מוציאם משם, אלא על מנת שיעשו לו משכן וישרה שכינתו ביניהם, כמ"ש (שם כט): וידעו כי אני ה' אלהיהם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לשכני בתוכם, על מנת לשכני בתוכם, וכיון שהוקם המשכן וירדה השכינה ושרתה בתוכם. ויהי רב אמר: דבר שלא היה, משנברא העולם. עד עכשיו נעשה באותו היום, שמשנברא העולם ועד אותה שעה, לא שרתה שכינה בתחתונים, אלא משהוקם המשכן ואילך, לכך נאמר: ויהי דבר חדוש הוא. רשב"י אמר: דבר שהיה ופסק וחוזר לכמות שהיה, שכן אתה מוצא מתחלת ברייתו של עולם שרתה השכינה בתחתונים, כמ"ש (בראשית ג): וישמעו את קול ה' אלהים מתהלך בגן וגו', וכיון שנסתלקה השכינה בעת שחטא אדם, שוב לא ירדה עד שהוקם המשכן, לפיכך כתיב: ויהי, דבר שהיה ופסק ימים הרבה, וחזר לכמות שהיה:
ויהי - ווי היה. מי אמר ווי? אמר ר' אבין: כביכול הקדוש ברוך הוא אמר: ווי! למה הדבר דומה? למלך שהיה לו מטרונה רוטננית, ואמר לה המלך: עשי לי פורפירא. כל ימיה שהיתה עסוקה באותה פורפירא, לא היתה מרננת. אחר ימים גמרה את הפורפירא ונתנה אותה לכובס, ועשאה, והביאה למלך, כיון שראה אותה המלך, והתחיל צווח ווי, שלא תחזור לרוטנניתה. כך את מוצא שהיו ישראל מרננים בכל שעה, כמה שכתוב (שמות טו): וילונו העם על משה וכן (שם יו): וילונו כל עדת בני ישראל וגו'. וכן (במדבר יז): אתם המתם את עם ה'. תבע הקב"ה שיעשו לו מקדש, כמו שכתוב (שמות כה): ועשו לי מקדש וגו'. את מוצא כל הימים שהיו עסוקים במלאכת המשכן, לא היו מרננים, וכיון שגמרו מלאכת המשכן, התחיל הקדוש ברוך הוא צווח: ווי! שלא יחזרו וירננו, כשם שהיו מרננים. ויהי הבכורים אמרו: ווי! שנטלה מהם הכהונה, שעד שלא הוקם המשכן, היו הבמות מותרות ועבודה בבכורות, שנאמר (שם כד): וישלח את נערי בני ישראל ויעלו עולות וגו'. וכן כתיב (שם יט): ועלית אתה ואהרן עמך והכהנים והעם וגו'. רבי יהושע בן קרחה ורבי: אחד מהם אומר: הכהנים, אלו הבכורות. וחבירו אמר: זה נדב ואביהוא. וכן כתיב (ישעיה יד): שבר ה' מטה רשעים שבט וגו'. אמר ר' אבא בר ממל: אלו הבכורות, לפי שהקריבו לפני העגל, אבדו כהונה. וכן את מוצא שכל הכהנים שעבדו לעבודת כוכבים בבנין ראשון, פסלן הקב"ה במקדש שני, שנאמר (יחזקאל מד): והכהנים הלוים בני צדוק וגו' לפיכך, כשהוקם המשכן צווחו הבכורים: ווי! ויהי מי אמר ווי? מלאכי השרת אמרו: ווי! אמרו: עכשיו הקדוש ברוך הוא מניח אותנו ויורד ודר בארץ, אף על פי כן פייסם הקב"ה ואומר להם: חייכם! העיקר למעלה הוא, שכן כתיב (חבקוק ג): כסה שמים הודו ואחר כך: ותהלתו מלאה הארץ. אמר רבי סימון, בשם רבי יהושע בן לוי: שחק עליהם הקדוש ברוך הוא, כשאמר להם העיקר למעלן. מניין שכן? כתיב (תהלים קמח): הודו על ארץ ושמים, תחלה ארץ ואח"כ שמים, לפיכך אמרו: ווי! ויהי מי אמר ווי? אומות העולם אמרו. למה ווי? אלא, כך אמרו: עד שלא היה הקדוש ב"ה שוכן ביניהם, היה מתקיים עליהם ועושה מלחמותיהם, עכשיו שעשו לו המשכן והוא דר ביניהם, על אחת כמה וכמה! לפיכך אמרו ווי:
ביום - הה"ד (שיר ג): צאנה וראינה בנות ציון וגו' מדבר בעת ששרתה שכינה במשכן. צאנה וראינה, כמה דתימא (ויקרא ט): וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם. בנות ציון, המצויינים לו במילה, שאלולי שהיו מהולים, לא היו יכולין להביט בשכינה, אלא נופלים היו, כשם שנפל אברהם, שנאמר (בראשית יז): ויפול אברם על פניו וידבר אתו אלהים. וכן בבלעם אומר (במדבר כד): נופל וגלוי עינים. וכן הוא אומר (ויקרא יט): ויאמר משה זה הדבר אשר צוה ה' תעשו וירא אליכם כבוד ה'. מהו זה הדבר? על המילה אמר להם, כמה דתימא (יהושע ה): וזה הדבר אשר מל יהושע אשר צוה ה' לעשות לאברהם. משל לחנוני אחד, שהיה לו אוהב והיה כהן והיה לו טומאה בתוך ביתו של אוהבו, והיה מבקש להביאו בתוך ביתו. אמר לו הכהן: אם אתה מבקש כדי שאבוא לתוך ביתך, שמע לי והסר הטומאה מתוך ביתך! וכשידע החנוני שאין שם טומאה, הלך והביא הכהן אל ביתו. כך הקב"ה, כיון שביקש להראות לאברהם אוהבו, היתה ערלה תלויה בו, כיון שמל עצמו, מיד נגלה, שנאמר (בראשית יז): בעצם היום הזה נמול אברהם ואחר כך: וירא אליו ה' לפיכך, אמר להם משה המילה צוה האלהים לעשות לאברהם אביכם, בעת שביקש להראות לו, אף אתם, מי שיש בכם ערל, יצא וימול עצמו, וירא אליכם כבוד ה', לכך אמר שלמה: צאינה וראינה בנות ציון במלך שלמה, במלך, שהוא חפץ בשלמים, כמה דתימא (שם ): התהלך לפני והיה תמים, שהערלה מום הוא בגוף. דבר אחר: במלך שלמה, במלך שברא בריותיו שלמים. ברא חמה וירח על מליאתן, וכל מעשה בראשית בקומתם נבראו, שנאמר (שם ב): הארץ וכל צבאם. בר קפרא אמר: אדם וחוה, כבני כ' שנה נבראו. דבר אחר: במלך שלמה, במלך שהשלים מעשיו לאוהביו, השלים אש לאברהם, חרב ליצחק, מלאכים ליעקב. דבר אחר: במלך שלמה, במלך שהוא עושה שלום בין בריותיו, החיות של אש והרקיע של שלג. החיות של אש, שנאמר (יחזקאל א): והחיות רצוא ושוב כמראה הבזק. והרקיע של שלג, שנאמר (שם): ודמות על ראשי החיה רקיע כעין הקרח וגו'. ולא זה מכבה את זה ולא זה מכלה את זה. אמר רבי יוחנן: כתיב (איוב כה): המשל ופחד עמו וגו'. הַמְשֵׁל, זה מיכאל, והוא של שלג. ופחד, זה גבריאל, והוא של אש. מהו עמו מושלים לו? לא זה מזיק את זה ולא זה מזיק את זה. אמר רבי אבין: לא סוף דבר בין מלאך למלאך, אפילו במלאך עצמו הוא עושה שלום, ואית ביה חמש אפין. הה"ד (דניאל י): וגויתו כתרשיש ופניו כמראה ברק וגו', לא זה מבכה את זה ולא זה מכלה את זה. כתיב (שם ז): נהר דינור נגד ונפק. והרקיע של מים, שנאמר (תהלים קד): המקרה במים עליותיו, ולא זה מכבה את זה ולא זה מכלה את זה. אמר רבי יעקב דכפר חנן: עושה שלום במרומיו, מעולם לא ראתה חמה פגימתה של לבנה. אמר רבי יוחנן: לית מזל חמי במה דקדים ליה, ולית מזל חמי במה דלעיל מיניה, אלא במה דלרע מיניה, כהדין בר נש דהוא נחית בסולמא הפוך לאחוריו. תני, רשב"י אומר: הרקיע הוא של מים, והכוכבים של אש, והן דרים זה עם זה, ואינן מזיקין זה את זה, ואפילו בין המכות הוא עושה שלום. הה"ד (שמות ט): ויהי ברד ואש מתלקחת בתוך הברד. רבי יהודה ורבי נחמיה, רבי יהודה אמר: צלוחיות של ברד מלאות אש. רבי נחמיה אמר: אש וברד פתוכים זה בזה. אמר רבי חנן טעמיה דרבי יהודה כהדא פרטתא דרומנא, דחרצינתה מתחמי' מלגו. טעמיה דר' נחמיה כהדא שאשיתא דקנדילא, דמיא ומשחא מעורבים כחדא, והיא דלקא מן גביהון. אמר רבי יהודה ב"ר סימון: מהו מתלקחת? מיתא ומתקהתא, לעשות שליחותם, בשביל לעשות רצון בוראה. אמר רבי אדא: למלך שהיו לו ב' לגיונות קשים והיו מריבים זה לזה, וכיון שהגיע מלחמתו של מלך, עשו שלום זע"ז ובאו ועשו מלחמתו של מלך. כך אש וברד מריבים זה לזה, וכיון שראו מלחמתו של הקדוש ברוך הוא במצרים, נאמר: ויהי ברד ואש מתלקחת בתוך הברד נס בתוך נס, לכך נאמר (שיר ג): במלך שלמה בעטרה שעטרה לו אמו. אמר רבי יצחק: חזרנו על כל המקרא ולא מצינו שעשתה בת שבע עטרה לשלמה בנה, אלא עטרה, זה אהל מועד, כעטרה הזאת שמקובעת באבנים טובות ומרגליות, ומעוטרת בתכלת ובארגמן ובתולעת השני ובשש. אמר רבי חוניא, שאל רשב"י את רבי אלעזר ב"ר יוסי אמר לו: אפשר ששמעת מאביך. מהו בעטרה שעטרה לו אמו? א"ל: הן. למלך שהיתה לו בת יחידה והיה אוהבה יותר מדאי, לא זז מחבבה, עד שקרא אותה אחותו, לא זז מחבבה, עד שקרא אותה אמו. כך היה הקב"ה מחבב את ישראל, קראן (שיר ה): אחותי רעיתי יונתי תמתי, לא זז מחבבן, עד שקראן אמו. הה"ד (ישעיה נא): הקשיבו אלי עמי ולאומי אלי האזינו ולאמי כתיב, עמד רשב"י ונשקו על ראשו, אמר לו: אלולי לא יצאתי לעולם, אלא לשמוע טעם זה מפיך, די. דבר אחר: אמו, אומתו. רבי יהושע דסכנין, בשם רבי לוי אמר: בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא למשה: עשו לי משכן היה לו להעמיד ארבע קונטיסים ולמתוח את המשכן עליהם, אלא מלמד שהראה הקב"ה למשה למעלן, אש אדומה, אש ירוקה, אש שחורה, אש לבנה. אמר לו: כתבניתם אשר אתה מראה בהר. רבי ברכיה בשם ר' בצלה: למלך שהיה לו לבוש משובח עשוי במרגליטון. אמר לבן ביתו: עשה לי כזה. אמר לו: אדוני המלך, יכול אני לעשות כמותו?! אמר לו: אני בכבודי ואתה בסממנך. כך, אמר משה לפני הקדוש ברוך הוא: אלהי יכול אני לעשות כאלה?! אמר לו: כתבנית אשר אני וגו' בתכלת, ובארגמן, ובתולעת שני, ובשש. אמר הקב"ה למשה: אם את עושה, מה שלמעלה למטה, אני מניח סנקליטון שלי של מעלה, וארד ואצמצם שכינתי ביניהם למטה. למעלה, שרפים עומדים, אף למטה, עצי שטים עומדים. העמד אין כתיב כא, ן אלא עומדים, כנתון באסטרטיא של מעלה. הה"ד (שם ו): שרפים עומדים ממעל לו מה למעלה כוכבים, אף למטה כוכבים. אמר רבי חייא בר אבא: מלמד שהיו קרסי הזהב נראין במשכן, ככוכבים הקבועים ברקיע. ביום חתונתו, זה סיני, חיתונין היו, שנאמר (שמות יט): וקדשתם היום ומחר. וביום שמחת לבו, זה מתן תורה, שנאמר (שם לא): ויתן אל משה ככלותו וגו' ככלתו כתיב. דבר אחר: ביום חתונתו, זה אהל מועד. וביום שמחת לבו, זה בית העולמים. ומנין לאהל מועד שחיתונין היו? דכתיב: ביום כלות משה להקים את המשכן, כלת כתיב, ביומא דעלת כלתא לגננא:
דבר אחר: ביום כלות ביום הקים אין כתיב כאן, אלא ביום כלות ביום שכלו המזיקין מן העולם. ויהי ביום כלות משה וגו'. הה"ד (משלי כז): נוצר תאנה יאכל פריה וגו' מדבר ביהושע שהוא שימש את משה, כמה דתימא (שמות לג): ומשרתו יהושע בן נון נער לא ימיש מתוך האוהל. למה נמשלה תורה כתאנה? שרוב האילנות, הזית, הגפן, התמרה, נלקטים כאחת, והתאנה נלקטת מעט מעט. וכך התורה, היום לומד מעט ולמחר הרבה, לפי שאינה מתלמדת לא בשנה ולא בשתים, עליו נאמר: נוצר תאנה. מהו יאכל פריה? פרי של תורה מלכות ושרות, שנאמר (משלי ה): בי מלכים ימלוכו בי שרים ישורו. וכן אירע ליהושע, שלא ירשו בניו של משה מקומו, אלא יהושע ירש מקומו, כמה דתימא (במדבר כז): קח לך את יהושע בן נון וגו'. (משלי כז): ושומר אדוניו יכובד, זה יהושע, שהיה משמש את משה ביום ובלילה, כמה דתימא (שמות לב): לא ימיש מתוך האהל. ואומר (במדבר יא): אדוני משה כלאם, לפיכך כבדו הקדוש ברוך הוא. מה כבוד עשה לו הקב"ה? לפי שכך אמר ליהושע (שם כז): ולפני אלעזר הכהן יעמד ושאל לו במשפט האורים וגו' ולפי ששמש אדוניו, זכה לרוח הקודש, שנאמר (יהושע א): ויהי אחרי מות משה וגו', שאין תלמוד לומר משרת משה. למה נאמר? לומר לך, לפי שהיה משרת משה, זכה לנבואה. הוי יכובד. דבר אחר: נוצר תאנה וגו' אין הקדוש ברוך הוא מקפח שכר בריה. בכל מקום שאדם יגע ונותן נפשו על הדבר, אין הקב"ה מקפח שכרו. רצונך לידע, שלמה בנה בית המקדש, שנאמר (מלכים א ו): ויבן שלמה את הבית ויכלהו. ובשביל שנתן דוד נפשו על בית המקדש שנבנה, שנאמר (תהלים קלב): זכור ה' לדוד את כל ענותו וגו' אם אבא באהל ביתי וגו' אם אתן שנת לעיני וגו' עד אמצא מקום לה' וגו', ולא קיפח הקדוש ברוך הוא שכרו, אלא הכתיבו על שמו, (שם ל): מזמור שיר חנכת הבית לדוד לשלמה אין כתיב כאן, אלא לדוד הוי, נוצר תאנה יאכל פריה. וכן אתה מוצא במשה שנתן נפשו על שלשה דברים נקראו על שמו, ואלו הן: דינים, תורה, ומשכן. דינים מנין? דכתיב (שמות יח): וישב משה לשפוט את העם וגו' ונקראו על שמו, דכתיב (דברים לג): צדקת ה' עשה ומשפטיו עם ישראל. תורה מנין? שנאמר (שמות כד): ויהי משה בהר מ' יום וגו' ונקראת על שמו, שנאמר (מלאכי ג): זכרו תורת משה עבדי. משכן מנין? שכן את מוצא שהיה משה מחזר על האומנין בכל יום ובכל שעה, ללמדם כיצד יעשו את המלאכה, שלא יטעו בה, לפי שאמר לו הקב"ה: וראה ועשה כתבניתם וגו' ולכך כתיב: על כל דבר ודבר כאשר צוה ה' את משה, שלא היה זז מעל גביהם. וכן הוא אומר: וירא משה את כל המלאכה וגו' ויברך אותם משה. מה ברכה אמר? (תהלים צ): ויהי נועם ה' אלהינו וגו'. אמר להם: תשרה השכינה במעשה ידיכם. אמר רבי חייא בר יוסף: כל שבעת ימי המלואים, היה משה מעמיד המשכן, ומפרקו בכל יום ב' פעמים, ואם תאמר שהיה אחד משבטו של לוי נותן לו יד, לאו, אלא אמרו חכמים: היה קובעו ומפרקו ולא סייעו אחד מישראל, שנאמר: ויהי ביום כלות משה, לכך נקרא על שמו, שאינו אומר: ביום הקים, אלא ביום כלות יום שכלו הקמותיו, וזכר שמו שם, לכך נאמר: כלות משה:
כלות משה - הה"ד (קהלת ב): כי יש אדם שעמלו וגו'. כי יש אדם שעמלו בחכמה ובדעת ובכשרון, זה בצלאל שעשה המשכן, בחכמה ובדעת, כמה שכתוב: ואמלא אותו רוח אלהים בחכמה ובתבונה וגו'. ולאדם שלא עמל בו יתננו חלקו, זה משה שלא עמל במשכן ונקרא על שמו. הה"ד: כלות משה. ודכותיה שלמה ודוד:
להקים את המשכן - הה"ד (משלי ל): מי עלה שמים וירד וגו'. מי עלה שמים? זה הקדוש ברוך הוא, דכתיב ביה (תהלים מז): עלה אלהים בתרועה ה' וגו'. וירד, וירד ה' על הר סיני. (משלי שם): מי אסף רוח? אשר בידו נפש כל חי. מי צרר מים בשמלה? צורר מים בעביו. מי הקים כל אפסי ארץ? ה' ממית ומחיה וגו'. מה שמו? צור שמו, שדי שמו, ה' צבאות שמו. (שם): ומה שם בנו? כי תדע בני בכורי ישראל. דבר אחר: מי עלה שמים? זה אליהו, דכתיב ביה (מלכים ב ב): ויעל אליהו בסערה השמים. וירד, רד אותו אל תירא. מי אסף רוח בחפניו? (מלכ' א יז): חי ה' אשר עמדתי לפניו אם יהיה השנים האלה טל ומטר וגו'. מי צרר מים בשמלה? (שם ב ב): ויקח אליהו את אדרתו וגו'. מי הקים כל אפסי ארץ? ויאמר אליהו ראי חי בנך. דבר אחר: מי עלה שמים וירד, מי הוא זה שתפלתו עולה לשמים והיא מורידה את הגשמים, ובזכותו רוחות טובות מנשבות לגדל את העשבים, שנאמר: מי אסף רוח? זה שמחלק מעשרותיו בחפניו. הוי בחפניו. וכן הוא אומר (מלאכי ג): הביאו את המעשר אל בית האוצר ויהי טרף בביתי ובחנוני נא בזאת אמר ה' צבאות אם לא אפתח להם את ארובות השמים והריקותי לכם ברכה עד בלי די, עד שיבלו שפתותיכם לומר די. ומנין שהרוחות צורך התבואה? שכך כתיב (דברים לב): יערוף כמטר לקחי תזל וגו'. מי צרר מים בשמלה? מי שאינו מחלק מעשרותיו בחפניו, אין תפלתו עולה לשמים, ואינה מורדת את הגשמים, אלא צורר המים בעבים ואינם יורדים לארץ. מי הקים כל אפסי ארץ? כמה דתימא (שם כח): יתן ה' את מטר ארצך אבק ועפר. מה שמו ומה שם בנו? כי תדע מה שמו, אברהם הפריש מעשר תחלה, שנאמר (בראשית יד): ויתן לו מעשר מכל והקנה לו הקב"ה שמים וארץ. ולמה בירכו? שיקנה לו האלהים שמים וארץ לזרעותיו. ומה שם בנו? זה יצחק שנתן מעשר ונתברך, שנאמר (שם כו): ויזרע יצחק וגו'. מהו וימצא בשנה ההיא מאה שערים? מלמד שמדדן לעשרן. כי תדע, וכן הזהיר הקדוש ברוך הוא את ישראל, שאם יעשרו תבואתם יברכם בעושר, שנאמר (דברים יד): עשר תעשר וגו', עשר, בשביל שתתעשר. דבר אחר: מי עלה שמים? זה משה, דכתיב ביה (שמות יט): ומשה עלה אל האלהים. וירד, וירד משה מן ההר אל העם מי אסף רוח בחפניו? כצאתי את העיר אפרוש וגו'. מי צרר מים בשמלה? כמה דתימא (שם טו): נצבו כמו נד נוזלים. מי הקים כל אפסי ארץ? וכי משה הקים כל אפסי ארץ?! אלא שהקים אוהל מועד שהעולם הוקם עמו. ר' יהושע בן לוי בשם רשב"י: להקים המשכן אין כתיב כאן, אלא להקים את המשכן, משכן אחר הקים עמו, שנקרא אוהל, כשם שהמשכן נקרא אוהל מועד, כמה דתימא (ישעיה מ): וימתחם כאוהל לשבת, שעד שלא הוקם המשכן, היה העולם רותת, משהוקם המשכן נתבסס העולם, לכך נאמר: להקים את המשכן:
להקים את המשכן - הה"ד (שמות טו): נחית בחסדך וגו'. תמן תנינן: על ג' דברים העולם עומד: על התורה, ועל העבודה, ועל גמילות חסדים. ושלשתן זכרן משה בפסוק אחד, נחית בחסדך עם זו גאלת, זה החסד. נהלת בעזך, זו תורה, כמה דתימא (תהלים כט): ה' עוז לעמו יתן. אל נוה קדשך, זו עבודת המשכן והמקדש. נחית בחסדך, אלו הדורות שעמדו משנברא העולם, עד שיצאו ישראל ממצרים, שקבלו התורה, שהיה הקב"ה מנהג אותם בחסדו, שלא היו מעשים טובים שיחיו בהם, וזנם הקדוש ברוך הוא בחסדו, וכנגדן אמר דוד כ"ו פעמים "כי לעולם חסדו", ובאותו חסד יצאו ישראל ממצרים, לכך אמר: נחית בחסדך עם זו גאלת, שבחסד גאלם. נהלת בעזך, ניהלם בזכות התורה שקבלו. עד הקמת המשכן למה היה העולם דומה? באותה שעה לטרסקל על שתי רגלים, שאינו יכול לעמוד והוא רותת, כיון שעשו לו רגל שלישי, נתבסס ועמד. כך כיון שנעשה המשכן, כמה דתימא: אל נוה קדשך. מיד נתבסס ועמד, שמתחלה לא היה לעולם, אלא שתי רגלים: חסד ותורה, והיה רותת, נעשה לו רגל שלישי, זה משכן, מיד עמד, ולכך כתיב: להקים את המשכן. מהו את? העולם, שנקרא אהל, הוקם עמו. הוי, להקים את המשכן. דבר אחר: להקים את המשכן אמר רבי סימון: בשעה שאמר הקב"ה לישראל, להקים את המשכן, רמז למלאכי השרת, שיעשו אף הם משכן, ובעת שהוקם למטן הוקם למעלן, והוא משכן הנער ששמו מטטרון, שבו מקריב נפשותיהם של צדיקים, לכפר על ישראל בימי גלותם, ולכך כתיב: את המשכן, שמשכן אחר הוקם עמו. וכן הוא אומר: מכון לשבתך פעלת ה' מקדש ה' כוננו ידיך:
דבר אחר: את המשכן, שהוא שקול כנגד העולם, שקרוי אוהל, כשם שמשכן קרוי אוהל. כיצד? כתיב: בראשית ברא אלהים וגו'. וכתיב (תהלים ק"ד): נוטה שמים כיריעה. ובמשכן כתיב: ועשית יריעות עזים לאוהל על המשכן וגו' כתיב בשני (בראשית א): יהי רקיע ויהי מבדיל וגו'. ובמשכן כתיב: והבדילה הפרוכת לכם. בשלישי, יקוו המים מתחת השמים. ובמשכן, ועשית כיור נחושת וכנו נחושת לרחצה וגו'. ברביעי, יהי מאורות ברקיע השמים. ובמשכן, ועשית מנורת זהב טהור וגו'. בחמישי, ועוף יעופף על הארץ וגו'. ובמשכן, והיו הכרובים פורשי כנפים. בששי, נברא אדם. ובמשכן, ואתה הקרב אליך את אהרן אחיך. בשביעי, כתיב (שם ב): ויכולו השמים וגו'. ובמשכן, ותכל כל עבודת משכן וגו'. בבריאת עולם כתיב: ויברך אלהים. ובמשכן, ויברך אותם. בשביעי, ויכל אלהים. ובמשכן, ויהי ביום כלות משה. בשביעי, ויקדש אותו. ובמשכן, ויקדש אותו הוי, את המשכן:
המשכן - הה"ד (במדבר כד): מה טובו אוהליך יעקב וגו'. מה טובו אהליך יעקב, זה אוהל מועד, שבמדבר, ושבשילה, ובנוב, וגבעון. משכנותיך ישראל, אל תהי קורא מִשְׁכְּנותֶיךָ, אלא מַשְׁכְּנותֶיךָ ישראל, שהמשכן ומקדש יתמשכנו ע"י ישראל בעת שחטאו. משכן מנין? שנאמר (תהלים עח): ויטש משכן שילה אוהל שכן באדם, שנתמשכן על ידי ישראל, שנקראו אדם, צאן מרעיתי אדם אתם. המקדש מנין? שנאמר (איכה ד): שפך חרון אפו ויצת אש בציון ואומר (נחמיה א): חבול חבלנו לך, זה מקדש ראשון, כמה דתימא (שמות כב): אם חבול תחבול שלמת רעך, לכך נקרא משכן, שכך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: אמור להם לישראל שיעשו לי משכן, שאם יחטאו, יהא מתמשכן על ידיהם:
דבר אחר: ויהי ביום כלות משה אי זה יום? זה ר"ח ניסן, שנאמר: ויהי בחודש הראשון בשנה השנית באחד לחודש הוקם המשכן. אמר רבי זירא: מהו ביום? מכאן שהקמת הלילה היתה פסולה לעבודת היום, כל ז' ימי המלואים היה משה מעמיד את המשכן בכל בוקר ובוקר, מושחו ומקריב ומפרקו. אותו היום העמידו ומשחו ולא פרקו. רבי חייא בר יוסף אמר: שני פעמים בכל יום היה משה מעמידו ומפרקו, אחת בבוקר ואחת בערב. ר' חנינא הגדול אומר: שלש פעמים בכל יום, שנאמר: הוקם ויקם להקים, אחת לתמיד של שחר, ואחת למלואי, ם ואחת לתמיד של ערב, נמצאנו למדין שבכ"ג באדר התחילו ימי המלואים, אהרן ובניו ומשכן וכל הכלים לימשח. מנין לפירוקין? אמר רבי זירא: ביום כלות משה, ביום שכלו הקמותיו. בר"ח ניסן, הוקם המשכן בשני, נשרפה פרה אדומה בשלישי, היזה ממנה על הלוים, כמה דתימא (במדבר ח): הזה עליהם מי חטאת, ותחת הזיה שניה, שהיו צריכין הלוים להזות, מפני שהיו כולם טמאי מתים, במה שהרגו בעובדי העגל, כמה דתימא (שמות לב): והרגו איש את אחיו וגו' ויעשו בני לוי כדבר משה וגו', צוה המקום לגלחם במקום הזיה של יום שביעי. משה נתקדש, בענן כל שבעה, שנאמר (שם כד): וישכן כבוד ה' על הר סיני וגו'. אהרן ובניו נתקדשו, בשמן ובדם, שנאמר (ויקרא ח): ויקח משה משמן המשחה ומן הדם אשר על המזבח ויז על אהרן וגו'. מעלה נטל אהרן יותר מבניו, לפי שהיה כהן גדול, שיצק על ראשו משמן המשחה, מה שלא עשה לבניו. משיחת אהרן כיצד? כל שבעת ימי המלואים, היה משה מפשיט את אהרן את בגדיו, ומרחיצו, וסכו בין עיניו. ישראל נתקדשו, בפרת חטאת, שנאמר (במדבר יט): דבר אל בני ישראל ויקחו אליך פרה אדומה וגו'. הלוים נתקדשו, בהזיה, ובתגלחת, בקרבן, ובתנופה. בהזיה מנין? שנאמר: ולקחו פר בן בקר. ובתנופה מנין? שנאמר (שם ח): והניף אהרן את הלוים תנופה. המשכן נתקדש, בעמידה, ובפירוק, ובמשיחה. בעמידה מנין? שנאמר: להקים את המשכן. בפירוק מנין? שנאמר (שם ד): ולא יבואו לראות כבלע את הקודש. בשמן המשחה מנין? שנאמר (ויקרא ח): וימשח את המשכן ואת כל אשר בו וגו'. שומע אני ראשון שנמשח היה קדש?! תלמוד לומר: וימשחם ויקדש אותם, מגיד שלא קידש אחד מהם, עד שנמשחו כולם. אמר רבי איבו: מכיון דכתיב: וימשח אותו ויקדש אותו, מאי זה דבר נאמר וימשחם ויקדש אותם? אמר רבי איבו, אמר רבי תחליפא דמן קיסרין, ור' שמעון בן לקיש, חד אמר: משהיה מושח כל אחד ואחד, חזר והיה מושח כולם כאחד. וחד אמר: וימשחם משיחה בעולם הזה, ומשיחה לעוה"ב, מגיד שבמשיחתן של אלו, הוקדשו כל הכלים לעתיד לבא. ודכוותיה (שמות לו): ויחבר את היריעות אחת אל אחת בקרסים. מה תלמוד לומר ויהי המשכן אחד? רבי איבו אמר, רבי תחליפא דמן קסרי ור' שמעון בן לקיש, חד אמר: משהיה מחבר כל אחת ואחת, היה מחבר כולם כאחד. וחד אמר: מהו ויהי המשכן אחד? אחד למדידה ואחד למשיחה. וימשחם, משחם מבחוץ ומבפנים. ר' יאשיה אומר: מדות הלח נמשחו מבפנים ומבחוץ, ומדות היבש נמשחו מבפנים, ולא נמשחו מבחוץ. רבי יונתן אומר: מדת הלח נמשחו מבפנים ולא נמשחו מבחוץ, ומדות היבש לא נמשחו לא מבחוץ ולא מבפנים. תדע לך שאינן מקדשות, שנאמר (ויקרא כג): ממושבותיכם תביאו לחם תנופה וגו'. הא אימתי הן לה'? לאחר שנאפו:
ויקריבו נשיאי ישראל - למה נזדרזו הנשיאים לבא ולהקריב תחלה, ובמלאכת המשכן נתעצלו ולא הביאו אלא אבני שוהם ואבני מלואים באחרונה? לפי שבשעה שאמר משה כל נדיב לב, יביאו תרומת ה' למלאכת המשכן ולא אמר לנשיאים, היה רע בעיניהם על שלא אמר להם להביא. אמרו: יביאו העם מה שיביאו ומה שיחסרו נמלא אנחנו. שמחו כל ישראל במלאכת המשכן, והביאו בשמחה כל נדבה ובזריזות. ראה מה כתיב (שמות לה): ויבאו האנשים על הנשים, שהיו דוחקות זה על זה ובאים אנשים ונשים בערבוביא, ולשני בקרים הביאו כל הנדבה, שנאמר: והם הביאו אליו עוד נדבה בבוקר בבוקר וכתיב: והמלאכה היתה דים וגו', לאחר שני הימים בקשו הנשיאים להביא נדבתם ולא יכלו, שכבר צוה משה: ויעבירו קול במחנה וגו', והיו הנשיאים מצירים על שלא זכו בנדבת המשכן, אמרו: הואיל ולא זכינו בנדבת המשכן, ניתן בבגדי כהן גדול. הה"ד (שם): והנשיאם הביאו את אבני השוהם וגו'. אמר הקב"ה: בני, שנזדרזו יכתב שהביאו והותר, והנשיאים שנתעצלו חיסר אות אחת משמם, שכן כתיב: והנשיאם חסר יו"ד, כיון שנגמר המשכן הקדימו והביאו קרבן בזריזות. הה"ד: ויקריבו נשיאי ישראל וגו', אמרו: הרי השעה שנקריב קרבנות בשמחה, ששרתה שכינה במעשה ידינו, כיון שנעשה המשכן ולא היה חסר כלום. אמרו: מה יש לנו להביא? הלכו והביאו עגלות שיהיו נושאים עליהם את המשכן. ומי נתן להם העצה הזאת? שבטו של יששכר, שכך אמרו להם: משכן שעשיתם פורח הוא באויר?! אלא התנדבו עגלות, שתהיו נושאים אותו בהם, לכך כתיב: ויקריבו נשיאי ישראל, שנתנחמו על מה שעשו בתחלה. ויקריבו נשיאי ישראל, שומע אני שהיו הדיוטות ונתמנו? תלמוד לומר: ראשי בית אבותם ולא ראשי בית אבות, אלא אף נשיאי שבט. הה"ד (במדבר ז): הם נשיאי המטות, נשיאים בני נשיאים הם, נשיאי המטות הם, שהיו ממונים עליהם במצרים (שמות ה): ויכו שטרי בני ישראל וגו'. הם העומדים על הפקודים, על מנין הדגלים, כמה דתימא (במדבר א): ואתכם יהיו איש איש למטה וגו':
ויביאו את קרבנם לפני ה' שש עגלות צב וגו' - שש כנגד ששת ימי בראשית, שש כנגד ששה סדרי משנה, שש כנגד אמהות, אלו הן: שרה ורבקה רחל ולאה בלהה זלפה. שש אמר רב הונא: כנגד ו' מצות שהמלך מצווה עליהם בכל יום, אלו הן? (דברים יז): לא ירבה לו נשים, רק לא ירבה לו סוסים, וכסף וזהב לא ירבה לו מאד, לא תטה משפט, ולא תכיר פנים, ולא תקח שוחד. שש, כנגד שש מעלות לכסא? ושש מעלות לכסא. באי זה צד? בצד שהיה עולה ויושב. עלה לישב על מעלה הראשונה, הכרוז יוצא ואומר לו: לא ירבה לו נשים. עלה לישב על מעלה שניה, הכרוז יוצא ואומר לו (שם): לא ירבה לו סוסים. עלה לישב על מעלה שלישית, הכרוז יוצא ואומר: וכסף וזהב לא ירבה לו מאד. עלה לישב על מעלה רביעית, הכרוז יוצא ואומר: לא תטה משפט. עלה לישב על מעלה חמשית, הכרוז יוצא ואומר: לא תכיר פנים. עלה לישב על מעלה ששית, הכרוז יוצא ואומר: לא תקח שוחד. בא לישב על כסאו וידות מזה ומזה, עד מקום השבת. כיצד? שרביט של זהב נתון נתלה מאחריו, ויונה בראשו, ועטרה של זהב בפי יונה, ויושב תחתיה בשבת, נוגעת ואינה נוגעת. שש עגלות, כנגד ו' רקיעים, ולא ז' הם? אמר ר' אבין: הן דמלכא שרי טומיקין. שש עגלות צב, מהו צב? דומות לקליינין. צב ר' ישמעאל אומר: אין צב, אלא מצוירות צב. אין צב אלא מטוקסות, שלא היו מחוסרות כלום. צב רבי אומר: אין צב, אלא קמירות, וכמנסקי פסקאות היו מחופות, ואע"פ שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, והביאו את כל אחיכם מכל הגוים מנחה לה' וגו'. צב ר' שמעון אומר: אין צב, אלא צמודות, שנאמר (ישעיה מט): והביאו בניך בחוצן וגו'. תני, בשם ר' נחמיה: כמין כמרוסא היו כיפין עשויות. רבי נחמיה אומר: היו כצבעו של רקיע. ושנים עשר בקר, כנגד שנים עשר שבטים, וכנגד שנים עשר מזלות. שומע אני, עגלה על כל אחד ואחד? תלמוד לומר: עגלה על שני הנשיאים. שומע אני שני שוורים לנשיא אחד? תלמוד לומר: ושור לאחד. מפני מה לא הביאו חציין עגלות וחציין שוורים? מפני שהיו יראים, שמא ימות שורו של אחד מהם, או שמא תשבר עגלה של אחד מהם, ונמצא אותו השבט, אין לו חלק במשכן:
ויקריבו אותם לפני המשכן - מלמד שהביאום ומסרום לצבור. באו ועמדו לפני המשכן ולא קבל מהם, עד שנאמרה לו מפי הגבורה, קח מאתם. הה"ד: ויאמר ה' אל משה לאמר קח מאתם וגו'. מהו לאמר? תני, רב הושעיא: אמר לו הקדוש ברוך הוא: משה, צא ואמור להם דברי כבושים ודברי נחמות, קח מאתם, באותה שעה היה משה מתיירא, ואומר: תאמר, שמא נסתלקה ממני רוה"ק ושרתה על הנשיאים? א"ל הקדוש ברוך הוא: משה, אילו להם, הייתי אומר שיביאו לך, הייתי אומר שתאמר להם, אלא, קח מאתם, מאתם היה הדבר, הא הסכימה דעתם לדעת העליונה, והיה משה מתיירא ואומר: תאמר שמא אחת מן העגלות נשברה, או אחד מן השוורים מת, ונמצא קרבן של נשיאים פסול! אמר לו הקב"ה: והיו לעבוד את עבודת אוהל מועד, ניתן להם הוויה שיהיו קיימים לעולם. עד היכן היו קיימים? ר' יודא, בשם ר' שמואל בר ר' נחמן ור' חוניא, בשם בר קפרא אמר: עד שבגלגל שוורים זבחו. והיכן הקריבום? ר' אבא בר כהנא אמר: בנוב הקריבום. ר' אבהו אמר: בגבעון הקריבום. ר' חמא בר ר' חנינא אמר: בבית העולמים הקריבום. אמר רבי לוי טעמיה דר' חמא ב"ר חנינא, דכתיב (מ"א ח): ויזבח (המלך): שלמה את זבח וגו'. תני, בשם ר' מאיר: עד עכשיו, הן העגלות והפרות קיימות, ולא הוממו, ולא הזקינו, ולא הטריפו, ולא נשברו, והלא דברים ק"ו, מה אם העגלות שנדבקו במלאכת אוהל מועד, ניתן להם הוויה, עד שיהיו קיימות לעולם, ישראל שהם דבוקים בהקדוש ברוך הוא, על אחת כמה וכמה, שנאמר (דברים ד): ואתם הדבקים בה' אלהיכם וגו'. ונתת אותם אל הלוים איש כפי עבודתו, לפי טורח משאו, הרבה לו עגלות, להקל ממשאו:
ויקח משה את העגלות וגו' - הרי משה נוטלן ומחלקן לפי דעתו. את שתי העגלות וגו' לפי שלא היה עבודת בני גרשון, כי אם יריעות האוהל והמכסאות, והמסך והקלעים והמיתרים, שהיו מעמידים בהם היריעות, ראשי המיתרים האחד, היה קשור ביריעות וראשיהם, השני היה קשור ביתדות, והיו נועצים היתדות בארץ, כדי שלא יגלול הרוח ליריעות, לפי שלא היתה עבודתם כבדה, נתן להם שתי עגלות בלבד, אבל לבני מררי, שהיתה עבודתם קשה וכבידה, קרשים ובריחים ועמודים ואדנים ויתידות ומיתרים לכל כליהם ולכל עבודתם, נתן להם ארבע עגלות. הה"ד ואת ארבע העגלות וגו':
ולבני קהת לא נתן וגו' - ר' נתן אומר: מכאן נתעלם מעיני דוד, שלא נשאו הלוים את הארון אלא בעגלה חדשה, שנאמר (שמו"ב ו): וירכיבו את ארון האלהים אל עגלה חדשה וגו' ויחר לדוד על אשר פרץ ה' פרץ בעוזא. אמר אחיתופל לדוד: לא היה לך ללמוד מן משה רבך, שלא נשאו הלוים את הארון אלא בכתף, שנאמר (במדבר ז): ולבני קהת לא נתן וגו' הרי דוד משלחן ומעלן בכתף, שנאמר (ד"ה א טו): ויקרא דוד לצדוק ולאביתר הכהנים וללוים לאוריאל עשיה ויואל, עד כמשפטם ביד אהרן אביהם כאשר צוה משה כדבר ה'. והיכן צוה? ולבני קהת לא נתן וגו', הא לא חידשו הלוים כלום, אלא הכל מפי משה, ומשה מפי הקב"ה:
ויקריבו הנשיאים את חנכת המזבח וגו' מגיד הכתוב, כשם שהתנדבו הנשיאים למלאכת המשכן, כך התנדבו לחנוכת המזבח. ויקריבו הנשיאים את קרבנם וגו', באו ועמדו לפני המזבח ולא קבל מהם משה, עד שנאמר לו מפי הקדוש ברוך הוא: יקריבו את קרבנם לחנוכת המזבח. ועדיין לא היה משה יודע, כיצד יקריבו, אם למסעות אם לתולדות, עד שנאמר לו מפי הקב"ה: יקריבו אותם למסעות. ועדיין לא היה משה יודע, כיצד יקריבו, אם כולם כאחד אם כל אחד ואחד יומו, עד שנאמר לו מפי הקדוש ברוך הוא: כל אחד ואחד יומו, שנאמר: נשיא אחד ליום. והלא נשיאים היו מתנדבין ולא הדיוטות, מה תלמוד לומר נשיא אחד ליום? לפי שהיה נחשון מלך והוא הקריב תחלה, לא יאמר: הואיל והקרבתי תחלה, אקריב עם כל אחד ואחד ביומו. לכך נאמר: נשיא אחד ליום. ויש אומרים: בשעה שא"ל הקב"ה למשה: נשיא אחד ליום. אמר להם משה לנשיאים: לכולכם, אמר לי הקדוש ברוך הוא שתקריבו, אבל לא נאמר לי, מי יקריב ראשון! נתנו עיניהם בנחשון, זה קידש שמו של הקב"ה על הים, זה ראוי להוריד את השכינה והוא יקריב ראשון לכולם, וכן עשה, הדא הוא דכתיב: ויהי המקריב וגו'.



ויהי המקריב ביום הראשון את קרבנו נחשון וגו' - הה"ד (תהלים נא): הטיבה ברצונך את ציון וגו' אז תחפוץ זבחי צדק וגו', לפי שבמדבר בהקמת המשכן, הקריבו לחנוכת המזבח קמעא, כמה דתימא: קרבנו קערת כסף וגו' כף אחת וגו' פר אחד וגו' שעיר עזים וגו' ולזבח השלמים וגו', הרי כל הקרבן. למה הדבר דומה? למלך, שיצא לדרך והיו מביאים לפניו סעודה, לפי הדרך ולפי הפונדק. אמר להם המלך: כך אתם מכבדים לי, וכך אתם נותנים לי, איני מלך ואיני שולט במלכות?! אמרו לו: אדונינו! בדרך אנחנו ולפי הדרך ולפי הפונדק הכנסנו לך, כשתכנס למדינה ותכנס לפלטרין שלך, תראה כמה אנו מכבדין אותך. כך כשהוקם המשכן הקריבו לו הנשיאים דורון וקרבן קערה ומזרק וכף פר אחד וגו' ושעיר עזים וגו' ולזבח וגו'. אמר להם הקדוש ברוך הוא: כך הוא כבודי?! אמרו לו: רבון העולמים! במדבר אנו נתונים ולפי המדבר הקרבנו לפניך, כשתכנס לפלטרין שלך, אתה רואה כמה קרבנות וכמה פרים נקריב לפניך. הה"ד: הטיבה ברצונך את ציון תבנה חומות ירושלים אז תחפוץ זבחי צדק אז יעלו על מזבחך פרים, ולא פר אחד. וכן את מוצא בשלמה, שבנה בית המקדש ובקש להקריב לחנוכת בית המקדש, ראה מה כתיב שם (מלכים א ח): ויזבח שלמה את זבח השלמים וגו'. וכן בימי עזרא, והקריבו לחנוכת בית אלהא דנה תורין מאה דיכרין וגו' הוי, הטיבה ברצונך את ציון וגו' אז תחפוץ וגו':
ויהי המקריב וגו' - הה"ד (שיר ד): עורי צפון ובואי תימן וגו'. היה רבי יוסי אומר: אימתי התחילו מלואים? בכ"ג באדר ובאחד בניסן שלמו ימי המלואים, וכל שבעת ימי המלואים, היה משה מעמיד את המשכן, וכל בקר ובקר מקריב קרבנותיו עליו, ופירקו. בשמיני העמידו ולא פירקו, שנאמר: (שמות מ): ויהי בחדש הראשון בשנה השנית באחד לחדש הוקם המשכן ואותו יום שמיני, אחד בשבת היה, וראש חדש של ניסן היה. בו ביום עמד אהרן ובניו ורחצו ידיהם ורגליהם מן הכיור, עבדו את עבודתם וסדרום על הסדר. בו ביום הקריבו ישראל תמידים, נדרים ונדבות, חטאות ואשמות, בכורות ומעשרות. על אותו היום הוא אומר: עורי צפון ובואי תימן וגו'. עורי צפון, זו עולה, שנשחטת בצפון. ובואי תימן, אלו שלמים, שנשחטים בדרום. הפיחי גני, זה אהל מועד. יזלו בשמיו, זה קטרת הסמים. יבא דודי לגנו, זה השכינה. ויאכל פרי מגדיו, אלו הקרבנות. באתי לגני אחותי כלה, זה יום שמיני. אריתי מורי עם בשמי, זה לבונת הקטרת ולבונת המנחה. אכלתי יערי עם דבשי, זה אברי העולה ואמורי קדשי קדשים. שתיתי ייני עם חלבי, אלו הנסכים ואימורי קדשים קלים. אכלו רעים, זה משה ואהרן. שתו ושכרו דודים, זה כנסת ישראל. ר' אאלעזר ור' יוסי ברבי חנינא, רבי אלעזר אמר: שלמים הקריבו בני נח. ר' יוסי בר' חנינא אמר: עולות הקריבו בני נח. מתיב ר' אלעזר לר' יוסי בר' חנינא: והא כתיב (בראשית ד): והבל הביא גם הוא מבכורות צאנו ומחלביהן, דבר שחלבו קרב. מה עבד לה ר' יוסי ב"ר חנינא? מן שמניהון. מתיב ר"א לר' יוסי ב"ר חנינא (שמות כד): וישלח את נערי בני ישראל ויעלו עולות ויזבחו זבחים שלמים לה' פרים מה עבד לה ר' יוסי בר ר' חנינא? שלמים בעורן, בלא הפשט ובלא נתוח. מתיב ר"א לר' יוסי בר חנינא, הא כתיב (שם יח): ויקח יתרו חותן משה עולה וזבחים. עולה, זו עולה. זבחים, אלו זבחי שלמים. מה עביד לה ר' יוסי בר חנינא? כמאן דאמר: לאחר מתן תורה בא יתרו. רב אמר: אתפלגות רבי אלעזר ור' יוסי בר חנינא, חד אמר קודם מתן תורה בא יתרו. ואחרינא אמר: לאחר מתן תורה בא יתרו. אמר רבי חמא, אמר רבי חנינא: מאן דאמר קודם מתן תורה בא יתרו, כמאן דאמר שלמים הקריבו. ומאן דאמר לאחר מתן תורה בא יתרו, כמאן דאמר עולות הקריבו. הדא מסייע לרבי יוסי בן חנינא עורי צפון, זו עולה, שנשחטה בצפון. מהו עורי? דבר שהיה ישן ונתעורר. ובואי תימן, אלו שלמים, שהם נשחטים בדרום. מהו ובואי? דבר, שהוא בא לחדש. רבי אבא בריה דרבי פפי, ורבי יהושע דסכנין, בשם ר' לוי אמר: אף הדין קריה, מסייע ליה לר' יוסי ברבי חנינא זאת תורת העולה, היא העולה, שהקריבו בני נח. כדאתי לשלמים, וזאת תורת זבח השלמים, אשר הקריבו אין כתיב כאן, אלא אשר יקריבו, מכאן ולהבא. במה מקיים ר' אלעזר קרייה דרבי יוסי בן חנינא: עורי צפון ובואי תימן, פתר ליה בגליות. עורי צפון, לכשיתעוררו הגליות, שהן נתונות בצפון, יבאו ויחנו בדרום, לכשיתעורר גוג, שהוא נתון בצפון, יבא ויפול בדרום. (יחזקאל לט): ושובבתיך וששאתיך והעליתיך מירכתי צפון, לכשיתעורר מלך המשיח, שהוא נתון בצפון, יבא ויבנה את בהמ"ק, שהוא נתון בדרום, כמה דאת אמר: (ישעיה מא): העירותי מצפון ויאת וגו'. דבר אחר: עורי צפון מלמד שהרוחות עתידות להכניס קנאה זו עם זו, רוח הדרום אומרת: אני מביאה גלות תימן וגלות הגרה וכל הדרום. ורוח צפון אומרת: אני מביאה גלות צפון והמקום נותן שלום ביניהם, והם נכנסות בפתח אחד, לקיים מה שנאמר (שם מג): אומר לצפון תני ולתימן אל תכלאי הביאי בני מרחוק וגו'. רבי חוניא בשם רבי בנימין בר לוי אמר: לפי שבעולם הזה, כשרוח צפונית מנשבת, אין רוח דרומית מנשבת, אבל לעתיד לבוא, אמר הקב"ה: אני מביא רוח אגרסטים לעולם ושתי הרוחות משמשות בו. הה"ד: אומר לצפון תני וגו'. דבר אחר: עורי צפון וגו' לעתיד לבוא, עתיד הקדוש ברוך הוא לעשות סעודה לצדיקים בגן עדן, ואין צריכין לא בפלסמון ולא ראשי בשמים, אלא רוח צפון ורוח דרום מכבדות וזוחלות כל ביסמני גן עדן ונותנים ריחם. הה"ד (שיר ד): הפיחי גני, זה כיבוד הגן. יזלו בשמיו, זה זילוף. יבא דודי לגנו, אומרים ישראל לפני הקב"ה: וכי יש בעל הבית שיעשה סעודה לאורחים ולא יהיה מיסב עמהם?! יש חתן עושה סעודה למקוראים ולא ישב עמהם?! אם רצונך, יבא דודי לגנו ויאכל פרי מגדיו. אמר להם הקדוש ב"ה: הריני עושה כשם שאתם מבקשים. באותה שעה הקדוש ברוך הוא בא לגן עדן. הה"ד (שם ה): באתי לגני אחותי כלה וגו'. אחותי, שנתאחו לי בגלות. כלה, שנתכלו בגלות, כמה דתימא (תהלים מד): כי עליך הורגנו כל היום וגו'. לפיכך עתיד לקרותם אחותי, שיהיו אחוים אצלו. כלה, כמה דתימא (איכה ב): כלילת יופי. ואומר (ישעיה סא): וככלה תעדה כליה. ואומר: ותקשרים ככלה. (שיר ה): אריתי מורי עם בשמי, שנתמררו בגלות והיו מבשמים עצמם, בקידוש שם שמים, לכך, עתיד הקב"ה לענגם בגן עדן ולקטר לפניהם, מכל הבשמים. (שם): אכלתי יערי עם דבשי, לפי שהערו ישראל נפשם למיתה בגלות, כמה דתימא (ישעיה נג): תחת אשר הערה למות נפשו, והיו עוסקים בתורה המתוקה מדבש, לפיכך, עתיד הקדוש ברוך הוא להשקותם יין המשומר בענביו, מששת ימי בראשית ולהרחיצם בנחלי חלב. דבר אחר: על שם (יואל ד): והיה ביום ההוא יטפו ההרים עסיס והגבעות תלכנה חלב וגו'. (שיר ה): אכלו רעים, אלו ישראל, שעשו רצונו של הקב"ה בגלות ולא רצו להתערב באומות, אלא שמרו בריתו של הקדוש ברוך הוא. דבר אחר: אכלו רעים, אלו בעלי מצות. שתו ושכרו דודים, אלו חכמי תורה. ור' יוסי בר חמא דריש ליה להאי קרייה כולו: עורי צפון, במשכן. עורי צפון ובאי תימן, אלו עולות ושלמים, שהעולות נשחטות בצפון, והשלמים בדרום. הפיחי גני, זה המשכן. מהו גני? גנוני, מה הכילה הזאת מצויירת במיני צבעונים, כך היה המשכן מצוייר במיני צבעונין (שמות כו): תכלת וארגמן ותולעת שני ושש משזר. יזלו בשמיו, זה הקטרת. יבוא דודי לגנו אמר רבי חוניא: לימדתך התורה דרך ארץ, שלא יהא החתן נכנס לחופה, עד שהכלה נותנת לו רשות. הה"ד: יבא דודי לגנו ואח"כ, באתי לגני. ר' עזריה בשם ר' יהודה ב"ר סימון: משל למלך, שכעס על מטרונה וטרדה והוציאה מתוך פלטרין שלו, לאחר זמן בקש להחזירה, אמרה יחדש לי דבר ואחר כך הוא מחזירני. כך לשעבר היה אדם שרוי בגן עדן, במחנה השכינה, כעס עליו הקב"ה וגירשו ממחיצתו, כשיצאו ישראל ממצרים, בקש הקדוש ברוך הוא להחזיר ישראל למחיצתו, ואמר להם, שיעשו לו משכן וישכן בתוכם, כמה דתימא (שמות כה): ועשו לי מקדש וגו'. אמרו ישראל: יחדש לנו הקב"ה דבר אחד שהוא חפץ להחזירנו אצלו. מה הוא החידוש? לשעבר היה הקדוש ברוך הוא מקבל קרבנות מלמעלן (בראשית ח): וירח ה' את ריח הניחוח. ועכשיו יהיה מקבל קרבנות מלמטן. הה"ד: יבא דודי לגנו, זו השכינה. ויאכל פרי מגדיו, אלו הקרבנות. באתי לגני אחותי כלה למה הדבר דומה? למלך שאמר לבני המדינה שיבנו פלטר. ובנו אותו והיו בני המדינה עומדים על פתח פלטר ומצעקים ואומרים: יכנס המלך לפלטר. מה עשה? נכנס בפשפש ושלח להם הכרוז: אל תצעקו שכבר באתי לפלטר. כך, כשעמד המשכן, היו ישראל אומרים: יבא דודי לגנו, לפי שמלאכת המשכן נגמרה בכ"ה בכסלו, ועמד המשכן מקופל עד ר"ח ניסן, והיו ישראל אומרים: הרי עשינו המשכן, מתי תבוא השכינה ותשרה בתוך מעשה ידינו? כשהגיע ר"ח ניסן וצוה הקב"ה להקים את המשכן, שלח להם ע"י משה, מה אתם יראים כבר, באתי לגני אחותי כלה. אמר רבי ישמעאל ב"ר יוסי: באתי לגן אין כתיב כאן, אלא באתי לגני, לגנוני, למקום שהוא עיקרי מתחלה. וכי עיקר שכינה אינה בתחתונים היתה. הה"ד (בראשית ג): וישמע את קול ה' אלהים מתהלך בגן לרוח היום. אמר רבי חמא בר כהנא: מהלך אין כתיב כאן, אלא מתהלך בגן, מקפץ ועולה. מהו (שם): ויתחבא האדם ואשתו? אמר רבי איבו: באותה שעה, גרעה קומתו של אדם הראשון ונעשית של ק' אמה. כיון שחטא אדם, נסתלקה השכינה לרקיע הראשון. חטא קין, נסתלקה לרקיע השני. חטאו דור אנוש, נסתלקה לרקיע השלישי. חטאו דור המבול, נסתלקה לרקיע הרביעי. חטאו דור הפלגה, נסתלקה לרקיע החמישי. חטאו הסדומיים, נסתלקה לרקיע הששי. חטאו המצריים, נסתלקה לרקיע השביעי. וכנגדן עמדו שבעה צדיקים והורידו את השכינה, מן העליונים לתחתונים, ואלו הן: אברהם, הורידה מן השביעי לששי. יצחק, הורידה מן הששי לחמישי. יעקב, הורידה מן החמישי לרביעי. לוי, הורידה מן הרביעי לשלישי. קהת, הורידה מן השלישי לשני. עמרם, הורידה מן השני לראשון. משה, הורידה מן העליונים לתחתונים. אמר רבי יצחק: כתיב (תהלים לז): צדיקים יירשו ארץ וישכנו לעד עליה. הרשעים במה ישכנו, באויר?! אלא הרשעים סלקו השכינה מן הארץ, אבל הצדיקים השכינו השכינה בארץ. אימתי שרתה השכינה בארץ? ביום שהוקם המשכן, שנאמר (שמות מ): ויכס הענן את אהל מועד וכבוד ה' מלא את המשכן. (שיר ה): אריתי מורי עם בשמי, זו הלבונה והקטורת. אכלתי יערי עם דבשי, אלו איברי עולה ואימורי קדשי הקדשים. שתיתי ייני עם חלבי, אלו המנחות והנסכים. אכלו רעים, זה משה ואהרן. שתו ושכרו דודים, זה נדב ואביהוא שנשתכרו בצרתן. דבר אחר: אכלו רעים, אלו הנשיאים. אמר רבי שמעון בן יוסניה: למה קרא לנשיאים רעים? שמכיון שהיה אחד מהם מקריב קרבן וקרבנו מתקבלת, היה עושה יום טוב לאוהביו, לרעיו ולקרוביו. שתו ושכרו דודים, אלו הנשיאים. למה קרי להו דודים? שהיו דודים אלו לאלו. למה אמר להם: אכלו רעים שתו ושכרו דודים? אמר רבי ברכיה: למלך, שעשה סעודה והזמין אורחים, כיון שאכלו ושתו, א"ל: תנו את המנה הזאת לבעל הבית. אף הכא, באתי לגני אחותי כלה ואף אתם, אכלו רעים שתו ושכרו דודים. אמר רבי ברכיה: משל למלך שעשה סעודה והזמין אורחים, ונח השרץ לתוך התמחוי. ופשט המלך את ידו ופשטו הכל את ידיהם, שאילו משך המלך את ידו משכו הכל את ידיהם. אמר רבי ינאי: משל למלך שעשה סעודה והזמין אורחים והיתה עינו יפה באורחים, והיה מחזר עליהם ואומר להם: יערב לכם יבסם לכם.דבר אחר: אריתי מורי וגו' אר' שמעון בן יוסניה: ג' דברים כתוב כאן: אריתי מורי עם בשמי, אכלתי יערי עם דבשי. שתיתי ייני עם חלבי. כנגד שלשה דברים שעשו הנשיאים שלא כהוגן וקבלם הקדוש ברוך הוא, ואלו הן: בכל מקום אין היחיד מתנדב בקטורת, והנשיאים הביאו (במדבר ז): כף אחת עשרה זהב מלאה קטורת. בכל מקום, אין היחיד מביא חטאת, אלא אחר ידיעת חטאו, ואלו הביאו שעיר שלא בחטא. בכל מקום אין קרבן יחיד דוחה את השבת, וכאן, קרבן יחיד דוחה את השבת. הא למדנו, כמה קרבן נשיאים חביב לפני הקב"ה:
ויהי המקריב וגו' - הה"ד (משלי כט): גאות אדם תשפילנו ושפל רוח יתמך כבוד. אמר רבי תנחומא בר אבא: גאות אדם תשפילנו, זה אדם הראשון. כיצד? בשעה שעבר אדם על צוויו של הקדוש ברוך הוא ואכל מן האילן, ביקש הקב"ה שיעשה תשובה ופתח לו פתח, ולא בקש אדם. הה"ד (בראשית ג): ויאמר אלהים הן האדם וגו'. אמר רבי אבא בר כהנא: מהו ועתה? אלא שאמר לו הקדוש ברוך הוא: אפילו עכשיו עשה תשובה ואני מקבלך. ואמר אדם: אי אפשי. הקב"ה אמר: ועתה ואמר אדם: פן, אי איפשי. אמר רבי שמעון בן לקיש: כיון שיצא אדם מן הדין, התחיל מחרף ומגדף. נאמר כאן, כרובים (שם): וישכן מקדם לגן עדן את הכרוכים. ונאמר בסנחריב, כרובים (ישעיה לז): ה' צבאות יושב הכרובים. מה להלן חרופים וגדופים, אף כרובים שנאמר כאן, חרופים וגדופים. הוי, גאות אדם תשפילנו, לפי שנתגאה על הקדוש ברוך הוא מעשות תשובה, השפיל אותו וגרשו מגן עדן. ושפל רוח יתמך כבוד, זה אברהם שהשפיל רוחו, ואמר (בראשית יח): ואנכי עפר ואפר, לכך קרא אותו הקדוש ב"ה (יהושע יד): האדם הגדול בענקים, שם זה גדול, מן אדם הראשון. דבר אחר: גאות אדם תשפילנו, זה פרעה, שנתגאה על משה ואמר (שמות ה): מי ה' אשר אשמע בקולו וגו' והשפילו הקב"ה (תהלים קלו): ונער פרעה וחילו. ושפל רוח יתמך כבוד, זה משה, (שמות ח): למתי אעתיר לך וגו'. ואומר (שם ט): כצאתי את העיר אפרוש את כפי וגו'. דבר אחר: גאות אדם, זה עמלק, שנתגאה על הקדוש ברוך הוא בחרופיו וגדופיו, שהיה משליח זמורה אל אפו, והיה נוטל זכרותן של ישראל, וזורק כלפי מעלה ומחרף ומגדף, ואומר: בזו חפצת. הה"ד (דברים כה): ויזנב בך, שהכם מכת זנב. ושפל רוח יתמך כבוד, זה יהושע שהרגו, שנאמר (שמות יז): ויחלש יהושע את עמלק ואת עמו וגו'. דבר אחר: גאות אדם תשפילנו, זה תבור וכרמל, שבאו מסוף העולם, מתגאים לומר שאנו גבוהים ועלינו הקב"ה נותן את התורה. ושפל רוח יתמך כבוד, זה סיני, שהשפיל את עצמו לומר שאני נמוך, ועל ידי כך תמך הקדוש ברוך הוא כבודו עליו, ונתנה עליו התורה וזכה לכל הכבוד הזה, כמה דתימא (שם יט): וירד ה' על הר סיני. דבר אחר: גאות אדם תשפילנו, זה יוסף שהנהיג שררה, שהיו אומרים לו אחיו לפניו: עבדך אבינו והיה שותק, לפיכך נקרא עצמות בחייו, שנאמר: והעליתם את עצמותי מזה. ושפל רוח יתמך כבוד, זה יהודה שהשפיל עצמו לפני יוסף בשביל בנימין (בראשית מד): ידבר נא עבדך דבר כי עבדך ערב את הנער ועתה ישב נא עבדך וגו'. אמר רבי ברכיה הכהן, בר רבי בשם רבי לוי: אמר הקב"ה: יהודה אתה השפלת עצמך מפני אחיך הקטן הימך, חייך! כשיוקם המשכן ויבאו השבטים להקריב, אין אחד מהם מקריב ראשון לפניך, אלא חולקים לך כבוד, ואתה הוא שתקריב ראשון. הה"ד (במדבר ז): ויהי המקריב ביום הראשון למטה יהודה וגו':
המקריב וגו' - הה"ד (תהלים עו): נודע ביהודה אלהים וגו' זה שאמר הכתוב: (איוב טו): אשר חכמים יגידו וגו', זה יהודה, שהודה ואמר (בראשית לח): צדקה ממני ולא כיחד מיעקב, וּמִשֵּׁם, ולפי שהציל תמר ושני בניה מן השריפה, דכתיב (שם): ויאמר יהודה הוציאוה ותשרף, לכך הוצלו חנניא מישאל ועזריה מכבשן האש, דכתיב (דניאל ג): ענה נבוכדנצר ואמר בריך אלההון דשדרך מישך ועבד נגו וגו'. (שם): ומני שים טעם די כל אומה ולישן וגו'. ולכך אמר: נודע ביהודה אלהים וגו'. דבר אחר: נודע ביהודה אלהים, כשירד דניאל לגוב אריות והוצל, דכתיב (שם ו): באדין דריוש מלכא שלח לכל עממיא וגו', הן קדמי שים טעם די בכל שלטן מלכותי להוון זאעין וגו', משזיב ומציל ועבד אתין ותמהין וגו'. הוי, נודע ביהודה אלהים. מפני מה הוצל דניאל מן האריות? לפי שהתפלל לפני הקדוש ברוך הוא, שנקרא אריה, דכתיב (הושע יא): אחרי ה' ילכו כאריה ישאג, ודניאל משבט יהודה, שנקרא אריה, שנאמר (בראשית מט): גור אריה יהודה. וכתיב (דניאל א): ויהי בהם מבני יהודה דניאל וגו', יבא אריה ויציל אריה, מפי אריה. דבר אחר: מפני שנדמה לאריות, שהוא אריה לכך לא הזיקוהו. מפני מה לא הושלך לכבשן? מפני שהיה אלוהו של נ"נ, דכתיב (שם ב): ולדניאל סגיד ומנחה וניחוחין אמר לנסכה ליה. דבר אחר: מפני שהיה נשרף, דכתיב (דברים ז): פסילי אלהיהם תשרפון באש, לכך זימן הקב"ה בלבו של דריוש, שלא יטילנו לכבשן האש, להודיע גבורתו. דבר אחר: נודע ביהודה אלהים. הה"ד (הושע ה): אפרים לשמה תהיה וגו'. אפרים לשמה תהיה, כמשמעו. (שם): ביום תוכחה, כמה דתימא (ישעיה לז): יום צרה ותוכחה ונאצה. (הושע ה): בשבטי ישראל, בשבתי בתוכם בשכני בתוכם. (שם): הודעתי נאמנה, כמה דתימא (תהלים יט): עדות ה' נאמנה, בשעה שגלו השבטים ולא גלו יהודה ובנימין, התחילו אומות העולם אומרים: נשא להם פנים, בשביל שהיו בני אכסניא שלו ולא הגלם, וכשגלו, הודיע האלהים אותו עון בעולם. (הושע שם): היו שרי יהודה כמסיגי גבול עליהם אשפוך כמים עברתי. הוי, נודע ביהודה אלהים. דבר אחר: נודע ביהודה, כמאן דאמר (תהלים כז): אם תחנה עלי מחנה לא יירא לבי וגו'. מהו אם תקום עלי מלחמה? בזאת אני בוטח. באיזה זאת? במה שאמר משה (דברים לג): וזאת ליהודה ויאמר וגו' בישראל גדול שמו. הה"ד (משלי יט): נכונו ללצים שפטים וגו'. נכונו, לעוברי עבירות דינין. משל לאחד שהיה רוכב על הבהמה, אם אינה סוחרת אינה מלקה ואם סוחרת מלקה. כך אמר הקדוש ברוך הוא: נכונו ללצים שפטים. אמר הקב"ה: עד שלא בראתי את האדם, התקנתי לו חמישה מגלבין: שאת, ספחת, בהרת, שחין, מכוה. ואית דאמרי: צרעת, ונתק. כנגד חמשה תורות, שנאמר: זאת התורה לכל נגע הצרעת ולנתק ולשאת ולספחת ולבהרת. לעבד רע, שהיה נמכר והלך אחד לקנותו, ידע בו שהוא רע, לקח עמו כבלים ומגלבים, שאם יסרח יהא רודה אותו בהן. כשסרח, הביא כבלים וכבלו והכהו במגלבין. אמר לו העבד: אדוני, יודע היית תחלה שאני עבד רע, למה קנית אותי? אמר לו: לפי שהייתי יודע שאתה רע מעללים, לכך התקנתי כל כך לאסריך ולהלקותיך, שאם תסרח תלקה בהם. כך אמר הקדוש ברוך הוא, עד שלא בראתי אדם אני ידעתיו (בראשית ח): כי יצר לב האדם רע מנעוריו. אוי לה לעיסה שהנחתום מעיד עליה שהיא רעה, ולכך נאמר: נכונו ללצים שפטים. מהו מהלומות? שלשה תיבות. אמר ר' ברכיה: מה לו מות? אמר ר' אבין: משל למטרונה שנכנסה לפלטין וחמת שוטיא וברדליא, והיא מדחלא. אמרו לה: בני פלטין דידה, לא תדחלי, אלו לעבדים ולשפחות הם, אבל את לאכול ולשתות ולהתכבד. כך כנסת ישראל, כששמעו פרשת אלות ונגעים, התחילו מתיראין. אמר להם משה: אלו לעובדי כוכבים, אבל אתם לאכול ולשתות ולעסוק בתורה, (משלי לא): היתה כאניות סוחר ממרחק תביא לחמה. הוי (תהלים עו): בישראל גדול שמו. דבר אחר: בישראל גדול שמו. הה"ד (מלאכי א): כי ממזרח שמש ועד מבואו גדול שמי בגוים גו'. וכי בכל מקום מקריבים קטרת ומנחה לשם הקב"ה?! אלא, בכל מקום שישראל עומדים ומתפללים תפלת מנחה' עליה נאמר מנחה, כמשמעו. ואומר (מלכים א יח): ויהי כעלות המנחה ויגש אליהו הנביא. מוגש, זו תפלת שחרית, כמה דתימא (בראשית יח): ויגש אברהם וגו', בתפלה. מוקט, זו תפלת ערבית, כמה דתימא (תהלים קמא): תכון תפלתי קטורת לפניך וגו'. הוי, גדול שמי בגוים, בכל מקום שישראל עומדים שם, לכך נאמר: גדול שמי בגוים. דבר אחר: נודע ביהודה אלהים בזמן שינקום מאויביהם, כמה דתימא (יואל ד): מצרים לשממה תהיה ואדום למדבר שממה תהיה מחמס בני יהודה וגו'. (שם): ונקיתי דמם לא נקיתי וגו' הוי, נודע ביהודה אלהים, כמה דתימא (תהלים ט): נודע ה' משפט עשה בפועל כפיו וגו'. נודע ביהודה אלהים אמר רבי יהודה בר' אלעאי: כשעמדו ישראל על הים, היו השבטים מדיינים אלה עם אלה, זה אומר: אני יורד תחלה, וזה אומר: אני יורד תחלה. קפץ נחשון לתוך גלי הים וירד ועליו. אמר דוד (שם סט): הושיעני אלהים כי באו מים עד נפש. אמר הקדוש ברוך הוא למשה: ידידי שוקע בים ואתה מתפלל?! (שמות יד): דבר אל בני ישראל ויסעו. הוי, נודע ביהודה אלהים, ולפיכך הגדיל הקב"ה שמו של נחשון בישראל, שזכה להקריב ראשון, שנאמר: ויהי המקריב ביום ראשון וגו'. הוי, בישראל גדול שמו:
ויהי אמר רבי שמעון בר אבא, בשם רבי יוחנן: כל מקום שנאמר: ויהי, משמש צרה ושמחה. אם צרה אין צרה כיוצא בה, ואם שמחה אין שמחה כיוצא בה. אתא רבי שמואל בר נחמן, ועבדה פלגא, בכל מקום שנאמר: ויהי, צרה. והיה, שמחה. אתיבון ליה: הכתיב (בראשית א): ויאמר אלהים יהי אור ויהי אור?! אמר להם: אף היא אינה שמחה, שלא זכה העולם להשתמש באותה אורה. דאמר ר' יהודה ב"ר סימון: אותה אורה שברא הקדוש ברוך הוא ביום הראשון, היה אדם צופה ומביט בה מסוף העולם ועד סופו, וכיון שראה הקב"ה דור אנוש, ודור המבול, ודור הפלגה, עמד וגנזה והתקינה לצדיקים לעתיד לבא, שנאמר (משלי ד): ואורח צדיקים כאור נוגה הולך ואור עד נכון היום. אתיבון ליה: ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד?! אמר להם: אף היא אינה שמחה שכל מה שנברא ביום הראשון, עתיד להבלות, שנאמר (ישעיה נא): כי שמים כעשן נמלחו והארץ כבגד תבלה ויושביה כמו כן ימותון וישועתי לעולם תהיה וצדקתי לא תחת. אתיבון ליה: כל ויהי, מששת ימי בראשית?! אמר להם: אף הם אינה שמחה שכל מה שנברא בששת ימי בראשית צריכים עשייה, כגון: החרדל צריך למתק, והתורמסין צריכין לשלוק, וחטים צריכין ליטחן. אתיבון ליה: והכתיב (בראשית לט): ויהי ה' את יוסף ויהי איש מצליח ויהי בבית אדוניו המצרי?! אמר להם: אף היא אינה שמחה שמתגרת בו הדוב. (במדבר ז): ויהי ביום כלות משה?! אמר להם: אף היא אינה שמחה שנגנז בו בנין הבית. והכתיב (ויקרא ט): ויהי ביום השמיני קרא משה?! אמר להם: אף היא אינה שמחה שבו ביום מתו נדב ואביהוא. והכתיב (יהושע ז): ויהי ה' את יהושע ויהי שמעו בכל הארץ?! אף היא אינה שמחה שבו ביום קרע שמלותיו, שנאמר (שם): ויקרע יהושע שמלותיו ויפול על פניו ארצה לפני ארון ה' עד הערב הוא וזקני ישראל. והכתיב (ש"ב ז): ויהי כי ישב המלך בביתו?! אמר להם: אף היא אינה שמחה שבו ביום בא אליו נתן הנביא, ואמר לו הקדוש ברוך הוא (ד"ה ב ו): רק אתה לא תבנה הבית. והכתיב: ויהי המקריב?! אמר להם: אף היא אינה שמחה, מפני שהיה צפוי לפני הקב"ה שהם הולכים עם קרח במחלקתו. אמר רבי יהודה ב"ר סימון, בשם ר' לוי בן פרטה: משל לבן פולוטמנין, שגנב במרחץ והיה הבלני מתיירא לומר לו שמו, אעפ"כ פרסמו: בחור אחד, לבוש לבנים. כך אף על פי שלא פירש שמותן של נשיאים, שחלקו עם קרח והלכו עמו, פירסמן ברמז: נשיאי עדה קריאי מועד אנשי שם, כמה דתימא (במדבר א): אלה קריאי העדה נשיאי מטות אבותם וגו'. אנשי שם, שזכר שמותן בדגלים, כמה דתימא (שם): אלה שמות האנשים אשר יעמדו אתכם וגו'. אמרי ליה: אמרינן דידן, אמור את דידך! אמר להם: כל מקום שנאמר: והיה, שמחה. (יואל ד): והיה ביום ההוא יטפו ההרים עסיס. (זכריה יד): והיה ביום ההוא יצאו מים חיים מירושלים. (ישעיה יא): והיה ביום ההוא יוסיף ה' וגו'. (שם ז): והיה ביום ההוא יחיה איש עגלת בקר. (שם כז): והיה ביום ההוא יתקע וגו'. (שם ד): והיה הנשאר בציון. והכתיב: (ירמיה לח): והיה כאשר נלכדה ירושלים?! אמר להם: אף היא אינה צרה, אלא שמחה, שבו ביום נולד מנחם, ובו ביום נטלו ישראל אפוכי על עונותיהם. דאמר ר' שמואל בר נחמן: אפוכי שלימה נטלו ישראל על עונותיהם, ביום שחרב בהמ"ק, שנאמר (איכה ד): תם עונך בת ציון לא יוסיף להגלותך:
ביום הראשון - אמר ר' שמואל בר אבא: מהו ביום הראשון? מן היום הראשון, שברא הקדוש ברוך הוא את העולם, נתאוה לדור עם בריותיו בתחתונים. ראה היאך כתיב בבריית יום ראשון? (בראשית א): ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד, יום ראשון אינו אומר, אלא יום אחד, וכשם שאמר יום אחד, יאמר יום שנים, יום שלשה?! אלא למה אמר יום אחד? שעד שהקב"ה היה יחידי בעולמו, נתאוה לדור עם בריותיו בתחתונים, לא עשה כן, אלא כיון שהוקם המשכן והשרה בו הקדוש ברוך הוא שכינתו ובאו הנשיאים להקריב, אמר הקב"ה: יכתב, שביום זה נברא העולם. דבר אחר: ביום הראשון ביום שהוקם המשכן אינו אומר כאן, אלא ביום הראשון. מהו? הראשון לבריאת עולם. מלמד שאחד בשבת היה, נמצאת אומר: עשר עטרות נטל אותו היום: ראשון, לבריאת עולם, ראשון, לכהונה, ראשון, לנשיאות, ראשון, לשכינה, דכתיב (שמות כה): ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם. ראשון, לעבודה, ראשון, לברכת כהנים, ראשון, לראשי חדשים, ראשון, לאיסור במה, ראשון, לאכילת קדשים, ראשון, לירידת האש, דכתיב (ויקרא ט): ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח וגו':
נחשון בן עמינדב למטה יהודה - למה נקרא שמו נחשון? על שם שירד תחלה לנחשול שבים. אמר רבי שמעון בן יוחאי: אמר הקדוש ברוך הוא למשה: מי שקידש את שמי בים, הוא יקריב תחלה, וזה היה נחשון וכן עשה. הה"ד (במדבר ז): נחשון בן עמינדב וגו', יחסו הכתוב על שם שבטו, שבח לו, שבח לאביו, שבח לשבטו. או שגבה משבטו והביא? תלמוד לומר: זה קרבן נחשון בן עמינדב, משלו הביא ולא שגבה משבטו והביא. אלא מה תלמוד לומר: נחשון בן עמינדב? יחסו הכתוב על שם שבטו:
וקרבנו קערת כסף וגו' - הה"ד (שיר ד): כולך יפה רעיתי ומום אין בך, מדבר בישראל. תני, רבי שמעון בן יוחאי: בשעה שעמדו ישראל לפני הר סיני, לקבל את התורה, ולא היו בהם, לא סומים, ולא חרשים, ולא שוטים, ולא אלמים, ולא פסחים, ולא חגרים. ועל אותה שעה הוא אומר: כלך יפה רעיתי ומום אין בך, עד שחטאו בעגל ונעשו בהן: זבים, ומצורעים, כמה דתימא (שמות לב): וירא משה את העם כי פרוע וגו' וכתיב (ויקרא יג): והצרוע אשר בו הנגע בגדיו יהיו פרומים וראשו יהיה פרוע, ועל אותה שעה, הוא אומר (במדבר ה): וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב, אבל לפני הר סיני כולם שלמים היו. הוי, כולך יפה רעיתי וגו'. דבר אחר: כולך יפה רעיתי, מדבר בשבטים. ואם תאמר כיצד היו כולם יפים, שהרי יעקב אביהם בירך לשבטים, ומקנתר לראובן ושמעון ולוי, והיאך אתה אומר: כולך יפה רעיתי?! אמר רבי אלעזר: אע"פ שבירך את השבטים האחרונים וקנתר לראשונים, אלא חזר ובירכם, שנאמר (בראשית מט): כל אלה שבטי ישראל שנים עשר וגו', עשה אותם יונקים זה מזה. מהו (שם): ויברך אותם איש אשר כברכתו וגו'? משברכן, חזר וברכן?! אלא, מלמד, כשבירך יעקב אבינו את בניו והיה מושלן בחיות. משל יהודה באריה (שם): גור אריה יהודה משל דן, בנחש, יהי דן נחש וגו'. נפתלי, באילה, נפתלי אילה שלוחה וגו'. בנימין בזאב, בנימין זאב יטרף. אף על פי כן, חזר וקרא כולם אריות, כולם נחשים, כולם אילות, כולם זאבים, תדע לך שהוא כן שהרי דן שקראו נחש, חזר וקראו אריה, דן גור אריה וגו', הא למדת שחזר וכלל ראובן ושמעון ולוי בברכת אחיהם, לקיים מה שנאמר: כולך יפה רעיתי וגו', ולכך חזר הכתוב ומנה לראובן ושמעון ולוי לעצמם, בספר ואלה שמות, ולא מנה השבטים אחרים. רבי יהודה ורבי נחמיה ורבנן, רבי יהודה אומר: לכך מנה ראובן ושמעון ולוי לעצמם, שכל השבטים לא שמרו יחוסיהם במצרים, וראובן ושמעון ולוי שמרו יחוסיהם, לכך הוא מונה שם יחוסם. ר' נחמיה אומר: כל השבטים היו עובדי עבודת כוכבים במצרים, ושבט ראובן ושמעון ולוי לא עבדו עבודת כוכבים, ולכן זכו למנות לעצמם. ורבנן אמרין: כל השבטים לא הנהיגו שררה במצרים, ראובן ושמעון ולוי הנהיגו שררה במצרים. מת ראובן, נתנו שררה לשמעון. מת שמעון, נתנו שררה ללוי. מת לוי, בקשו לתת שררה ליהודה, ויצאת בת קול ואמרה להם: הניחו אותה, עד שיגיע זמנה. אימתי הגיע זמנה? לאחר מיתתו של יהושע (שופטים א): ויהי אחרי מות יהושע וישאלו וגו' ויאמר ה' יהודה יעלה וגו'. רבי לוי ור' חנין, חד מנהון אמר: לכך חזר וייחס אלו שלשה השבטים, מפני שקינתרן אביהם. ואחרינא אמר: מפני שייחסן אצל משה ואהרן, ולית אנן ידעין, מאן אמר דא ומאן אמר דא. ממה דאמר רבי יודן, בשם ר' יהודה בר רבי סימון, בשם רבי חנין, בשם ר' שמואל בר יצחק: (משלי טו): אזן שומעת תוכחת חיים בקרב חכמים תלין. הוי, הוא רבי חנין דאמר: מפני שקנתרן, ולפי שקבלו תוכחת אביהם, זכו להתייחס בצד משה ואהרן, לכך נאמר: כולך יפה רעיתי וגו'. דבר אחר: כולך יפה רעיתי וגו' לפי שירמיה אומר (ירמיה ו): כסף נמאס קראו להם. ויחזקאל קורא אותם סיגים (יחזקאל כב): בן אדם היו לי בית ישראל לסיג וגו'. בא זכריה ואמר (זכריה ד): ראיתי והנה מנורת וגו' של זהב היא כולה, לקיים מה שנאמר: כולך יפה רעיתי וגו'. דבר אחר: כולך יפה וגו' מדבר בנשיאי השבטים. בעת שהקריבו לחנוכת המזבח, לא הקריבו כולם ביום אחד, אלא כל אחד ואחד יומו, כמה דתימא: נשיא אחד ליום. יכול מי שהקריב ראשון הוא היה חביב יותר ויהודה שהקריב תחלה הוא יהיה חביב מכולם, לכך, אמר רבי חלבו: בכל השבטים כתיב: קרבנו קרבנו, ובנשיא יהודה כתיב: וקרבנו, אתמהא, הוא הקריב ראשון ואמר: וקרבנו, לא היה צ"ל כן, אלא הראשון קרבנו והאחרונים וקרבנו, למה כן? אמר רבי ברכיה הכהן, בר רבי: בשביל יהודה, שהקריב ראשון, שאם בא להתגאות על אחיו ולומר: אני מכובד מכם, שאני הקרבתי תחלה, הם משיבים אותו ואומרים לו: אתה הוא שהקרבת אחרון, שכך כתיב: וקרבנו עשה אותך טפלה לאחיך. הוי, כולך יפה וגו':
דבר אחר:  למה בראשון וקרבנו?  אמר רבי יודן: העלה עליהם הקב"ה, כאלו כולם הקריבו ביום ראשון, וביום אחרון, שאין זה גדול מזה.  כתיב: זאת חנכת המזבח וגו'  והלא קערה אחת היתה, ומזרק אחד היה, וכף אחת היתה, ביום המשח אותו.  מה תלמוד לומר: קערות כסף שתים עשרה וגו'?  אלא, העלה עליהם, כאילו כולם הקריבו ביום ראשון, וכאילו כולם הקריבו ביום אחרון:
דבר אחר:  וקרבנו  אמר רבי פנחס בן יאיר:  למה בכל קרבנות הנשיאים כתיב קרבנו עתדים חסר, ובנחשון כתיב וקרבנו עתודים מלאים?  וקרבנו למה וי"ו יתירה?  כנגד ו' דברים שנתחדש באותו היום בעולם.  ראשון לשכינה ששרתה בישראל, שנאמר (שמות כה): ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם.  ראשון לנשיאים,  ראשון לברכת כהנים, שנאמר (ויקרא ט): וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם.  ראשון למחיצת מחנה שכינה,  ראשון לאיסור הבמה, דכתיב (דברים יב): השמר לך פן תעלה עולותיך וגו'.  ראשון לירידת האש, דכתיב (ויקרא ט): ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח וגו', ולכך יבא בן נחשון בשש מדות שלמים, ויבנה יסוד בית המקדש, כמה דתימא (שמואל א יז): ויען אחד מהנערים וגו'.  יודע נגן יודע לשאול.  גבור חיל, יודע להשיב.  איש מלחמה, יודע לישא וליתן במלחמתה של תורה.  ונבון דבר, שמבין דבר מתוך דבר.  ואיש תואר, שמראה פנים בהלכה.  וה' עמו, שהלכה כמותו בכל מקום.  ולכך, עתודים מלאים, שדוד, שעמד ממנו, נתברך בו' ברכות, ואין עתודים, אלא לשון עמידה, כמה דתימא (איוב טו): אשר התעתדו לגלים.  ואומר (משלי כד): ועתדה בשדה לך:
דבר אחר:  למה עתודים מלא והוא יתיר וא"ו?  כנגד ו' בנים, שהיו מנחשון בעלי שש ברכות, ואלו הן:  דוד,  משיח,  דניאל,  חנניה,  מישאל,  ועזריה.   דוד, דכתיב: יודע נגן וגו'.  משיח, דכתיב (ישעיה יא): ונחה עליו רוח ה'.  רוח חכמה ובינה, הרי תרין.  רוח עצה וגבורה, הרי ד'.  רוח דעת ויראת ה', הרי ו'.   דניאל חנניה מישאל ועזריה מנין?  דכתיב (דניאל א): ויהי בהם מבני יהודה דניאל חנניה וגו', ילדים אשר אין בהם כל מאום ומשכילים בכל חכמה וגו':
דבר אחר:  וקרבנו למה וי"ו יתירה?  ר' ביבי, בשם ר' ראובן: שיתא, כנגד ו' דברים שניטלו מאדם הראשון ועתידים לחזור על ידי בן נחשון, הוא משיח, אלו הן ו' דברים שניטלו מאדם הראשון:  זיוו,  וחייו,  וקומתו,  ופירות הארץ,  ופירות האילן,  ומאורות.   זיוו, שנאמר: משנה פניו ותשלחהו.  חייו מניין?  שנאמר: כי עפר אתה ואל עפר תשוב.  קומתו, שנאמר: ויתחבא האדם וגו', שעשה קומתו מאה אמה.  פירות הארץ ופירות האילן, (בראשית ב): ארורה האדמה בעבורך וגו'.  מאורות, (ישעיה סד): וחפרה הלבנה ובושה החמה וגו'.  מנין שגנזם?  דכתיב (איוב לח): וימנע מרשעים אורם וגו'.  ומנין שעתידים לחזור לימות המשיח, זיוו מנין?  שנאמר (שופטים ה): ואוהביו כצאת השמש בגבורתו.  חייו, (ישעיה סה): כימי העץ ימי עמי.   תני, ר' שמעון בן יוחאי: אין עץ אלא תורה, דכתיב (משלי ג): עץ חיים היא למחזיקים בה. קומתו, (ויקרא כו): ואולך אתכם קוממיות.   תני, ר' חייא: בקומה זקופה ואין יראים מכל בריה.   ר' שמעון אומר: מאתים אמה קוממיות, קומה של מיות.   ר' יהודה אומר: ק' אמה כאדם הראשון.   ר' אלעזר בר' שמעון אומר: ג' מאות אמה, שנאמר: קוממיות  ק' מאה  מיות מאתים   ר' אבהו אומר: ט' מאות אמה.   ר' הונא, בשם ר' דוסא, טעמיה דר' אבהו: דכתיב: כימי העץ ימי עמי וסדן של שקמה עושה בארץ ו' מאות שנה, והולד הזה יוצא, ממעי אמו אמה גדומא, צא וחשוב, אמה ומחצה לכל שנה, את מוצא ט' מאות אמות.   פירות הארץ ופירות האילן מנין?  דכתיב (זכריה ח): כי זרע השלום הגפן וגו'.  מאורות מנין?  (ישעיה ל): והיה אור הלבנה כאור החמה:
וקרבנו קערת כסף אחת - תני, מגיד שלא נעשו מתחלה, אלא על שם קרבנו.   (במדבר ז): מזרק אחד כסף שבעים שקל בשקל הקודש, אין לי אלא מזרק שנתפרש בו בשקל הקודש.  קערה מנין?  תלמוד לומר: שניהם מלאים סולת.  מה זה בשקל הקודש, אף זה בשקל הקודש.   רבי חנניה בן אחי ר' יהושע אומר: אין צריך, שהרי כבר נאמר: כל כסף הכלים אלפים וד' מאות בשקל הקודש.  מה תלמוד לומר: שניהם מלאים?  שהיו שוים במדה.  ומה הפרש בין קערה למזרק?  קערה גילדה עבה, מזרק גילדו דק.   סלת בלולה בשמן, זו מן הנדבה.  כף אחת עשרה זהב וגו'.  אמר רבי חנין: שעושה כל מה שבכף אחת, שכלי הקודש מצרף מה שבתוכו ליטמא, שאם נגע טבול יום במקצת מה שבתוכו, פסל את כולו.   עשרה זהב, היא של זהב.  משקלה, של כסף.  אתה אומר כן: היא של זהב ומשקלה של כסף, או היא של כסף ומשקלה של זהב?  תלמוד לומר: כל זהב הכפות ק"כ, הא אין עליך לומר כלשון האחרון, אלא כלשון הראשון היא של זהב, ומשקלה של כסף.  מלאה קטורת, זו קטורת נדבה.   פר אחד בן בקר, שלא היה בעדרו כמוהו.  איל אחד, שלא היה בעדרו כמוהו.  בן שנתו, שנה של עצמו ולא שנה, למנין עולם.  לעולה, מגיד שכלם כשרות לעולה.  או כבש, שנתפרש בו כשר לעולה, ושאר כולם לא הוכשרו לעולה?  תלמוד לומר: פר אחד, איל אחד, כבש אחד, מגיד שכולם כשרות לעולה.   שעיר עזים אחד לחטאת, לכפר על קבר התהום.  ולזבח השלמים, מגיד שכולם כשרות לזבח השלמים.  או בקר שנתפרש בו כשר לזבח השלמים, וכולם לא הוכשרו לזבח השלמים?  תלמוד לומר: ולזבח השלמים וגו', מגיד שכולם כשרות לזבח השלמים.   זה קרבן נחשון בן עמינדב, משלו הביא ולא שגבה משבטו והביא.  זה קרבן, זה הביא קטרת נדבה, ואין היחיד מביא קטרת נדבה.  זה, מביא חטאת, שלא חטא, ואין היחיד מביא חטאת שלא חטא.  זה, קרבן דוחה את השבת, ואין קרבן יחיד דוחה את השבת:
דבר אחר: וקרבנו וגו'  מה ראו הנשיאים להקריב קרבנות בענין הזה?  רבנן אמרין: אף על פי שקרבן שוה הקריבו כולם, על דברים גדולים הקריבו, וכל אחד ואחד הקריבו לפי דעתו.  התחיל נחשון והקריב על סדר המלוכה, כמה שהמליכו אביו על אחיו, כמה דתימא (בראשית מט): יהודה אתה יודוך אחיך גור אריה יהודה וגו'.  וכן הוא אומר (ד"ה א ה): כי יהודה גבר באחיו ולנגיד ממנו וגו'.  והיה מסורת ביד שבט יהודה, חכמיהם וגדוליהם, מן יעקב אבינו, כל מה שעתיד ליארע לכל שבט ועד ימות המשיח, וכן היה ביד כל שבט ושבט מסורת, כל מה שיארע לו, עד ימות המשיח, מן יעקב אביהם.   וקרבנו וגו'  הקערה והמזרק, הקריב כנגד מלכי בית דוד שעתידים לעמוד ממנו, שמלכו בכיפה בים וביבשה, כגון: שלמה ומלך המשיח.  שלמה מנין?  דכתיב (מלכים א ה): כי הוא רודה בכל עבר הנהר מתפסח ועד עזה.   רב ושמואל, חד אמר: תפסח, בסוף העולם, ועזה, בסוף העולם.  וחד אמר: גבי הדדי הוו קיימו, וכשם שמלך על תפסח ועל עזה, כך מלך על העולם כולו. ואומר (שם י): וכל הארץ מבקשים את פני שלמה לשמוע את חכמתו וגו' והמה מביאים איש מנחתו וגו'.   ומנין שהיה שולט בים?  דכתיב (שם): וגם אני חירם אשר נשא זהב מאופיר וגו'.  (שם): כי אני תרשיש למלך בים עם אני חירם אחת לשלש שנים וגו'.  ואומר (תהלים פט): ושמתי בים ידו ובנהרות ימינו.   מלך המשיח מנין?  דכתיב (שם עב): וירד מים ועד ים ומנהר עד אפסי ארץ.  בארץ מנין?  דכתיב (שם): וישתחוו לו כל מלכים כל גוים יעבדוהו.  ואומר (דניאל ז): וארו עם ענני שמיא וגו' וליה יהיב שלטן וגו' (שם ב): ואבנא די מחת לצלמא, הוות לטור רב ומלאת כל ארעא, ולכך הקריב קערה, כנגד הים, שהוא מקיף את העולם כולו ודומה לקערה.   למה היה שלשים ומאה משקלה?  לפי שכשהקוה הקדוש ברוך הוא ביום השלישי של יצירת העולם, כל המים למקום אחד קראן ימים, שנאמר (בראשית א):ולמקוה המים קרא ימים וימים בגימטריא הוא:  מאה,  יו"ד יו"ד עשרים.  מ"ם מ"ם שמונים.  הרי מאה.  בא שלמה והוסיף ים אחד, למלאכת המקדש, לטבול בו הכהנים, כמה דתימא (מלכים א ז): ויעש את הים מוצק עשר באמה משפתו אל שפתו וגו' וכנגד אותן שלשים אמה שהיה קו הים שעשה שלמה סביב, הוסיף על משקל הקערה שלשים שקלים, כנגד הים של שלמה, הרי ק"ל שקל משקל הקערה, כנגד הימים וים של שלמה.   מזרק אחד כסף, כנגד העולם שהוא עשוי ככדור הנזרק מיד ליד.  למה משקלו שבעים שקל?  ששלטו שניהם על ע' אומות שהם מסוף העולם ועד סופו.  ומנין שהים עשוי דוגמת קערה והעולם עשוי ככדור?  כההיא דתנינן, וחכמים אומרים: אינו אסור, אלא כל שיש בידו מקל, או צפור, או כדור, קערה, וסייף, ועטרה, וטבעת.  מקל, שהוא רודה בו את העולם.  צפור, ותמצא כקן ידי לחיל העמים.  כדור, שהעולם עשוי ככדור.   אמר רבי יונה: אלכסנדרוס מקדנוס, כד בעי מיסק לעיל, הוי סליק וסליק, עד שראה את העולם ככדור ואת הים כקערה, בגין כן ציירין ליה כדורא בידיה, ויצוריניה קערה בידיה?! אינו שליט בים, אבל הקב"ה שליט בים ושליט ביבשה.  מציל בים ומציל ביבשה, ולכך הביאו קערה, כנגד הים.  ומזרק, כנגד היבשה.   שניהם מלאים, שלשלמה הביאו האומות מנחות, וכן עתידים להביא למלך המשיח, כמה דתימא (תהלים עב): מלכי שבא וסבא אשכר יקריבו.  ואין מלאים, אלא לשון דורון, כמה דתימא (שמואל א יח): וימלאום למלך סלת, כמה דתימא (איכה ד): המסולאים בפז.   בלולה בשמן, כמה דתימא (קהלת ז): טוב שם משמן טוב.  ואומר (שיר א): שמן תורק שמך, שהיה שמם הטוב יוצא בכל העולם.  למה היו של כסף?  כמה דתימא (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק.   כף אחת עשרה זהב, כנגד עשרה דורות, מן פרץ ועד דוד, שנאמר (רות ד): ואלה תולדות וגו' וחצרון הוליד וגו' ועמינדב הוליד את נחשון וגו' ועובד הוליד וגו' וישי הוליד את דוד וגו'.  כף אחת, שהיו יד אחת, כולם צדיקים גמורים, הוי, מלאה קטורת שמעשיהם היו נעימים, כריח הקטורת.   פר אחד בן בקר, כנגד אברהם שהיה עיקר היחוס, שעליו נאמר (בראשית יח): ואל הבקר רץ אברהם.  איל אחד, כנגד יצחק, שנאמר בו (שם כב): ויקח את האיל ויעלהו לעולה תחת בנו.  כבש אחד, כנגד יעקב, שנאמר בו (שם ל): והכשבים הפריד יעקב.  שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד יהודה, שהוא הביא לאביו כתונת הפסים של יוסף, שהטבילוהו בדם השעיר, שנאמר (שם לז): וישחטו שעיר עזים וגו', ויהודה הביאה לאביו ואמר (שם ): הכר נא הכתונת בנך וגו', לכך נמדד לו באותה מדה שאמרה לו תמר (שם לח): הכר נא למי החותמת והפתילים, ולכך נאמר בזה, החטאת שהביאוהו כפרה עליו, על שציער את אביו.   ולזבח השלמים וגו', אלו דוד ושלמה שהם התחילו במלכות, שאין בקר אלא לשון מלכות, כמה דתימא (דברים לב):חמאת בקר וחלב צאן וגו'. ומתרגמינן יהב להון ביזת מלכיהון. שלמים, שהיו צדיקים גמורים, והיו ישראל בימיהם מושלמין, ובימי שלמה היה המלכות שלימה, שנאמר (ד"ה א כט): וישב שלמה על כסא ה', ושניהם בנו בהמ"ק, דוד עשה היסוד, ושלמה בנאו.   אילים חמשה עתדים חמשה כבשים בני שנה חמשה, הרי ט"ו, כנגד ט"ו מלכים שהיו מן רחבעם ועד צדקיהו, מלך בן מלך, מהם היו צדיקים גמורים, מהם בינונים, מהם רשעים גמורים.  זה קרבן נחשון בן עמינדב, כיון שראה הקדוש ברוך הוא שהקריב על סדר האבות ושלשלת המלוכה, התחיל מקלס את קרבנו, זה קרבן נחשון בן עמינדב:
ביום השני הקריב נתנאל וגו' -  למה נאמר בו הקריב?  לפי שבא ראובן וערער, אמר: דיי שקדמני יהודה למסעות, אקריב אני לתולדות! נזף בו משה וא"ל: מפי הקב"ה נאמר לי, הקרב למסעות.   דבר אחר:  הקריב, הקריבו משה, בעל כרחו של ראובן.   דבר אחר:  הקריב, כאלו הקריב תחלה.  למה כן?  לפי שזכה בעצת נשיאים, העלה עליו הכתוב כאלו הוא הקריב תחלה.   אבא חנן אומר, משום רבי אליעזר: לפי שזכה בעצה, זכה שניתן בינה בשבטו, שנאמר (שם יב): ומבני יששכר יודעי בינה לעתים.  ונאמר (שופטים ה): ושרי ביששכר עם דבורה וגו'.  וכן הכתוב מספר בשבחו בבתי דינין במצרים, שנאמר (במדבר כו): לישוב משפחת הישובי, ואין ישוב, אלא בתי דינין, שנאמר (יחזקאל לג): ויבאו אליך כמבוא עם וישבו לפניך וגו'. (בראשית כה): ויעקב איש תם יושב אוהלים.  ואומר: ויששכר באהליך.   הקריב את קרבנו וגו'  אמר רבי פנחס בן יאיר:  למה הוסיף הקרב וחסר יו"ד?  אלא, כנגד פרה אדומה שעשו באותו היום, לכך הוסיף הקרב חסר יו"ד, והעמיד התיבה על ד' אותיות, כנגד ד' דברים, שהיתה פרה צריכה:  אדומה,  תמימה,  בלא מום,  בלא נשיאות עול.  כמה דתימא (במדבר יט): ויקחו אליך פרה אדומה תמימה וגו'.   קערת כסף אחת, בא נשיא יששכר והקריב ע"ש התורה, לפי שהם אהבו את התורה יותר מכל השבטים, שנאמר (ד"ה א ב): ומבני יששכר יודעי בינה לעתים וגו'.  מהו לעתים?  ר' תנחומא אמר: לקרסין.   ר' יוסי אומר: לעבורים.  (שם): לדעת מה יעשה ישראל, באיזה יום יעשו מועדים.   (שם): ראשיהם מאתים, אלו מאתים ראשי סנהדראות שהיו שבט יששכר מעמיד.  (שם): וכל אחיהם על פיהם, שהיו מסכימים הלכה על פיהם, ואומר (בראשית מט): ויט שכמו לסבול, שהיו סובלים עול תורה.  ויהי למס עובד, שכל מי שהיה טועה בהלכה, היו שואלים אותה לשבט יששכר, והם מבארים אותה להם.   קערת כסף, כנגד התורה שהיא קרואה לחם, שנאמר (משלי יט): לכו לחמו בלחמי.  ונאמר בלחם הפנים: ועשית קערתיו וכפותיו.  ותנינן קערותיו, אלו דפוסים שהיו עושים לחם הפנים בדפוסים.   שלשים ומאה משקלה, צא וחשוב כ"ד ספרים של תורה שבכתב, ושמונים מן משנה, שמתחלת במ"ם, מאימתי קורין את שמע וכו'.  ומסיימת במ"ם (תהלים כט): ה' יברך את עמו בשלום.  מ"ם ארבעים  ומ"ם ארבעים  הרי שמונים  הרי ק"ד שעולים מניינם של תורה שבכתב ותורה שבעל פה.   דבר אחר:  שראשי שישה סדרי משנה, חשבון ראשי אותיות, הן עולים שמונים.  צא וחשוב:  מ' מן מאימתי של סדר זרעים.  י' מן יציאות השבת של סדר מועד.  ח' מן חמש עשרה נשים, מן סדר נשים.  אחד מן ארבעה אבות נזיקין, מן סדר ישועות.  כ' מן כל הזבחים, מן סדר קדשים.  אחד מן אבות הטומאות, מן סדר טהרות.  הרי שמונים.  מיכן שעולים תורה שבכתב ותורה שבעל פה, למנין ק"ד, ונתנה לכ"ו דורות שהיו מאדם ועד משה, שניתנה תורה על ידו, הרי ק"ל, לכך היה משקל הקערה ק"ל.   מזרק אחד כסף, כנגד התורה המשולה ביין, שנאמר (משלי ט): ושתו ביין מסכתי, ולפי שדרך היין לשתות במזרק, כמה דתימא (עמוס ו): השותים במזרקי יין לכך הביא מזרק שבעים שקל בשקל הקדש.  למה?  כשם שיין, חשבונו שבעים, כך יש שבעים פנים בתורה.  למה נאמר בקערה אחת?  כנגד התורה הצריכה להיות אחת, כמה דתימא (במדבר טו): תורה אחת ומשפט אחד יהיה לכם.  למה נאמר במזרק אחד?  שדברי תורה שבכתב ודברי תורה שבע"פ, כולם נתנו מרועה אחד, כולם אל אחד אמרן, למשה מסיני.  למה היו של כסף?  כנגד התורה, שנאמר בה (תהלים יב): אמרות ה' אמרות טהורות כסף צרוף בעליל וגו'.   שניהם מלאים סלת, המקרא והמשנה מלאים הם, שאין אחד סותר על חבירו.  סלת, כמה דתימא (שם יט): ונופת צופים, כסלת שצפה על גבי נפה.  בלולה בשמן, זו התורה, שצריכה לבלול במעשים טובים.  כההיא דתנינן, יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ שיגיעת שניהם משכחת עון. הוי, למנחה, שאותה שעה הוא נושא נחת רוח ליוצרו.  בזמן שאדם עוסק בת"ת, והוא בעל מעשים טובים, ושומר עצמו מן החטא.   כף אחת, כנגד הלוחות שנכתבו מיד הקדוש ברוך הוא, כמה דתימא (שמות לב): והלוחות מעשה אלהים המה והמכתב מכתב אלהים וגו'.  עשרה זהב, אלו עשרת הדברות שהיו כתובים בלוחות, כמה דתימא (דברים י): ויכתוב על הלוחות כמכתב הראשון וגו'. זהב, כמה דתימא (שיר ה): ידיו גלילי זהב.  ואומר: הנחמדים מזהב וגו'.   מלאה קטורת, שתרי"ג מצות בלולות בהן.  וכן את מוצא: תרי"ג אותיות יש מן אנכי, עד אשר לרעך, כנגד תרי"ג מצות, וז' יתירות, כנגד ז' ימי בראשית, ללמדך שכל העולם לא נברא אלא בזכות התורה. הוי, מלאה קטרת, שכן ק' מתחלפת בד', א"ת ב"ש, ג"ר ד"ק, ועולה חשבון התיבה אחר כן, למנין תרי"ג.   דבר אחר:  מלאה קטרת, שבין כל דבור ודבור שהיו כתובים בלוחות, פרשיותיה ודקדוקיה של תורה היו כתובים.  ואתיא כההיא דאמר חנניה בן אחי ר' יהושע: ידיו גלילי זהב, אלו שני לוחות הברית, שכתוב עליהן: כתובים באצבע אלהים.  גלילי זהב, מה הגלים הללו, בין גל גדול לגל גדול, גלים קטנים, כך בין כל דיבור ודיבור, פרשיותיה של תורה היו כתובים ודקדוקיה.   פר אחד בן בקר, כנגד כהנים.  איל אחד, כנגד לוים.  כבש אחד, כנגד ישראל, שכלם קבלו את התורה בסיני.  שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד הגרים שעתידים להתגייר ושהיו שם, שכולם ראוים, שנאמר (ויקרא יח): אשר יעשה אותם האדם וחי בהם, כהנים, לוים וישראלים, לא נאמר, אלא האדם, מלמד שאפילו עובד כוכבים המתגייר ועוסק בתורה, הרי הוא ככהן גדול.   ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שתי תורות, המקרא והמשנה, שכל מי שמבקר וזובח יצרו, לעשות ככל הכתוב בהן, הוא עושה שני שלומות: שלום למעלה ושלום למטה, שנאמר (ישעיה כז): או יחזק במעוזי יעשה שלום לי שלום יעשה לי.   אילים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה, כנגד ג' פסוקים של תורה, שבהם ו' סדרי משנה, והן מן שתים פסקה, וכל פסקה ופסקה מן חמשה תיבות, ואלו הם:  (תהלים יט): תורת ה' תמימה משיבת נפש,  עדות ה' וגו',  פקודי ה' וגו',  מצות ה' וגו',  יראת ה' וגו',  משפטי ה' וגו'. לכך הקריבו לשלמים, ג' מיני קרבנות אלו, כנגד השלשה פסוקים שבהם ששה סדרי משנה.   אתיא כההיא דאמר רבי תנחומא: (שם): תורת ה' תמימה וגו', שזה סדר נשים, שמזהיר על האדם לפרוש מן הערוה, כדי להצילו מן המיתה, כמאן דאמר (משלי ה): רגליה יורדות מות וגו'.  ואומר (שם ב): כל באיה לא ישובון ולא ישיגו ארחות חיים.  ואומר (שם): להצילך מאשה זרה וגו' עדות ה' וגו', זה סדר זרעים, שאדם מאמין בחייו של עולם וזורע.   פקודי ה' וגו' זה סדר מועד, שיש בו כל המועדות, שכתוב בהן: ושמחת בחגך.   מצות ה' וגו', זה סדר קדשים, שהוא מאיר עינים בין חולין לקדשים.   יראת ה' טהורה, זה סדר טהרות, שהוא מפריש בין טומאה לטהרה.  משפטי ה' וגו', זה סדר נזיקין, שיש בו רוב הדינים.   ולכך הקריבו מכל מין ומין חמשה חמשה, כנגד חמשה תיבות הכתובות על כל סדר וסדר.  ולמה נכתבה חמשה תיבות על כל סדר וסדר?  כנגד התורה שהיא חמשה ספרים, ללמדך שהם גופי תורה.  למה שם הקב"ה כתוב בכל סדר וסדר?  שהוא מעיד עליהן שמפיו אמרן למשה, כשם שאמר חמשה ספרי תורה.  זה קרבן נתנאל וגו' כיון שראה הקדוש ברוך הוא שהקריב על סדרי התורה, התחיל משבח את קרבנו, זה קרבן נתנאל בן צוער:
ביום השלישי נשיא לבני זבולון אליאב בן חלון  - למה בכל הנשיאים, מזכיר שבטם ואח"כ מזכיר שמותם, וביהודה ויששכר מזכיר שם נשיאיהם תחלה, ואחר כך מזכיר שמותן?  לפי שנחשון היה מלך, ונתנאל היה מלכה של תורה, וכמ"ש (משלי ח): בי מלכים ימלוכו ובכל מקום המלך מקדים לעמו, שנאמר (מיכה ב): ויעבור מלכם לפניהם וגו' (מ"א ח): לעשות משפט עבדו ואח"כ, ומשפט עמו ישראל דבר יום ביומו.  למה בכל הנשיאים כתיב שם נשיא ונחשון אינו קרוא נשיא?  לפי שהקריב תחלה, שאם בא להתגאות על הנשיאים האחרים לומר: שאני מלך עליכם, שאני הקרבתי תחלה, הם יאמרו לו: אין אתה אלא הדיוט, שכולם קרואים נשיא נשיא, ואתה לא נקראת נשיא, לקיים מה שנאמר (משלי טז): תועבת ה' כל גבה לב וגו'.  ואומר (תהלים קלח): כי רם ה' ושפל יראה וגבוה ממרחק יידע.   למה זכה זבולון להקריב שלישי?  לפי שחיבב את התורה, והרחיב ידיו לפזר ממונו ליששכר, כדי שלא יצטרך שבט יששכר לפרנסה, ולא יתבטל מלעסוק בתורה, לפיכך זכה זבולון להיות שותף לתורה, והיה חבירו של יששכר, ולכך הקריב אחריו ואחר יהודה, לקיים מה שנאמר (משלי יח): מתן אדם ירחיב לו ולפני גדולים ינחנו.   קרבנו קערת כסף אחת, בא נשיא זבולון והקריב קרבנו, על השותפות שהיה לו עם יששכר אחיו, לפי שהיו זבולון ויששכר שותפים, יששכר היה עוסק בתורה וזבולון היה עוסק בפרקמטיא, והיה טורח זבולון ונותן לתוך פיו של יששכר, ועל זה היה קרבנו קערת כסף, כנגד הים, שהוא עשוי כקערה, שהיה חלק זבולון, שנאמר (בראשית מט): זבולון לחוף ימים ישכון.   מזרק אחד כסף, כנגד הארץ, שהיא עשויה ככדור, שהיתה חלק יששכר, שנאמר (שם): וירא מנוחה כי טוב וגו'.  שלשים ומאה משקלה מזרק אחד וגו', הרי מאתים, כנגד מאתים ראשי סנהדראות, שהיו בשבט יששכר, שנאמר:ראשיהם מאתים, ולכך תלה חשבון הגדול בזבולן, לפי שגדול מעשה יותר מן העושה, שלולי זבולן, לא היה יששכר יכול לעסוק בתורה, שהוא היה מאכילו ונותן לתוך פיו.   דבר אחר:  קערה, כנגד לחם, שהיה מאכילו.  מזרק, כנגד היין, שהיה משקהו.  ולמה היה של כסף?  שגם כסף היה נותן לו, לעשות כל צרכו, כמה דתימא (קהלת י): לשחוק עושים לחם ויין ישמח חיים והכסף יענה את הכל.  שניהם מלאים סלת וגו'. זבולון ויששכר, שניהם היו נוטלין שכר תורה ביחד, ושניהם היו מתפרנסין ביחד.   כף אחת, זו ברכתו של זבולן, שברכו אביו: זבולון לחוף ימים ישכון, ואין כף, אלא חף, כמה דתימא (תהלים צח): נהרות ימחאו כף.  עשרה זהב מלאה קטרת, כנגד י' תיבות, שיש בברכת זבולן. הה"ד: זבולן לחוף ימים וגו'.   ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד הברכה, שבירכן משה (דברים לג): כי שפע ימים יינקו ושפוני טמוני חול.  פר אחד בן בקר וגו' הזכיר שם מכל המינים, עולה לבד, שעיר שהיה לחטאת, שלא מצינו שעיר לעולה, כנגד ברכת משה, שבירכן שניהם לענין הקרבן, שנאמר (שם): עמים הר יקראו שם יזבחו זבחי צדק, והעולה, היא זבחי צדק, שאינה באה על חטא.   דבר אחר:  שזבולון ויששכר, שניהם היו מקריבים ביחד.  וזבחי צדק, היו הקרבנות.  שכשם שהיה לזבולון חלק בשכר תורתו, כך היה לישככר חלק בממונו של זבולון.   ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד מה שבירכן משה: כי שפע ימים יינקו שני ימים.  אילים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה, הקריב שלשה מינין, כנגד שלשה דברים שבירכן משה: ושפוני טמוני חול.  שפוני, זה חלזון.  טמוני, זו טרית.  חול, זו זכוכית לבנה.   למה היה חמשה מכל מין ומין?  נגד ה' תיבות שהם בפסוק שבירך משה שותפותם, שנאמר (שם ): שמח זבולון בצאתך ויששכר באהליך.   זה קרבן אליאב וגו'  כיון שראה הקב"ה, שהקריב אליאב על שותפות התורה, התחיל משבח קרבנו, זה קרבן אליאב לקיים מה שנאמר (משלי ג): עץ חיים היא למחזיקים בה, זה שבט יששכר.  ותומכיה מאושר, זה שבט זבולון:
ביום הרביעי נשיא לבני ראובן וגו'  - כיון שגמר דגל יהודה, התחיל נשיא ראובן להקריב, שהיה בכור, והקריב קרבנו על שבטו של ראובן.  קרבנו קערת כסף אחת, אל תקרי קַעֲרַת, אלא עֲקֶרֶת, זה ראובן שהוא היה עיקר הצלה, שהוא פתח בהצלה תחלה. הה"ד (בראשית לז): וישמע ראובן ויצילהו מידם.   דבר אחר:  שעקר מחשבת אחיו, שהיו חפצים להרגו, כמה דתימא: ועתה לכו ונהרגהו וגו'.  כסף, ע"ש (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק.  שלשים ומאה משקלה, זה דיבור שאמר להם תחלה שלשה אותיות שבראשי ג' תיבות הללו, חשבונם עולה, ק"ל.  קח ל' מלא  ונ' מנכנו  ונ' מנפש  הרי ק"ל.   מזרק אחד כסף, כנגד העצה שנתן להם שיזרקו אותו אל הבור, כמה דתימא (בראשית לז): ויאמר אליהם ראובן אל תשפכו דם השליכו אותו אל הבור וגו'.  כסף, כמה דתימא: כסף נבחר לשון צדיק.  שבעים שקל בשקל הקדש, כנגד הסוד שהיה בלבו להצילו, וסוד חשבונו, שבעים.  שניהם מלאים סולת וגו', שמה שאמר להם: לא נכנו נפש, ומה שאמר להם: השליכו אותו, לא נתכוון, אלא להצילו שבשני הדברים כתובה שם הצלה.  בתחלה כתיב: וישמע ראובן ויצילהו מידם.  ולבסוף כתיב: למען הציל אותו מידם.   כף אחת עשרה וגו' כף כנגד מה שאמר לאחיו: ויד אל תשלחו בו.  עשרה זהב, שהציל עצמו, שמיחה בהם והציל תשעה אחיו משפיכות דמים, ולכך כתיב: זהב שיש מין אחד בזהב הדומה לדם, וזהו זהב פרוים.  מלאה קטרת, אע"פ שאירע לשבטים, שבא לידיהם מכירת יוסף, את סבור שלא היה בא לידם אותו המעשה, אלא א"כ היו רשעים במעשה אחרים, לאו, אלא צדיקים גמורים היו, ולא בא לידם חטא מעולם, אלא הוא הה"ד (שם מא): ויאמרו איש אל אחיו אבל אשמים אנחנו וגו', שהיו מפשפשים בעצמם, למה אירע להם תפיסת מצרים ולא מצאו, אלא זה בלבד, ומתוך גנותם סיפר הכתוב שבחם, שלא היה בידם עון, אלא זה בלבד, ולפי שמכירת יוסף זכות היה לו, שהיא גרמה לו למלוך, וזכות היתה לאחיו ולכל בית אביו, שכלכלם בלחם בשני רעבון, לכך נמכר על ידם, שמגלגלין זכות ע"י זכאי.  הוי, מלאה קטורת.   דבר אחר:  מלאה קטרת, שבאותו זמן היה ראובן בעל תשובה ולובש שק ומתענה ומתפלל, לפני הקדוש ברוך הוא, שימחול לו על עון מעשה בלהה, והתפלה משולה לקטרת, כמה דתימא (תהלים קמא): תכון תפלתי קטרת לפניך וגו' הוי, מלאה קטרת.   פר אחד בן בקר, אלו הזבחים הקריב כנגד התשובה שהיה עוסק בה בעת שנמכר יוסף, והתשובה משולה כנגד כל זבחי חוטא, שכן כתיב (שם נא): זבחי אלהים רוח נשברה, וכשם שחוטא מביא על חטאו עולה וחטאת, לכך הביא בכאן, כנגדו,עולה וחטאת ולפי שהעולה חביבה מן החטאת, לכך הקריב מכל המינין עולה, חוץ מן השעיר, שלא מצינו שעיר לעולה בכל התורה.   שעיר עזים אחד לחטאת, לכפר על מעשה בלהה.  ולזבח השלמים בקר שנים, לפי שהיה חסר מלהמנות עם אחיו, משום מעשה בלהה, שכן כתיב (בראשית לה): וילך ראובן וישכב את בלהה פילגש אביו וישמע ישראל, והפסיק הענין שהניח שם פרשה, לומר שנתרחק ולכך אותה פרשה פתוחה, אף על פי שנתרחק, ידיו של הקב"ה פתוחות לקבל שבים, ובשביל שביקש שני מעשים טובים: הצלת יוסף והתשובה, נעשה שלם עמהם, שנכנס במנינם, דכתיב אחריו: ויהיו בני יעקב י"ב.  על אלו ב' המעשים שעשה ראובן, מצא משה פתח להתפלל על ראובן, שלא יהא חסר מאחיו הה"ד (דברים לג): יחי ראובן וגו'.  יחי ראובן, במה שהחיה יוסף.  ואל ימות, במעשה בלהה, במה שעשה תשובה.  ויהי מתיו מספר, שיהיו בניו במנין שאר השבטים לכל דבר, ולכך נאמר: ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שני מעשים טובים שביקר, הצלת יוסף והתשובה, נעשה שלם ונמנה עם אחיו.   אילים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה  למה ג' מינין?  כנגד ג' פעמים שמזכיר ראובן בפרשת הצלת יוסף, וכנגד שלשה ויאמר הכתובין שם.  למה היו חמשה חמשה?  כנגד ה' תיבות שבהן נתקרב ראובן. הה"ד: ויהיו בני יעקב שנים עשר זה קרבן אליצור וגו'. כיון שראה הקדוש ברוך הוא שהקריב על הסדר הזה, התחיל מקלס את קרבנו: זה קרבן וגו':
ביום החמישי נשיא לבני שמעון שלומאיל בן צורישדי וגו'  - לפי שראובן נזדרז להציל אחיו מן המיתה, ושמעון קנא על זנות אחותו בשכם, להציל אחותו מיד טמאים, לכך זכה להקריב אחריו.  קרבנו קערת כסף אחת וגו', בא נשיא שמעון והקריב על סדר מעשה המשכן.   ולמה הקריב קרבנו כנגד מעשה המשכן, דוגמת מעשה שמעון אבי השבט?  לפי ששמעון קנא על הזנות והרג כל אנשי שכם, על שענו דינה אחותו, כמה דתימא (בראשית לד): ויקחו שני בני יעקב שמעון ולוי אחי דינה איש חרבו ויבאו על העיר בטח ויהרגו כל זכר ואת חמור ואת שכם בנו הרגו לפי חרב ויקחו את דינה מבית שכם ויצאו.  וכן המשכן היה הורג בנואפים ובסוטות, כמאן דאמר (במדבר ה): ולקח הכהן מים קדושים בכלי חרש ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן וגו' ואומר והשקה את המים והיתה אם נטמאה ותמעל מעל וגו'. ולכך הקריב שלמיאל קרבנו על סדר מעשה המשכן, זכרון למעשה שמעון.   קרבנו קערת כסף אחת וגו'  קערת, כנגד חצר המשכן שהיה מקיף את המשכן, כשם שהים מקיף את העולם.  שלשים ומאה משקלה, כמה דתימא (שמות כו): אורך החצר מאה באמה והמשכן שהיה בתוכו שלשים אמה, ארכו הרי מאה ושלשים.  מזרק אחד כסף, כנגד החצר בלא המשכן שהיתה ע' אמה נ' אמה לפני המשכן וכ' אמה אחורי המשכן הרי ע' אמה.   דבר אחר:  החצר היה ארכו ק' אמה ורחבו נ' אמה, כמאן דאמר: אורך החצר ק' באמה ורחב חמשים בחמשים וגו'.  טול חמשים שהיה האורך יתר על הרוחב ועשה ממנו רצועות, וסבב על החמשים של רוחב בריבוע, יהיה ארכו כרחבו, ע' אמה ושירים, על ע' אמה ושירים, ועל זה אמר: שבעים שקל וגו' והשירים, לפי שלא היה אמה לא חשיב ליה.   דבר אחר:  למה שבעים?  כנגד ע' עמודים שהיו בחצר המשכן.  כ' עמודים לפאת נגב,  וד' עמודים לפאת צפון,  וי' לפאת ים,  וששה עמודים לפאת קדמה,  וד' עמודים למסך שער החצר,  הרי: ס' לחצר,  וד' לפרכת,  וה' למסך פתח המשכן,  ועמוד הענן  הרי: ע'.   שניהם מלאים סולת בלולה בשמן למנחה, כנגד החצר והמשכן שבחצר, היו מקריבין על מזבח העולה, מנחה בלולה בשמן, ובמשכן היה שם לחם הפנים שהיה של סולת, והיה שם מנורה שמדליקין אותה בשמן, והיה לבונה על השלחן שעולה לריח ניחוח.  כף אחת, זה הוא ספר התורה שהיה מונח אצל הארון.  מה הכף הזו, יש בה ה' אצבעות, כך היו בו ה' ספרים.  עשרה זהב, אלו הלוחות שהיו בארון, שהיה בהם עשרת הדברות.   דבר אחר:  עשרה זהב, כנגד י' פרשיות שכתוב בהן עשייה הנאמרת במשכן, ואלו הן:  ועשו ארון וגו',  ועשית כפרת וגו'.  ועשית שלחן וגו',  ועשית מנורת וגו',  ואת המשכן תעשה וגו',  ועשית יריעות וגו',  ועשית את הקרשים וגו',  ועשית פרכת וגו',  ועשית את המזבח וגו',  ועשית את חצר המשכן וגו'.   פר אחד בן בקר, כנגד יריעות המשכן, שהיו של מיני צבעונין, כמה דתימא (שם כו): ואת המשכן תעשה עשר יריעות וגו'. איל אחד, כנגד המכסה של עורות אילים מאדמים.  כבש אחד, כנגד עורות תחשים.  שעיר עזים, כנגד האהל שהיה יריעות עזים.  ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד בצלאל ואהליאב שהם השלימו מלאכת המשכן.   דבר אחר:  כנגד מסך פתח המשכן ומסך פתח החצר, שהם היו משלימים לסגירת האהל מצדדיו, וסגירת החצר מכל צדדיה.  אילים חמשה וגו', שלשה מינים אלו, כנגד קלעי החצר, מן שלשה רוחותיה: תימנה, וצפונה, וימה, שהיו תימן וצפון, ארכן של קלעים ק' אמה, כנגד אורך החצר, וים ארכה, כנגד רחבה נ' אמה.  ולמה היו של ה' ה'?  כנגד קלעי החצר, שהיו גבוהות ה' אמה, שנאמר: וקומה ברוחב חמש אמות לעומת קלעי החצר, ואומר: וקומה חמש אמות שש משזר ג' פעמים, הרי ט"ו, כנגד קלעי הרוח הרביעית, שלא היתה ארכן, אלא של ט"ו ט"ו אמה, שנאמר (שם כו): ולפאת קדמה מזרחה חמשים אמה וחמש עשרה אמה קלעים לכתף ולכתף השנית מזה ומזה לשער החצר קלעים ט"ו אמה זה קרבן שלמיאל וגו'.  כיון שראה הקב"ה שהקריב על סדר המשכן, התחיל מקלס את קרבנו: זה קרבן שלמיאל וגו':
ביום הששי נשיא לבני גד אליסף בן דעואל - לפי ששמעון לקח חרבו והלך ועשה מלחמה עם אנשי שכם, בשביל אחותו, ובני גד עברו את הירדן לעזור לאחיהם, לירש את הארץ, כמה דתימא (דברים לג): צדקת ה' עשה ומשפטיו עם ישראל, לכך זכה והקריב אחר שמעון.   קרבנו קערת כסף אחת וגו'  אמר רבי ברכיה: כנגד יציאת מצרים, . הקריב נשיא גד.  ולמה כן?  לפי שבירכו אביו בגדודים, שנאמר (בראשית מט): גד גדוד יגודנו והוא יגוד עקב ודבר זה אמר יעקב, על מה שהיה עתיד לעבור חלוץ למלחמה את הירדן, כמה דתימא (במדבר לג): ועבדיך יעברו כל חלוץ צבא לפני ה' למלחמה וגו',וביציאת מצרים, כתיב: צבא, כמה דתימא (שמות יב): יצאו כל צבאות ה' וגו'.  ונאמר בהם (שם יג): וחמושים עלו בני ישראל וגו' הוא חמושים, הוא חלוצים.  וליוצאי מצרים נחלקה הארץ, כמה דתימא (שם ו): ונתתי אותה לכם מורשה אני ה', ובני גד סייעו להם, עד שנכבשה הארץ ונחלקה לכולם, לפיכך הקריב נשיא שלהם, על יציאת מצרים.   אמר רבי ברכיה: התחיל להקריב קרבנו, כנגד מה שאירע להם, מיום שירדו יעקב ובניו למצרים, עד שיצאו, הדא הוא דכתיב: קרבנו קערת כסף אחת כנגד יוכבד, אם משה שנאמר בה (שם ב): וילך איש מבית לוי ויקח את בת לוי, מלמד שגירשה עמרם וחזר ולקחה, ולכך הקריב קערה שלא תקרי קַעֲרַת, אלא קֵרַעַת, לפי שנקרעת ממנו, אתויי דדין הוא אתווי דדין.   כסף אחת, שנתאוה עמרם להחזירה לאשה, על ידי מרים אחות אהרן, ולכך כתיב: כסף, על שם התאוה, כמה דתימא (תהלי' פד): נכספה וגם כלתה נפשי וגו' ואומר (בראשית לא): כי נכסף נכספתה לבית אביך וגו'.  אחת, אל תקרי אחת, אלא אחות, שבעת שהיתה אחות אהרן, נתנבאת ואמרה לאביה, שיחזיר אשתו, שעתיד להוליד ממנה בן, שיגאול את ישראל, על זה נאמר (שמות טו): ותקח מרים הנביאה אחות אהרן וגו'.  וכי אחות אהרן ולא אחות משה?!  אלא שהיתה נבואתה בעת שהיתה אחות אהרן ולא אחות משה, שעדיין לא נולד משה, ולפיכך, בעת שהושלך משה ליאור, הלכה וראתה מה יארע למשה, ומה יהיה בסוף נבואתה, כמה דתימא (שם ב): ותתצב אחותו מרחוק וגו'. הוי,כסף אחת שלשים ומאה משקלה, לפי שהיתה בת ק"ל שנה בעת שנולד משה.  הא כיצד?  לפי שיוכבד נולדה בין החומות, בעת שירדו ישראל למצרים, ולפיכך נכנסה בחשבון היורדים למצרים, שנאמר: כל נפש שלשים ושלש, בכללן את מוצא שלשים ושלש, ובפרטן אין את מוצא כי אם ל"ב.  למה?  שיוכבד נולדה בין החומות והיתה מן הבאים למצרים, אין אנו יודעין שבמצרים נולדה, אחר שלא הוזכר שמה עם שמות הבאים?!  אלא לומר לך, שבמצרים נולדה בין החומות, בעת שנכנסו למצרים, אבל לא הורתה במצרים. צא וחשוב, מיום שירדו אבותינו למצרים, עד יום שנולד משה, הן ק"ל שנה, לפי שרד"ו שנים, עשו ישראל במצרים.  מנין?  שנאמר (בראשית מב): רד"ו שמה, צא מהן שמנים שנה שהיו למשה, בעת שיצאו ישראל ממצרים, נשתיירו ק"ל, הא למדנו שיוכבד בת ק"ל שנה היתה, בעת שנולד משה.   מזרק אחד כסף, זה משה שנזרק ליאור.   דבר אחר:  שנזרק מן מצרים, שנאמר (שמות ב): ויברח משה וגו'.  שבעים שקל בשקל הקדש, אלו ע' זקנים שמינה משה, כולם נביאים מאותן שאמר לו הקדוש ב"ה (שם ג): ובאת אתה וזקני ישראל אל מלך וגו'.  וכן הוא אומר (במדבר יא): אספה לי שבעים איש מזקני ישראל וגו'.   שניהם מלאים סלת בלולה בשמן למנחה, שהוא והם, כולם נתמלאו רוח הקדש, והם נתמלאו רוח הקדש, מרוחו של משה ומשה לא חסר כלום, כאדם שמדליק נר מנר, הנר דולק וחבירו אינו חסר.  כאדם שמריח באתרוג הוא נהנה והאתרוג אינו חסר כלום.  למנחה, כמה דתימא (שם ): ויהי כנוח עליהם הרוח ויתנבאו וגו'.   דבר אחר:  שניהם מלאים, כנגד אלדד ומידד, כמאן דאמר (שם): וישארו שני אנשים במחנה שם האחד אלדד וגו'.  למנחה, כמה דתימא: ותנח עליהם הרוח וגו'.  כף אחת, שמתחת יד משה לקו המצריים י' מכות.  הוי, עשרה זהב.  למה היו מקצת הכלים של כסף ומקצתן של זהב?  לומר לך האחרונים, שהיו של זהב, כנגד ביזת הים, שכשם שהזהב נחמד ויקר מן הכסף, כך היתה ביזת הים גדולה משל מצרים, ועל אלו ואלו נאמר (שיר א): תורי זהב נעשה לך, זו ביזת הים.  עם נקודות הכסף, זו ביזת מצרים.  וכן הוא אומר (יחזקאל טז): ותבאי בעדי עדים.  בעדי, זו ביזת מצרים.  עדים, זו ביזת הים. הוי, מלאה קטרת, שכל ישראל נתמלאו מהם כסף וזהב וכל מיני בשמים. וכן הוא אומר (שיר ד):שלחיך פרדס רמונים נרד וכרכום קנה וקנמון. הוי, מלאה קטרת.   דבר אחר:  ק"ל של קערה,  וע' של מזרק,  וי' של כף,  הרי ר"י, כנגד רד"ו שנים, שעשו ישראל במצרים, מיום שירד יעקב למצרים, עד שיצאו משם.   פר אחד בן וגו', הזכיר ג' מינים לעולה, כנגד ג' פרנסים טובים שנתן להם הקדוש ברוך הוא לישראל:  משה,  אהרן,  ומרים.  שנאמר (מיכה ו): ואשלח לפניך את משה אהרן ומרים.  נתן להם מן, בזכות משה.  וענני כבוד, בזכות אהרן.  ובאר, בזכות מרים.   דבר אחר:  למה נאמר ג' מיני עולה?  כנגד ג' מדות טובות, שהיו בידן של ישראל במצרים ובזכותן נגאלו:  שלא שינו את שמם,  ולא שינו את לשונם,  ושגדרו עצמם מן הערוה.   שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד הפסח שצוה הקב"ה לעשות מן העזים, על פרישות עבודת כוכבים, לפי שעובדי עבודת כוכבים היו ישראל במצרים, ולא היתה מדת הדין נותנת לגאלם, עד שפרשו ממנה. ועל פרישת עבודת כוכבים שעשו ונגאלו עליה, כמה דתימא (שמות יב): וראיתי את הדם ופסחתי עליכם, לפיכך, הקריבו כנגדה, שעיר לחטאת, לפי שבעון עבודת כוכבים היו מקריבין שעיר לחטאת.  ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד יעקב ויוסף, שבזכותם נגאלו ישראל ממצרים, שנאמר (תהלים עז): גאלת בזרוע עמך בני יעקב ויוסף סלה.   דבר אחר:  כנגד משה ואהרן, שהם עשו את כל המופתים ועל ידיהן יצאו, שנאמר: ומשה ואהרן עשו את כל המופתים האלה וגו'.   אילים חמשה וגו'  למה ג' מינים?  כנגד ג' אבות, שזכר הקדוש ברוך הוא להם הברית, שכרת להם וגאלם, שנאמר (שמות ג):  וישמע אלהים את נאקתם ויזכור אלהים את בריתו את אברהם את יצחק ואת יעקב.  למה ה' ה'?  לפי שחשבונם עולה ט"ו, כנגד האבות והשבטים, שהם ט"ו.  שכשם שנשבע הקב"ה לאבות, כך נשבע לשבטים, שנאמר (חבקוק ג): שבועות מטות אומר סלה. דבר אחר:  למה ט"ו?  לפי שנגאלו בט"ו בניסן, שנאמר (במדבר לג): ממחרת הפסח וגו'. ואומר (הושע ל): ואכרה לי בט"ו כסף.  זה קרבן אליסף וגו', כיון שראה הקדוש ברוך הוא, שהקריב על סדר גאולת מצרים, התחיל מקלס את קרבנו: קרבן אליסף בן דעואל.



ביום השביעי נשיא לבני אפרים אלישמע בן עמיהוד - הה"ד (תהלים ס): לי גלעד ולי מנשה ואפרים מעוז ראשי יהודה מחוקקי תנינן תמן: ג' מלכים, ד' הדיוטות, אין להם חלק לעוה"ב. ג' מלכים: ירבעם ואחאב ומנשה. ר' יהודה אומר: מנשה, יש לו חלק לעוה"ב, שנאמר (דהי"ב לג): ויתפלל אליו ויעתר לו וישמע תחנתנו וישיבהו ירושלים למלכותו. אמרו: למלכותו השיבו ולא השיבו לחיי העוה"ב. ד' הדיוטות: בלעם, ודואג, ואחיתופל, וגיחזי. מי מנאן? אמר רב: אנשי כנסת הגדולה מנאום. אמר רב יהודה, אמר שמואל: בקשו לצרף את שלמה עימהם ובא דמות דיוקנו של דוד ונשתטח לפניהם, לא השגיחו עליו. יצאת אש, מבית קדשי הקדשים וליהטה סביבותיהם ולא השגיחו עליה. יצאה בת קול, ואמרה להן (משלי כב): חזית איש מהיר במלאכתו וגו', מי שהקדים ביתי לביתו, ולא עוד שביתי בנה בז' שנים וביתו בנה בי"ג שנה, יתייצב לפני חשוכים?! לאו, אלא, לפני מלכים יתייצב. (משלי כ"ב): בל יתייצב לפני חשוכים ולא השגיחו עליה, חזרה ואמרה להם (איוב לד): המעמך ישלמנה כי מאסת כי אתה תבחר לא אני ומה ידעת דבר, מיד נמנעו מלצרפו עימהם. דורשי רשומות אומרים: כולהם יש להם חלק לעולם הבא, חוץ מבלעם. מה טעם? (תהלים ס): לי גלעד ולי מנשה וגו' מואב סיר רחצי וגו'. לי גלעד, זה אחאב מלך ישראל שמת ברמות גלעד. לי מנשה, כמשמעו, זה מנשה בן חזקיה. אפרים מעוז ראשי, זה ירבעם בן נבט אפרתי. יהודה מחוקקי, זה אחיתופל, דקא אתי מיהודה. מואב סיר רחצי, זה גיחזי שלקה ע"י רחיצה. על אדום אשליך נעלי, זה דואג האדומי. אמרו ישראל לפני הקב"ה: ומה נעביד מלכא דישראל מקללין (תהלים נה): אנשי דמים ומרמה לא יחצו ימיהם. אמר הקב"ה: עלי לעשותם רעים אלו לאלו. הה"ד: עלי פלשת התרועעי, עלי לפלש להם מעשים טובים ולעשותן רעים אלו לאלו, תמן אמרו: כתיב: עלי פלשת התרועעי אמרו מלאכי השרת לפני הקב"ה, אם יבא מי שהרג את הפלשתי והוריש את בניך גת מה אתה עושה לו? א"ל: עלי לעשותן רעים זה לזה. דבר אחר: לי גלעד ולי מנשה, לפי שיש מחלוקת הרבה על המשוחים. י"א שבעה, שנאמר (מיכה ה): והקמנו עליו שבעה רועים. וי"א שמונה (מיכה ה'): ושמונה נסיכי אדם ואינו, אלא מה שמפורש, ארבעה שנאמר (זכריה ב): ויראני ה' ארבעה חרשים, ואומר מה אלה באים לעשות, ויאמר לאמר אלה הקרנות אשר זרו וגו', אלו הן ד' חרשים, דוד בא ומפרש: לי גלעד, זה אליהו שהיה מתושבי גלעד. לי מנשה, זה משיח שעומד מבניו של מנשה, שנאמר (תהלים פ): לפני אפרים ובנימין ומנשה. אפרים מעוז ראשי, זה משוח מלחמה שבא מאפרים, שנאמר (דברים לג): בכור שורו הדר לו. ויהודה מחוקקי, זה הגואל הגדול שהוא בא מבני בניו של דוד. מואב סיר רחצי מהו מואב סיר רחצי? אמר האלהים: אף כשיבואו הגואלים הללו איני בא ומסייען, עד שיבואו המואביות עימהם. על אדום אשליך נעלי מה אני עושה? שולף מנעלי ודורכן ורומסן בעקבי. וכן הוא אומר (ישעיה סג): פורה דרכתי לבדי וגו'. משלו משל, למה הדבר דומה? למלך בשר ודם, שבנה ד' פלטרין בד' מדינות. נכנס לראשונה אכל ושתה ולא שלף נעלו וכן לשניה וכן לשלישית, כשבא לרביעית, אכל ושתה ושלף נעלו. א"ל: צאו והביאו לי כל אנשים גדולים, שיש במדינה הזאת ויערכו לפני לחם. אמרו לו: מפני מה כשנכנסת לראשונה אכלת ושתית ולא שלפת נעליך, ובזו שלפת נעליך ואכלת ושתית? א"ל: כשנכנסתי לראשונה לא הייתה דעתי מיושבת עלי וכן לשניה וכן לשלישית, בכל עת הייתי אומר: אימתי אראה אותה שעה שאכנס באחרונה, ועכשיו שנכנסתי, מיד נתיישבה דעתי עלי. אף כך הקב"ה, עשה מלחמה בפרעה, ובעמלק, ובסיסרא, ובסנחריב, ובנבוכדנצר, ובהמן, ובמלכי יונים, ולא נתקררה דעתו עד שיעשה נקמה באדום בעצמו. הוי (תהלים ס): על אדום אשליך נעלי עלי פלשת התרועעי, אני אפיל שתותיה של אדום ואביא גאולתכם. וכן הוא אומר (מלאכי א): המה יבנו ואני אהרוס וגו' ועיניכם תראינה. דבר אחר: לי גלעד ולי מנשה וגו', מדבר בדוד, בעת שמת שאול עמד אבנר בן נר והמליך לאיש בשת בן שאול על הגלעד ועל יזרעאל ועל אפרים, כמה דתימא (שמו"ב ב): ואבנר בן נר שר צבא אשר לשאול לקח את איש בשת וגו' ואומר (שמו"ב ב'): וימליכהו אל גלעד ואל האשורי ואל יזרעאל ואל אפרים וגו', ויזרעאל היה למנשה, שכן כתוב (יהושע יז): ויאמרו בני יוסף לא ימצא לנו ההר ורכב ברזל בכל הכנעני היושב בארץ העמק ולאשר בבית שאן ובנותיה ולאשר בעמק יזרעאל. התחיל דוד אומר: אע"פ שאבנר מחזיק בבן שאול להמליכו על אלה השבטים, עתיד הקב"ה להמליכני על כולם. הה"ד: לי גלעד ולי מנשה אפרים מעוז ראשי יהודה מחוקקי. וכן הוא אומר (מלכ"א ב): ובירושלים מלך שלשים ושלש שנים על כל ישראל ויהודה. מואב סיר רחצי, לפי שבשעה שברח דוד מפני שאול, הוליך אביו ואמו אל מלך מואב, כי היה ירא מפני שאול והיה בוטח בהם, לפי שהיה מרות המואביה. הה"ד (שמו"א כב): וילך דוד משם מצפה מואב ויאמר אל מלך מואב יצא נא אבי ואמי אתכם עד אשר אדע מה יעשה לי אלהים. ואומר (שמו"א כ"ב): וינחם את פני מלך מואב וישבו עמו כל ימי היות דוד במצודה. ולכך קראו סיר, מה הבשר מתעכל בסיר, כך נתעכלו שם, שהרגם מלך מואב ולא נמלט מהם אלא אח אחד לדוד, שברח אצל נחש מלך בני עמון ושלח מלך מואב אחריו ולא רצה ליתנו, והוא החסד שעשה נחש עם דוד, ולפיכך נתגרה עם המואבים. הה"ד (שמו"ב ח): ויך את מואב וימדדם בחבל השכב אותם ארצה וימדד שני חבלים להמית ומלא החבל להחיות ותהי מואב לדוד לעבדים נושאי מנחה. על אדום אשליך נעלי, כמה דתימא (מלכ"א יא): כי ששה חדשים ישב שם יואב וכל ישראל עד הכרית כל זכר באדום וכתיב (שמו"ב ח): ויהיה כל אדום עבדים לדוד. עלי פלשת התרועעי, כמה דתימא שמו"ב ח'): ויהי אחרי כן ויך דוד את פלשתים ויכניעם ויקח דוד את מתג האמה מיד פלשתים. דבר אחר: לי גלעד וגו' אמר סומה בר כתבה, בשם רבי שמעון בן לקיש: אמר האלהים: אם יאמר לך אדם שאין המתים חיים, את אמור לו: הרי אליהו, שהוא בא מגלעד, שנאמר (מלכ"א יז): ויאמר אליהו התשבי מתושבי גלעד, הוא מעיד, שכבר החייתי את המת בנה של צרפית על ידו בעוה"ז. הוי, לי גלעד. ולי מנשה, אם בא אדם לומר שאין האלהים מקבל את השבים, הרי מנשה בן חזקיה יבא ויעיד שלא הרשיע בריה בעולם לפני כמותו, ובשעת תשובה קבלתיו, שנאמר (דהי"ב לג): ויתפלל אליו ויעתר לו וישמע תחתנו וישיבהו ירושלים למלכותו. אפרים מעוז ראשי, אם יאמר לך אדם שאין האלהים פוקד עקרות, הרי אלקנה שמהר אפרים מעיד, שפקדתי את חנה, שנאמר (שמו"א ב): כי פקד אלהים את חנה. יהודה מחוקקי, אם בא אדם לומר שאין האלהים מציל מן האש, הרי חנניה מישאל ועזריה מעידים, שהצלתים מן האש, שנאמר (דניאל ג): די שלח מלאכיה ושזיב לעבודהי וגו'. דבר אחר: יהודה מחוקקי אם יאמר לך אדם שאין הקב"ה מציל מן חיות רעות, הרי דניאל, שהיה מיהודה מעיד שהצלתיו מן האריות, כמה דתימא (דניאל ו): אלהי שלח מלאכיה וסגר פום אריותא ולא חבלוני. מואב סיר רחצי, אם יאמר לך אדם שאין הקב"ה מרפא את המצורע, הרי נעמן יבא ויעיד שרפאתיו, ע"י רחיצת הירדן והסרתי הצרעת מעליו, כמה דתימא (מלכ"ב ה): וירד ויטבל בירדן שבע פעמים כדבר איש האלהים וישב בשרו כבשר נער קטן ויטהר. ולמה קרא לנעמן מואב? על שם, ששמע לעצת עבדיו, כמה דתימא (מלכ"ב ה'): ויגשו עבדיו וידברו אליו ויאמרו אבי דבר גדול הנביא דבר אליך הלא תעשה וגו', לכך נקרא שמו מואב, על שם אבי. דבר אחר: מואב סיר רחצי אם יאמר לך אדם שאין הקב"ה מציל מן המים, יבא משה שנקרא אבי, כמה דתימא (דהי"א ד): ואשתו היהודיה ילדה את ירד אביגדור וגו' שהסרתי אותו מן הטביעה, על ידי רחיצת בת פרעה, כמה דתימא (שמות ב): ותרד בת פרעה לרחוץ על היאור וגו' ותפתח ותראהו את הילד וגו'. על אדום אשליך נעלי, אם יאמר לך אדם שאין הקב"ה מציל מן העץ, יבא מרדכי ויעיד שהצלתיו מן העץ, שהכין לו המן, שהיה עמלקי מזרע אדום והשבתי לו גמולו בראשו, ותלו אותו ואת בניו על העץ, לכך נאמר על אדום: אשליך נעלי, על המן האדומי, השלכתי נעלי, שהמתי אותו בחנק בנעילת גרונו. עלי פלשת התרועעי, אם יאמר לך אדם שאין הקב"ה מציל חלש מיד גיבור בלא חרב ובלא חנית, יבא דוד ויעיד כמה דאת אמר (שמואל א יז): וידעו כל הקהל הזה כי לא בחרב ובחנית יהושיע ה' כי לה' המלחמה כמה דתימא (שמו"א י"ז): ויקומו אנשי ישראל ויהודה ויריעו וירדפו את הפלשתים וגו'. דבר אחר: לי גלעד וגו' מדבר בארבעה שהקריבו באיסור במה. לי גלעד, אמר האלהים שלא יבא אדם ויהרהר אחר אליהו שמגלעד, שהקריב באיסור במה ובנה מזבח בהר הכרמל, והקריב עליו קרבן ובית המקדש היה קיים והתורה אסרה עליו, שנאמר (דברים יב): השמר לך פן תעלה עולותיך וגו' כי אם אל המקום וגו'. אמר הקב"ה: אני הוא שאמרתי לו שיעשה כך, שנאמר (מלכ"א יח): ובדברך עשיתי הוי, לי גלעד. ולי מנשה, שלא יאמר אדם ויהרהר אחר גדעון בן יואש, שהיה מן מנשה, שנאמר (שופטים ו): הנה אלפי הדל וגו', שהקריב באיסור במה. א"ר אבא בר כהנא: ז' עבירות עבר גדעון באותה שעה: שקירב והיה זר, ובן כומרים, והקריב בלילה, ומעצי אשרה, ושור מוקצה לעבודת כוכבים, ושור נעבד, ובאיסור במה. שהרי המשכן היה בשילה. אמר האלהים: אל יהרהר אדם אחריו, לשמי עשה ואני הוא שאמרתי לו, שנאמר (שם שופטים ו'): ויהי בלילה ההוא ויאמר לו ה' קח את פר השור אשר לאביך וגו' והעלית עולה בעצי האשרה אשר תכרת, ובנית מזבח לה' אלהיך על ראש המעון הזה במערכה וגו' הוי, לי מנשה. אפרים מעוז ראשי, זה יהושע בן נון, שבא מאפרים, שנאמר (במדבר יג): למטה אפרים הושע בן נון אם בא אדם לומר למה בנה מזבח בהר עיבל כמה דתימא (יהושע ח): אז יבנה יהושע מזבח לה' אלהי ישראל בהר עיבל והלא המשכן היה שם, וכתיב בתורה: איש איש מבית ישראל אשר ישחט וגו' אמר האלהים: אני הוא שאמרתי לו שנאמר (דברים כז): ובנית שם מזבח לה' אלהיך מזבח אבנים וגו'. וכן הוא אומר: כאשר צוה משה עבד ה' את בני ישראל ככתוב בספר תורת משה, (דברים כ"ז): מזבח אבנים שלמות אשר לא תניף עליהם ברזל והעלית עליו עולות וגו'. הוי, אפרים מעוז ראשי. יהודה מחוקקי, זה דוד, שבא מיהודה. אם יאמר לך אדם, למה הקריב דוד באיסור במה, שנאמר (שמו"ב כד): ראה הבקר לעולה וגו', אמר האלהים: אני הוא שאמרתי לו, שנאמר: והקם לה' מזבח וגו'. מואב סיר רחצי וגו' אלו שלש אומות אסר הקב"ה לישרא, ל לכשנכנסו לארץ לירש את ארצם. מנין? שנאמר (דברים ב): אל תצר את מואב וגו'. וכן אדום, דכתיב (דברים ב'): אל תתגרו בם. ארץ פלשתים מנין? דכתיב (שמות יג): ולא נחם אלהים דרך ארץ פלשתים כי קרוב הוא, קרובה הייתה השבועה שנשבע אברהם לאבימלך (בראשית כא): ועתה השבעה לי באלהים הנה אם תשקר לי ולניני ולנכדי, ועדיין נכדו היה קיים. ולעתיד לבוא, עתיד הקב"ה להתיר שלשתן לישראל, שנאמר (ישעיה יא): ועפו בכתף פלשתים ימה וגו' ומתרגמין: ויחברון כתף חד לממחי ית פלשתאי, לכך נאמר: עלי פלשת התרועעי, . אדום ומואב משלוח ידם, כמה דתימא: מואב סיר רחצי על אדום אשליך נעלי. דבר אחר: (תהלים ס): אפרים מעוז ראשי, זה שמואל בן אלקנה שהיה אפרתי והקריב באיסור במה, שנאמר (שמו"א ז): ויקח שמואל טלה חלב אחד ויעלהו עולה כליל לה'. א"ר אבא בר כהנא: ג' עבירות נעשו בטלה של שמואל: הוא ועורו ומחוסר זמן ולוי היה. ומנין שקבל הקב"ה קרבנו? שנאמר (שמו"א ז'): ויזעק שמואל אל ה' בעד ישראל ויענהו ה'. הוי, אפרים מעוז ראשי. דבר אחר: אפרים מעוז ראשי מדבר ביהושע, שהיה משבט אפרים והוא עשה מלחמה בשבת, שנאמר (יהושע ו): ויהי ביום השביעי וישכימו כעלות השחר ויסובו את העיר וגו'. ומנין שהייתה שבת? שאין שבעה לעולם, בלא שבת, ולפי שהיה יום שבת אותו יום שכבשו את יריחו, לכך החרים את יריחו קדש לה', כמה דתימא (יהושע ו'): והייתה העיר חרם היא וכל אשר בה לה' וגו'. א"ר יהושע: השבת כולה קדש וכל מה שנכבש בשבת, יהיה קדש לה'. וכן הוא אומר (יהושע ו'): וכל כסף וזהב וכלי נחשת וברזל קדש הוא לה' אוצר ה' יבא. א"ר ברכיה הכהן: כעיר הנידחת עשאה, והרי עיר הנידחת אסורה בהנאה, שנאמר (דברים יג): ושרפת באש את העיר ואת כל שללה וגו'. וכן הוא אומר (יהושע ו): ויחרימו את כל אשר בעיר מאיש ועד אשה מנער ועד זקן ועד שור ושה וחמור לפי חרב. אמר ר' יודא הלוי בר שלום: לימד לישראל, מה שאמר הקב"ה (במדבר טו): ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה. אמר יהושע: הואיל וכבשנו אותה תחלה, נקדיש את כל שללה לגבוה. אם יאמר לך אדם, היאך חלל יהושע את השבת וגו'? אמור לו: עפ"י הקב"ה עשה, שנאמר (יהושע ו): ויאמר ה' אל יהושע ראה נתתי וגו' וסבתם את העיר וגו' וביום השביעי תסבו את העיר וגו' וא"א לז' ימים, בלא שבת. הוי, אפרים מעוז ראשי. דבר אחר: אפרים מעוז ראשי מדבר בנשיא אפרים, שהקריב קרבנו לחנוכת המזבח ביום השבת, שנאמר: ביום השביעי נשיא לבני אפרים וגו'. מנין שיום השבת היה? לפי שכבר אמרנו, אותו יום שהתחילו הנשיאים יום ראשון היה, מכאן את למד שיום ז' להקרבה שבת היה, שלא תאמר: היאך חלל את השבת, והלא אין קרבן יחיד דוחה את השבת, וזה הקריב בשבת? אמר הקב"ה: לא על פיו עשה, שאני אמרתי למשה נשיא אחד ליום, נשיא אחד ליום יקריב את קרבנו לחנוכת המזבח, בלא הפסק יקריבו זה אחר זה. הוי, אפרים מעוז ראשי לכך נאמר: ביום השביעי נשיא לבני אפרים וגו'.
ביום השביעי וגו' - הה"ד (איוב מא): מי הקדימני ואשלם וגו'. א"ר תנחום ב"ר אבא: מי שאין לו נכסים ועושה צדקה וגמילות חסדים, מי שאין לו בנים ונותן שכר סופרים ומשנים, מי שאין לו בית ועושה מזוזה, מי שאין לו טלית ועושה ציצית, מי שאין לו בנים ומוהל, ועושה ספרים ומשאילן לאחרים. אמר הקב"ה: זה הקדים וקיים מצותי, עד שלא נתתי לו במה לקיימן, צריך אני לשלם ליתן לו ממון ובנים, שיהיו קוראים בספרים. הוי, מי הקדימני לעשות מצוה ואשלם לו שכרה. למה? שאינו חסר דבר, שהעולם ומלואו שלי הוא, לכך נאמר (איוב מ"א): תחת כל השמים לי הוא. דבר אחר: מי הקדימני ואשלם מדבר באברהם, שמעצמו הכיר להקב"ה, כמה דכתיב (משלי יד): מדרכיו ישבע סוג לב וגו'. מהו מדרכיו ישבע סוג לב? ר' אבא בר כהנא אומר: סוג לב וגו', שהוא מלא סיגים מדרכיו, עתיד להשתבע. משלי י"ד): ומעליו איש טוב זה היה אברהם שהכיר מעצמו להקב"ה, ולא היה אדם שלימד אותו היאך להכיר את המקום, אלא הוא מעצמו, וזהו אחד מד' בני אדם שמעצמם הכירו להקב"ה: איוב הכיר מעצמו להקב"ה. מנין? שכן הוא אומר (איוב כג): מחקי צפנתי אמרי פיו. חזקיהו מלך יהודה, אף הוא מעצמו הכיר להקב"ה. מנין? שכן כתיב עליו (ישעיה ז): חמאה ודבש יאכל לדעתו מאוס ברע ובחור בטוב. ומלך המשיח, מעצמו הכיר להקב"ה. וכן אברהם אמר לו הקב"ה: אברהם העליונים והתחתונים שלי הם, כמ"ד (איוב מ"א): תחת כל השמים לי הוא ואומר (תהלים כד): לה' הארץ ומלואה. ואתה הודעת שמי בעולם, חייך! שאני מקנה אותך את העליונים ואת התחתונים, שנאמר (בראשית יד): ויברכהו ויאמר ברוך אברם לאל עליון קונה שמים וארץ. הוי, מי הקדימני ואשלם. למה? תחת כל השמים לי הוא. דבר אחר: מי הקדימני ואשלם א"ר אלעזר ב"ר חייא: כל מה שעשה אברהם למלאכי השרת, פרע הקב"ה לבניו. ביציאתם ממצרים, ועתיד ליתן אותם לעתיד לבא. אתה מוצא באברהם (בראשית יח): יקח נא מעט מים. ואף הקב"ה פרע לבניו (שמות ו): ולקחתי אתכם לי כנגד, יקח נא. א"ר יוחנן: אין לי אלא בעוה"ז, לעתיד לבא מנין? (ישעיה יד): ולקחום עמים והביאום אל מקומם. באברהם כתיב: מעט מים. והקב"ה נתן לבניו מים, ביציאתם ממצרים (שמות יז): והכית בצור ויצאו ממנו מים. ולעתיד לבוא מנין? (דברים ח): כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה ארץ נחלי מים וגו'. ולימות המשיח מנין? (ישעיה ל): והיה על כל הר גבוה ועל כל גבעה נשאה פלגים יבלי מים. וכן (ישעיה מא): אפתח על שפיים נהרות. באברהם כתיב (בראשית יח): ורחצו רגליכם. והקב"ה נתנה לבניו ביציאתם ממצרים (יחזקאל טז): וארחצך במים. ובא"י (ישעיה א): רחצו הזכו. ולעתיד לבא מנין? (ישעיה ד): אם רחץ ה' וגו'. באברהם כתיב (בראשית יח): והשענו תחת העץ, שעשה להם סוכה. והקב"ה עשה סוכות לבניו ביציאתם ממצרים (ויקרא כג): כי בסכות הושבתי את בני ישראל וגו'. ובארץ ישראל (תהלים קמ): סכותה לראשי ביום נשק. מהו ביום נשק? ביום זיונם של ל"א מלכים. ולעתיד לבוא מנין? (ישעיה ד): וסוכה תהיה לצל יומם וגו'. הוי, מי הקדימני ואשלם וגו'. וכן הוא אומר (קהלת יא): שלח לחמך על פני המים כי ברוב הימים וגו', דבר אחר: מי הקדימני ואשלם מדבר ביוסף, שהוא הקדים ושימר את השבת, עד שלא נתנה (בראשית מג): וטבוח טבח והכן. א"ר יוחנן: ערב שבת הייתה ואין הכן, אלא לשבת, שנאמר (שמות טז): והיה ביום הששי והכינו וגו'. אמר הקב"ה: יוסף, אתה שמרת את השבת, עד שלא ניתנה התורה, חייך! שאני משלם לבן בנך שיהא מקריב קרבנו בשבת, מה שאין יחיד מקריב ועלי לקבל קרבנו ברצון. הוי, מי הקדימני ואשלם. ומנין שכן הוא? ממה שאמור בענין ביום השביעי, נשיא לבני אפרים וגו'.
ביום השביעי וגו' - הה"ד (תהלים כד): שאו שערים ראשיכם וגו'. את מוצא, בשעה שבנה שלמה את בית המקדש, ביקש להכניס את הארון לבית קדשי הקדשים, ובאותה שעה דבקו שערים זה בזה. אמר שלמה כ"ד רננות מן פסוק (דהי"ב ו): כי האמנם ישב אלהים וגו' (עד): ועתה קומה ה' אלהים למנוחתך אתה וארון עוזך וגו'. כ"ד פסוקים ולא נענה. חזר ואמר: שאו שערים ראשיכם והנשאו וגו' ולא נענה. חזר ואמר: שאו שערים ראשיכם ושאו וגו' ולא נענה. וכיון שאמר (דהי"ב ו): ה' אלהים אל תשב פני משיחך זכרה לחסדי דוד עבדך, מיד נענה, ונשאו שערים ראשיהם, ונכנס הארון ושרתה השכינה בבית, וירדה האש מן השמים, שכן כתיב אחריו (דהי"ב ז): וככלות שלמה להתפלל והאש ירדה מהשמים ותאכל העולה והזבחים וכבוד ה' מלא את הבית. ולמה נצטער שלמה? ע"י שנתגאה ואמר (מלכ"א ח): בנה בניתי בית זבול לך וגו'. מהו בנה בניתי? א"ר יעקב בריה דרב יהודה בר יחזקאל: אמר: בנין בנוי בניתי. ר' יהודה בשם ר' יוסף אמר: הכל מסייעין למלך כל שכןם הכל מסייעים למלך מלכי המלכים הקב"ה, אפילו רוחות, אפילו שדים, ואפילו מלאכים. א"ר ברכיה: כתיב (מלכ"א ו): והבית בהבנותו וגו' אשר הם בונים אין כתיב, אלא בהבנותו מאליו היה נבנה, אבן שלמה מסע נבנה, מלמד שהייתה האבן מסעת את עצמה ועולה וניתנה על גבי הדימוס. א"ר אבהו: ואל תתמה, והכתיב (דניאל ו): והיתית אבן חדא ושומת על פום גובא. וכי יש אבנים בבבל? אלא מלמד שעמדה מארץ ישראל ובאתה וישבה לה ע"פ הגוב. רב הונא בשם רב יוסף אמר: מלאך ירד באותה שעה ונדמה בדמות ארי של אבן, וישב ע"פ הבאר הה"ד (דניאל ו'): אלהי שלח מלאכיה וסגר פום אריותא ולא חבלוני. ומה לכבוד בשר ודם, היתית אבן חדא לכבוד מלך מלכי המלכים הקב"ה, עאכ"ו! לכך נאמר: שאו שערים ראשיכם וגו'. מהו ויבא מלך הכבוד? א"ר סימון: למה נקרא שמו של הקב"ה מלך הכבוד? המלך, שהוא חולק כבוד ליראיו. א"ר סימון: כתיב (במדבר יב): והעם לא נסע עד האסף מרים, מלמד שנתעכב לה הענן. ר' לוליאני בשם ר' יצחק: כתיב (שמות יט): משה ידבר והאלהים יעננו בקול, האלהים ידבר ומשה יעננו בקול אין כתיב כאן, אלא משה ידבר והאלהים יעננו בקול, בקולו של משה, היה מדבר עמו. ר' ברכיה בשם ר' סימון אמר (בראשית לט): ויוסף הורד מצרימה. מה כתיב? (בראשית ל"ט): ויהי ה' את יוסף. ר' יודן בשם ר' איבו אמר: אין לי אלא ברווחה. בצרה מנין? (בראשית ל"ט): אין שר בית הסהר רואה את כל מאומה בידו באשר ה' אתו. דבר אחר: מלך הכבוד כל הכלים שבמשכן היו מכוסים בעור תחש מלמעלן, ובארון כתיב (במדבר ד): ופרשו בגד כליל תכלת מלמעלה. וכל כך למה? כדי שיבא הארון מסויים. הוי, ויבא מלך הכבוד. דבר אחר: מלך הכבוד אמר חזקיה: מה נשתנית תכלת משאר מיני צבעונין שצוה האלהים להיות בציצית? מפני שתכלת דומה לעשבים, והעשבים דומים לים, והים דומה לרקיע, והרקיע דומה לקשת, והקשת דומה לענן, והענן דומה לכסא, והכסא דומה לכבוד. שנאמר (יחזקאל א): כמראה הקשת אשר יהיה בענן וגו' וחלק ליראיו תכלת, שהוא מעין כבודו, שנאמר (במדבר טו): ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת. הוי, ויבא מלך הכבוד, שהוא חולק כבוד ליראיו. דבר אחר: ויבא מלך הכבוד א"ר אבין: מלך שהוא חולק מכבודו ליראיו. מלך בשר ודם: אין רוכבין על סוסו, ואין יושבין על כסאו, ואין משתמשין בשרביטו, ואין לובשין לבושו. אבל הקב"ה אינו כן. בהקב"ה כתיב (תהלים יח): וידא על כנפי רוח. ואומר (נחום א): בסופה ובסערה דרכו ונתנו לאליהו, שנאמר (מלכ"ב ב): ויעל אליהו בסערה השמים. מלך בשר ודם, אין יושבין על כסאו, ובשלמה כתיב דהי"א כט): וישב שלמה על כסא ה'. נתן את שרביטו למשה, שנאמר (במדבר כ): ויקח משה את המטה מלפני ה'. לבושו של הקב"ה הוד והדר, שנאמר (תהלים קד): הוד והדר לבשת ונתנו למשיח, שנאמר (שם תהלים כא): הוד והדר תשוה עליו. דבר אחר: ויבא מלך הכבוד, שהוא חלק כבוד ליוסף הצדיק, על שהיה ירא את האלהים, שנאמר (בראשית מב): את האלהים אני ירא, שבשבילו שכן ה' לאדוניו, שנאמר (בראשית לט): וירא אדוניו כי ה' אתו. א"ר אבין הלוי ב"ר יוסף: מברך להקב"ה על כל דבר ודבר שהיה עושה והיה אדוניו רואה אותו מלחש בפיו, והוא אומר לו: מה אתה אומר? והוא משיבו ואומר: אני מברך להקב"ה. אמר לו אדוניו: מבקש אני לראותו. אמר לו יוסף: הרי חמה אחד, מכמה שמשין שלו, ואין אתה יכול להסתכל בו, והיאך תוכל להסתכל בכבודו?! אמר לו הקב"ה: חייך! בשביל כבודך, אני נגלה עליו, שנאמר: וירא אדוניו כי ה' אתו. דבר אחר: ויבא מלך הכבוד, שהוא חולק כבוד ליראיו, יוסף הצדיק מתיירא מן הקב"ה, כמ"ד (שם בראשית לט): ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת וחטאתי לאלהים, ונתן כבוד להקב"ה שלא נגע בה, מפני יראתו.אמר לו: חייך! לבן בנך אני פורע, שאחלוק לו כבוד, שאתן לו רשות להקריב את קרבנו ביום קדש שלי ולא יהיה נזוק. הה"ד: ביום השביעי נשיא לפני אפרים וגו'.
ביום השביעי וגו' - הה"ד (קהלת יב): דברי חכמים כדרבונות וכמסמרות נטועים בעלי אסופות נתנו מרועה אחד תני, מעשה בר' יוחנן בן ברוקא ור' אלעזר חסמא, שהלכו להקביל את פני ר' יהושע בפקיעים. אמר להם: מה חידוש היה בבית המדרש היום? אמרו לו: תלמידיך אנו ומימיך אנו שותים. אמר להם: אעפ"כ, א"א לבית המדרש, בלא חידוש. שבת של מי הייתה? שבת של ר' אלעזר בן עזריה הייתה. ובמה הייתה הגדה היום? אמרו לו: בפרשת הקהל. ומה דרש בה? (דברים לא): הקהל את העם האנשים והנשים והטף. אם אנשים באים ללמוד, ונשים באות לשמוע, טף למה? כדי לקבל שכר למביאיהם. אמר להם: מרגליות טובה הייתה בידכם ובקשתם לאבדה ממני?! ועוד דרש בה (דברים כו): את ה' האמרת היום וגו' וה' האמירך היום וגו'. אמר להם הקב"ה לישראל: אתם עשיתוני חטיבה בעולם, דכתיב (דברים ו): שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד ואני אעשה אתכם חטיבה בעולם (שמו"ב ז): מי כעמך כישראל גוי אחד בארץ. ואף הוא פתח ודרש דברי חכמים כדרבונות. למה נמשלו דברי תורה כדרבן? לומר לך, מה דרבן זה מכוון את הפרה לתלמיה, להביא חיים לעולם, אף דברי תורה מכוונין לב לומדיהן, מדרכי מיתה לדרכי חיים. אי מה דרבן זה, מיטלטל, אף דברי תורה מטלטלים? תלמוד לומר: וכמסמרות נטועים. אי מה מסמר זה, חסר ולא יתיר, אף דברי תורה חסרים ולא יתירים? תלמוד לומר: נטועים. מה נטיעה זו פרה ורבה, אף דברי תורה פרים ורבים. בעלי אסופות, אלו תלמידי חכמים שיושבין אסופות אסופות ועוסקין בתורה. הללו מטמאין והללו מטהרין, הללו אוסרין והללו מתירין, הללו פוסלין והללו מכשירין. שמא יאמר אדם הואיל והללו מטמאין והללו מטהרין, הללו אוסרין והללו מתירין, הללו פוסלין והללו מכשירין, היאך אני לומד תורה מעתה? תלמוד לומר: נתנו מרועה אחד, אל אחד נתנן, פרנס אחד אמרן, מפי אדון כל המעשים ב"ה, שנאמר (שמות כ): וידבר אלהים את כל הדברים האלה. אף אתה עשה אזנך כאפרכסת, וקנה לך לב שומע את דברי המטמאין ואת דברי המטהרין, את דברי האוסרין ואת דברי המתירין, את דברי הפוסלין ואת דברי המכשירין, בלשון הזה אמר להם: אין דור יתום שר"א בן עזריה שרוי בתוכו. דבר אחר: דברי חכמים כדרבונות אמר ר' תנחומא בר אבא: מה הדרבן הזה מכוין את הפרה לחרוש בתלם שלה, כך דברי חכמים מכוונים את האדם הזה לדרכיו של הקב"ה. א"ר תנחומא: המשנה קראה אותו מרדע, והמקרא קרא אותו דרבנן, ומלמד, דכתיב: במלמד הבקר וכן: ולהציב הדרבן. א"ר נתן: למה נקרא מרדע? שמורה דעה בפרה. למה נקרא שמו דרבן? שדר בינה בפרה. ולמה נקרא מלמד? שמלמד את הפרה לחרוש בתלם שלה. כך הם דברי חכמים, דרים בינה בבני אדם, ומורים דעה בהם, ומלמדים אותם דרכיו של הקב"ה. וכמסמרות נטועים, נטועים הם באדם, כשהוא משמרם. ולמה נמשלו בנטיעה? כשם ששרשיו של אילן משתרשים לכל מקום, כך דברי חכמים נכנסים ומשתרשים בכל הגוף. בעלי אסופות, אימתי הם, כמסמרות נטועים באדם? בזמן שבעל תורה נכנס לתלמוד והם נאספים לשמוע. נתנו מרועה אחד ר' יוחנן, מברך יום הראשון של חג: ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו על מצות לולב. ושאר כל הימים: על מצות הזקנים. ר' יהושע מברך כל יום: על נטילת לולב ואין ר' יהושע מודה לר' יוחנן שיו"ט הראשון דבר תורה הוא, שנאמר (ויקרא כג): ולקחתם לכם ביום הראשון וגו' ושאר כל הימים, מדבריהם הם. אר' שמעון בר חלפתא, בשם ר' אחא, סבר ר' יהושע כן. ומה טעם עבד כן? מפני שכתוב: דברי חכמים כדרבונות וגו' נתנו מרועה אחד, דברי תורה ודברי חכמים מרועה אחד נתנו. (קהלת יב): ויותר מהמה בני הזהר עשות ספרים הרבה אין קץ ולהג הרבה יגיעת בשר. ויותר מהמה בני הזהר, יותר מדברי תורה, הוי זהיר בדברי סופרים. וכן הוא אומר (שיה"ש א): כי טובים דודיך מיין. טובים דברי דודים מיינה של תורה. למה? שאין אדם מורה כראוי מדברי תורה, מפני שהיא סתומה וכולן סימנין, שנאמר (דברים לא): ולמדה את בני ישראל שימה בפיהם, סימנין בפיהם, אבל מתוך דברי חכמים, אדם מורה כראוי, מפני שהם פורשים את התורה, ולכך נמשלו דברי חכמים כדרבונות, מפני שהן מדיירין בינה בבני אדם. דבר אחר: ויותר מהמה בני הזהר א"ר אבא סדדונניא: אם יאמר לך אדם, למה לא נתנו בכתב דברי סופרים, כשם שנתנו דברי תורה? אמור לו: לפי שא"א לכתוב כל דבריהם. הה"ד ויותר מהמה בני הזהר. מהו מהמה, מה נכנסה בך? אם באת לכתוב דברי סופרים, למה? שאילו באת לכתוב דבריהם, אין קץ וסוף לדברים. לעשות ספרים. הה"ד: עשות ספרים הרבה אין קץ. אבל מה יש לו לאדם לעשות שיהא מייגע בשרו הרבה, להגות דברי חכמים. הה"ד (קהלת יב): ולהג הרבה יגיעת בשר. דבר אחר: ולהג הרבה, אם יגעת הרבה בדבריהם, הקב"ה מסיר יצה"ר ממך. הה"ד: בשר, כמה דתימא (יחזקאל לו): ונתתי לכם לב בשר. דבר אחר: ולהג הרבה יגיעת בשר, אם יגעת הרבה בלהג דברי חכמים, הקב"ה מבשרך בשורות טובות. הוי, בשר. דבר אחר: אם יגעת בדברי חכמים אתה נעשה בשר. הה"ד בשר. וכן הוא אומר: בי שרים ישרו. דבר אחר: דברי חכמים כדרבונות א"ר ברכיה הכהן: כדור של בנות, כהדא ספירה של תינוקות, שהן מלקטות וזורקות לכאן ולכאן, כך הם דברי חכמים, זה אומר טעמו וזה אומר טעמו. יכול מפני שזה אומר טעם אחד וזה אומר טעם שני, שמא דבריהם פורחים הם? תלמוד לומר (קהלת יב): וכמסמרות נטועים לא אמר וכמסמרות קבועים, אלא נטועים. למה? מפני שעשה אותם כמסמרות, והמסמר שיש לו שושנה נוח לשלוף, לכך אמר: וכמסמרות נטועים שרשין של אילן, הנטועים קשים לעקר. ולמה נמשלו דבריהם במסמר? לפי שהמסמר של ברזל, שיש לו שושנה, אף על פי שקשה נוח הוא ליעקר ושרשים של אילן הנטועים אע"פ שקשים ליעקר, אבל אין בהם כוח ככוחו של ברזל, לכך נאמר: וכמסמרות נטועים, נתן לדברי תורה כוח של ברזל וכמטעי שרשיו של אילן. א"ר ברכיה הכהן בר רבי: אנו קוראין מסמרות ואין כתיב אלא מַשְׂמְרות מה מִּשְׁמְרות כהונה ולויה כ"ד, אף ספרים כ"ד, הקיש דברי סופרים לדברי תורה שהן אמיתים כמותם. דבר אחר: וכמסמרות, מַשְׂמְרות כתיב, מה משמרות כ"ד, אף המסמרין כ"ד. בעי, כמה מסמרין יהיו בו בסנדל? ר' יוחנן אמר: חמשה, כנגד חמשה ספרי תורה. רב הונא אמר: שבעה, שנאמר (דברים לג): ברזל ונחשת מנעליך וכימיך דבאך. דרש רב אחא בשם רבי חנינא: תשעה. רבי היה נותן אחד עשר על זה, ושלשה עשר על זה, מנין משמרות. דבר אחר: וכמסמרות נטועים המסמר הזה, את קובעו ואע"פ שתחזור ותטלנו מקומו ניכר. כך כל מי שפשטו בו חכמים יד, אע"פ שחזרו וקבלוהו, סופו ליטול שלו מתחת ידיהם. דבר אחר: וכמסמרות נטועים בשעה שדברי תורה יוצאין מפי בעליהן כתקנן, הם ערבים לשומעיהם, כמסמרות נטועים. בשעה שהם יוצאים ממוסמסים, הם מרות לשומעיהן, כמסמרות כמס מרות. בעלי אסופות, אימתי הם נטועים דברי תורה באדם הזה? בזמן שבעליהן נאספים מהן, כל זמן שרבו קיים, הוא היה מפליג לומר: כל זמן שנצרך, הרי רבי לפני ואני שואלו. מת רבו, הרי יגע ביום ובלילה לקיים תלמודו. יודע הוא שאין לו למי לשאול. הוי, אימתי הן נטועין באדם הזה? בזמן שבעליהן נאספים מהן. נתנו מרועה אחד, אע"פ שזה אומר טעמו וזה אומר טעמו, דבריהם של אלו ושל אלו, כולם ניתנו מן משה הרועה, מה שקיבל מיחידו של עולם. דברי חכמים כדרבונות תני, מנין אתה אומר, שאם שמע אדם דבר מפי קטן שבישראל, יהא בעיניו כשומע מפי חכם שבישראל? תלמוד לומר (דברים יא): והיה אם שמוע תשמעו אל מצותי אשר אנכי מצוה אתכם היום, ולא כשומע מפי חכם, אלא כשומע מפי חכמים, שנאמר: דברי חכמים כדרבונות. מה דרבן זה, מכוין את הפרה לתלמיה, להביא חיים לעולם, כך דברי תורה מכוונים דעתו של אדם, לדעת את המקום ולא כשומע מפי חכמים, אלא כשומע מפי סנהדרין, שנאמר: בעלי אסופות ואין אסופות אלא סנהדרין, שנאמר (במדבר יא): אספה לי שבעים איש מזקני ישראל ולא כשומע מפי סנהדרין, אלא כשומע מפי משה, שנאמר: נתנו מרועה אחד, שנאמר (ישעיה סג): ויזכור ימי עולם משה עמו. ואומר (שמות ג): ומשה היה רועה, לא כשומע מפי משה, אלא כשומע מפי הקב"ה, שנאמר: נתנו מרועה אחד. (תהלים פ): רועה ישראל האזינה, אחר שנאמר: ה' אחד, הרי הוא אומר (שיה"ש ז): עיניך ברכות בחשבון על שער בת רבים אפך כמגדל הלבנון צופה פני דמשק. עיניך, אלו זקנים המתמנים על הצבור. וכן הוא אומר (ישעיה כט): כי נסך עליכם ה' רוח תרדמה ויעצם את עיניכם. ברכות, מה ברכה זו, אין אדם יודע מה שבתוכה, כך אין אדם עומד על דברי חכמים, בחשבון שנגמרים בעצה ומחשבה. והיכן נגמרים? בבתי מדרשות, על שער בת רבים. אפך כמגדל הלבנון צופה פני דמשק, עשיתם את התורה קוו לאליהו, שאמרתי לו: שוב לדרכך מדברה דמשק. ואומר (מלאכי ג): זכרו תורת משה עבדי וגו' הנה אנכי שולח לכם את אליה הנביא וגו'. ויותר מהמה בני הזהר אמר הקב"ה: כ"ד ספרים כתבתי לך, הזהר ואל תוסף עליהם. למה? עשות ספרים הרבה אין קץ, כל מי שקורא פסוק שאינו מכ"ד ספרים, כאלו קורא בספרים החיצונים. הוי, הזהר עשות ספרים הרבה, שכל העושה כן, אין לו חלק לעולם הבא. הה"ד: אין קץ כמ"ד (דניאל יב): ואתה לך לקץ, הרי לך, המוסיף ספר מהו עונשו? ומנין שאף ההוגה מתייגע בהן? תלמוד לומר: ולהג הרבה יגיעת בשר, שאין בשרו ננערת מן עפרה. כההיא דתנינן: ואלו שאין להם חלק לעוה"ב והקורא בספרים החיצונים. דבר אחר: דברי חכמים כדרבונות וכמסמרות נטועים מה המסמר הזה הנטוע בדלת, הוא מקיים הדפין, כך כשהצדיקים גוזרים הקב"ה מקיים דבריהם. תדע לך, מיעקב, בשעה שבירך מנשה ואפרים, עשה את הקטן קודם לגדול, שנאמר (בראשית מח): וישם את אפרים לפני מנשה, וקיים הקב"ה גזירתו, ועליו נאמר: דברי חכמים כדרבונות, אל תקרי כַּדָּרְבונות, אלא כִּדְרַבָּנוּת, כשיעקב גזר שתהא הרבנות לאפרים, קיים הקב"ה דברו כמסמר הנטוע, ואמר הקב"ה: הואיל וגזר יעקב על אפרים שיהא ראשון, אף אני אשימנו ראשון לכל דבר, בשופטים, ובדגלים, ובמלכים, ובקרבנות. בשופטים, יהושע שהיה שופט (במדבר יג): למטה אפרים הושע בן נון ואח"כ גדעון בן יואש, שהוא משבט מנשה. בדגלים, שנאמר: דגל מחנה אפרים ואח"כ ועליו מטה מנשה. במלכים, ירבעם בן נבט היה משל אפרים ואח"כ יהוא בן נמשי משל מנשה. אף קרבנות הנשיאים, כשבאו להקריב, אפרים מקריב ראשון ביום השביעי, ומנשה אחרון ביום השמיני. וכן הוא אומר: ביום השביעי נשיא לבני אפרים ואח"כ: ביום השמיני נשיא לבני מנשה ועליו הכתוב אומר (איוב כב): ותגזר אומר ויקם לך.
קרבנו קערת כסף אחת וגו' - זה הקרבן הקריב לשם יעקב, שהקדימו למנשה ולשם יוסף, שבעבור אהבתו בירכן יעקב כל אותן הברכות, כמה דתימא (בראשית מח): ויברך את יוסף ויאמר האלהים וגו'. ואומר: בך יברך ישראל לאמר ישמך אלהים כאפרים וכמנשה וגו'. קערת, זה יעקב, אל תקרי קַעֲרַת, אלא עָקַרְתְּ, שעקר הימין ממנשה, בעד אפרים. כסף, על שם (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק, מה שאמר ליוסף: וימאן אביו ויאמר ידעתי בני ידעתי גם הוא יהיה לעם וגו'. שלשים ומאה משקלה, כנגד ק"ל תיבות שיש מן וישת על ראש אפרים עד וישם את אפרים לפני מנשה. מזרק אחד כסף, זה היה יוסף שנזרק מאביו ונמכר למצרים. אחד, שהיה מלך במצרים, כמה דתימא (בראשית כו): כמעט שכב אחד העם וגו'. וכן הוא אומר (בראשית מב): ויוסף הוא השליט על הארץ וגו'. כסף, על שם: כסף נבחר לשון צדיק, שעל ידי חכמתו זכה למלכות, כמה דתימא (שם בראשית מא): אחרי הודיע אלהים אותך את כל זאת וגו' אתה תהיה על ביתי וגו'. שבעים שקל בשקל הקדש, שבא גבריאל והוסיף לו אות אחת על שמו, משמו של הקב"ה ולימדו שבעים לשון, שנאמר (תהלים פא): עדות ביהוסף שמו בצאתו על ארץ מצרים שפת לא ידעתי אשמע, שאילולי כן, לא היו המצריים מקבלים את יוסף לשלוט עליהם. שניהם מלאים סלת בלולה בשמן למנחה יעקב ויוסף, שניהם היו צדיקים גמורים ושניהם היו דומים זה לזה. אתייא כההיא דאמר ר' שמואל בר נחמני (בראשית לז): אלה תולדות יעקב יוסף, לא היה צריך קרייה למימר, אלא אלה תולדות יעקב ראובן. למה נאמר אלה תולדות יעקב יוסף? ללמדך שהיה יוסף דומה לאביו בכל דבר. מה יעקב נולד מהול, אף יוסף נולד מהול. מה זה, הייתה אמו עקרה. אף זה הייתה אמו עקרה. מה זה, נתקשית אמו מצער עיבורה. אף זה, נתקשית אמו בשעת הלידה. מה זה, ילדה אמו שנים. אף זה, ילדה אמו שנים. מה זה, אחיו מבקש להרגו. אף זה, אחיו מבקשים להרגו. זה, אחיו שונא אותו. וזה, גם כן. זה, רועה. וזה רועה. זה, נשטם. וזה נשטם. זה, נגנב ב' פעמים (בראשית לא): גנובתי יום וגנובתי לילה. וזה, נגנב שתי פעמים (בראשית מ): כי גנב גנבתי וגו'. זה, נתברך בי' ברכות. וזה, נתברך בי' ברכות. זה, יוצא חוצה לארץ. וזה, יצא חוצה לארץ. זה, נשא אשה בחוצה לארץ. וזה, נשא אשה בחוצה לארץ. זה, הוליד בנים בחוצה לארץ. וזה, הוליד בנים בחוצה לארץ. זה, לוו אותו מלאכים. וזה, לוו אותו מלאכים. זה, נתגדל ע"י חלום. וזה, נתגדל על ידי חלום. זה, נתברך בית חמיו בשבילו. וזה, נתברך בית חמיו בשבילו. זה, ירד למצרים. וזה, ירד למצרים. זה, כלה את הרעב. וזה, כלה את הרעב. זה, השביע בנו. וזה, השביע אחיו. זה, מת במצרים. וזה, מת במצרים. זה נחנט. וזה נחנט. זה, עלו עצמותיו. וזה, עלו עצמותיו. הא, לפי שהיה יוסף דומה לאביו, לכך נאמר: אלה תולדות יעקב יוסף ולכך נאמר: שניהם מלאים וגו'. על יעקב ויוסף, כף אחת, כנגד כף ימינו ששם על ראש אפרים. ולמה קרי ליה אחת? שהיא חשובה מן יד השמאל. עשרה זהב, כנגד י' תיבות שיש מן (בראשית מח): וישלח ישראל את ימינו עד והוא הצעיר. מלאה קטרת, שראה יעקב דבר זה ברוח הקודש שראוי היה אפרים שיניח ימינו על ראשו, וכן הוא אומר: שכל את ידיו כי מנשה הבכור, השכילו ידיו לרוח הקדש, כמה דתימא (תהלים פט): משכיל לאיתן האזרחי. פר אחד בן בקר, כנגד אברהם, כולה שנאמר (בראשית יח): ואל הבקר רץ אברהם. איל אחד, כנגד יצחק, שכתוב בו (בראשית כב): ויקח את האיל ויעלהו לעולה תחת בנו. כבש אחד, כנגד יעקב, דכתיב ביה (בראשית ל): והכשבים הפריד יעקב. ולמה הקריב אלו ג' מיני עולות? כנגד האבות, כנגד הברכה שבירכם יעקב. הה"ד (בראשית מח): ויקרא בהם שמי וגו'. שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד יוסף, שכתוב (בראשית לז): וישחטו שעיר עזים וגו'. ולמה הקריב זה כנגד יוסף? לפי כשם שבירכם יעקב על שם ג' האבות, כך בירכם על שם יוסף ותלאם עליו, שנאמר (שם בראשית מח): בך יברך ישראל לאמור ישימך אלהים כאפרים וכמנשה. ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שתי ברכות, שבירכם בתחלה: יברך את הנערים ולבסוף: בך יברך ישראל וגו'. אילים חמשה וגו', הרי שלשה מינין, כנגד שלשה דורות שראה יוסף לאפרים, שהיו נקראים על שם יוסף והיו בתי אבות, שנאמר (בראשית נ): וירא יוסף לאפרים בני שלשים. וכן הוא אומר (במדבר כו): אלה בני אפרים למשפחותם לשותלח וגו' אלה בני שותלח לערן וגו'. אפרים ושותלח וערן, הרי שלשה בנים של שלשה דורות. למה היו של ה' ה'? כנגד חמשה תיבות של: וישם את אפרים לפני מנשה, שמשם זכה אפרים להקריב ראשון. זה קרבן וגו', לפי שהקריב על סדר הזה, התחיל הקב"ה מקלס את קרבנו: זה קרבן אלישמע וגו'.
ביום השמיני נשיא לבני מנשה גמליאל בן פדהצור - הה"ד (קהלת ח): אני פי מלך שמור וגו' אם יאמר לך המלך, שיהא מוראו עליך ותשמור גזירתו, שמור גזירת פיו.וכן הוא אומר (דברים יז): שום תשים עליך מלך, שיהא מוראו עליך.ואומר (יהושע א): כל איש אשר ימרה את פיך וגו', ואין אני האמור כאן, אלא אימת מלכות, כשם שאמר פרעה ליוסף. הה"ד (בראשית מא): ויאמר פרעה אל יוסף אני פרעה ומבלעדיך לא ירים איש את ידו וגו'.מהו אני פרעה?כך אמר פרעה ליוסף, אע"פ שאמרתי לך: אתה תהיה על ביתי וגו', שעשיתיך מלך על כולם, הזהר שתנהוג בי כבוד והמליכני עליך, לכך אמר: אני פרעה, כלומר, שתהא אימת מלכותי עליך.ודכוותיה (שמות ו): וידבר ה' אל משה לאמר אני ה'למה צריך כאן לומר אני ה'?אלא, אמר הקב"ה למשה: אע"פ שעשיתיך אלוהו של פרעה, כמה דתימא (שמות ז): ראה נתתיך אלהים לפרעה, הזהר להיות אלהותי עליך, שלא עשיתיך אלוה, כי אם לפרעה לבדו. הוי, אני פי מלך שמור.האני שיאמר לך.פי המלך, שתהא אימתו עליך.שמור, שלא תמרוד על ציוויו.יכול אפילו יאמר לך לעבור על דברי המקום?תלמוד לומר (קהלת ח): ועל דברת שבועת אלהים, בא הכתוב להודיעך שדברת שבועת אלהים, יהיה עליון על צווי בשר ודם, שתבטל רצון בשר ודם, מפני רצון אלהים ותקיים כל הדברות שבתורה, שנכנסת בשבועה עליהם לקיימן, כמ"ד (דברים כט): לעברך בברית ה' אלהיך ובאלתו וגו'.ואומר (דברים כז): אשר לא יקים את דברי התורה הזאת לעשות אותם ואמר כל העם אמן.ודכוותיה: איש אמו ואביו תיראו וגו'.יכול אפילו אמר לו אביו שחוט לי ובשל לי בשבת ישמע לו?תלמוד לומר (ויקרא יט): את שבתותי תשמרו, כולכם חייבים בכבודי.אף כאן הוא אומר: על דברת שבועת אלהים שלמעלה מן מאמר המלך, שמור דברת שבועת אלהים (קהלת ח): אל תבהל מפניו תלך וגו', אם יכעוס עליך בשר ודם, כדי להעבירך על חוקי התורה, אל תתבהל מכעסו, כדי שתלך בעצתו, כמ"ד (תהלים א): אשר לא הלך בעצת רשעים ואין פניו אלא כעסו, כמ"ד (דניאל ג): וצלם אנפוהי אישתני. הוי, מפניו תלך, אל תעמוד בדבר שלא תעמוד בדרכו ללכת בה, כמ"ד (תהלים א): ובדרך חטאים לא עמד.מהו בדבר שלא תתיירא מאותו דבר רע?שיאמר לך: שישרפך ויהרגך ויעשה לך יסורים קשים, אם לא תתקיים גזירתו, ויפחידך שאין אלוה בעולם שיוכל להצילך מידו. הה"ד אחריו (קהלת ח): כי כל אשר יחפוץ יעשה כמ"ש נבוכדנצר לחנניה מישאל ועזריה (דניאל ג): בה שעתא תתרמון לגו אתון נורא יקידתא ומן הוא אלה די ישזבינכון מן ידי.(קהלת ח): באשר דבר מלך שלטון וגו', אם מסרת עצמך על המצות, לקיים גזירת הקדוש ברוך הוא ולבטל גזירות בשר ודם, מה שכרך?בעת שיגזור הקב"ה להביא פורעניות לעולם, שהוא מלכו של עולם ושליט בכל, לעשות ככל חפצו ואין מי שימחה בידו. (איוב כג): והוא באחד ומי ישיבנו ונפשו אותה ויעש, אתה תעמוד ותבקש רחמים על הגזירה לבטלה, והקב"ה נושא לך פנים והוא מבטלה בזכותך, לפי שבטלת גזירת בשר ודם לקיים גזירתו, לכך נאמר: באשר דבר מלך שלטון, זה הקב"ה בעת שידבר דבר, להביא לעולם להודיע שלטנותו בעולם, כמה דתימא (קהלת ג): והאלהים עשה שייראו מלפניו. תדע, מי ימחה על גזירתו ויאמר לו: למה תעשה כך?שומר מצוה, לכך נאמר (קהלת ח): ומי יאמר לו מה תעשה, מי הוא שיאמר לו למה תעשה לבריותיך?נחת עימהם במידת רחמים, זהו שומר מצותיו. הה"ד (קהלת ח'): שומר מצוה וגו'.ומהו לא ידע דבר רע?מידה כנגד מידה הוא, לא עמד בדבר רע לכך לא ידע דבר רע (קהלת ח'): ועת ומשפט ידע לב חכם, שישנו חכם לב רואה את הנולד, ומחשב הפסד מצוה כנגד שכרה, ושכר עבירה כנגד הפסדה, והוא משים אל לבו, אם היום אעבור על המצות, ויש לי עת לעשות חפצי ואין מי שימחה בידי. למחר יבא עת שיעשה הקב"ה בו משפט, על שעבר על תורתו.וכן הוא אומר (קהלת ב): החכם עיניו בראשו והכסיל וגו'.ואומר: לב חכם לימינו וגו'. ועת ומשפט ידע לב חכם מי שלבו חכם יודע הוא, שאם יעבור על המצות, יבא העת שיעשה הקב"ה משפט בו, והוא פורש מן העבירה. הה"ד אחריו (קהלת ח): כי לכל חפץ יש עת ומשפט וגו', בכל דבר שיעשה האדם חפצו ויבטל חפץ המקום, ידוע יהיה לו, שעתיד ליתן הדין ואע"פ שאין נפרעין ממנו מיד, אל יחשוב שהקב"ה יוותר לו על עונו, אלא מאריך רוחיה וגבי דיליה. ואימתי פורע ממנו? לכשימלא ההין. וכן הוא אומר (איוב כ): במלאת ספקו יצר לו וגו' לכך נאמר (קהלת ח): כי רעת האדם רבה עליו, כשם שעשה לדור המבול, שנתן להם ארכה ולבסוף פרע מהן, כמה דתימא (בראשית ו): וירא ה' כי רבה רעת האדם בארץ וגו'. מה כתיב אחריו? ויאמר ה' אמחה את האדם וגו'. (קהלת ח): כי איננו יודע מה שיהיה וגו', בא הכתוב ללמדך, כל מי שאינו חוזר בו, מעבירה שיש בידו ואינו מתיירא מיום הדין, כשיבא לו ישאו לו פנים, ואם יבא לומר שיארכו לו ויחזור בו, אין שומעין לו. הוי, כי כאשר יהיה פורענות, מי יגיד לו, כדי שיעשה תשובה ויתקבל, לומר לך, קודם גזר דין שומעין לו, לאחר גזר דין אין שומעין לו, לכך נאמר (קהלת ח'): כי כאשר יהיה מי יגיד לו, אין אדם שליט ברוח וגו', לפי שמצינו ד' מיתות גזר הקב"ה, על עוברי עבירות, לכך כתיב כאן ד' דברים, כנגדם שאין ביד החיים להינצל מהם אחר גזר דינו, ואלו הן: אין אדם שליט ברוח לכלוא את הרוח, זו מיתת חנק, וכל הדומות לה, שאין האדם מת ממנה אלא ע"י הרוח, שאין לו מאיזה מקום ינשום. הוי, אין אדם שליט ברוח להוציאו בעת שיבא היום, שיכלא הרוח בגופו. ואין שלטון ביום המות, זו מיתת סקילה וכל הדומות לה, כמה דתימא (דברים יג): וסקלתו באבנים ומת. ואין משלחת במלחמה, זו מיתת הסייף וכל הדומות לה, כמ"ד (שמות יז): וצא הלחם בעמלק. וכתיב: ויחלש יהושע וגו'. ולא ימלט רשע את בעליו, זו מיתת שריפה וכל הדומות לה, כמ"ד (מלאכי ג): והיו כל זדים וכל עושי רשעה קש ולהט אותם היום הבא.הרי ד' מיתות זכורות בפסוק זה, שאע"פ שבטלו סנהדרין ובטלו ד' מיתות ב"ד, דין ד' מיתות לא בטלו, שהקב"ה דן החיים למות בהן בשפטים רעים, כנגדן.מי שהוא חייב חנק, או טובע בנהר, או מת בסרונכי, או נמסר ביד עובדי כוכבים שחונקים אותו.מי שחייב סקילה, או נופל מן הגג, או חיה דורסתו או עובדי כוכבי' סוקלין אותו.מי שנתחייב הריגה לסטין באין עליו והורגין אותו.מי שנתחייב שריפה או נופל באור, או נחש נושכו.הא למדת שאין אדם יכול להינצל מדינו של הקב"ה, שלא ימדוד לו כמידתו לכך נאמר: אין אדם שליט ברוח וגו', דבר אחר: (קהלת ח): אני פי מלך שמור, מדבר ביוסף הצדיק, שהוא שמר אני, שאמר לו פרעה כמ"ד (בראשית מא): ויאמר פרעה אל יוסף אני פרעה וגו', שמעולם לא מרד על צוויו ועל דברת שבועת אלהים, שאעפ"י שנכנס לאותה גדולה, לא פרק עול שמים מעליו והיה ירא להקב"ה, כמ"ד (בראשית מב): את האלהים וגו', ולכך נאמר: אלהים. והיה זהיר על השבועה, שלא נשבע חי השם אם תצאו מזה, אלא חי פרעה אם תצאו מזה הוי, שבועת. מהו דברת? שגדר עצמו מן הערוה, כמ"ד (דברים כג): ולא יראה בך ערות דבר.ואומר (דברים כב): על דבר אשר לא צעקה הנערה בעיר וגו'.וכן הוא אומר (בראשית לט): ותשא אשת אדוניו את עיניו אל יוסף ותאמר שכבה עמי.מה כתיב שם?וימאן ויאמר אל אשת אדוניו הן אדני וגו', לכך נאמר: ועל דברת, כמ"ד: ויהי כדברה אל יוסף יום יום ולא שמע אליה וגו'. אל תבהל מפניו, בעת שנכנס לבית לעשות מלאכתו והיה הבית פנוי, שלא היה שם אדם שיראהו. וכמ"ד: ויהי כהיום הזה ויבא הביתה לעשות מלאכתו ואין איש וגו', ובאתה ותפשה בבגדו כדי שישכב עמה, אעפ"כ לא נתבהל מן מעשיה והלך לו לחוץ, כמ"ד: ויעזוב בגדו בידה וינס ויצא החוצה, לכך נאמר: אל תבהל מפניו לא נתבהל מפנאי הבית, אלא שנס והלך לו, אע"פ שאמרה לו, שאם לא ישכב עמה היא אומרת לבעלה, שהוא חפץ לאנסה ובעלה הורגו, ואין מי שימחה בידו, לפי שהיה עבדו, אעפ"כ לא עמד לעשות תאותה, בשביל אותו דבר רע, שהייתה מגזמת לעשות לו, לכך נאמר (קהלת ח): אל תעמוד בדבר רע כי כל אשר יחפוץ אלהים יעשה.ומנין אתה למד שהייתה מגזמת לו כך? מן סוף הדברים, כיון שראתה שלא הועילה במעשיה, ראה מה עשתה, ותקרא לאנשי ביתה ותאמר להם לאמר וגו' ויהי כשמעו וגו' ותנח בגדו וגו' ותדבר אליו וגו' ויהי כהרימי קולי וגו'.(קהלת ח'): באשר דבר מלך שלטון וגו'מה שכר נתן לו הקב"ה על כך?השליטו על ארץ מצרים. הה"ד: באשר דבר מלך וגו' כמה דתימא (בראשית מא): וידבר פרעה אל יוסף בחלומי הנני וגו'.שלטון, כמה דתימא (בראשית מב): ויוסף הוא השליט על הארץ, ומי יאמר לו מה תעשה, כמה דתימא: לכו אל יוסף אשר יאמר לכם תעשו.כל כך למה?על ששמר את המצות. הה"ד (קהלת ח): שומר מצוה לא ידע דבר רע.מהו לא ידע דבר רע?שאותו דבר רע, שאמר שר המשקים, כמה דתימא (בראשית מא): ושם אתנו נער עברי עבד לשר הטבחים וגו' דבר כאן בנגעת יוסף ג' דברים:נער, שהוא שוטה, כמה דתימא (משלי כב): אולת קשורה בלב נער.עברי, שונא.עבד, שאינו ראוי למלכות.אעפ"כ לא ידע יוסף אותו דבר רע, כלומר שלא נגע בו הדבר שמלך, (קהלת ח): ועת ומשפט ידע לב חכם, זה היה יוסף, שנקרא חכם, כמה דתימא (בראשית מא): אין נבון וחכם כמוך, והיה יודע, שעתיד ליתן הדין אילו נגע באשת פוטיפר, לפיכך פירש ממנה. הה"ד (בראשית לט): ולא שמע אליה לשכב אצלה, בעוה"ז, להיות עמה לעוה"ב.דבר אחר:ועת ומשפט ידע לב חכם, זה הקב"ה, שכתוב בו (איוב ט): חכם לבב ואמיץ כח הביא עת על יוסף, לשלם לו שכרו במשפט מידה כנגד מידה.הא כיצד?הוא שלט ביצרו ולא נגע בה.לפיכך נעשה שליט, כמה דתימא: ויוסף הוא השליט על הארץ.הוא לא שמע לה, כמה דתימא: ולא שמע אליה.לכך המליכו הקב"ה על מצרים כולה, והיו כולם נשמעים לדבריו, כמה דתימא (בראשית מא): אשר יאמר לכם תעשו.פיו שלא נשק בעבירה.לפיכך, על פיך ישק כל עמי.הוא אמר לה: איננו גדול בבית הזה ממני וגו' כדי להדיחה מעליו.לפיכך, אתה תהיה על ביתי.הוא לא תפש לה והיא תפשתו בידיה, כמה דתימא: ותתפשהו בבגדו וגו'.לפיכך, ויסר פרעה את טבעתו מעל ידו ויתן אותה על יד יוסף.הוא עזב בגדו בידה.לפיכך, וילבש אותו בגדי שש.הוא לא הרכין צוארו לעבירה.לפיכך, וישם רביד הזהב על צוארו.הוא לא רכב עליה.לפיכך, וירכב אותו במרכבת המשנה אשר לו.היא קראה לאנשי ביתה על כך, כמה דתימא: ותקרא לאנשי ביתה וגו'.לפיכך (בראשית מ"א): ויקראו לפניו אברך.הוא נתון אל בית הסוהר על כך, כמה דתימא בראשית לט): ויתנהו אל בית הסוהר.לפיכך, ונתון אותו על כל ארץ מצרים.הוא לא נתן עיניו בה ולא במצריות בעת שמלך, כמה דתימא (בראשית מט): בן פורת יוסף בן פורת עלי עין, שעילם עינו מאשת פוטיפר ומן המצריות, בנות צעדה עלי שור.ולפיכך, עלי שור.א"ר ראובן: מהו עלי שור?אמר הקב"ה: עלי לשלם שכר אותה העין.כיצד?שנו רבותינו: שהיו אוכלים במקדש קדשים קלים, תוך החומה, לפנים מחומת ירושלים, אבל בשילו שהיה חלק יוסף, אוכלין אותן בכל הרואה. הוי, עלי שור כמה דתימא (איוב ז): לא תשורני עין רואי.א"ר עזריה: אמר לו הקב"ה ליוסף: אתה שמרת מצות לא תנאף, שהיא שביעית בדברות, ולא נאפת באשת פוטיפר, וגם שמרת מצות לא תגנוב, שהיא שמינית בדברות, שלא גנבת ממונו של פוטיפר, ולא גנבת מקור אשתו, כמה דתימא (איוב כד): ועין נואף שמרה נשף לאמר לא תשורני עין וגו' יבא העת שאני פורעם לך למחר, כשיבאו הנשיאים להביא בחנוכת המזבח, יהיו נשיאי שני בניך, אחד מקריב ביום שביעי, והשני ביום ח', ואין שבט אחר מפסיק בין שני בניך, כשם שאתה לא הפסקת בין לא תנאף ללא תגנוב, שכן כתיב: ביום השביעי נשיא לבני אפרים וגו' ביום השמיני נשיא לבני מנשה וגו' לכך נאמר: ועת ומשפט ידע לב חכם. קרבנו קערת כסף אחת וגו', אל תקרי קַעֲרַת, אלא עָקַרְתְּ, כנגד יעקב שעקר את הבכורה מראובן, ונתן אותה ליוסף (בראשית מח): ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך וגו'.כסף, כמה דאת אמר (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק, כמה שאמר: אפרים ומנשה כראובן ושמעון יהיו לי.שלשים ומאה משקלה, כשירד יעקב למצרים בשביל יוסף, בן ק"ל שנים היה, שנאמר (בראשית מז): ויאמר יעקב אל פרעה ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה.מזרק אחד כסף, כנגד יוסף שנזרק מאביו ונמכר למצרים.כסף, על שם: כסף נבחר לשון צדיק, מה שאמר לאביו (בראשית מח): לא כן אבי כי זה הבכור שים ימינך על ראשו.שבעים שקל בשקל הקדש, שעל ידו ירדו ע' נפש למצרים.שניהם מלאים וגו', יעקב ויוסף שניהם היו צדיקים גמורים, ושניהם העמידו שבטים.כף אחת עשרה זהב וגו', כנגד חבלי מנשה.עשרה, שנאמר (יהושע יז): ויפלו חבלי מנשה עשרה.פר אחד בן בקר וגו' איל אחד וגו' שעיר עזים אחד וגו', הרי ג', כנגד ג' דורות שראה יוסף מן מנשה, שנטלו חלק בארץ, שנאמר (בראשית נ): גם בני מכיר בן מנשה ילדו על ברכי יוסף.וכן הוא אומר: בני מנשה למכיר משפחת המכירי ומכיר הוליד את גלעד אלה בני גלעד איעזר וגו'.מכיר וגלעד ואיעזר, הרי ג' דורות שהיו בתי אבות, שנקראו על שם יוסף, כי מנשה ע"ש יעקב נקרא, כמ"ד (בראשית מח): ועתה שני בניך הנולדים לך בארץ מצרים עד בואי אליך מצרימה לי הם והרביעי, זה היה יאיר בן מנשה, שנטל חלק בארץ, כמה דתימא (במדבר לב): ויאיר בן מנשה הלך וילכד את חותיהם ויקרא אתהן חות יאיר. ג' מיני עולה שהקריב היו כנגד בני מכיר בן מנשה.ושעיר החטאת, היה כנגד יאיר שלא הוריש חלקו לבניו, כי לא היו לו בנים, ולכך קראן על שמו, שלא הי' לו זכר וירשו חלקו בני מכיר אחיו.ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שבט מנשה שנחלק לשנים ולקח ב' חלקים בארץ, חציו בעבר הירדן וחציו בארץ כנען.אילם חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה, הרי ג' מינים, כנגד ג' דברים שעשה יוסף, בשביל מנשה שהיה מבקש לגדלו על אפרים אחיו:האחת, (בראשית מח): ויקח יוסף את שניהם את אפרים בימינו משמאל ישראל ואת מנשה בשמאלו מימין ישראל.והשנית, ויתמך יד אביו להסיר אותה מעל ראש אפרים על ראש מנשה.והשלישית, (בראשית מ"ח): ויאמר יוסף אל אביו לא כן אבי כי זה הבכור וגו'.למה היו של ה' ה ?ה', כנגד ה' נשים, משבט מנשה שנטלו חלק בארץ, אלו בנות צלפחד. חמש, כמ"ד (במדבר כז): כן בנות צלפחד דוברות נתון תתן להם אחוזת נחלה וגו'.וכן היו חמש, שנאמר (במדבר): ואלה שמות בנותיו מחלה נעה וחגלה ומלכה ותרצה.וכן יעקב הזכירן בברכת יוסף, שנאמר (בראשית מט): בנות צעדה עלי שור, אלו בנות צלפחד שנטלו חלק בארץ.דבר אחר:למה ה'?ה', כנגד הברכה שבירכן יעקב: וידגו לרוב בקרב הארץ, ודגים נבראו ביום החמישי.זה קרבן גמליאל וגו', כיון שראה הקב"ה שהקריב קרבנו על הסדר הזה, התחיל מקלס את קרבנו: זה קרבן גמליאל.
No midrash 7 in original text
ביום התשיעי נשיא לבני בנימין אבידן בן גדעוני - למה הקריב בנימין אחר בני יוסף?  לפי שכשם שהייתה השכינה בחלקו בשילו, כך שרתה בחלק של בנימין במקדש בירושלים.   דבר אחר:  על שם שאמר הכתוב (תהלים פ): לפני אפרים ובנימין ומנשה עוררה את גבורתך ולכה לישועתה לנו.   קרבנו קערת כסף אחת, אל תקרי קַעֲרַת, אלא עֲקֶרֶת, כנגד רחל שהייתה עקרת הבית, היא הייתה עיקר ביתו של יעקב, שנאמר (בראשית מו): בני רחל אשת יעקב יוסף ובנימין.  ואומר: מתה עלי רחל.  כסף אחת, שמתפלתה נולד בנימין, שנאמר (בראשית ל): ותקרא את שמו יוסף לאמר יוסף ה' לי בן אחר, ועליה נאמר (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק, לשון צדקת.   שלשים ומאה משקלה, שנולד בנימין, כשהיה יעקב בן מאה שנה, ולכך נקרא שמו בנימין, בן ימ"ן, שנולד כשהיה אביו בן מאה שנה, והוא היה בן שלשים שנה, כשירד למצרים, הרי מאה ושלשים.   מזרק אחד כסף, הוא מזרק, הוא גביע, כנגד יוסף שבחן צדקות אחיו בגביע, על אודות בנימין, וכיון שראה יוסף שמסר יהודה נפשו על בנימין, הכיר צדקות אחיו והתודע להם, ולפי שהיה יוסף שותה יין בגביע, שחשבונו שבעים, לכך היה משקל המזרק שבעים שקל בשקל הקדש.   שניהם מלאים, שניהם היו שוים, יוסף ובנימין, שהמשכן הוקם בחלק יוסף בשילה, ובית המקדש בחלק בנימין בירושלים, הוי, סלת בלולה בשמן למנחה.   כף אחת עשרה זהב, כנגד עשרה בנים שהיה לו לבנימין, כשירד למצרים, שנאמר (בראשית מו): ובני בנימין בלע ובכר וגו' והיו כולם צדיקים, הוי, מלאה קטרת.   פר אחד בן בקר וגו', הרי שלשה מיני עולה, כנגד שלש פעמים שנבנה בית המקדש בחלקו:  אחת בימי שלמה  ואחת בימי עולי הגולה  והשלישית לימות המשיח.   שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד הבניין שבנאו הורדוס, שנבנה ע"י מלך חוטא והיה לו בניינו לכפרה, על שהרג חכמי ישראל.  ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שני מלכים שיצאו מבנימין: שאול ואיש בשת.   דבר אחר:  כנגד שני גואלים, שיצאו ממנו: מרדכי ואסתר.  אילם חמשה, עתודים חמשה, כבשים בני שנה חמשה, הרי שלשה מינין של ה' ה'.  ה', כנגד ג' מעלות של ה'.  ה' שנטל בנימין, ואלו הן (בראשית מג): ותרב משאת בנימין ממשאות כולם חמש ידות.  (בראשית מה): ולבנימין נתן שלש מאות כסף וחמש חליפות שמלות.  והשלישית, זה היה מרדכי, שהיה מבנימין, שזכה ללבוש חמשה לבושי מלכות שנאמר (אסתר ח): ומרדכי יצא מלפני המלך וגו'.   זה קרבן אבידן וגו', כיון שהקריב על סדר הזה, התחיל הקב"ה מקלס את קרבנו: זה קרבן אבידן וגו'.
ביום העשירי נשיא לבני דן אחיעזר בן עמישדי - הרי נותרו שלשה שבטים:  דן  ואשר  ונפתלי  מה ראה דן להקריב תחלה להם?  לפי שאביו הקישו ליהודה, כמה דתימא (בראשית מט): דן ידין עמו וגו', כמיוחד שבשבטים, זה יהודה, לפיכך היה ראש לאלו שנשארו, כשם שיהודה היה ראש לכולם.   קרבנו קערת וגו' הרי זה הקריב קרבנו, כנגד שמשון, לפי שברכת יעקב לדן לא הייתה, אלא על שם שמשון, וגם גבורת שמשון לא הייתה תלויה, אלא בנזירותו, לכך הקריב נשיא דן על הסדר הזה. הה"ד: קרבנו קערת כסף, זה היה נזיר טהרה, ולכך קרא לו קערה, שהוא היה מביא לחם.   שלשים ומאה משקלה, מן (במדבר ו): וזאת תורת הנזיר עד ואחר ישתה הנזיר יין ק"ל תיבות. מזרק אחד כסף שבעים וגו', שאותה שעה הותר לשתות יין הנשתה במזרק, שחשבונו שבעים, הוי יין.   דבר אחר:  למה שבעים?  כנגד נזיר שנטמא שנזרקה נזירתו, כמה דתימא (שם): והימים הראשונים יפלו כי טמא נזרו ויש בו ע' תיבות, מן כל ימי נזרו קדוש הוא לה' עד כי טמא נזרו.   דבר אחר:  למה שבעים?  כנגד ע' אותיות האמורות בברכת דן, מן דן ידין עמו וגו' עד ויפול רוכבו אחור, על שפיטת שמשון, לפי שפסוק האחרוןלישועתך וגו' לא אמרו יעקב, אלא על שמשון, ולכך קרא מזרק, שנזרק שמשון מן אחיו, שלא רצה לישא אשה מבנות אחיו, כי אם מבנות פלשתים.   דבר אחר:  מזרק אחד, על שם שקראו נחש ושפיפון, שהם נזרקים על הארץ, שהיו להם רגלים והולכים על גחון, וכן שמשון היה חיגר בשתי רגליו.  מזרק, על שם (בראשית מט): ויפול רכבו אחור.   שניהם מלאים וגו', שנזיר טומאה ונזיר טהרה, שניהם צריכין סלת חלות, מצות בלולות בשמן, לפי שנזיר טומאה אינו יוצא בקרבן המביא על טומאתו, ואינו יכול לשתות יין, עד שיביא עוד קרבן, על נזירות טהרה.   דבר אחר:  שניהם מלאים סלת וגו'  לפי ששמשון בין קודם שנתגלח שער נזרו ובין לאחר שנתגלח שער נזרו, היה כנזיר טומאה, שעל שטימא עצמו בגויה, היא גרמה לו לאותו גילוח ולאחר גילוח, הרג שמשון בפלשתים דכתיב (שופטים טז): ויהי המתים אשר המית במותו רבים מאשר המית בחייו.   כף אחת עשרה זהב, כנגד עשרה דברים האמורים ביין שנזיר אסור בהן, ואלו הן:  (במדבר ו): מיין ושכר יזיר הרי שנים.  חומץ יין וחומץ שכר לא ישתה, הרי ד'.  וכל משרת ענבים לא ישתה, הרי ה'.  וענבים לחים ויבשים לא יאכל, הרי שבעה.  כל ימי נזרו מכל אשר יעשה מגפן היין, הרי שמונה. מחרצנים ועד זג לא יאכל, הרי עשרה.   למה הייתה של זהב?  לפי שהיין אדום הוא, כמ"ד (משלי כג): אל תרא יין כי יתאדם והזהב אדום.   למה הייתה מלאה קטרת?  שכל המזיר עצמו מן היין, צריך לעשות לשם שמים, שנאמר (במדבר ו): לנדור נדר נזיר להזיר לה'.   פר אחד בן בקר וגו', הרי כאן ג' מיני עולה, כנגד שלשה מינין שהנזיר מוזהר עליהם:  שתיית יין  ואכילת ענבים  וטומאת מת.   שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד אזהרת שער, כמה דתימא (במדבר ו'): קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו.   דבר אחר:  שלשה מיני עולה, כנגד ג' אזהרות שהזהיר המלאך לאם שמשון. הה"ד (שופטים יג):  מכל אשר יצא מגפן היין לא תאכל,  ויין ושכר אל תשת,  וכל טומאה לא תאכל.   והשעיר, כנגד האזהרה של שער. הה"ד (שופטים י"ג): ומורה לא יעלה על ראשו כי נזיר אלהים יהיה הנער.  ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד שני דברים שמשלו אביו: נחש ושפיפון, שנאמר (בראשית מט):  יהי דן נחש עלי דרך שפיפון עלי אורח וגו',   דבר אחר:  כנגד, שנמשל בשני דברים, מפי שני בני אדם:  יעקב משל אותו לנחש ושפיפון.  ומשה לגור אריה, שנאמר (דברים לג): דן גור אריה.   דבר אחר:  כנגד שני פעמים, שכתוב עליו שהוא שפט את ישראל עשרים שנה, ואלו הן:  (שופטים טו): וישפוט את ישראל בימי פלשתים עשרים שנה.  והוא שפט את ישראל עשרים שנה.  ללמדך שעשרים שנה שפט את ישראל בחייו, ועשרים שנה אחר מיתתו, היה מוראו של שמעון על פלשתים וישבו בהשקט.  דבר אחר:  כנגד שני עמודי התוך אשר הפיל.  אילים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה   למה ג' מינים?  כנגד ג' מינים של קרבנות, שהיה מביא נזיר טומאה:  שתי תורים, או שני בני יונה, אחד לחטאת ואחד לעולה.  וכבש בן שנתו לאשם,   למה היו של חמשה חמשה?  כנגד חמשה מינים, שהיה מביא נזיר טהרה.  כבש לעולה וכבשה לחטאת ואיל לשלמים, וסלת חלות ורקיקי מצות ומנחתם ונסכיהם.   דבר אחר:  למה ג' מינים?  כנגד ג"פ שהכה שמשון בפלשתים בחייו, ואלו הן:  (שופטים יד): ויך מהם שלשים איש.  (שופטים טו): ויך אותם שוק על ירך וגו'.  ויך בהם אלף איש   היו הג' מינים, של ה', ה' הרי ט"ו, כנגד הנס שנעשה לו בלחי, ונקרא המעין על שם הנס, שנאמר (שופטים ט"ו): על כן קרא שמה עין הקורא אשר בלחי, והן ט"ו אותיות.   זה קרבן אחיעזר וגו', כיון שראה הקב"ה שהקריב על סדר הזה, התחיל מקלס את קרבנו: זה קרבן וגו'.
ביום עשתי עשר יום נשיא לבני אשר פגעיאל בן עכרן וגו' - מה ראה נשיא אשר להקריב אחר נשיא דן?  לפי שדן נקרא שמו, על שם דין ואשר נקרא שמו, על שם אישורו, לפיכך ציוה הקב"ה להקריב אשר אחר דן, שצריך הדיין לאשר דינו, כמה דתימא (ישעיה א): דרשו משפט אשרו חמוץ.   קרבנו קערת כסף וגו'  א"ר תנחומא: כל השבטים לשם גאולתן של ישראל, ולשם שבחן נקראו שמותם, ואשר נקרא שמו, לשם גאולתן של ישראל, כמה דתימא (מלאכי ג): ואשרו אתכם כל הגוים כי תהיו אתם ארץ חפץ אמר ה' צבאות, ולשם שבחן, כמה דתימא (תהלים קמד): אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלהיו, אין אישורן של ישראל, אלא על שבחרו בהקב"ה, להיות להם לאלהים, והקב"ה בחר בהם, להיותם לו לעם סגולה, ולפיכך, כשבא נשיא אשר להקריב, הקריב קרבנו על שם הבחירה שבחר הקב"ה בישראל מכל האומות, כמה דתימא (דברים יד): ובך בחר ה' אלהיך להיות לו לעם סגולה וגו'.ועליהם נאמר (תהלים סה): אשרי תבחר ותקרב וגו', ולכך הקריב קרבנו: קערת כסף, כנגד אוה"ע שהם היו תחלה לאברהם.  שלשים ומאה משקלה, אלו ע' בני נח, וששים מלכות שאמר שלמה (שיה"ש ו): ששים המה מלכות.  ומי היו?  ט"ז בני קטורה וישמעאל וי"ב בניו  ועשו וי"ז בניו ובני בניו.  כיצד?  בני אליפז הרי ח'  ואלו הן בני אליפז: תימן אומר צפו וגעתם וקנז ותמנע ועמלק הרי הם שמונה, עם אליפז.  תמן כתיב: בני אליפז בכור עשו אלוף תימן וגו' אלוף קרח אלוף געתם אלוף עמלק וגו', הרי תשעה.  ורעואל עם בניו ה', שנאמר: בני רעואל נחת וזרח שמה ומזה הרי י"ד.  ובני עשו ג', יעוש ויעלם וקרח וגו' הרי י"ז.  וי"א אלופים, שחישב בסוף, שנאמר: ואלה שמות אלופי עשו למשפחותם למקומותם בשמותם אלוף תמנע וגו' הרינ"ז.  וא"ת והלא הם נ"ח?  תמנע בתו של אליפז הייתה וגומר שלשה מלכי אדום שהיו מזרע אדום, ואלו הן:  האחד: בלע בן בעור והוא הנקרא על שם עשו, שהיה בלע ומכר בכורתו, בשביל בליעתו.  בן בעור בנו של מי שעשה עצמו כבהמה, שנאמר (בראשית כה): הלעיטני נא מן האדום האדום הזה כי עיף אנכי, כמה דתימא: אין אובסין את הגמל אלא מלעיטין אותו.  והשני: יובב בן זרח מבצרה, ובצרה מן אדום היה, שנאמר (ישעיה סג): מי זה בא מאדום חמוץ בגדים מבצרה זה הדור בלבושו צועה ברב כחו אני מדבר בצדקה רב להושיע  והשלישי: חשם מארץ התימני ותימן היה ארץ אדום, שנאמר (עובדיה א): וחתו גבוריך תימן למען יכרת איש מהר עשו מקטל, אבל שאר המלכים משאר מקומות היו, ומשאר אומות הרי ס'.   ולמה קרא לכל אלו קערות?  על שם שפסלן הקב"ה ואין קערה אלא לשון צרעת, כמה דתימא (ויקרא יד): שקערורת ירקרקות.  כסף, על שם חרפה, שילכו כולם לחרפות לדיראון עולם.   ומנין לכסף שהוא לשון חרפה?  שכן בלשון ירושלמי קורין לחרפה: כסופא.   מזרק אחד כסף, אלו ישראל שהפריש הקב"ה מהם, כמה דתימא (תהלים קלה): כי יעקב בחר לו יה וגו'  ואומר (יהושע כד): ואקח את אביכם את אברהם מעבר הנהר ואולך אותו בכל ארץ כנען וארבה את זרעו ואתן לו את יצחק.   שבעים שקל בשקל הקודש וגו', כמה דתימא (דברים י): בשבעים נפש ירדו אבותיך מצרימה, וכלם היו קדושים.   שניהם מלאים סלת בלולה בשמן למנחה, שלאומות ולישראל שלח הקב"ה נביאים, מהם ובהם, הוי למנחה, כמה דתימא (ישעיה יא): ונחה עליו רוח ה'.  ואומר (במדבר יא): ותנח עליהם הרוח.  ולכולם רצה הקב"ה ליתן תורתו, שנאמר (דברים לג): ויאמר ה' מסיני בא וגו'.   כף אחת, מכולם לא בחר הקב"ה, אלא בישראל, שנאמר (שיה"ש ו): אחת היא יונתי תמתי אחת היא לאמה ברה היא ליולדתה. על זה הם מאושרים מכל האומות, כמ"ד (שיה"ש ו): ראוה בנות ויאשרוה מלכות ופילגשים ויהללוה, אלו האומות.  ולמה בחר בהם הקב"ה?  שכל האומות פסלו את התורה ולא רצו לקבלה, (ולא): [ואלו] רצו ובחרו בהקב"ה ובתורתו, שהיא ה' ספרים, כנגד ה' אצבעות שבכף, וקבלו י' הדברות בסיני. הוי, כף אחת עשרה זהב.  מהו מלאה קטורת?  שכלם אמרו (שמות כד): כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע קבלו עליהם ת"ת והמעשה.  פר אחד בן בקר וגו', שלשה מיני עולה אלו.  למה?  כנגד ג' כתרים שנתן הקב"ה לישראל, על זאת:  כתר תורה,  וכתר כהונה,  וכתר מלכות.   כתר תורה, זה הארון, שכתוב: ועשית עליו זר זהב סביב.  כתר כהונה, זה מזבח הזהב, שכתוב בו: ועשית לו זר זהב סביב.  כתר מלכות, זה השלחן, שכתוב: ויעש לו זר זהב סביב.   שעיר עזים וגו', כנגד שם טוב, הוא המעשה.  כמה דתנינן: לא המדרש הוא עיקר אלא המעשה, לפי שהמעשה הוא מכפר על האדם.  כההוא דתנינן: תשובה ומעשים טובים כתריס בפני הפורענות.  ואותו כתר, הוא כנגד המנורה, לקיים מה שנאמר (משלי ו): כי נר מצוה ותורה אור.  למה נקראת התורה אור?  שהיא מאירה את האדם מה יעשה, ולפי שהתורה מלמדת את האדם, כיצד יעשה רצון המקום, לפיכך שכר התלמוד גדול, וגדול הַמְּעַשֶׂה יותר מן העושה, שנאמר (ישעיה לב): והיה מעשה הצדקה שלום ועבודת הצדקה השקט ובטח עד עולם.   ולזבח השלמים בקר שנים שנתן הקב"ה לישראל שתי תורות:  תורה שבכתב,  ותורה שבעל פה.   נתן להם תורה שבכתב, שיש בה תרי"ג מצות, כדי למלאם מצות ולזכותם, שנאמר (שם ישעיה מב): ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר.   נתן להם תורה שבעל פה, להיות מצויינין בה, משאר האומות, שעל כך לא נתנה בכתב, כדי שלא יזייפוה ישמעאלים, כשם שעשו תורה שבכתב ויאמרו שהם ישראל, ועל זה אמר הכתוב (הושע ח): אכתוב לו רובי תורתי כמו זר נחשבו.  אמר הקב"ה: אם אכתוב לישראל רובי תורתי, זה המשנה שהיא גדולה מן המקרא, כמו זר נחשבו.   אילים חמשה, עתודים חמשה, כבשים בני שנה חמשה, אלו שלשה מיני שלמים, כנגד כהנים לוים וישראלים.   דבר אחר:  כנגד שלש גדולות שנתן להם הקב"ה בשכר שקבלו את התורה, ואלו הן:  סגלה,  ממלכת כהנים,  וגוי קדוש.  שנאמר (שמות יט): והייתם לי סגלה מכל העמים, כי לי כל הארץ, ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש.  הם היו השלשה מינין, מן חמשה חמשה, ועולה חשבונם ט"ו, כנגד התורה שהוא חמשה ספרים ועשרת הדברות, שקבלו שנכתבו על שתי לוחות, חמשה על לוח זה וחמשה על לוח זה.   דבר אחר:  כנגד:  אברהם,  יצחק,  ויעקב וי"ב שבטים, שהם עיקר הבחירה, כמה דתימא (דברים ד): ותחת כי אהב את אבותיך ויבחר בזרעו אחריו ויוציאך בפניו בכחו הגדול ממצרים.   זה קרבן פגעיאל וגו', כיון שראה הקדוש ברוך הוא שהקריב על הסדר הזה, התחיל מקלס את קרבנו: זה קרבן פגעיאל בן עכרן.
ביום שנים עשר יום נשיא לבני נפתלי אחירע בן עינן - למה הקריב נפתלי אחר אשר?  לפי שאשר נקרא שמו על אישורן של ישראל, ונפתלי נקרא שמו על התורה, שקבלו ישראל.   מהו נפתלי?  נפת לי, זו התורה, שכתוב בה (תהלים יט): הנחמדים מזהב ומפז רב ומתוקים מדבש ונופת צופים, ונתנה לארבעים יום.  מנין?  ל"י, ולפי שאישורן של ישראל היה תלוי על התורה, לפיכך הקריב נפתלי אחר אשר, וכשם שמחשבת ישראל עלתה תחלה לפני המקום, ואח"כ תקן להם תורה, לכך הקדים אשר לנפתלי.   דבר אחר:  לפי שיעקב בירך לנפתלי אחר אשר, לפי שהיו שוים בברכת הארץ. אשר היה, שמנה לחמו, ונפתלי הייתה ארצו, אילה שלוחה, לכך הקריב כאן נפתלי אחר אשר.   קרבנו קערת כסף אחת וגו'  ר' יודן אמר: כנגד האבות והאמהות הקריב נשיא נפתלי.  למה כן?  לפי שנפתלי כיבד את אביו יותר מדאי, שהיה אביו שולחו לכל מקום שירצה, והיה זריז במשלחתו ומצא קורת רוח ממנו, והיו אמריו נעימים עליו, ולכך בירכו אביו: באילה שלוחה שהיה רץ במשלחתו כאיל, ולכך בירכו באמרי שפר, על שהיו אמריו שפרים, ולכך זכה נפתלי, שעשה הקב"ה נקמה בסיסרא ע"י ברק, שהיה מקדש נפתלי, ולפי שנפתלי היה זהיר בכבוד אבותיו, לפיכך נשיא נפתלי למד מאבי אביו ואחז את דרכו, והקריב קרבנו על סדר אבותיו ואמותיו של נפתלי. הה"ד:קרבנו קערת וגו'.   קערת, כנגד שרה שהייתה עקרת הבית, והיא הייתה עיקר האמהות, שהייתה ראשונה.  כסף, שהייתה צדקת, כמ"ד (משלי י): כסף נבחר לשון צדיק.  אחת, שהייתה יחידה בדורה צדקת.  שלשים ומאה משקלה, שחייתה מאה ול' שנה חסר קמעה, שנאמר (בראשית כג): ויהיו חיי שרה מאה שנה ועשרים שנה ושבע שנים.   ומזרק, זה אברהם, שנזרק מארצו ומבית אביו, שנאמר (בראשית יב): ויאמר ה' אל אברם לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך.  אחד, כמה דתימא (יחזקאל לג): אחד היה אברהם ויירש וגו'.  כסף, שהיה צדיק, ע"ש: כסף נבחר וגו'.  שבעים שקל בשקל הקדש, בעת שכרת הקב"ה ברית עם אברהם בין בתרים, בן ע' שנה היה, לפי ששלושים שנה קודם שנולד יצחק, נגזרה גזירת בין הבתרים, דברי ר' יוסי, לקיים מה שנאמר (שמות יב): ויהי מקץ שלשים שנה וארבע מאות שנה ויהי בעצם היום הזה יצאו כל צבאות ה' מארץ מצרים.   שניהם מלאים סלת בלולה בשמן למנחה, שאברהם ושרה שניהם היו מלאים במעשים טובים, שנאמר (בראשית יב):ואת הנפש אשר עשו בחרן, מלמד שהיה אברהם מגייר את האנשים ושרה מגיירת את הנשים.   כף אחת עשרה זהב, זה אברהם שכפף את יצרו ועמד בעשר ניסיונות שניסהו המקום.  מלאה קטורת, שהיו מעשיו נעימים לפני המקום, כריח הקטורת.   פר אחד בן בקר וגו', כנגד הקרבנות שציוהו הקב"ה, לעשות בעת שכרת עמו ברית בין הבתרים, כמ"ד (בראשית טו):קחה לי עגלה משולשת ועז משולשת וגו'.  פר, כנגד עגלה.  איל, כנגד איל משולש.  כבש אחד, כנגד תור וגוזל, שהיו קרבן עני חלוף כבש של קרבן עשיר, שנאמר (ויקרא יב): ואם לא תמצא ידה די שה ולקחה שתי תורים או שני בני יונה אחד לעולה ואחד לחטאת וכפר עליה הכהן וטהרה, ולכך הקריב כבש, במקום תור וגוזל, שאין עניות במקום עשירות.  שעיר עזים וגו', כנגד ועז משולשת.   ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד יצחק ורבקה, שהיו תמימים ובני מלכים.   אילים חמשה עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה  למה היו ג' מינים אילים ועתודים וכבשים?  כנגד יעקב לאה ורחל.   למה היו של חמשה חמשה חמשה?  לפי שחשבונם עולה ט"ו, כנגד יעקב ולאה ורחל וי"ב שבטים, וְהָאֲמָהות, לפי שקראו האמהות שפחות, לכך לא נכנסו בחשבון.  זה קרבן אחירע בן עינן, כיון שראה הקב"ה, שהקריב על סדר הזה של אבות, התחיל מקלס את קרבנו וגו'.
ר' פנחס בן יאיר אמר: כנגד הדורות שהיו מאדם הראשון ועד המשכן, וכנגד המצות שנצטוו, הקריבו הנשיאים קערת כסף אחת אל תקרי קַעֲרַת אלא עֲקֶרֶת, זה אדה"ר שהוא היה עיקרן של בני האדם.   א"ר שמעיה: מנין אתה אומר שלאדה"ר נאמר קערת כסף?  לפי שמנין שני אדה"ר הם: ט' מאות ושלשים שנה, וקערת כסף חשבונו ט' מאות ושלשים.   ומנין שחיה אדה"ר ט' מאות ושלשים שנה?  שנאמר (בראשית ה): ויהיו כל ימי אדם אשר חי תשע מאות שנה ושלשים שנה וימת.   למה של כסף?  לפי שניתן לו שש מצות, שנאמר (בראשית ב): וייצר ה' אלהים את האדם עפר מן האדמה ויפח באפיו נשמת חיים וגו',והתורה נקראת כסף, שנאמר (תהלים יב): כסף צרוף בעליל לארץ.   למה נאמר בה אחת?  על שם חוה, שנבראת ממנו, שנאמר (בראשית ב): ויקח אחת מצלעותיו.  שלשים ומאה משקלה, כנגד מאה ושלשים שנה שפירש מן האשה ולבסוף הוליד לשת, שהוא היה ראש תולדותיו, שנאמר (בראשית ה): ויחי אדם שלשים ומאת שנה ויולד בדמותו כצלמו ויקרא את שמו שת, שממנו הושתת העולם, לפי שהבל וקין נטרדו מן העולם.  מזרק, כנגד נח הצדיק שנזרק מן דור המבול.   למה כסף?  על שנקרא צדיק בדורו, שנאמר (בראשית ז): כי אותך ראיתי צדיק לפני בדור הזה.   דבר אחר:  על מצות שנצטווה נקרא כסף, שנאמר (בראשית ט): אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו.  א"ר שמעיה: כנגד השנים שהיו לנח בעת שהעמיד תולדות, עולה חשבון מזר"ק אח"ד כס"ף. צא וחשוב אותיות שלהם והם עולים:  ה' מאות ועשרים, כנגד ה' מאות שנים שהיו לו בעת שהעמיד תולדות, שנאמר (בראשית ה): ויהי נח בן חמש מאות שנה ויולד נח וגו' ולכך איחר לפריה ורביה, מפני עון דורו, שהיה רואה עד שגילה לו הקב"ה ענין התיבה, ובאותה שעה נשא אשה והעמיד בנים, והיו מאותה שנה עד המבול מאה שנים, ואותן ז' אח"ד העולים למנין עשרים, שהם יתרים על חמש מאות, הם רמז לכ' שנים שנגזרה גזירת המבול קודם שהעמיד נח בנים, כמה דתימא (בראשית ו): והיו ימיו מאה ועשרים שנה.  שבעים שקל בשקל הקדש, כנגד ע' אומות שיצאו ממנו.   דבר אחר:  למה שבעים?  כנגד מראש ספר בראשית, עד קללת נחש, שבעים פסוקים.  א"ר פנחס: שני אויבים לא נאררו, עד שהשלים עליהם שבעים פסוקים:  הנחש,  והמן הרשע.   הנחש, מבראשית עד ארור אתה מכל הבהמה, שבעים פסוקים.  המן, מאחר הדברים האלה גדל המלך וגו' עד ויתלו את המן, שבעים פסוקים, לתכלית שבעים נתלה על חמישים.   דבר אחר:  כנגד שבעים שמות הקדושים, מן בראשית עד פרשתו של נחש.  ואם תאמר יש בו אחד יותר?  (שם בראשית ג): והייתם כאלהים, אינו קודש.   דבר אחר:  כנגד שבעים שנה, שהיו לתרח, כשהוליד לאברהם, שנאמר (בראשית יא): ויחי תרח שבעים שנה.  שנים חיו בשני דורות של ע' שנה:  קינן, בדור אחד (בראשית ה): ויחי קינן שבעים שנה.  ותרח, בדור שני.   דבר אחר:  כנגד שבעים ימים שבכו את יעקב החסיד, שנאמר (בראשית נ): ויבכו אותו מצרים שבעים יום.   דבר אחר:  כנגד ע' ימים טובים שנתן הקב"ה לישראל:  שבעת ימי הפסח  ושמונת ימי החג,  וראש השנה,  ויום הכפורים,  וחג השבועות,  שנים וחמישים שבתות יש בשנת החמה,  הרי ע'.   דבר אחר:  כנגד ע' שמות, שיש לו להקב"ה.  ע' שמות שיש לישראל,  ע' שמות לתורה,  ע' שמות לירושלים.   דבר אחר:  כנגד ע' שנה שחיסר אדם משנותיו ונתן לדוד בן ישי, לפי שראוי היה לחיות אלף שנים, שנאמר (בראשית ב): כי ביום אכלך ממנו מות תמות ויומו של הקב"ה אלף שנים, שנאמר (תהלים צ): כי אלף שנים בעיניך כיום אתמול כי יעבור ואשמורה בלילה.  שניהם מלאים, שאדם ונח, שניהם קבלו מצות והיו צדיקים, הוי סולת בלולה בשמן למנחה.   כף אחת וגו',  כנגד עשרה מאמרות שנברא בהם העולם,  וכנגד עשר ספירות בלימה,  וכנגד עשרה דורות מאדם ועד נח,  וכנגד עשרה דורות מנח ועד אברהם,  וכנגד עשרת הדברות,  וכנגד עשרה שליטים שבאדם,  וכנגד עשרה תולדות שבתורה,  וכנגד עשרה נסים שנעשו לאבותינו במצרים  ועשרה נסים על הים,  וכנגד עשרה בריתות האמורות בפרשת מילה.   מלאה קטרת, כנגד המילה הכתוב מדבר, שבשעה שמלו ישראל במצרים, שנאמר (יחזקאל טז): ואראך מתבוססת בדמיך ואומר לך בדמיך חיי ואומר לך בדמיך חיי, היה ריח הדם והערלה ערב לפני הקב"ה, כבשמים.  וכן כשמלן יהושע, כמו כן היה ערב לפני הקב"ה, ועל זו נאמר (שיה"ש ד): אלך לי אל הר המור, זו מילה של מצרים, שעשו מן הערלות הר, מפני שהיו כולן צריכין לימול, והיה ערב לפני הקב"ה, כריח מור דרור, שהיה ראש הבשמים.   ואל גבעת הלבונה, זו מילה של ביאת ארץ כנען, שעשו מן הערלות גבעה, כמה דתימא (יהושע ה): אל גבעת הערלות, והיה ריחם ערב לפני הקב"ה, כריח לבונה הוי, מלאה קטרת.  המור, שהוא ראש לסמני הקטרת.  ולבונה, שהיא אחרונה לסמני הקטורת, הזכיר שניהם בפסוק.   פר אחד בן בקר, כנגד (שמות כד): וישלח את נערי בני ישראל ויעלו עולות ויזבחו זבחים שלמים לה' פרים.  איל אחד, כנגד איל המלואים, למשה היה למנה.  כבש אחד, כנגד שני תמידין, את הכבש אחד תעשה בבקר וגו',  שעיר עזים אחד לחטאת, כנגד שעיר המשתלח שנושא את עונות ישראל.   דבר אחר:  פר אחד בן בקר, הרי כאן שלשה מיני עולה, כנגד שמים וארץ וים.  כנגד נברכו שלשה אבות: אברהם יצחק ויעקב, והרביתי את זרעך ככוכבי השמים ושמתי את זרעך כעפר הארץ וכחול אשר על שפת הים.   ושעיר עזים, כנגד התורה, שנאמר בה (דברים לב): כשעירים עלי דשא, ללמדך שכל העולם לא נברא, אלא בזכות התורה.   דבר אחר:  למה הקריבו מג' מינין?  עולה, כנגד נח, שלקח מכל הבהמות.  והקריב עולות, שנאמר (בראשית ח): ויקח מכל הבהמה הטהורה ומכל העוף הטהור ויעל עולות במזבח.   ולמה לא הקריבו עופות?  לפי אין עניות במקום עשירות.   למה שעיר לחטאת?  לפי שנח לא הקריב אותן עולות, אלא לכפר על קללת הארץ, כמה דתימא (בראשית ח'): וירח ה' את ריח הניחוח ויאמר ה' אל לבו לא אוסיף לקלל עוד את האדמה בעבור האדם וגו'.   דבר אחר:  למה ג' מיני עולה ואחד לחטאת?  כנגד ארבעה טבעים, שברא מהם הקב"ה העולם.  הג' הם עליונים, זה למעלה מזה, והרביעי הוא התחתון, הכבד שבכולן, ואלו הן:  הארץ, היא הכבידה שבכולן, וכנגדה נעשה השעיר.  המים, למעלה מן האויר.  האויר, שממנו נוצר הרוח, למעלה מן המים.  והאש, למעלה מן האויר, שהאש קלה מכולם, שהוא עולה עד לרקיע, וסימן לדבר, כשהשלהבת נעקרת מן הגחלת, פורחת והולכת היא למעלה.  וכן אמרו: שהאש סובבת כל העולם כולו, למעלה עד לרקיע.  וכנגד האש והרוח והמים, שהם עליונים, נעשו שלשה מיני העולה.   ולזבח השלמים בקר שנים, כנגד ב' מזבחות שעשה יעקב אחד בבית אל ואחד בבאר שבע. אילים חמשה, כנגד איתני עולם חמשה, ואלו הן בני זרח:  זמרי  ואיתן  והימן  וכלכל  ודרדע  כולם חמשה.  עתודים חמשה כבשים בני שנה חמשה, כנגד המזבח, ארכו חמש אמות ורחבו ה' אמות.   דבר אחר:  כנגד ה' הרגשות וה' מורגשות.  זה קרבן וגו', שהוא אומר בסוף כל קרבן נשיא ונשיא, לומר לך, כיון שהקריבו על הסדר הזה, התחיל הקב"ה לקלס את קרבנם ואומר: זה קרבן כל אחד ואחד.   זאת חנוכת המזבח ביום המשח אותו  וכי ביום שנמשח נעשה כל חנוכת המזבח והלא עד מלאת שנים עשר יום לא נגמרה חנכת המזבח?  אלא בא הכתוב ללמדך שכל השבטים הם שוים וחביבים, כולם כאחד לפני הקב"ה, שהעלה עליהם הכתוב, כאלו ביום ראשון הקריבו כול לקיים מה שנאמר (שיה"ש ד): כולך יפה רעיתי ומום אין בך.
זאת חנכת המזבח - יכול שהוא נמשח מעתה?  תלמוד לומר: זאת עוד, אינו נמשח, מעתה אומר אני לא ימשח לימות המשיח, אבל לעתיד לבא אמר: זאת חנכת המזבח אחרי וגו' עוד אינו נמשח לעתיד לבוא.  וכן הוא אומר: זאת משחת אהרן ומשחת בניו.  יכול שהם נמשחים מעתה?  תלמוד לומר: זאת עוד אין נמשחים, אדין אני אומר: לא ימשחו לימות המשיח, אבל ימשחו לעתיד לבוא, תלמוד לומר: זאת, אינם נמשחים לעולם, לעתיד לבוא.  ומה אני מקיים אלה שני בני היצהר?  זה אהרן ודוד, זה מבקש כהונתו וזה מבקש מלכותו, אהרן מבקש כהונתו ודוד מבקש מלכותו. ביום המשח אותו, ביום שנמשח, בו ביום הקריבו.  אתה אומר: ביום שנמשח בו, ביום הקריבו, או לא בא ללמד, אלא ביום שנמשח בו, זכו הכהנים לקבל מתנות?  כשהוא אומר (ויקרא ז): אשר צוה ה' לתת להם ביום משחו אותם.   ואמר ר' שמעון: מנין שמפרישין היו ישראל מתנות כהונה מהר סיני ולא זכו אהרן ובניו בהם עד שנמשחו בשמן המשחה?  תלמוד לומר: אשר ציוה ה' לתת להם ביום משחו אותם, הא למדנו שביום שנמשח המשכן, בו ביום זכו הכהנים לקבל מתנות.   הא מה תלמוד לומר ביום המשח אותו?  ביום שנמשח בו, ביום הקריב נחשון קרבנו.   אי ביום המשח אותו, יכול קודם שנמשח הקריב נחשון?  תלמוד לומר: זאת חנכת המזבח ביום המשח אותו.   אי אחרי המשח אותו, יכול לאחר זמן?  תלמוד לומר: ביום המשח אותו.  הא למדנו, ביום שנמשח, בו ביום הקריבו הנשיאים, ולאחר שנמשח.   מאת נשיאי ישראל, מגיד הכתוב, שכשם ששוו כלם בעצה אחת כך שוו בזכות.  ר' שמעון אומר: מה תלמוד לומר מאת נשיאי ישראל?  מלמד שנתנדבו מעצמן והיה קרבן כולן שוה, כארכן כך רחבן, כך משקלן, ולא הקריב אחד מהן יותר על חברו, שאילו הקריב אחד מהן יותר על חברו, לא היה קרבן אחד מהן דוחה את השבת.  אמר להם הקב"ה: אתם חלקתם כבוד אחד לחברו, ואני חולק לכם כבוד, שתקריבו ביום שבת שלי, כדי שלא יהא הפסק בקרבנכם.   קערת כסף שנים עשר, הן הן שנתנדבו ולא אירע בהם פסול.  אמר רבי יודן: והלא קערה אחת, ומזרק אחד, וכף אחת הקריבו, ביום המשח אותו. מה תלמוד לומר קערות כסף שתים עשרה מזרקי כסף שנים עשר כפות זהב שתים עשרה?  אלא העלה עליהם הכתוב, כאלו כולם הקריבו ביום ראשון, וכאלו כולם הקריבו ביום אחרון.
שלשים ומאה - הקערה האחת כסף כל כסף הכלים אלפים וארבע מאות  וכי אין ידוע שאלפים וארבע מאות הן למה צריך הכתוב לומר משקלן בכלל?  לומר יכול בזמן ששקלן בבת אחת היו יתרים ובזמן שהיה שקלן אחד אחד היו חסרים, לכך צריך הכתוב לומר כל אחד ואחד משקלו ומשקל כולן בבת אחת, שלא פחתו ולא הותירו.   בשקל הקדש למה נאמר?  לפי שהוא נאמר: קרבנו קערת כסף אחת וגו' אין לי אלא מזרק, שנתפרש בו בשקל הקדש.   קערה מנין?  תלמוד לומר: כל כסף הכלים, אלפים וארבע מאות בשקל הקדש.   למה צריך לומר בהן קערה האחת מזרק האחד?  אלא מלמד שהיו מקדשים את הנופל לתוכו, ונפסלין אחר כן בטומאה ובלינה.  וכן הוא אומר (שמות כה): קערותיו וכפותיו וקשותיו ומנקיותיו אשר יוסך בהן בהן היו מנסכים, והלא כבר נאמר ואת קשות הנסך, ומה אני מקיים אשר יוסך בהן?  אלא מלמד שהיו מקדשים את הנופל לתוכן, ונפסלין בטומאה ובלינה.
כפות זהב שתים עשרה וכו' - למה נאמר?  לפי שהוא אומ: כף אחת עשרה זהב ואין אתה יודע, אם היא של זהב ומשקלה של כסף, או היא של כסף ומשקלה של זהב, כשהוא אומר: כל זהב הכפות עשרים ומאה הא אין עליך לומר כלשון האחרון, אלא כלשון הראשון, ומעלים על כל אחד ואחד שהקריב שנים עשר כפות, והן הן שנתנדבו ולא אירע בהן פסול.
כל הבקר לעולה שנים עשר פרים - למה נאמר?  לפי שהוא אומר: פר אחד בן בקר ואיני יודע, אם כשר לעולה, או לאו, לפי שלא נאמר לעולה, אלא בכבש.  ומנין שכשרו כולן לעולה?  לכך אמר: כל הבקר לעולה. מגיד שכולם כשרו לעולה. ומעלין על כל אחד ואחד, כאלו הקריב שנים עשר פרים, והם הם שהתנדבו ולא אירע בהם פסול.  אילים שנים עשר כבשים שנים עשר, הטיל הכתוב לאילים, בין פרים לכבשים, לומר: מה פרים וכבשים שנתפרש בהן לעולה כשרו כולם לעולה, אף אילים כשרו כולם לעולה, ומעלים על כל אחד ואחד כאילו הקריב שנים עשר אילים ושנים עשר כבשים, והם הם שהתנדבו ולא אירע בהם פסול.
וכל בקר זבח השלמים עשרים וארבעה פרים - למה נאמר?  לפי שהוא אומר: ולזבח השלמים בקר שנים מגיד שכולם כשרו לזבח השלמים. או בקר, שנתפרש בו כשר לזבח השלמים, ואילים ועתודים וכבשים לא הוכשרו לזבח השלמים?  תלמוד לומר: וכל בקר זבח השלמים, אם אינו ענין ללמד על הבקר, תנהו ענין לאילים ועתודים וכבשים, שכולם כשרו לזבח השלמים ומעלים על כל אחד ואחד, כאלו כולם הקריבו עשרים וארבעה פרים, וששים אילים, וששים עתודים, וששים כבשים והם הם שהתנדבו ולא אירע בהן פסול.
א"ר פנחס בן יאיר: קערת כסף שתים עשרה,  מזרקי כסף שנים עשר,  כפות זהב שתים עשרה,  בקר שנים עשר,  אילם שנים עשר,  כבשים שנים עשר,  שעירים שנים עשר.   כנגד י"ב מזלות,  וכנגד שנים עשר חדשים לחמה,  ושנים עשר חדשים ללבנה.  וכנגד שנים עשר שבטים,  ושנים עשר נשיאים,  ושנים עשר מנהיגים בנפש,  ושנים עשר לחם הפנים על השלחן.  כל כסף הכלים אלפים וארבע מאות משנברא העולם, ועד שהיה משה בן ל"ב שנה שהתחיל להורות לישראל במצרים, אלפים וארבע מאות שנה.   כפות זהב שתים עשרה, שהם שקולים ק"כ, כנגד ימי משה החסיד.  וכן (וכל): קרבן נפשות כנגד אלו:  פרים, כנגד מלכים,  אילים, כנגד נשיאים,  שעיר עזים, כנגד רוזנים וסגנים ופחות,  וכבשים, כנגד פקידים (שמואל ב ח): והכרתי והפלתי.   פרים של זבח השלמים, כ"ד,  כנגד כ"ד ספרים,  וכ"ד משמרות כפרה,  על עשרים וארבעה אלף שמתו בבעל פעור.   אילים ששים,  עתודים ששים,  כבשים ששים,  כנגד ששים ריבוא.   וכנגד סוד שחשבונו ששים וכנגד ששים, המה מלכות וכנגד בית שני, שנבנה ששים על ששים, (עזרא ו): רומיה אמין שתין פתיה אמין שתין.  (וכנגד): אלישע שימש לישראל ששים שנה,  וכנגד ששים עיר (דברים ג): כל חבל ארגוב  ויצחק בן ששים שנה  וכנגד אותיות שבברכת כהנים ששים, שנאמר (שיה"ש ג): ששים גבורים סביב לה.   קרבן כל נשיא ונשיא היה מן השלמים, מן שלשה המינים ט"ו ט"ו, כנגד פסוק: יברכך ה' שהוא ט"ו אותיות.  כל מין ומין היה של ה' ה', כנגד אותיות ה' שיתר כל פסוק ופסוק על של חבירו ה' אותיות.  כיצד?  פסוק יברכך הוא של ט"ו אותיות, יתר עליו הפסוק יאר ה' ה' אותיות שהוא מן כ' אותיות, יתר עליו, ישא ה' על פסוק יאר ה' אותיות שהוא מן כ"ה אותיות, ולפי שחותם ברכת כהנים שלום, וישם לך שלום, לכך הקריבו שלמים כנגדם.   אילים ששים  עתודים ששים  כבשים ששים,  הרי ק"פ כנגד שנותיו של יצחק.  זאת חנכת המזבח אחרי המשח אותו, אי ביום המשח אותו, יכול קודם שנמשח?  תלמוד לומר: אחרי המשח אותו, מכאן אתה למד, ביום שנמשח ואחר שנמשח, התחילו הנשיאים להקריב.
ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו וגו' - כתוב אחד אומר (במדבר ז): ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו וגו'.  וכתוב אחד אומר (שמות מ): ולא יכול משה לבא אל אהל מועד וגו'.  אי אפשר לומר: וכבא משה, שהרי כבר נאמר: לא יכול משה,  אי אפשר לומר: לא יכול משה שכבר נאמר: ובבא משה וגו' הכריע, כי שכן עליו הענן.  אמור מעתה, כל זמן שהיה הענן שם, לא היה נכנס משה לשם, נסתלק הענן, היה נכנס ומדבר עמו.  וכן הוא אומר (מלכ"א ח): ולא יכלו הכהנים לעמוד לשרת מפני הענן כי מלא כבוד ה' את בית ה' מלמד שנתנה רשות למחבלים לחבל.  וכן הוא אומר (שמות לג): ושכותי כפי עליך עד עברי מכאן שנתנה רשות למחבלים לחבל.  וכן הוא אומר (תהלים צה): אשר נשבעתי באפי אם יבואון אל מנוחתי, כשישוב אפי, יבואון אל מנוחתי.   אל אהל מועד לדבר אתו למה נאמר?  לפי שהוא אומר: וידבר ה' אליו מאהל מועד שומע אני מאהל מועד ממש!  תלמוד לומר (שמות כה): ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפרת וגו'.  אי אפשר לומר: מאהל מועד, שהרי כבר נאמר: מעל הכפרת.  ואי אפשר לומר: מעל הכפרת, שהרי כבר נאמר: מאהל מועד.   באיזה צד נתקיימו שני כתובים הללו?  זו מדה בתורה, ב' כתובים זה כנגד זה והרי הם סותרים זה ע"י זה יתקיימו במקומן, עד שיבא כתוב אחר ויכריע ביניהן.   מה תלמוד לומר: ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו?  מגיד הכתוב שהיה נכנס משה ועומד באהל וקול יורד מן השמים, כמין סילון של אש, לבין שני הכרובים והוא שומע את הקול מדבר אליו מבפנים.   לדבר אתו  א"ר יהודה בן בתירה: י"ג דברות נאמרו בתורה למשה ולאהרן, וכנגדן נאמרו י"ג מיעוטין, ללמדך שלא לאהרן נאמר אלא למשה שיאמר לאהרן, ואלו הן:  ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו.  וישמע את הקול מדבר אליו מבין שני הכרובים.  וידבר אליו ונועדתי לך ודברתי אתך,  אשר אועד לך שמה,  לדבר אליך שם,  ביום צותו, את אשר יצוה,  את כל אשר אצוה אותך אל בני ישראל (שמות ו):  ויהי ביום דבר ה' אל משה בארץ מצרים.  (במדבר ג): ואלה תולדות אהרן ומשה ביום דבר ה' אל משה בהר סיני.  (ויקרא א): וידבר ה' אליו מאהל מועד לאמר.  הרי י"ג מיעוטין, מיעט אהרן לכולם.   רבי יוסי הגלילי אומר: בג' מקומות נאמר בתורה דבור למשה:  בארץ מצרים,  ובהר סיני,  ובאהל מועד.   בארץ מצרים מהו אומר?  ויהי ביום דבר ה' אל משה בארץ מצרים, מיעט את אהרן בדברות ארץ מצרים.   בהר סיני מהו אומר?  (במדבר ג): ואלה תולדות אהרן ומשה ביום דבר ה' אל משה בהר סיני מיעט את אהרן מדברות הר סיני.   באהל מועד מהו אומר?  (שם): וידבר ה' אליו מאהל מועד לאמר, מיעט את אהרן מדברות אהל מועד.
ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו - תני, (דברים לד): ולא קם נביא עוד בישראל כמשה, בישראל לא קם, אבל באמות העולם קם, כדי שלא יהא פתחון פה לאמות העולם, לומר: אילו היה לנו נביא כמשה, היינו עובדים להקב"ה.   ואיזה נביא היה להם כמשה?  זה בלעם בן בעור, אלא הפרש בין נבואתו של משה לנבואתו של בלעם.  ג' מדות היה ביד משה מה שלא היה ביד בלעם:  משה היה מדבר עמו עומד, שנאמר (דברים ה): ואתה פה עמוד עמדי ואדברה אליך וגו'.  ועם בלעם לא היה מדבר עמו, אלא נופל, שנאמר (במדבר כג): נופל וגלוי עינים.   משה היה מדבר עמו פה אל פה, שנאמר (שם יב): פה אל פה אדבר בו.  ובבלעם, נאם שומע אמרי אל, שלא היה מדבר עמו פה אל פה.   משה היה מדבר עמו פנים בפנים, שנאמר (שמות לג): ודבר ה' אל משה פנים אל פנים.  ועם בלעם לא היה מדבר, כי אם במשלים, כמה דתימא (במדבר כג): וישא משלו ויאמר וגו'.   ג' מדות היו ביד בלעם מה שלא היה ביד משה  משה לא היה יודע מי מדבר עמו, בלעם היה יודע מי מדבר עמו, שנאמר: נאם שומע אמרי אל אשר מחזה שדי יחזה.   משה לא היה יודע אימתי הקדוש ברוך הוא מדבר עמו, ובלעם היה יודע אימתי הקב"ה מדבר עמו, שנאמר: ויודע דעת עליון.   משלו משל, לטבחו של מלך שהוא יודע מה המלך מקריב על שלחנו, ויודע כמה הוצאות יוצאות למלך על שולחנו.  כך היה בלעם יודע, מה הקדוש ברוך הוא עתיד לדבר עמו.   בלעם היה מדבר עמו בכל שעה שירצה, שנאמר: נופל וגלוי עינים, היה משתטח על פניו ומיד היה גלוי עינים על מה ששואל, ומשה לא היה מדבר עמו בכל שעה שירצה.   ר' שמעון אומר: אף משה היה מדבר עמו בכל שעה שירצה, שנאמר: ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו, מיד, וישמע את הקול מדבר אליו:
וישמע את הקול מדבר אליו - יכול שהיה קול נמוך?  תלמוד לומר: את הקול, קול לא נאמר, אלא הקול, הוא הקול המתפרש בכתובים.   ומה הוא הקול המתפרש בכתובים?  (תהלים כט): קול ה' בכח, קול ה' בהדר, קול ה' שובר ארזים, קול ה' חוצב להבות אש, קול ה' יחיל מדבר, קול ה' יחולל אילות.   יכול שהיו שומעים אותו מבחוץ?  תלמוד לומר: וידבר ה' אליו מאהל מועד.  מלמד שהיה הקול נפסק ולא היה יוצא חוץ לאהל.   כיוצא בו, אתה אומר (יחזקאל י): וקול כנפי הכרובים נשמע עד החצר החיצונה.  יכול מפני שהיה קול נמוך?  תלמוד לומר: כקול אל שדי בדברו.   א"כ למה נאמר נשמע עד החצר החיצונה?  אלא כיון, שהיה מגיע עד החצר החיצונה, היה נפסק.   רבי אליעזר אומר: הרי הוא אומר (שמות כה): ונועדתי שמה לבני ישראל ונקדש בכבודי, עתיד אני להתוועד להם ולהתקדש בהם.  אימתי?  הרי זה יום שמיני, שנאמר (ויקרא ט): וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם.  או אינו אומר, אלא ליתן להם יעידה לדברות?  תלמוד לומר: ונועדתי לך, לך היתה יעידה ולא היתה יעידה לכל ישראל, אוציא את ישראל שלא כשרו לעלות בהר, ולא אוציא את הזקנים שכשרו לעלות בהר.  אוציא את הזקנים שלא נראו בַּדִּבֵּר עם משה, ולא אוציא את בני אהרן שנראו בדבר עם משה.  אוציא את בני אהרן, שלא נתועדו בדבר עם משה, ולא אוציא את אהרן, שנתועד בדבר עם משה?!  תלמוד לומר: אשר אועד לך, לך היתה יעידה ולא היתה יעידה לכלם, אוציאם מן היעידה ולא אוציאם מן הדברות?  תלמוד לומר: ודברתי אתך, אוציא את ישראל ולא אוציא את הזקנים, אוציא את הזקנים ולא אוציא את בני אהרן, אוציא את בני אהרן ולא אוציא את אהרן עצמו?  תלמוד לומר: לדבר אליך עמך היה הדבר ולא עם כולם היה הדבר.   יכול לא היו שומעין את הדבר אבל היו שומעין את הקול?  תלמוד לומר (במדבר ז): וישמע את הקול מדבר אליו קול לו, קול אליו, אוציא את ישראל ולא אוציא את הזקנים, אוציא את הזקנים ולא אוציא את בני אהרן, אוציא את בני אהרן ולא אוציא את אהרן עצמו?  תלמוד לומר: קול לו, אוציא את כולם ולא אוציא את מלאכי השרת, שאין משה יכול ליכנס לרשותן, למקומן, עד שיקרא?  תלמוד לומר: קול לו, קול אליו. משה היה שומע את הקול ואין כל אלו שומעין את הקול.   יכול היה הקב"ה מדבר עמו ולא היה קראו תחלה?  תלמוד לומר: ויקרא אל משה וידבר, הקדים קריאה לדבור.  דרך ארץ, שלא ידבר אדם עם חבירו, אא"כ קוראו תחלה.  הלא דין הוא, נאמר באהל מועד דבור, ונאמר בסנה דבור.  מה דבור האמור בסנה הקדים בו קריאה לדבור, דכתיב (שמות ג): ויקרא אליו אלהים מתוך הסנה, אף דבור האמור באהל מועד, הקדים קריאה לדבור.   לא אם אמרת בדבור הסנה, שהוא תחלה לדברות, תאמר בדבור אוה"מ, שאינו תחלה לדברות?  דבור הר סיני יוכיח, שאינו תחלה לדברות והקדים בו קריאה לדבור! לא, אם אמרת בדבור הר סיני, שהוא לכל ישראל.   תאמר אהל מועד, שאינו לכל ישראל?  הרי אתה דן מבנין אב, לא הרי דבור הסנה שהוא תחלה לדברות, כהרי דבור הר סיני שאינו תחלה לדברות. לא הרי דבר הר סיני שהוא לכל ישראל, כהרי דבור הסנה שאינו לכל ישראל. הצד השוה שבהם, שהם דבור ומפי קדוש למשה הוא, והקדים בו קריאה לדבור, אף כל שהוא דבור ומפי קדוש למשה, נקדים בו קריאה לדבור.   אי מה הצד השוה שבהם?  שהם: דבור ובאש ומפי קדוש למשה, והקדים בהם קריאה לדבור, אף כל שהוא דבור ובאש ומפי קדוש למשה, נקדים בו קריאה לדבור.   יצא דבור אהל מועד, שאינו באש?  תלמוד לומר: ויקרא וידבר הקדים קריאה לדבור.   יכול לא היתה קריאה אלא לדבור זה בלבד, ומנין לכל הדברות שבתורה?  תלמוד לומר: מאוהל מועד, כל שהוא מאהל מועד, נקדים בו קריאה לדבור, יכול לא היתה קריאה, אלא לדברות בלבד.   מנין אף לאמירות ולצווים?  אמר רבי שמעון: תלמוד לומר: דבר וידבר, לרבות אף לאמירות ולצווים.   יכול אף להפסקות?  תלמוד לומר: וידבר, לדבור היתה קריאה ולא היתה קריאה להפסקות.   וכי מה הפסקות היו משמשות?  ליתן ריוח למשה, להתבונן בין פרשה לפרשה, ובין ענין לענין.  והרי דברים ק"ו, ומה אם מי שהוא שומע מפי הקדוש ברוך הוא ומדבר ברוה"ק, צריך להתבונן בין פרשה לפרשה ובין ענין לענין, על אחת כמה וכמה הדיוט מהדיוט.   ומנין שכל הקריאות היו משה משה?  תלמוד לומר: ויקרא אליו אלהים מתוך הסנה.  ויאמר משה משה, שאין תלמוד לומר ויאמר, אלא מלמד שכל הקריאות היו: משה משה.   ומנין שעל כל קריאה וקריאה היה אומר הנני?  תלמוד לומר (שם): ויאמר משה משה, ויאמר הנני, שאין תלמוד לומר ויאמר, אלא ויען הנני.   מה תלמוד לומר ויאמר?  מלמד שעל כל קריאה וקריאה היה אומר: הנני.  משה משה, אברהם אברהם, יעקב יעקב, שמואל שמואל, לשון חבה ולשון זירוז.   דבר אחר:  משה משה, הוא משה, עד שלא נדבר עמו, ומשה משנדבר עמו:
מעל הכפורת אשר על ארון העדות - למה נאמר?  לפי שהוא אומר להלן: וידבר ה' אליו מאהל מועד.   יכול מכל הבית?  תלמוד לומר: מעל הכפרת אשר על ארון העדות.   אי מעל הכפורת, יכול מעל הכפרת כולה?  תלמוד לומר: מבין שני הכרובים, דברי ר"ע.   אמר רבי שמעון בן עזאי: איני כמשיב על דברי רבי, אלא כמוסיף על דבריו.  הכבוד שנאמר בו (ירמיה כג): הלא את השמים ואת הארץ אני מלא נאם ה', ראה חיבתן של ישראל, להיכן גרמה להם הכבוד הזה, המרובה דחק להיות, מדבר מעל הכפרת, מבין שני הכרובים.   רבי דוסא אומר: הרי הוא אומר (שמות לג): כי לא יראני האדם וחי בחייהם אינם רואים, אבל רואים הם בשעת מיתתן.  וכן הוא אומר (תהלים כב): לפניו יכרעו כל יורדי עפר ונפשו לא חיה.   ר"ע אומר: כי לא יראני האדם וחי, אף חיות הנושאות את הכסא, אינן רואות את הכבוד.   אמר רבי שמעון בן עזאי: איני כמשיב על דברי רבי, אלא כמוסיף על דבריו.  כי לא יראני האדם וחי, אף מלאכי השרת שחייהם חיי עולם, אינן רואים את הכבוד.   וידבר אליו, ולא למלאכי השרת שהיו שם, מגיד הכתוב, שהיה יוצא הקול מפי הקב"ה, כמין סילון לתוך אזנו של משה, והמלאכים היו באמצע ולא היו שומעין אותו.  וכן הוא אומר (איוב לז): ירעם אל בקולו נפלאות הוי, וידבר אליו.



בהעלותך - אנו מוצאין בהרבה מקומות צוה הקדוש ברוך הוא על הנרות ועל הדלקתן בשמן זית, ואתה תצוה את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך כתית, וכן הוא אומר: על המנורה הטהורה יערך את הנרות, אף כאן בהעלותך את הנרות:
זה שאמר הכתוב: (ישעיה מב): ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר אמר לו הקב"ה למשה: לא בשביל שאני צריך לנרות הזהרתיך על הנרות, אלא לזכותם שנאמר (דניאל ב): ונהורא עמיה שרא. וכתיב (תהלים קלט): גם חשך לא יחשיך ממך וילילה כיום יאיר כחשיכה כאורה, בא ללמדך, שאינו צריך לנרות של בשר ודם. תדע, כשאדם בונה בית עושה לו חלונות צרות מבחוץ ורחבות מבפנים, כדי שיהא האור נכנס מבחוץ ומאיר מבפנים, ושלמה שבנה בהמ"ק לא עשה כך, אלא עשה חלונות צרות מבפנים ורחבות מבחוץ, כדי שיהא האור יוצא מבהמ"ק ומאיר לחוץ, שנאמר (מלכים א ו): ויעש לבית חלוני שקופים אטומים, להודיעך שכולו אור ואין צריך לאורם. ולמה צוה אתכם? לזכותכם. לכך נאמר: בהעלותך את הנרות, הוי ה' חפץ למען צדקו. ולא עוד, אלא אם אתם זהירים להדליק את הנרות לפני, אני מאיר לכם אורה גדולה לעתיד לבא, לכך נאמר (ישעיה ס): קומי אורי כי בא אורך והלכו גוים לאורך ומלכים לנוגה זרחך:
בהעלותך את הנרות - את מוצא י"ב שבטים שהקריבו קרבנות לחנוכת המזבח, שבט לוי לא הקריב כלום והיו מצירין ואומרים: למה רחקנו מהקריב לחנוכת המזבח? משל למלך, שעשה סעודה והיה קורא אומניות, היה אוהב אחד שאוהבו יותר מדאי, לא קרא אותו עמהן, היה מצר לומר, שמא יש בלבו של מלך עלי כלום, שלא זמנני בכל סעודות האלו?! כיון שעברו אותן ימי סעודה, קרא אותו אוהב. אמר לו: לכל בני המדינה עשיתי סעודה, ולך לעצמך אני עושה סעודה. למה? שאת אוהבי. כך מלך מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא. את מוצא י"ב שבטים הקריבו לחנוכת המזבח, וקבלן הקב"ה, שנאמר: קח מאתם ושבטו של לוי לא הקריבו, כיון שעבר חנוכת המזבח, אמר הקדוש ברוך הוא לאהרן ולבניו: כל השבטים עשו חנוכה ושבטך לא עשה, לכך, דבר אל אהרן ואמרת אליו בהעלותך, ואחר כך קח את הלוים:
דבר אחר: בהעלותך, את מוצא, שנתקשה משה במעשה המנורה יותר מכל כלי המשכן, עד שהראהו הקב"ה באצבע. וכן בפרסות בהמה טמאה וטהורה, שנאמר (ויקרא יא): זאת החיה אשר תאכלו את זה לא תאכלו, הראהו באצבע. וכן בירח: החדש הזה לכם. וכן במנורה (במדבר ח): וזה מעשה המנורה מקשה זהב, כלומר מה קשה היא לעשות, שהרבה יגע בה משה, כיון שנתקשה, אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: טול ככר זהב והשליכו לאור והוציאוהו, והיא מעצמה נעשית, שנאמר: וכפתוריה ופרחיה גביעיה וקניה ממנה היו, מכה בפטיש ומעצמה נעשית, לכך הוא אומר: מקשה תיעשה מלא יו"ד כתיב ולא כתיב תעשה, כלומר מעצמה תיעשה. נטל משה את הככר והשליכו לאור, אמר משה: ריבונו של עולם! הרי ככר בתוך האש, כשם שאתה רוצה כן תעשה, מיד יצתה המנורה עשויה כתקנה, לפיכך כתיב: כמראה אשר הראה ה' את משה כן עשה משה את המנורה אין כתיב כאן, אלא כן עשה, סתם. ומי עשה? הקב"ה. לפיכך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: אם הזהרתם להיות מדליקין לפני, אני משמר את נפשותיכם מכל דבר רע, שנמשלו נפשות כנר, שנאמר (משלי כ): נר ה' נשמת אדם. ונאמר: בהעלותך את הנרות:
זה שאמר הכתוב (תהלים יח): כי אתה תאיר נרי אמרו ישראל לפני הקב"ה: ריבונו של עולם! לנו אתה אומר, שנאיר לפניך, אתה הוא אורו של עולם, והאורה דרה אצלך, דכתיב (דניאל ב): ונהורא עמיה שרא ואתה אומר: אל מול פני המנורה?! הוי, כי אתה תאיר נרי! אמר להם הקדוש ברוך הוא: לא שאני צריך לכם, אלא שתאירו לי כדרך שהארתי לכם. למה? לעלות אתכם בפני האומות, שיהיו אומרים: ראו היאך ישראל מאירין, למי שהוא מאיר לכל העולם. משל למה הדבר דומה? לפיקח וסומא שהיו מהלכין בדרך. אמר לו פיקח לסומא: כשנכנס לתוך הבית צא והדלק לי את הנר הזה, והאיר לי. אמר לו הסומא: בטובתך, כשהייתי בדרך, אתה היית מסמכני, עד שנכנסנו לתוך הבית, אתה היית מלוה אותי, ועכשיו אתה אומר: הדלק לי את הנר הזה, והאיר לי?! אמר לו הפקח: שלא תהא מחזיק לי טובה, שהייתי מלווך בדרך, לכך אמרתי לך האיר לי. כך הפקח, זה הקב"ה, שנאמר (זכריה ד): עיני ה' המה משוטטים בכל הארץ. והסומא, אלו ישראל, שנאמר (ישעיה נט): נגששה כעורים קיר, היה הקדוש ברוך הוא מנהיגן ומאיר להם, שנאמר (שמות יג): וה' הולך לפניהם יומם, כיון שעמד המשכן, קרא הקב"ה למשה, ואמר לו: תאירו לי, שנאמר: בהעלותך את הנרות, בשביל לעלות לכם:
מה כתיב למעלה מן הענין? שנאמר (במדבר ז): ויהי ביום כלות משה ויקריבו נשיאי ישראל, ואחר כך, דבר אל אהרן בהעלותך את הנרות זה שאמר הכתוב (תהלים לד): יראו את ה' קדושיו כי אין מחסור ליראיו. את מוצא למעלה, י"א שבטים הקריבו ושבט אפרים הקריב וכל הנשיאים הקריבו, חוץ מנשיאו של לוי. ומי היה נשיאו של לוי? זה אהרן, שנאמר (במדבר יז): ואת שם אהרן תכתב על מטה לוי ואהרן לא הקריב עם הנשיאים, והיה אומר: אוי לי, שמא בשבילי אין הקדוש ברוך הוא מקבל שבטו של לוי? אמר לו הקב"ה למשה: לך אמור לו לאהרן: אל תתירא! לגדולה מזו אתה מתוקן, לכך נאמר: דבר אל אהרן ואמרת אליו בהעלותך את הנרות. הקרבנות, כל זמן שבהמ"ק קיים הם נוהגים, אבל הנרות לעולם. אל מול פני המנורה יאירו, וכל הברכות שנתתי לך לברך את בני, אינן בטלין לעולם:
דבר אחר: אל מול פני המנורה יאירו שבעת הנרות, שלא תהיו מבזין על המנורה, הוי (זכריה ד): כי מי בז ליום קטנות ושמחו וראו את האבן הבדיל ביד זרובבל שבעה אלה. אלה, זו המנורה. שבעה, אלו שבעת הנרות, כנגד ז' כוכבים, שמשוטטין בכל הארץ, כך הם חביבין, שלא תהיו מבזין עליהן, לכך נאמר: אל מול פני המנורה יאירו שבעת הנרות, שלא יטעה אותך יצרך לומר שהוא צריך אורה. ראה מה כתיב בחלונות (יחזקאל מ): וחלונות אטומות אל התאים ואל אליהמה לפנימה וגו', וכן לאילמות וגו' כהחלונות האלה, כַּחַלּונות אין כתיב כאן, אלא כְּהַחַלונות, שיהיו רחבות מבחוץ וצרות מבפנים, כדי שיהיו מוציאין אורה לחוץ. אמר רבי ברכיה הכהן ברבי: הברק הזה תולדות האש של מעלן הוא, והוא יוצא ומבהיק את כל העולם כולו, שנאמר (שם א): ודמות החיות מראיהן כגחלי אש בוערות כמראה הלפידים ומן האש יוצא ברק ומבהיק את כל העולם כולו, ואני צריך לאורה שלכם?! ולמה אמרתי לך, כדי לעלותך. אמר רבי חנינא: אמר הקדוש ברוך הוא: עינים שיש בך, יש בתוכן לבן ושחור ואין אתה רואה מתוך הלבן, אלא מתוך השחור, ומה אם עיניך, שיש בתוכן שחור ולבן, אין אתה רואה אלא מתוך השחור, הקב"ה שכולו אורה, הוא צריך לאורה שלכם?! דבר אחר: אל מול פני המנורה בשר ודם, מדליק נר מנר דלוק, שמא יוכל להדליק נר מתוך החשך, שנאמר (בראשית א): וחשך על פני תהום. מה כתיב אחריו? ויאמר אלהים יהי אור, ומתוך החשך הוצאתי אורה ואני צריך לאורה שלכם?! ולא אמרתי לך, אלא לעלות אותך, להעלות נר תמיד:
דבר אחר: בהעלותך, זה שאמר הכתוב: (תהלים קלט): גם חשך לא יחשיך ממך ולילה כיום יאיר כחשיכה כאורה. ולנו אומר: בהעלותך?! למה הדבר דומה? למלך שהיה לו אוהב, אמר לו המלך: תדע שאצלך אני סועד, אלא לך ותקן לי! הלך אוהבו והתקין מטה של הדיוט, מנורה של הדיוט ושלחן של הדיוט. כיון שבא המלך, באו עמו שמשין, סיבבו מיכן ומיכן, מנורה של זהב לפניו, כיון שראה אוהבו את כל הכבוד, התבייש והטמין את כל מה שהתקין לו, שהיה הכל הדיוטות. א"ל המלך: לא אמרתי לך, שאצלך אני סועד, למה לא התקנת לי כלום? אמר לו אוהבו: ראיתי את כל הכבוד הזה, שבא עמך ונתביישתי, והטמנתי כל מה שהתקנתי לך, שהיו כלי הדיוטות. אמר לו המלך: חייך! שאני פוסל את כל כלי שהבאתי, ובשביל אהבתך איני משתמש אלא בשלך. וכן הקדוש ברוך הוא כולו אורה, שנאמר (דניאל ב): ונהורא עמיה שרא והוא אמר לישראל: התקינו לי מנורה ונרות, מה כתיב שם (שמות כה): ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם (שם) ועשית מנורת זהב טהור, כיון שעשו באת שכינה. מה כתיב שם? (שם כט) ולא יכול משה לבא אל אהל מועד מיד קרא למשה, ובבא משה אל אהל מועד לדבר אתו, וישמע את הקול מדבר. מה דבר אליו? בהעלותך את הנרות:
אמרו ישראל (תהלים מג): שלח אורך ואמתך המה ינחוני, גדול אורו של הקב"ה, החמה והלבנה מאירים לעולם. ומהיכן הן מאירים? מזיקוקי אור של מעלן הן חוטפין, שנאמר (חבקוק ג): לאור חציך יתהלכו לנוגה ברק חניתך גדול האור של מעלן, שלא נתן ממנו לכל הבריות, אלא אחד ממאה, שנאמר (דניאל ב): ידע מה בחשוכא, לפיכך עשיתי חמה ולבנה, שיאירו לפניך, שנאמר (בראשית א): ויתן אותם אלהים ברקיע השמים. להאיר אל מול פני המנורה יאירו שבעת הנרות אמר דוד (משלי יז): באור פני מלך חיים. אמר רבי יעקב בר' יוסי: נמנעת השמחה מן הרשעים ונתנה לישראל, שהוצרך הקדוש ברוך הוא לישב עם בשר ודם בנר, שאמר להם: אל מול פני המנורה יאירו:
ר' לוי בר רבי אומר: מנורה טהורה ירדה מן השמים, שאמר לו הקב"ה למשה (שמות כה): ועשית מנורת זהב טהור אמר לו: כיצד נעשה אותה? אמר לו: מקשה תיעשה המנורה, ואעפ"כ, נתקשה משה וירד ושכח מעשיה. עלה, ואמר: רבוני! כיצד נעשה אותה? אמר לו: מקשה תיעשה המנורה ואף על פי כן, נתקשה משה וירד ושכח. עלה ואמר: רבוני שכחתי אותה, הראה לו למשה ועוד נתקשה בה. אמר לו: וראה ועשה, עד שנטל מנורה של אש והראה לו עשייתה, ואף על פי כן נתקשה על משה. אמר לו הקדוש ברוך הוא: לך אצל בצלאל והוא יעשה אותה ואמר לבצלאל, מיד עשאה. התחיל תמה ואמר: אני כמה פעמים הראה לי הקב"ה ונתקשיתי לעשותה, ואת שלא ראית עשית מדעתך?! בצלאל, בצל אל היית עומד, כשהראה לי הקדוש ברוך הוא עשייתה, ולפיכך כשחרב ביהמ"ק נגנזה המנורה, וזה אחד מחמשה דברים, שנגנז. הארון והמנורה והאש ורוח הקדש והכרובים וכשישוב הקב"ה ברחמיו ויבנה ביתו והיכלו, הוא מחזירן למקומן, לשמח את ירושלים, שנאמר (ישעיה לה): יששום מדבר וציה ותגל ערבה. (שם) פרוח תפרח ותגל:
קח את הלוים - הלכה. כמה נימין היו בכנור שהיו הלוים מנגנים בו? אמר רבי יהודה: שבעה נימין היו בכנור, שנאמר (תהלים טז): שובע שמחות את פניך נעימות, אל תהי קורא שובע, אלא שבע שמחות. וכן דוד אומר (שם קיט): שבע ביום הללתיך על משפטי צדקך, ולימות המשיח נעשית שמונה, שכן דוד אומר בניגון (שם ו): למנצח בנגינות על השמינית. ולעתיד לבא נעשית עשר, שנאמר (שם קמד): אלהים שיר חדש אשירה לך בנבל עשור. ומי התקין להם? שמואל ודוד, שנאמר (ד"ה א ט): המה יסד דוד ושמואל הרואה באמונתם והם העמידו חלוקי השיר והיו הלוים עומדים על הדוכן ומזמרים, לפני מי שאמר והיה העולם. ראה חיבה שחיבב הקדוש ברוך הוא את הלוים. כך אמר הקב"ה למשה: הרבה הלוים חביבין לפני, קח אותם לשמי, לשררה. מנין? ממה שקרינו בענין: קח את הלוים:
קח את הלוים - זה שאמר הכתוב (תהלים יא): ה' צדיק יבחן ורשע ואוהב חמס שנאה נפשו. ה' צדיק יבחן, אין הקדוש ברוך הוא מעלה את האדם לשררה, עד שבוחן ובודק אותו תחלה, וכיון שהוא עומד בנסיונו, הוא מעלה אותו לשררה. וכן את מוצא באברהם אבינו, נסהו הקב"ה עשר נסיונות ועמד בהן, ואח"כ ברכו, שנאמר (בראשית כד): וה' ברך את אברהם בכל. וכן יצחק נסהו בימי אבימלך ועמד בנסיונו, ואחר כך ברכו, שנאמר (שם כו): ויזרע יצחק בארץ ההיא ויברכהו ה'. וכן יעקב אבינו, נסהו בכל אותן הצרות: בעשו, ברחל, בדינה, ביוסף. והאיך יצא מבית אביו (שם לב): כי במקלי עברתי את הירדן ובירכו (שם לה): וירא אלהים אל יעקב עוד בבואו מפדן ארם ויברך אותו. וכן יוסף באשת פוטיפרע, והיה חבוש י"ב שנים, ואח"כ יצא ונעשה מלך, על שעמד בנסיונותיו. הוי אומר: ה' צדיק יבחן. אף שבטו של לוי, נתנו עצמן על קידוש שמו של הקדוש ברוך הוא, שכשהיו ישראל במצרים, מאסו בתורה ובמילה, שכן יחזקאל מוכיחן (יחזקאל כ): כה אמר ה' אלהים ביום בחרי בישראל ואשא ידי לזרע בית יעקב ואודע להם בארץ מצרים. מה כתיב בסוף אחריו? וימרו בי ולא אבו לשמוע אלי ואמר לשפוך חמתי עליהם. מה עשה הקב"ה? הביא חושך על המצריים ג' ימים, והרג בהן כל רשעי ישראל, שכן הוא אומר (שם): וברותי מכם המורדים והפושעים בי. וכן הוא אומר (שיר ב): התאנה חנטה פגיה, אלו הרשעים, שהיו בישראל. (שם) והגפנים סמדר נתנו ריח, הנשארים, שעשו תשובה נתקבלו. (שם) קומי לך רעיתי יפתי ולכי לך, שהרי הגיע קץ הגאולה, אבל שבטו של לוי, כולם צדיקים היו, והיו עושים את התורה, שנאמר (דברים לג): כי שמרו אמרתך ובריתך ינצורו, זו המילה. ולא עוד, אלא בשעה שעשו ישראל את העגל, לא נשתתפו שם שבטו של לוי, שנאמר (שמות לב): ויעמד משה בשער המחנה ויאספו אליו כל בני לוי, כיון שאמר להם משה: שימו איש חרבו על ירכו, מה עשו? שמו ולא נשאו פנים. וכן משה מברכם (דברים לג): האומר לאביו ולאמו לא ראיתיו, וכיון שראה הקדוש ברוך הוא שכולם צדיקים, נסה אותן ועמדו בנסיונן, שנאמר: אשר נסיתו במסה, מיד אמר: והיו לי הלוים, לקיים מה שנאמר: ה' צדיק יבחן, אבל הרשעים כתיב בהם (תהלים יא): ורשע ואוהב חמס שנאה נפשו. אמר דוד (שם קכט): אשרי כל ירא ה' ההולך בדרכיו:
(במדבר י) עשה לך שתי חצוצרות כסף - זה שאמר הכתוב (תהלים כד): שאו שערים ראשיכם. בשעה שהכניס שלמה את הארון למקדש, אמר: שאו שערים ראשיכם והנשאו פתחי עולם, שהיו הפתחים שפלים, ואמר: הנשאו פתחי עולם ויבא מלך הכבוד. אמרו השערים: מי הוא זה מלך הכבוד? מיד בקשו השערים לירד עליו, ולרוץ את ראשו, אלולי שאמר: ה' צבאות הוא מלך הכבוד סלה, וחזר ואמר (שם): ה' עזוז וגבור ה' גבור מלחמה שאו שערים ראשיכם. אמר להם: התגדלו, שמלך הכבוד עליכם, מיד חלקו לו כבוד ונשאו עצמן ונכנס הארון. אמר להם הקב"ה: אתם חלקתם לי כבוד, חייכם כשאני אחריב את ביתי, אין אדם שולט בכם, תדע שכל כלי המקדש גלו, שנאמר (דניאל א): ויתן ה' בידו את יהויקים מלך יהודה ומקצת כלי בית האלהים, אבל שערי בית המקדש במקומן נגנזו, שנאמר (איכה א): טבעו בארץ שעריה. מהו ה' צבאות הוא מלך הכבוד סלה? שהוא חולק ליראיו מכבודו. כיצד? הוא נקרא אלהים, וקרא למשה אלהים. (שמות ו) ראה נתתיך אלהים לפרעה הוא מחיה המתים, וחלק מכבודו לאליהו, והחיה את המת, שנאמר (מלכים א יז): ויאמר אליהו ראי חי בנך. ולמלך המשיח ילבוש לבושו, שנאמר (תהלים כא): הוד והדר תשוה עליו. מה כתיב? (שם מז) עלה אלהים בתרועה ה' בקול שופר. אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: מלך עשיתיך, שנאמר (דברים לג): ויהי בישורון מלך. מה מלך, כשהוא יוצא תוקעין לפניו, אף אתה עשה לך שתי חצוצרות כסף, כשתכניס את ישראל יהיו תוקעין בהם והן מתכנסין, שנאמר: ותקעו בהן ונועדו אליך. לכך, עשה לך:
דבר אחר: עשה לך שתי חצוצרות כסף, זה שאמר הכתוב (משלי כד): ירא את ה' בני ומלך. מהו ומלך? המליכהו עליך. דבר אחר: ומלך, המלך יצר טוב על יצר הרע, שנקרא מלך, שנאמר (קהלת ט): ובא אליה מלך גדול וסבב אותה. דבר אחר: ומלך, יכול אם יאמר לך המלך: לך עבוד עבודת כוכבים, שתשמע לו, תלמוד לומר: ירא את ה'. כך מצינו לנבוכדנצר שאמר לחנניה מישאל ועזריה, לעבוד עבודת כוכבים ולא שמעו לו. אמרו לו (דניאל ג): לאהליך לא איתנא פלחין ולצלם דהבא די הקימת לא נסגוד. אמר להם נבוכדנצר: הצדא שדרך מישך ועבד נגו אנטוס אתמול אתם אומרים: כל מי שהוא מבקש ליקח לו עבודת כוכבים, היה הולך לירושלים, שנאמר: ופסיליהם מירושלים ומשומרון, ועכשיו באתם לעשות עבודת כוכבים שלי צדו?! הצדא שדרך מישך ועבד נגו, לא כך אמר לכם הקב"ה, שתשמעו למלכות כל מה שהיא אומרת לכם, שנאמר (קהלת ח): אני פי מלך שמור ועל דברת שבועת אלהים?! אמרו לו: מלך אתה עלינו למסים ולארנוניות, אבל לעבוד עבודת כוכבים נבוכדנצר את וכלב שוים. ענו שדרך משך ועבד נגו ואמרין למלכא נבוכדנצר לא אמרו, אלא נבוכדנצר (דניאל ג): לא חשחין אנחנא על דנא מלתא להתבותך, הן איתי אלהנא די אנחנא פלחין ומן ידך מלכא ישזיב, (שם) והן לא. אמרו לו: בין מציל ובין שאינו מציל. (שם) ידיע ליהוי לך מלכא די לאלהך לא איתנא פלחין הוי ירא את ה' בני ומלך. (משלי שם) ועם שונים אל תתערב ועם אותן שאומרין שהן שני אלוהות בעולם, אל תתערב להן, שסופן ליאבד מן העולם, שנאמר (זכריה יג): והיה בכל הארץ נאם ה' פי שנים בה יכרתו ויגועו והשלישית יותר בה. ומה הן השלישית? אלו ישראל, ביום ההוא יהיה ישראל שלישיה בקרב הארץ. הוי, ירא את ה' בני ומלך. וכל מי שהוא ירא מן הקדוש ברוך הוא, סופו ליעשות מלך. ממי אתה למד? מאברהם, על ידי שנתיירא מן הקב"ה נעשה מלך, שנאמר (בראשית כב): כי עתה ידעתי כי ירא אלהים אתה. ומנין שנעשה מלך? שנאמר (שם יד): אל עמק שוה הוא עמק המלך. מהו שוה עמק המלך? שהשוו הכל ונטלו עצה, וקצצו ארזים ועשו כסא והושיבוהו מלך עליהם, ולא תאמר אברהם בלבד, אלא אפילו משה שנתיירא מן הקדוש ברוך הוא, נעשה מלך, לכך כתיב: ירא את ה' בני ומלך:
עשה לך שתי חצוצרות כסף - שיהיו תוקעין לפניך כמלך. עשה לך, משלך. עשה לך, לך אתה עושה ולא לאחר, אתה משתמש בהן ואין אחר משתמש בהן, תדע לך, שהרי יהושע תלמידו של משה לא נשתמש בהן, אלא בשופרות. כשבא להלחם ביריחו, נתכנסו ליריחו ז' אומות, שנאמר (יהושע כד): ותעברו את הירדן ותבאו אל יריחו וילחמו בכם בעלי יריחו האמורי והפריזי והכנעני והחתי והגרגשי החוי והיבוסי ואתן אותם בידכם. וכי שבע אומות היו בעלי יריחו? אמר רבי שמואל בר נחמני: יריחו נגרא של ארץ ישראל, אם נכבשה יריחו, מיד כל הארץ נכבשת, לפיכך נתכנסו לתוכה ז' אומות. מה כתיב שם (שם ו): וירע העם ויתקעו בשופרות מלמד, שאפילו יהושע תלמידו, לא נשתמש בהם, ולא תאמר ליהושע, אלא אפילו משה רבינו, שעד שהוא חי בעצמו נגנזו. אמר רבי יצחק: הר שמשה אומר, כשהוא בא ליפטר מן העולם (דברים לא): הקהילו אלי את כל זקני שבטיכם ושוטריכם. והיכן היו החצוצרות לתקוע בהן ולכנסן? אלא עד שהוא בחיים נגנזו. אמר רבי יהושע דסכנין, בשם רבי לוי: לקיים מה שנאמר (קהלת ח): אין שלטון ביום המות הוי, עשה לך שתי חצוצרות כסף, לך את עושה ואין אחר משתמש בהן, כל ימיך:
עשה לך - אתה משתמש בהן, שאתה מלך ואין אחר משתמש בהן, אלא דוד המלך, שנאמר: ויעמדו הלוים על עמדם, השיר משורר וחצוצרות מחצרים. אמר רב: החצוצרות שהיו במקדש אף הן נגנזו, אבל דוד המלך היה משתמש בכנור, שנאמר (תהלים נז): עורה כבודי עורה הנבל וכנור אעירה שחר. אמר ר' פנחס הכהן בר חמא: כנור היה תלוי למעלה ממטתו של דוד, כיון שהגיע חצות לילה, רוח צפונית מנשבת בו ומנגן מאליו, מיד היה עומד דוד וכל התלמידים, שהיו עוסקין בתורה והיו יגעים ומנדדים שינה מעיניהם והוגין בתורה, עד עמוד השחר, לפיכך היה אומר דוד: עורה כבודי עורה הנבל וכנור אעירה שחר דרך השחר מעורר בני אדם, אבל אני, אעירה שחר, אני מעורר השחר. דבר אחר: עורה כבודי מהו עורה כבודי? מפני עבודת יוצרי, שהיה יצרו אומר לו: דוד, לא מלך אתה, ודרך מלכים לישן עד ג' שעות ביום, ואתה למד ועומד חצות לילה. והיה אומר לו: עורה כבודי, אין כבודי לפני כבוד יוצרי כלום, לכך נאמר: עורה כבודי. (שם קיט) חצות לילה אקום להודות לך אמר דוד: חייב אני לעמוד בחצי לילה ולקלסך, על פלאות שעשית עם זקנתי בחצי הלילה, דכתיב (רות ג): ויהי בחצי הלילה ויחרד האיש וילפת ותאמר אנכי רות אמתך ויאמר לה ליני הלילה. אמר רבי יהושע בן לוי, ברבי שלום: אמרה לו: בדברים אתה מוציאני?! אמר לה: חי ה', איני מוציאך בדברים. חי ה', מלמד שהשביע על יצרו, שהיה מקטרגו ואומר לו: את פנוי והיא פנויה, הרי השעה שתזדקק לה, מיד נשבע אותו צדיק: חי ה', איני נוגע בה בזו, ולא בועז לבדו, אלא כל הצדיקים משביעים על יצרן. וכן את מוצא בדוד, שנפל שאול בידו, מה אמר דוד? (שמואל א כו): ויאמר דוד חי ה' כי אם ה' יגפנו או יומו יבא וגו'. ולמה נשבע שני פעמים? אר' שמואל בר נחמני: היה בא יצרו ואמר לו: אלו נפלת אתה בידו, לא היה מרחם עליך והרגך, מן התורה מותר להרגו, בא להרגך השכם להרגו, שהרי רודף הוא, לפיכך קפץ ונשבע שני פעמים: חי ה', שאינו הורגו. אמרו ישראל לפני הקב"ה: ריבונו של עולם! אתה יודע כחו של יצה"ר, שהוא קשה. אמר להם הקדוש ברוך הוא: סיקלו אותו קמעה בעוה"ז, ואני מעבירו מכם לעתיד, שנאמר (ישעיה סב): סולו סולו המסלה סקלו מאבן הרימו. וכן הוא אומר (שם נז): ואמר סולו סולו פנו דרך הרימו מכשול מדרך עמי. ולעולם הבא אני עוקרו מכם (יחזקאל לז): והסירותי לב האבן מבשרכם ונתתי וגו':
כך דרש רבי תנחומא: ויאמר ה' אל משה אספה לי שבעים איש מזקני ישראל. הלכה בתוך כמה אמות חייב אדם לעמוד מפני הזקן, כך שנו רבותינו, בתוך ארבע אמות חייב אדם לעמוד בפני הזקן שנאמר (ויקרא יט): מפני שיבה תקום ושואל בשלומו בתוך ד' אמות, ואיזה הידור? אמרה תורה: והדרת: שלא יעמוד במקומו, ולא ישב במקומו, ולא יהא סותר את דבריו, וכשהוא שואל הלכה, שואל ביראה ולא יקפוץ להשיב, ולא יהא נכנס בתוך דבריו, שכל מי שאינו נוהג ברבו כל המדות האלו, נקרא רשע לפני המקום, ותלמודו משתכח, ושנותיו מתקצרות, ולסוף הוא בא לידי עניות, שנאמר (קהלת ח): וטוב לא יהיה לרשע ולא יאריך ימים כצל אשר איננו ירא מפני אלהים. מורא זו איני יודע מהו, כשהוא אומר: מפני שיבה תקום ויראת מאלהיך הוי, זה מוראת הרב, אם כן הרי מוראת ריבית ומוראת משקלות? אלא אמר רבי אלעזר: נאמר כאן: פני זקן, ונאמר להלן (קהלת ח): איננו ירא מפני אלהים. וחייב להקדימו לכל אדם, בכניסה וביציאה ולנהוג בו מורא וכבוד, שנאמר (דברים ו): את ה' אלהיך תירא. ותניא, את לרבות בעלי תורה, שאין לך מדה אחרת כיוצא בה. וכן הוא אומר (שם א): ואתן אותם ראשים עליכם, מיכן את למד, שתנהוג בו מנהג נשיאות, לעמוד מפניו, להקדימו לכל דבר שבגדולה. אמר רבי אבא הכהן בר פפא: כשהייתי רואה סיעה של בני אדם, הייתי הולך בדרך אחרת, שלא להטריח עליהן, שלא יהיו רואין ועומדים מלפני, וכשאמרתי דברים לפני רבי יוסי ב"ר זבידא, אמר לי: צריך אתה לעבור לפניהם, ויהיו רואין אותך ועומדים לפניך, ואת מביאם לידי יראת שמים, שנאמר: מפני שיבה תקום ויראת מאלהיך. למה? שמעלתן של צדיקים מעלה, שאין לה ירידה, אבל מעלתו של עשו מעלה, שכולה ירידה היא, היום הוא אפרכוס, למחר סגן, למחר קומוס, למחר סרדיוט, וכן כל גדוליהם. וכן הנביא אומר (עובדיה א): אם תגביה כנשר, אבל מעלתו של יעקב מעלה, שאין לה ירידה ואין קדושתם נופלת לעולם. וכן אתה מוצא שהזקנים אחד מי"ג דברים שהן כתובין לשמו של הקב"ה, אלו הן: הכסף והזהב, הכהנים, והלוים, וישראל, והבכורות, והמזבח, ותרומה, ושמן המשחה, ואהל מועד, ומלכות בית דוד, והקרבנות, וארץ ישראל, והזקנים. הכסף והזהב מנין? שנאמר (חגי ב): לי הכסף ולי הזהב. הכהנים? דכתיב (שמות כט): וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אותם לכהן לי. הלוים מנין? (במדבר א): והיו לי הלוים. ישראל מנין? (ויקרא כה) כי לי בני ישראל. בכורות מנין? (במדבר ח) כי לי כל בכור. המזבח מנין? (שמות כ) מזבח אדמה תעשה לי. תרומה מנין? (שם כה) ויקחו לי תרומה. שמן המשחה מנין? (שם לא) שמן משחת קדש יהיה זה לי. אהל מועד מנין? (שם כה) ועשו לי מקדש הקרבנות מנין? (במדבר כח) את קרבני לחמי לאשי. מלכות בית דוד מנין? (שמואל א טז) כי ראיתי בבניו לי מלך. א"י מנין? (ויקרא כה) כי לי הארץ. הזקנים מנין? (במדבר יא) אספה לי שבעים איש:
אספה לי - זה שאמר הכתוב: (עמוס ט): הבונה בשמים מעלותיו ואגדתו על ארץ יסדה. למה הדבר דומה? לפלטין, שהיתה בנויה על גבי הספינות, כל זמן שהספינות מחוברות פלטין שעל גביהן עומדת, כך הבונה בשמים מעלותיו, כביכול כסאו מבוסם למעלה, בזמן שישראל עשוין אגודה אחת, לכך נאמר: הבונה בשמים מעלותיו. אימתי? ואגודתו על ארץ יסדה. וכן הוא אומר (דברים לג): ויהי בישורון מלך לכך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: אספה לי. למה? שכינוסן של צדיקים הנייה להם והנייה לעולם, אבל כינוסן של רשעים תקלה להם ותקלה לעולם:
דבר אחר: אספה לי שבעים איש בשעה שאמר לו הקב"ה למשה: אספה לי שבעים איש, אמר משה: מה אעשה, אם אביא חמשה מכל שבט ושבט, אינן עולים למנין שבעים, ונמצאו ששים ואם אביא ששה משבט זה וחמשה משבט זה, הרי אני מטיל קנאה בין שבט ושבט. מה עשה? נטל שבעים ושנים פתקין וכתב בהן זקן, עוד שנים פתקין חלק וטרפן בקלפי, אמר: בואו וטלו פתקכם! מי שעלה בידו פתק, כתיב בו: זקן, היה יודע שנתמנה זקן ואם עלה בידו חלק, היה יודע שלא נתמנה והממונה אומר לו: הרי שם פתק אחד כתוב בו זקן, אלו היית ראוי להתמנות היה עולה בידך, כיון שעשה כך נתמנו הזקנים. אלדד ומידד היו שם ומיעטו עצמן: אין אנו כדי להיות במינוי הזקנים. ועל שמיעטו עצמן, נמצאו יתרים על הזקנים ה' דברים. הזקנים לא נתנבאו אלא למחר, שנאמר (במדבר יא): ואל העם תאמר התקדשו למחר, אבל אלו נתנבאו על מה שעתיד בסוף מ' שנה, שנאמר (שם): וישארו שני אנשים במחנה. מה היו מתנבאים? י"א: על מפלתו של גוג. וי"א: מת משה ויהושע מכניס את ישראל לארץ. תדע לך, שכן יהושע אומר למשה (שם): ויען יהושע בן נון וירץ הנער ויגד למשה. מי היה זה? גרשום בן משה. הזקנים לא נכנסו לארץ, אבל אלדד ומידד, הוא אלדד בן כסלון, ומידד זה קמואל בן שפטן. הזקנים לא נתפרשו שמותן, הזקנים נפסקה נבואתן, שהיה משל משה, שנאמר: ואצלתי מן הרוח אשר עליך, אבל אלו היתה רוח נבואתם מן הקב"ה, ותנח עליהם הרוח. וא"ת הזקנים, שהיתה נבואתן משל משה, שמא חסר משה מנבואתו כלום?! לאו! למה הדבר דומה? לנר שהיה דולק והדליקו ממנה כמה נרות, ואור דליקתו לא חיסר. אף כאן משה משלו לא חיסר כלום, שנאמר (דברים לד): ולא קם נביא עוד בישראל כמשה:
אספה לי - וכי לא היו זקנים לשעבר, והלא כבר נאמר במצרים (שמות ג): לך ואספת את זקני ישראל. אלא מפני מה אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה אספה לי שבעים איש? ללמדך, שבשעה שאמר פרעה (שם א): הבה נתחכמה לו, וישימו עליו שרי מסים, קבץ את כל ישראל ואמר להם: בבקשה מכם, עשו עמי היום בטובה. היינו דכתיב: ויעבידו מצרים את בני ישראל בפרך, בפה רך. נטל סל ומגריפה, מי היה רואה את פרעה נוטל סל ומגריפה ועושה בלבנים ולא היה עושה?! מיד הלכו כל ישראל בזריזות ועשו עמו בכל כחן, לפי שהיו בעלי כח וגבורים. כיון שחשכה העמיד עליהם נוגשים ואמר להם: חשבו את הלבנים, מיד עמדו ומנו אותם, ואמר להם: כזה אתם מעמידים בכל יום ויום! מינה את הנוגשים של מצרים על השוטרים של ישראל, והשוטרים התמנו על יתר העם, וכשאמר להם (שם ה): לא תוסיפון לתת תבן לעם, היו באין הנוגשים ומונין את הלבנים ונמצאו חסרות, היו מכין הנוגשים את השוטרים, שנאמר (שם ): ויכו שוטרי בני ישראל והיו השוטרים מוכין על יתר העם, ולא היו מוסרין אותן בידי נוגשים ואומרים: מוטב אנו ללקות ואל יכשלו יתר העם, לפיכך כשאמר הקב"ה: אספה לי שבעים איש מזקני ישראל אמר משה לפני הקדוש ברוך הוא: ריבונו של עולם! איני יודע מי ראוי ומי אינו ראוי. אמר לו (במדבר יא): אשר ידעת כי הם זקני העם ושוטריו, אותן הזקנים והשוטרים, שהיו מוסרין עצמן ללקות עליהם במצרים במתכנת הלבנים, יבאו ויטלו בגדולה הזו, לפיכך הוא אומר: אשר ידעת כי הם זקני העם ושוטריו, ולפי שמסרו עצמן ללקות על הצבור, לפיכך ונשאו אתך במשא העם, ללמדך, שהשוון הקב"ה למשה. מכאן את למד, שכל מי שמוסר עצמו על ישראל, זוכה לכבוד ולגדולה ולרוח הקדש, לכך כתיב: אשר ידעת כי הם זקני העם ושוטריו. מי הם? אותן שכתוב בהן: ויכו שוטרי בני ישראל:
אספה לי שבעים איש - והיכן היו הראשונים? זה שאמר הכתוב: (איוב לד): ירוע כבירים לא חקר ויעמד אחרים תחתם, עד שהיו במצרים היה להם ע' זקנים, שנאמר: לך ואספת את זקני ישראל ועמהם יצאו ממצרים, וכשעלה משה לקבל את התורה היו עמו, שנאמר (שמות כד): ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל. (שם) ואל הזקנים אמר שבו לנו בזה, כיון שעלה משה התנה עם ישראל, שירד לארבעים יום, כיון ששהה לירד, שנאמר (שם לב): וירא העם כי בשש משה ואין בשש, אלא לשון שיהוי, שנאמר (שופטים ה): מדוע בשש רכבו לבא מדוע אחרו פעמי מרכבותיו, נכנסו כל ישראל אצל הזקנים ואמרו להן: משה התנה עמנו שירד לסוף מ' יום והרי ו' שעות יותר ולא ירד ואין אנו יודעין מה היה לו. (שמות לב) קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו, כיון ששמעו כך, אמרו להם: מה אתם מכעיסין, למי שעשה לכם כל אותן נסים והנפלאות? ולא שמעו להם והרגום, ולפי שעמד חור כנגדן בדברים קשים, עמדו עליו עוד והרגוהו, נכנסו כל ישראל לאהרן בטקסים גדולה, שנאמר (שם): ויקהל העם על אהרן ויאמרו אליו: קום, מה אתה יושב?! קום אמר רבי יצחק: רוח הקדש צווחת (תהלים כו): שנאתי קהל מרעים, קום עשה לנו אלהים ואם לאו, כי זה כזה אנו עושים לך, כשם שעמדנו על חור והרגנוהו, כך אנו עושים לך, כיון שראה אהרן מה שעשו לזקנים ולחור, נתיירא מהן, שנאמר (שמות לב): וירא אהרן ויבן מזבח הבין ממי שזבוח לפניו. ומנין שהרגו לזקנים ולחור? שכן ירמיה מוכיח את ישראל (ירמיה כ): גם בכנפיך נמצאו דם נפשות אביונים נקיים. (שם) לא במחתרת מצאתים כי על כל אלה. מהו על כל אלה? בשביל אלה אלהיך. מה פרע מהם? (שמות לב) ויגף ה' את העם על אשר עשו את העגל. אחר זמן, כשסלח להם, אמר למשה: אספה לי שבעים תחת אבותם, שבעים שנהרגו על קדושת שמי, הוא שכתוב: ירוע כבירים לא חקר ויעמד אחרים תחתם:
אספה לי שבעים איש - זה שאמר הכתוב: (קהלת יב): דברי חכמים כדרבונות וכמשמרות נטועים בעלי אסופות נתנו מרועה אחד. כדור של בנות, מה הכדור של בנות מזרקין בו לכאן ולכאן, כך היו הדברות מזרקין בסיני. דבר אחר: כמסמרות נטועים מכאן אמרו חכמים: אסור לקרות בספרים החיצונים, שכתוב: נטועים. מה משמרות הכהנים עשרים וארבעה, אף הספרים עשרים וארבעה. בעלי אסופות, אלו סנהדרין. וא"ת זה מתיר וזה אוסר, זה פוסל וזה מכשיר, זה מטמא וזה מטהר, ר' אליעזר מחייב ורבי יהושע פוטר, בית שמאי פוסלין ובית הלל מכשירין. למי נשמע אמר הקדוש ברוך הוא? אעפ"כ כולם נתנו מרועה אחד:
אספה לי שבעים איש - זה שאמר הכתוב (משלי כב): אוהב טהר לב חן שפתיו רעהו מלך. למה לא אמר לו אספה לי שבעים אנשים אלא שבעים איש? מיוחדין, שיהיו דומין לי ולך, (שמות טו): ה' איש מלחמה ומשה (במדבר יב) והאיש משה ענו מאד:
אספה לי - וכי לא היה להם זקנים קודם לכן, והכתיב בהר סיני (שמות כד): ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא וגו' והפרשה הזו, אחר כך היתה ואז היו הזקנים?! אלא, בשעה שבאו ישראל לאותן הדברים, ויהי העם כמתאוננים נשרפו כולם באותה שעה, אלא שהיתה שריפתם כשריפת נדב ואביהוא, שאף הם הקלו ראשם בעלותם להר סיני, כשראו את השכינה (שם): ויחזו את האלהים ויאכלו וישתו. וכי אכילה ושתיה היתה שם?! למה הדבר דומה? לעבד, שהיה משמש את רבו ופרנסתו בידו והיה נושך ממנה, כך הקלו ראשן, כאוכלין ושותין והיו ראוין לישרף באותה שעה, הזקנים ונדב ואביהוא, ומפני שהיה יום מתן תורה חביב לפני הקב"ה, לפיכך לא רצה לפגוע בהן בו, ביום לעשות פרצה בהן, הה"ד (שם): ואל אצילי בני ישראל לא שלח ידו מכלל שהיו ראוין להשתלח יד, אבל לאחר זמן גבה מהן, נדב ואביהוא אף הן נשרפו כשנכנסו לאוהל מועד והן נשרפו כשנתאוו אותה תאוה, שנאמר (במדבר יא): והאספסוף אשר בקרבו התאוו תאוה. מהו והאספסוף? רבי שמעון בר אבא ורבי שמעון בן מנסיא: אחד מהן אומר: אלו הגרים, שעלו עמהן ממצרים ונאספין עמהם, שנאמר (שמות יב): וגם ערב רב עלה אתם. ואחד מהן אומר: והאספסוף אלו סנהדרין, שנאמר (במדבר יא): אספה לי שבעים איש. מה כתיב שם? (שם) ותבער בם אש ה' ותאכל בקצה המחנה, בקוצים שבמחנה. ומנין שאותן זקנים שעלו להר סיני נשרפו? שנאמר (תהלים קו) ותבער אש בעדתם ואין עדה, אלא סנהדרין, שנאמר (במדבר טו): והיה אם מעיני העדה נעשתה וכתיב (ויקרא ד): ואם כל עדת ישראל ישגו. וכן הוא אומר (תהלים עח): ואף אלהים עלה בהם ויהרוג במשמניהם, אלו סנהדרין. ובחורי ישראל הכריע, אותן הבחורים שהיו קרוין זקנים, שכתוב בהן (שמואל ב ו): ויוסף עוד דוד את כל בחור בישראל. כשחזרו ובכו ובקשו בשר, אם נאמר בשר חיה, כל מה שבקשו נעשה להם, המן לתוך פיהם שנאמר (תהלים עח): ויתן להם שאלתם ותאותם יביא להם. אם נאמר, שלא היה להם שור ובהמה, והלא כבר נאמר (שמות יד): וגם ערב רב עלה אתם וצאן ובקר. אם נאמר אכלום במדבר, והלא כתיב (במדבר לב): ומקנה רב היה לבני ראובן. מכאן, אמר ר' שמעון: לא נתאוו בשר, אלא שאר בשר, שכן הוא אומר (תהלים עח): וימטר כעפר שאר ואין שאר אלא עריות, שנאמר (ויקרא יח): איש איש אל כל שאר בשרו הוי, שכך בקשו להתיר להם את העריות. וכן הוא אומר (במדבר יא): וישמע משה את העם בוכה למשפחותיו כשבקשו כך, לכך (שם): ויחר אף ה' מאד ובעיני משה רע. באותה שעה אמר משה לפני הקדוש ברוך הוא: למה הרעות לעבדך לכשעבר היה עמי, מי שישא במשאן ועכשיו אני לבדי, שנאמר (שם): לא אוכל אנכי לבדי לשאת וגו', אם ככה את עושה לי הרגני נא הרוג. באותה שעה א"ל הקב"ה: מנה תחת אותן הזקנים, זקנים אחרים תחתיהם, שנאמר (במדבר יא) אספה לי שבעים איש:
וירדתי ודברתי - להודיעך שיום מנוי הזקנים היה חביב לפני הקדוש ברוך הוא כיום מתן תורה, שכתוב בו (שמות יט): כי ביום השלישי ירד ה' לעיני כל העם אף במנוי הזקנים, כתיב שם ירידה. למה הדבר דומה? למלך, שהיה לו פרדס, ושכר לתוכו שומר, ונתו לו שכר השמירה. אחר זמן א"ל השומר: איני יכול לשומרו כולו לבדי, אלא הבא עוד אחרים, שישמרו עמי. אמר לו המלך: נתתי לך את הפרדס כולו לשומרו וכל פירות שמירתן לך נתתי, ועכשיו אתה אומר הבא לי עוד אחרים שישמרו עמי?! הריני מביא אחרים שישמרו עמך, והוי יודע שאין אני נותן להם שכר שמירה משלי, אלא מתוך שכר שנתתי לך, משם הן נוטלין שכרן. כך אמר הקדוש ב"ה למשה: כשאמרת לא אוכל אנכי לבדי לשאת, אמר לו הקב"ה: אני נתתי בך רוח ודעת לפרנס את בני ולא הייתי מבקש אחר, כדי שתתיחד אתה באותה גדולה ואתה מבקש אחר?! תדע שמשלי אינן נוטלין כלום, אלא (במדבר יא): ואצלתי מן הרוח אשר עליך ואף על פי כן משה לא חסר כלום, שלסוף ארבעים שנה אמר לו (שם כז): קח לך את יהושע בן נון ונתתה מהודך עליו. מה כתיב (דברים לד) ויהושע בן נון מלא רוח חכמה כי סמך משה את ידיו עליו. אמר הקדוש ברוך הוא: בעוה"ז נתנבאו יחידים ולעוה"ב כל ישראל נעשין נביאים, שנאמר (יואל ג): והיה אחרי כן אשפוך את רוחי על כל בשר ונבאו בניכם ובנותיכם זקניכם וגו'. כך דרש רבי תנחומא ברבי אבא.



הלכה מהו לפרוש לים הגדול קודם לשבת שלשה ימים? שנו רבותינו: אין מפליגין בספינה בים הגדול שלשה ימים קודם לשבת, בזמן שהוא הולך למקום רחוק, אבל אם מבקש לפרוש, כמו מצור לצידון מותר לו לפרוש אפילו בערב שבת, מפני שהדבר ידוע, שהוא יכול לילך מבעוד יום, בשליח הרשות. ואם היה שליח מצוה, מותר לו לפרוש בכל יום שירצה. למה? מפני שהוא שליח מצוה ושליח מצוה, דוחה את השבת. וכן את מוצא בסוכה, ששנינו: ששלוחי מצוה פטורין מן הסוכה, שאין לך חביב לפני הקב"ה, כשליח שמשתלח לעשות מצוה ונותן נפשו, כדי שיצלח בשליחתו, ואין לך בני אדם, שנשתלחו לעשות מצוה ונותנין נפשם להצליח בשליחותן, כאותם שנים, ששלח יהושע בן נון, שנאמר (יהושע ב): וישלח יהושע בן נון מן השטים שנים. מי היו? שנו רבותינו: אלו, פנחס וכלב והלכו ונתנו נפשם והצליחו בשליחותן. מהו חרש? מלמד, שעשו עצמן קדרין והיו צווחין: הרי קדרות, מי שירצה יבא ויקנה! כל כך למה? שלא ירגיש בהן אדם, קרי ביה: חרש כדי שלא יאמרו בני אדם שהן מרגלים. (שם) וילכו ויבאו בית אשה זונה ושמה רחב וישכבו שמה עמדה וקבלן והרגיש בהן מלך יריחו ושמע, שבאו לחפור את הארץ, שנאמר (שם): וַיֵּאָמַר למלך יריחו לאמר, כיון שהלכו לבקשם, מה עשתה רחב? נטלה אותם להטמינם. אמר לה פנחס: אני כהן והכהנים נמשלו למלאכים, שנאמר (מלאכי ב): כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא והמלאך מבקש נראה, מבקש אינו נראה. ומנין שנמשלו הנביאים כמלאכים? שכן הוא אומר במשה (במדבר כ): וישלח מלאך ויוציאנו ממצרים והלא משה היה, אלא מכאן שנמשלו הנביאים כמלאכים. וכן הוא אומר (שופטים ב): ויעל מלאך ה' מן הגלגל אל הבוכים ויאמר אעלה אתכם ממצרים והלא פנחס היה, אלא מיכן, שנקראו הנביאים מלאכים. לפיכך אמר לה פנחס: אני כהן ואיני צריך להטמין, הטמינו לכלב חבירי, ואני עומד לפניהן ואינן רואין אותי וכן עשתה, שנאמר (יהושע ב): ותקח האשה את שני האנשים ותצפנם אין כתיב כאן, אלא ותצפנו, הרי שלא הטמינו לפנחס, אלא לכלב. ללמדך, כמה נתנו שני צדיקים אלו נפשם לעשות שליחותם, אבל שלוחים ששלח משה היו רשעים. מנין? ממה שקרינו בענין, שלח לך אנשים:
זה שאמר הכתוב: (תהלים עו): אשתוללו אבירי לב נמו שנתם. אשתוללו, אלו משה ואהרן, ששלחו המרגלים ובאו ואמרו לשון הרע על הארץ ולא היו יודעין מה לעשות, אלא אף משה ואהרן נתרשלו את ידם, מיד עמד כלב ושתק כל אותן אוכלוסין, שנאמר (במדבר יג): ויהס כלב את העם עמד לו על הספסל והיה משתקן ואומר: הס! והם שותקין לשמוע ממנו. אמר להם: טובה הארץ מאד מאד! אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: טובה גדולה אני מחזיק לו, שנאמר (דברים א): זולתי כלב בן יפנה. מהו זולתי? לזה אתי יותר מששים רבוא מכם, אתם לא מצאתם ידיכם, אלא כשלתם, לכך נאמר: אשתוללו אבירי לב. כל כך למה? על שהיו שלוחין טפשין. אמר שלמה (משלי כו): מקצה רגלים חמס שותה שולח דברים ביד כסיל:
שלח לך אנשים - ר' אחא הגדול פתח: (ישעיה מ) יבש חציר נבל ציץ ודבר אלהינו יקום לעולם. למה הדבר דומה? למלך, שהיה לו אוהב והתנה עמו ואמר לו: לך עמי ואני נותן לך מתנה. הלך עמו ומת. אמר המלך לבנו של אוהבו: אעפ"י שמת אביך, איני חוזר בי במתנה שאמרתי לו, בוא וטול אתה! כך הדבר, המלך, מלך מלכי המלכים הקב"ה. והאוהב זה אברהם, שנאמר (שם מא): זרע אברהם אוהבי. אמר לו הקדוש ברוך הוא: בא לך עמי (בראשית יב): לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך. התנה עמו, שיתן לו מתנה, שנאמר (שם יג): קום התהלך בארץ. וכן הוא אומר (שם): כי כל הארץ אשר אתה רואה לך אתננה. אמר לו הקב"ה למשה: אעפ"י שהתנתי עם האבות ליתן להם את הארץ ומתו, איני חוזר בי, אלא (ישעיה מ): ודבר אלהינו יקום לעולם:
שלח לך אנשים - זה שאמר הכתוב: (משלי י): כחומץ לשנים וכעשן לעינים כן העצל לשולחיו. ניכרים היו המרגלים, שהיו מוציאין לשון הרע על הארץ, שנאמר (ירמיה ט): וידרכו את לשונם קשתם שקר. למה הדבר דומה? לעשיר שהיה לו כרם. כשהיה רואה שהיין יפה, היה אומר הכניסו את היין בביתי. וכשהיה רואה שהיין חומץ, היה אומר הכניסו את היין בבתיכם. אף כך הקדוש ברוך הוא, כשראה שהזקנים מעשיהם כשרים, קרא אותן לשמו, שנאמר (במדבר יא): אספה לי שבעים איש. וכשראה את המרגלים, שהן עתידין לחטוא, קרא אותן לשמו של משה, שלח לך אנשים:
זה שאמר הכתוב: מקצה רגלים חמס שותה שולח דברים ביד כסיל. וכי כסילים היו מרגלים, והלא כבר נאמר: שלח לך אנשים, ובכל מקום שנאמר: אנשים בני אדם צדיקים הם, שכן הוא אומר (שמות יז): ויאמר משה אל יהושע בחר לנו אנשים. וכן הוא אומר (שמואל א יז): והאיש בימי שאול זקן בא באנשים. (שם א א) ונתת לאמתך זרע אנשים. לאלו את קורא כסילים?! אלו לא נקראו כסילים, אלא על שהוציאו דבה על הארץ, שנאמר (משלי י): ומוציא דבה הוא כסיל, אעפ"כ בני אדם גדולים היו ועשו עצמן כסילים עליהם. אמר משה (דברים לב): כי דור תהפוכות המה בנים לא אמן בם, שנבחרו מכל ישראל, מפי הקב"ה ומפי משה, שכן כתיב (שם א): וייטב בעיני הדבר ואקח מכם י"ב אנשים. מכאן, שהיו צדיקים בפני ישראל ובפני משה, ואף משה לא רצה לשלחם מדעת עצמו, עד שנמלך בהקדוש ברוך הוא על כל אחד ואחד, פלוני משבט פלוני, ואמר לו: ראויים הם. ומניין שאמר הקב"ה שהיו ראויים? שנאמר (במדבר יג): וישלח אותם משה ממדבר פארן על פי ה'. ואח"כ לסוף ארבעים יום, נהפכו ועשו כל הצרה וגרמו לאותו דור שילקה באותה המכה, שנאמר: כי דור תהפוכות המה שנתבררו צדיקים ונתהפכו, לכך נאמר: שלח לך אנשים אלה שמות האנשים:
דבר אחר: שלח לך אנשים ויתורו (שם יב) ותדבר מרים ואהרן במשה ואחר כך שלח לך, זה שאמר הכתוב (ישעיה מד): לא ידעו ולא יבינו כי טח מראות עיניהם. מה ראה לומר אחר מעשה מרים שלח לך אנשים? אלא שהיה צפוי לפני הקדוש ברוך הוא, שיאמרו לשון הרע על הארץ. אמר הקב"ה: שלא יהיו אומרים: לא היינו יודעין עונש לשון הרע, לפיכך סמך הקדוש ברוך הוא הענין זה לזה, לפי שדברה מרים באחיה ולקתה בצרעת, כדי שידעו הכל עונשו של לשון הרע, שאם בקשו לומר לשון הרע, יהיו מסתכלין מה נעשה למרים, ואעפ"כ לא רצו ללמד, לכך נאמר: לא ידעו ולא יבינו כי טח מראות עיניהם:
דבר אחר: שלח לך אנשים אע"פ שאמר הקדוש ברוך הוא: שלח לך, לא היה מן הקדוש ברוך הוא שילכו. למה? שכבר אמר להן הקב"ה שבחה של א"י (דברים ח): כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ וגו'. וכן הוא אומר (שם יא): כי הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה וגו'. ועד שהם במצרים, אמר (שמות ג): וארד להצילו מיד מצרים ולהעלותו מן הארץ ההיא אל ארץ וגו'. הכתוב אומר (שם יד): וה' הולך לפניהם יומם בעמוד ענן. ומהו שלח לך אנשים? אלא, ישראל הן בקשו הדברים הללו, שבשעה שהגיעו לירש את התחומין, אמר להם הקב"ה (דברים א): ראה נתן ה' אלהיך לפניך את הארץ, באותה שעה נתקרבו ישראל אצל משה, שנאמר: ותקרבון אלי כלכם זהו שאמר עזרא (נחמיה ט): ולא שמעו אל מצותך וימאנו לשמוע ולא זכרו נפלאותיך. וכן הוא אומר (במדבר יא): לתור להם מנוחה. אלא אמרו (דברים א): נשלחה אנשים לפנינו ויחפרו לנו אלא, שלא האמינו. וכן בדוד הוא אומר (תהלים עח): כי לא האמינו באלהים. וכתיב (שם ): ובתורתו מאנו ללכת. ר' יהושע אומר: למה היו דומין? למלך שזימן לבנו אשה נאה ובת טובים ועשירה. א"ל המלך: זמנתי לך אשה נאה ובת טובים ועשירה. א"ל הבן: אלך ואראה אותה, שלא היה מאמין לאביו, מיד הוקשה הדבר והרע לאביו. אמר אביו: מה אעשה? אם אומר לו: איני מראה אותה לך, עכשיו הוא אומר כעורה היתה, לפיכך לא רצה להראותה. לסוף, א"ל: ראה אותה ותדע אם כזבתי לך, ובשביל שלא האמנת בי קונם, שאין אתה רואה אותה בביתך, אלא לבנך אני נותנה. וכך הקדוש ברוך הוא אמר לישראל: טובה הארץ ולא האמינו, אלא אמרו: נשלחה אנשים לפנינו ויחפרו לנו. אמר הקב"ה: אם מעכב אני עליהם, הם אומרים: על שאינה טובה לא הראה אותה לנו, אלא יראו אותה ובשבועה, שאין אחד מהם נכנס לתוכה, שנאמר (במדבר יד): אם יראו את הארץ אשר נשבעתי לאבותם וכל מנאצי לא יראוה אלא, לבניהם אני נותנה:
כיון שאמרו למשה: נשלחה אנשים לפנינו, התחיל משה עומד ותוהא, אמר: אפשר לי לעשות דבר, עד שאמלך בהקדוש ברוך הוא, הלך ונמלך. א"ל: כך וכך בניך מבקשים! א"ל הקב"ה: אין זה תחלה להם, עד שהם במצרים הלעיגו לי, שנאמר (הושע ז): זו לעגם בארץ מצרים, למודים הם, לכך איני צריך לנסותם, שכתוב (דניאל ב): ידע מה בחשוכה ונהורא עמיה שרא. א"ל הקדוש ברוך הוא: משה! יודע אני מה הם, אלא אם בקשת, שלח לך, לעצמך. מנין? שכן כתיב: אלה שמות האנשים אשר שלח משה לתור:
ויקרא משה להושע בן נון יהושע - מה ראה משה להוסיף על שמו של יהושע יו"ד? אלא כלב נטל שכרו מן הארץ, שנאמר (יהושע יד): אם לא הארץ אשר דרכה רגלך בה לך תהיה לנחלה ולבניך עד עולם, ויהושע נטל שכר עשרה אנשים של מרגלים, שנתוסף בו יו"ד יתיר, יו"ד עשרה (במדבר יג): ויקרא משה להושע בן נון יהושע. דבר אחר: כיון שראה משה אותן, שהיו רשעים, אמר ליהושע: יה יושיעך מן הדור הזה:
אלה שמות האנשים - מה היו שמותן? סתור בן מיכאל, נחבי בן ופסי, גאואל בן מכי. יש בני אדם ששמותם נאים ומעשיהם כעורים, שמותם כעורים ומעשיהם נאים. ששמותיהם נאים ומעשיהם נעים. שמותיהם ומעשיהם כעורים. שמותיהם נאים ומעשיהם כעורים, זה ישמעאל ועשו. ישמעאל שומע אל. עשו, עושה רצון עושיו ומעשיהם רעים. שמותיהם כעורים ומעשיהם נאים, אלו עולי גולה: בני ברק, בני סיסרא, בני תמח. שמותיהם כעורים ומעשיהם כעורים, אלו המרגלים. מה כתיב בהן? סתור, שסתרו מן העולם:
ויאמר אליהם עלו זה בנגב - עם שהם עולים. אמר רבי ברכיה הכהן ברבי: מצאו שלשה בני ענקים: ושם, אחימן ששי ותלמי. למה נקרא שמו אחימן? שהיה אומר: אחי מן יבא עלי. ששי, שהיה בריא כשיש. תלמי, שהיה עושה תלמים בארץ. ילידי הענק, שראוהו, שהיה עונק את השמש. כשראו אותן מרגלים נתייראו, לפיכך אמרו: כי חזק הוא ממנו. אמר ריש לקיש: הטיחו דברים כלפי מעלה ובאותו עון נגזר עליהם גזירות קשות. מה הקב"ה אמר לירמיה: לך אמור להן אין אתם יודעים מה הוצאתם מפיכם (ירמיה יא): לקול המולה גדולה שאמרתם מה גרמתם לעצמכם, הציתם אש עליכם, יום לשנה יום לשנה תשאו את עונותיכם. אמרו: ונהי בעינינו כחגבים. אמר הקדוש ברוך הוא: ויתרתי עליהם, אלא וכן היינו בעיניהם, יודעים הייתם מה עשיתי אתכם לעיניהם?! מי יאמר שלא הייתם בעיניהם כמלאכים?! מה גרמתם לעצמכם? במספר הימים אשר תרתם את הארץ, לא דיים כך, אלא שלא נכנסו לארץ. אמר הקב"ה לישראל: בעוה"ז, ע"י שהיו שלוחי בשר ודם נגזר עליהם שלא יכנסו לארץ, אבל לעוה"ב, אני משלח לכם מלאכי פתאום ויפנה את הדרך, שנאמר (מלאכי ג): הנני שולח מלאכי ופנה דרך לפני ופתאום יבוא אל היכלו:
וישלח אותם משה לתור את ארץ כנען ויאמר אליהם עלו זה בנגב ועליתם את ההר - שכן התגרין מראין את הפסולת תחלה ואח"כ מראין את השבח. וראיתם את הארץ, ג' פעמים אמר להם ומה הארץ. למה בראשון וראיתם וגו'? אמר להם: היו מסתכלין בא"י: יש ארץ שמגדלת גבורים ויש ארץ שמגדלת חלשים. ויש שמגדלת אוכלוסין ויש ממעטת אוכלוסין. כך פקדן: ואת העם היושב עליה החזק הוא הרפה, המעט הוא אם רב, ומה הארץ אשר הוא יושב בה. מנין אתם יודעין כחם? אם במחנים הם שרוין, הם גבורים בוטחין על כחם, אם במבצרים, חלשים הם ולבם רך. ומה הארץ השמנה היא, אם פירותיה קלים, אם שמנים. א"ל: הסתכלו באבנים ובצרורות שלה, אם של צונמא הם, שמנים הם. אם של חרסים הם, רזים הם. והימים ימי בכורי ענבים, מכאן אמרו: אין תקופת תמוז, בלא תאנים וענבים:
ויעלו ויתרו את הארץ - כיצד היו נכנסים לעיר? הדבר נוגף את הגדולים ומתעסקים בני העיר בקבורתן, ובריה לא היתה רואה אותם, לכך אמרו הארץ: אשר עברנו בה וגו', בנסים שהיה עושה להם הקדוש ברוך הוא, בו הוציאו דבה. ויעלו בנגב ויבא עד חברון ושם אחימן, שהיו עד מאד גבורים, שנאמר (דברים ט): אשר אתה ידעת ואתה שמעת מי יתיצב לפני בני ענק. (במדבר יג) וחברון שבע שנים נבנתה, להודיעך שבחה של א"י, שהפסולת שלה משובח הרבה יותר, מן המשובח של מצרים, שבשעה שיצאו ונחלו בני נח את העולם אחר המבול, הם בנו עיירות תחלה ולא במקום השבח, אלא במקום הפסולת של א"י, וצוען מצרים היא הטובה שבארץ מצרים, וזו קדמה לה שבע שנים. וא"ת: לא מי שבנה זו לא בנה זו, הוא הדור, הוא המשפחה (בראשית י): ובני חם כוש ומצרים ופוט וכנען ועמדו ובנו זו לפני זו, וחברון שבע שנים נבנתה לפני צוען מצרים:
ויבאו עד נחל אשכול - לא רצו ליטול מפירות א"י, אילולי כלב ששלף את הזיין וירץ לפניהם ואמר להם: אם אין אתם נוטלים, או אתם הורגים אותי, או אני הורג אתכם, לא היו נוטלים, לפיכך, אם לא הארץ אשר דרכה רגלך בה לך תהיה. וישאוהו במוט בשנים, אין פחות משני מוטות, לפי שאין אומר במוט שנים, אלא בשנים. וי"א: שלשה במוט אחד, בשנים הרי שלשה. וכמה היה משוי של כל אחד ואחד? נאמר באבנים, שנטלו מן הירדן (יהושע ד): ואת שתים עשרה האבנים האלה אשר לקחו מן הירדן הקים יהושע בגלגל. כמה שיעורו של כל אחת ואחת? משאוי ארבעים סאה, מכאן את המחשב לאותו אשכול. אדם נושא משאוי לעצמו, מגביה סאה, מגביה עליו חבירו נושא סאתים ואם מגביה סאתים, נושא עם חבירו נושא שלש, הוי, מכאן מחשב:
וישבו מתור הארץ מקץ ארבעים יום - והלא את מוצא, שהלכו מן הדרום לצפון מ' יום ומ' יום היו מהלכין את כולה?! אלא שגלוי היה לפני הקב"ה, שהן באים ואומרים לשון הרע על הארץ ונגזר על אותו הדור שנים של צרה, יום לשנה יום לשנה, וקיפץ הקדוש ברוך הוא לפניהם את הדרך:
למקום ההוא קרא נחל אשכול - זה שאמר הכתוב: (ישעיה מו): מגיד מראשית אחרית, שהכל צפוי היה לפני הקב"ה. אשכול אוהבו של אברהם היה ונקרא אשכול, על אודות האשכול, שעתידין ישראל לכרות ממקומו:
וילכו ויבואו אל משה ואל אהרן ויספרו לו ויאמרו באנו אל הארץ וגו' - אפס כי עז העם כך דרכן של מספרי לשון הרע, פותחין בטובה ומשלימין ברעה:
עמלק יושב בארץ הנגב - מה ראו לפתוח בעמלק? משל לתינוק, שסרח ולקה ברצועה וכשמבקשין להפחידו מזכירין לו הרצועה שלקה בו. כך היה עמלק רצועה רעה לישראל ומה ראה לישב לו על הספר, על דרך כניסתן של ישראל לארץ, כך צוהו עשו זקנו, לקדמן לדרך ועקר ממקומו וישב לו בדרך, וירד העמלקי והכנעני ויכום ויכתום עד החרמה:
ויהס כלב - שבתחלה אמר להם: אני עמכם בעצה ובלבו היה לומר אמת, שנאמר (יהושע יד): ואשיב אותו דבר כאשר עם לבבי ואחי אשר היו עמי המסו את לב העם. וכן הקדוש ברוך הוא מעיד עליו, שנאמר (במדבר יד): ועבדי כלב עקב היתה רוח אחרת עמו. כשבאו המרגלים אמרו: נאמן עלינו כלב, מיד עמד על הספסל ושיתק את כל ישראל, שהיו מצווחין על משה, שנאמר: ויהס כלב והם היו סבורין, שהיה אומר לה"ר, לפיכך שתקו. פתח ואמר: עלה נעלה וירשנו אותה כי יכול נוכל לה, מיד חלקו כנגדו ואמרו: לא נוכל לעלות אל העם וגו':
ותשא כל העדה ויתנו את קולם - זה שאמר הכתוב: (משלי יח): דברי נרגן כמתלהמים והם ירדו חדרי בטן דברים שרגנו אחר הקב"ה, גרמו להם צרה גדולה, שאלו לא נשתוו למרגלים, לא היו לוקין עמהם, אלא השלימו אחריהם, שנאמר (דברים א): ותרגנו באהליכם ותאמרו. מהו ותרגנו? תרתם גנות א"י, שקראה הקדוש ברוך הוא ארץ טובה. ותשא כל העדה ויתנו את קולם זה שאמר הכתוב: (ירמיה יב) נתנה עלי בקולה על כן שנאתיה, אותו קול שבכיתם, גרם לכם להיות שנואין. ועל אותו הדור אמר ישעיה (ישעיה יז): ביום נטעך תשגשגי ובבוקר זרעך תפריחי ביום שאמר ליטע אתכם בארץ, נעשיתם סיגים.ובבוקר זרעך תפריחי, עד שלא בא השרב פרחתם. נד קציר ביום נחלה, ביום שעברתי ליתן לכם נחלת אביכם, נעשיתם קלון בעולם. וכאב אנוש, זה הפורענות, ששלחתה ירושה לדורות, שבכו בליל ט' באב ואמר להם הקב"ה: אתם בכיתם בכיה של חנם לפני, אני אקבע לכם בכיה לדורות, ומן אותה שעה נגזרה על ביהמ"ק שתתחרב, כדי שיגלו ישראל לבין האומות, שכן הוא אומר (תהלים קו): וישא ידו להם להפיל אותם במדבר ולהפיל זרעם בגוים ולזרותם בארצות נשיאות יד, כנגד נשיאות קול:
וילונו על משה ועל אהרן ויאמרו אליהם כל העדה - אלו סנהדראות. לו מתנו בארץ מצרים משל למלך, שעלה אחד לבימה שלו לידון, הוציא דבר מפיו במה שחייב את עצמו, הניח המלך את האליגון שלו וחייבו מפיו. אמר לו: בדין שהוצאת מפיך, בו אני דנך! יהא לך כמו שאמרת! אף כך אמר להם הקדוש ברוך הוא (במדבר יד): במדבר הזה יפלו פגריכם, חי אני נאם ה' אם לא כאשר דברתם באזני כן אעשה לכם, התחילו לומר: ולמה ה' מביא אותנו, ויאמרו איש אל אחיו נתנה ראש ונשובה מצרימה, ויפלו משה ואהרן על פניהם לפני כל קהת עדת בני ישראל, ויהושע בן נון וכלב בן יפונה מן התרים את הארץ קרעו בגדיהם, ויאמרו אל כל עדת בני ישראל לאמר אם חפץ בנו ה' והביא אותנו אך בה' אל תמרודו ואתם. אמרו להם: אין אתם נאמנים עלינו, אחינו חוששים בנו יותר מכם, שנאמר: אנה אנחנו עולים אחינו המסו את לבבינו לאמר. ויאמרו כל העדה לרגום אותם באבנים. ומי הם? משה ואהרן. וכבוד ה' נראה, מלמד שהיו זורקין אבנים והענן מקבל:
ויאמר ה' אל משה עד אנה ינאצוני העם הזה - אמר הקב"ה: ב' צווחות צווחתי מפניכם, סופכם לצווח ארבע, בשיעבוד מלכיות. (תהלים יג) עד אנה ה' תשכחני נצח, עד אנה תסתיר את פניך ממני, עד אנה אשית עצות בנפשי, עד אנה ירום אויבי עלי. צווחתי: עד מתי לעדה הרעה, סופכם לצווח. (שם ו) ונפשי נבהלה מאד ואתה ה' עד מתי. אכנו בדבר אמר משה: ריבונו של עולם! הבט לברית אבותם שנשבעה להם שתעמיד מהם מלכים, נביאים וכהנים. אמר לו הקדוש ברוך הוא: ואין אתה מביניהם?! (שמות לב) ואעשה אותך לגוי גדול. כיון שראה משה כך, עמד במדה אחרת. ויאמר משה אל ה' ושמעו מצרים ואמרו אל יושב הארץ הזאת, יאמרו שלא היה בו כח לזון אותם. אמר לו: והלא ראו נסים וגבורות שעשיתי על הים, אומרים בנו היה יכול לעמוד, בשלשים ואחד אין יכול לעמוד?! רבון כל העולמים, עשה בשבילך! (במדבר יד) ועתה יגדל נא כח ה' ותנצח מדת רחמים, למדת הדין. כאשר דברת לאמר, אני אמרתי לפניך, באיזה מדה אתה דן את עולמך? (שמות לג) הודיעני נא את דרכיך, העברת ממני, ויעבור ה' על פניו ויקרא, אותה המדה, שאמרת לי, קיים! ה' ה' אל רחום וחנון. סלח נא, קבל הקב"ה את דבריו והודה לו. (במדבר יד) ויאמר ה' סלחתי כדברך, שהם עתידים המצרים לומר, כדבריך:
(שם) ואולם חי אני אם יראו האנשים העולים מבן עשרים שנה ומעלה - בן עשרים שנה, בין שהיה עמהם בעצה, בין שלא היה עמהם בעצה. פחות מבן ך' שנה ולא הביא ב' שערות, בין שהיה עמהם בעצה, בין שלא היה עמהם בעצה. ואם הביא ב' שערות והוא פחות מכ', היה עמהן בעצה, לא היה נכנס ואעפ"כ לא מת אחד מהן פחות מס' שנה. בא וראה מה (מלאכי ג) בין צדיק לרשע בין עובד אלהים לאשר לא עבדו משל למטרוניתה, שהיתה לה שפחה כושית והלך בעלה למדינת הים. כל הלילה אומרת אותה שפחה, לאותה מטרונה: אני נאה ממך והמלך אוהב אותי יותר ממך. אמרה לה אותה מטרונה: יבא הבקר ונדע מי נאה ומי שאוהב אותה המלך! אף כך אוה"ע אומרים לישראל: אנחנו מעשינו יפים ובנו חפץ הקדוש ברוך הוא, לכך אמר ישעיה: יבא הבקר ואנו יודעין במי חפץ, שנאמר (ישעיה כא): אמר שומר אתא בקר וגם לילה, יבא העולם הבא, שנקרא בקר ואנו יודעין במי חפץ. (מלאכי ג) ושבתם וראיתם בין צדיק לרשע. כתיב (תהלים סב): אך הבל בני אדם כזב בני איש. אמר רבי חייא בשם ר' לוי: כל הבלים, שישראל עושין כל ימות השנה, במאזנים לעלות, מוחל להם הקב"ה במזל מאזנים בחדש תשרי. (ויקרא טז) כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם:
ויאמר ה' עד אנה ינאצוני - הה"ד (משלי א): ותפרעו כל עצתי ותוכחתי לא אביתם, נאצו כל תוכחתי. מהו ותפרעו? אלא כל טובה שיעצתי עליכם, קלקלתם אותה ופרעתם אותה, שנאמר: ותפרעו כל עצתי. מתחלה (שמות ג): וארד להצילו מיד מצרים ואתם לא עשיתם כן, באתם לים ומיד קלקלתם את העצה, שנאמר (תהלים קו): וימרו על ים בים סוף. באלפי אלפים ורבי רבבות של מלאכים ירדתי בשבילכם והייתי מוסר לכל אחד ואחד מכם ב' מלאכים, אחד חוגרו זיינו ואחד נותן עטרה בראשו. רבי יהודה דצפרין אמר: זונים אסר להם. ורבי סימאי אומר: פורפירא הלבישן ושם המפורש חקוק עליו, וכל הימים שהיה בידם, לא היה דבר רע נוגע בהם ולא מלאך המות ולא דבר אחר, וכיון שחטאו, אמר להם משה (שמות לב): ועתה הורד עדיך, באותה שעה, וישמע העם את הדבר הרע הזה. מה כתיב? (שם) ויתנצלו בני ישראל את עדים. מה עשה הקדוש ברוך הוא במתן תורה? הביא למלאך המות, אמר לו: העולם כולו ברשותך, חוץ מאומה זו שבחרתי לי. אמר רבי אלעזר בנו של רבי יוסי הגלילי: אמר מלאך המות לפני הקב"ה, על חנם נבראתי בעולם! אמר לו הקדוש ברוך הוא: בראתי אותך, שתהא משכל בעובדי כוכבים, חוץ מאומה זו, שאין לך רשות עליה! ראה עצה שיעץ הקב"ה עליהם, שיהיו חיים וקיימים, שנאמר (דברים ד): ואתם הדבקים וגו'. וכן הוא אומר (שמות לב): והמכתב מכתב אלהים הוא חרות. מהו חרות? ר' יהודה אומר: חרות מן המלכיות. ור' נחמיה אומר: ממלאך המוות. ורבי אומר: מן היסורין. ראו עצה, שיעץ עליהם הקדוש ברוך הוא ומיד קלקלו העצה מ' יום, לכך נאמר (משלי א): ותפרעו כל עצתי. אמר להם הקב"ה: אני אמרתי, שאין אתם חוטאים ותהיו חיים וקיימים כמותי, כמו שאני חי וקיים לעולם ולעולמי עולמים. (תהלים פב) אני אמרתי אלהים אתם ובני עליון כולכם, כמלאכי השרת, שאין מתים ובקשתם אחר הגדולה הזאת למות, אכן כאדם תמותון כאדם הראשון שצויתי אותו מצוה אחת, שיעשה אותה ויהיה חי וקיים לעולם, שנאמר (בראשית ג): הן האדם היה כאחד ממנו. וכן: ויברא אלהים את האדם בצלמו, שיהיה חי וקיים כמותו, והוא חבל מעשיו ויבטל גזירתי, ואכל מן האילן, ואמרתי לו: כי עפר אתה. אף אתם, אני אמרתי: אלהים אתם חבלתם עצמכם כאדם, אכן כאדם תמותון. ומי גרם להם כך? ותפרעו כל עצתי. אמר להם הקדוש ברוך הוא: בטובה שהבאתי עליכם, בה אתם מכעיסין?! באו למדבר והאכלתי להם מן מ' שנה ולא נצרך אחד מהם לנקביו אותן מ' שנה, אלא שאכלו את המן והוא נעשה להם בשר, שנאמר (תהלים עח): לחם אבירים אכל איש ובו הכעיסו אותו, אומר זה לזה: אין אתם יודעין שיש לנו כמה ימים, שלא עשינו צרכינו, ואדם שאינו עושה צרכו ד' ימים או ה' ימים הוא מת! ונפשנו קצה בלחם הקלוקל, שהיה קל בתוך מעיהם. אמר הקב"ה: במה שהטיבותי להם, בו הכעיסוני, שנאמר (ישעיה ה): מה לעשות עוד לכרמי הלכו המרגלים וראו את הארץ ואת מוצא בכל מקום, שישראל הולך ניכר הוא, שנאמר: כל רואיהם יכירום. אמר הקדוש ברוך הוא: אם רואים להם האמוריים, מכירים הם אותן שהן ישראל והורגים אותם, אלא מה אני עושה? על כל מדינה ומדינה, שהיו המרגלים נכנסים, היה ראש המדינה ניגף או מלכה היה נגף, כדי שיהיו עוסקים להוציא מתיהם ואין נותנים דעתם למרגלים, שלא יהרגו אותן והם הכעיסו בו, כשבאו אצל משה ואצל ישראל, אמרו: מה הארץ, בכל מקום שנכנסו, מתים היו רואים. ומה הנייה? ארץ אוכלת יושביה. אמר הקב"ה: אני הייתי סבור, שאתם נעשין כאבות (הושע ט): כענבים במדבר ולא הייתי סבור, שאתם נעשין כסדום, שנאמר (דברים לד): כי מגפן סדום גפנם. (ישעיה ה) מדוע קויתי לעשות ענבים ויעש באושים, לכך אמר: עד אנה ינאצוני:
אמר לו משה: שמעו כי אתה ה' בקרב העם הזה והמתה את העם הזה כאיש אחד, שלא יהיו אומות העולם אומרים: אלהי כנען קשים הם, מאלהי מצרים, אלהיהן של מצרים שקר הם, אבל של כנען, של בעל הם. ואמרו אל יושב מבלתי יכולת ה' מפני שלא היה לו יכולת להוסיף להם מזונות, הוציאם להמיתם במדבר, ואין לשון יכולת אלא מזונות, כמה דתימא (מלכים א ה): עשרים אלף כור חיטים מכולת לביתו. דבר אחר: שלא יהיו אומות העולם נוהגין בך כאכזרי, לומר: בא דור המבול ואבדן, בא דור הפלגה, ובאו סדומים, ובאו מצרים ואבדן, אף אלו, שקראן: בני בכורי הרי הוא מכלה אותן, כלילית הזו שאינה מוצאה כלום והיא הופכת על בניה. כך, מבלתי יכולת ה'. אמר משה: רבון העולמים! (במדבר יד): כי עין בעין נראה אתה. מהו כי עין בעין? אמר ריש לקיש: הרי מאזנים מעוין, אתה אומר אכנו בדבר ואני אומר סלח נא, נראה של מי עומד, שנאמר (שם): ויאמר ה' סלחתי כדברך, אף על פי כן, לא בטלה גזירתו של הקדוש ברוך הוא, שאמר למשה: ואעשה אותך, העמיד ממנו ששים רבוא, שנאמר (ד"ה א כג): ובני רחביה רבו למעלה. ולעתיד לבא הקב"ה מכנסן, שנאמר (ישעיה מט): הנה אלה מרחוק יבאו והנה אלה מצפון ומים ואלה מארץ סינים. והגליות באים עמהם והשבטים, שהם נתונים לפנים מן סמבטיון ושלפנים מן הרי חשך, הם מתכנסין ובאין לירושלים. אמר ישעיה (שם): לאמר לאסורים צאו, אלו שנתונים לפנים מן סמבטיון. ולאשר בחשך הגלו, אלו שנתונים לפנים מן ענן של חשך. (שם) ועל דרכים ירעו ובכל שפיים מרעיתם, אלו שנתונים בדפנו של אנטוכיא. אותה שעה הם נגאלים ובאו לציון בשמחה, שנאמר (שם נא): ופדויי ה' ישובון וגו':
עד מתי וגו' - הלכה: תינוק שיש בו [בידו] אבן בשבת מהו לטלטלו? שנו רבותינו: נוטל אדם את בנו והאבן בידו כלכלה ואבן בתוכה, מדור המדבר את למד, שהיה הקדוש ברוך הוא נושאם במדבר, כביכול כאשר ישא איש את בנו והיתה עבודת כוכבים בידם, שנאמר (שמות לב): כי עשו עגל מסכה. וכן את מוצא, כשעברו בים צלמו של מיכה עבר עמהם, שנאמר (זכריה י): ועבר בים צרה, ובכל כך לא הניחן הקב"ה ואמר למשה: קרעתי להם את הים והכעיסוני, שנאמר (תהלים עח): כמה ימרוהו ואף כאן הוציאו על הארץ שם רע ואיני יכול לסבול, עד מתי אהיה סובל להם, עד מתי לעדה הרעה?!
דבר אחר: עד מתי, זה שאמר הכתוב: (מלאכי א) כי ממזרח שמש עד מבואו גדול שמי. אמר הקדוש ברוך הוא: אומות העולם מכבדין אותי ואתם כמה עשיתי נסים לכם ומכעיסין אתם אותי?! רצונך לידע, עגלון מלך מואב אדם ערל היה ונכנס אהוד בן גרא אצלו, כיון שהזכיר לו שמי, חלק לי כבוד ועמד לו מכסאו, שנאמר (שופטים ד): ויאמר אהוד דבר אלהים לי אליך ויקם מעל הכסא, לקיים מה שנאמר: כי ממזרח וגו', עליך אמר הקב"ה: אומות העולם מכבדין אותי וחולקים לי כבוד ואתם מכעיסין אותי, ואני טוען אתכם, עד מתי אני סובל, עד מתי לעדה הרעה?! אמר הקדוש ברוך הוא: כביכול אדם קונה לו עבד, שיהא העבד נוטל הפנס ומאיר לקונה, ואני לא עשיתי כן, אלא אתם עבדי (ויקרא כה): כי לי בני ישראל עבדים, ואני נוטל את הפנס ומאיר לכם. דבר אחר: בנוהג שבעולם, אדם קונה עבד, שאם יצא לדרך יהא עבדו קודם ומתקן לו איטימסייה ואני לא עשיתי כן, אלא אתם עבדי, ואני הייתי מתקן לכם איטימסייה, שנאמר (במדבר יד) וארון ברית ה' וגו' לתור להם מנוחה. דבר אחר: בנוהג שבעולם, אדם קונה עבד, שיהא עבדו אופה לו לחם ואני לא עשיתי כן, אתם עבדי, ואני אופה לכם לחם מן השמים, וכן הוא אומר (תהלים עח): לחם אבירים אכל איש:
אמר הקב"ה למשה: אכלה אותם מלפני! אמר לפניו: רבון העולם! אתה מאריך אף, ועבד אם יהיו מעשיו טובים, ויהא שומע לרבו, ויהא רבו מסתכל בו בסבר פנים יפות, אין מחזיקין לרבו טובה. ואימתי הם מחזיקין? בזמן, שהעבד של תרבות רעה ורבו מסתכל בו, בסבר פנים יפות. כך אתה, אל תבט בקשה ערפם, שנאמר (דברים ט): אל תפן אל קשי העם הזה. אמר לו הקדוש ברוך הוא: בשבילך אסלח להם, שנאמר (במדבר יד): ויאמר ה' סלחתי כדברך.



כי תבאו אל ארץ מושבותיכם - הלכה כמה דברים חייב אדם לעשות לבנו? שנו רבותינו: חמשה דברים האב חייב לעשות לבן. האב זה הקב"ה והבן אלו ישראל. כשם שהאב חייב למול את בנו. כן עשה הקדוש ברוך הוא לישראל, מל אותם על ידי יהושע (יהושע ה): עשה לך חרבות צורים. האב חייב לפדותו והקב"ה פדה ישראל, שנאמר (שמואל ב ז): לפדות לו לעם. ללמדו תורה, הקדוש ברוך הוא לימד תורה לישראל (דברים יא): ולמדתם אותם את בניכם וכתיב: אני ה' אלהיך מלמדך, להועיל. ללמדו מצות, הקב"ה לימד את המצות לישראל. להשיאו אשה הקדוש ברוך הוא אמר להם: פרו ורבו. האב זקוק לבנו: להאכילו, ולהשקותו, לרחצו, לסוכו, ולהלבישו, וכן עשה הקב"ה לישראל (יחזקאל טז): וארחצך במים, ואשטף דמיך וגו', ואלבישך רקמה, ולחמי אשר נתתי לך, עלי באר ענו לה. מה האב נותן לבנו, נכסים. כך הקדוש ברוך הוא עשה לישראל (ירמיה יג): ואתן לך ארץ חמדה. ומה הבן חייב להיות מעלה לאביו, דורון. כך אמר הקב"ה לישראל: כי תבאו אל ארץ וגו' ועשיתם עולה לה':
כך פתח ר' תנחומא בר אבא, בשם רבי חנינא אחיו של ר' אחא, ב"ר חנינא: זאת הפרשה של נסכים שנאמר (במדבר טו): או לאיל תעשה מנחה ויין לנסך חצי ההין. ומכאן ואילך, והיה באכלכם מלחם הארץ ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה. הרי חלה למטה, ונסכים למעלה. לפיכך, פתח ר' חנינא (קהלת ט): לך אכול בשמחה לחמך ושתה בלב טוב יינך מהו? כי כבר רצה האלהים את מעשיך. אכול בשמחה לחמך, זו פרשת חלה. ושתה בלב טוב יינך, זו פרשת נסכים. מהו כי כבר רצה וגו'? זו הכנסת ישראל לארץ, שנאמר: כי תבאו אל הארץ וגו'. דבר אחר: הפסוק הזה מדבר, כנגד אברהם, בשעה שאמר הקדוש ברוך הוא לאברהם (בראשית כב): קח נא את בנך את יחידך, השכים אברהם ונטלו בזריזות והוליכו והעלהו להר המוריה. אמר אברהם: רבונו של עולם! לחנם אמרת לי קח נא?! אמר לו: לאו, להודיעך בעולם, שנאמר (שם יא): כי ידעתיו למען אשר יצוה. אמר ר' שמעון בן יוחאי: אמר לו הקדוש ברוך הוא: חייך! שאני מעלה עליך, שאם אמרתי לך שתשחוט את נפשך, שלא היית מעכב על שמי, שכך כתיב (שם כב): ולא חשכת את בנך, הרי כבר פירוש. מנין את יחידך? זה נפשך, שהנשמה קרוייה יחידה, שנאמר (תהלים כב): הצילה מחרב נפשי מיד כלב יחידתי. אמר אברהם: רבון העולמים! אי אפשר לי לירד מכאן, בלא קרבן. אמר לו הקב"ה: הרי קרבנך מתוקן, מששת ימי בראשית (בראשית כב): וישא אברהם את עיניו וירא והנה איל. ושנו רבותינו: אילו של אברהם נברא בין השמשות. נטלו אברהם והעלהו עולה תחת בנו, כמו שאמר: ויקח את האיל ויעלהו לעולה. חסר המקרא?! מהו תחת בנו? אמר אברהם: רבון העולמים! תהא רואה, כאילו דם יצחק זרוק לפניך! נטל האיל והפשיטו ואמר: כך תהא רואה, כאילו עורו של יצחק הפשטתי לפניך! נטלו והספיגו, אמר: כך תהא רואה, כאילו יצחק מסתפג לפניך! שרפו ואמר: כך תהא רואה, כאילו אפרו של יצחק צבור על גבי המזבח! דבר אחר: מהו תחת בנו? אמר לו הקדוש ברוך הוא: חייך! בנך נתקרב ראשון, האיל הזה תחתיו, באותה שעה אמר אברהם: איני זז מכאן, עד שתשבע לי, שאין אתה מנסה אותי עוד לעולם, שאם ח"ו לא הייתי שומע לך, אבדתני כל אשר יגעתי מימי! אמר לו הקב"ה: חייך! כך הוא, ונשבע שלא ינסנו עוד, שנאמר (שם ): ויאמר בי נשבעתי נאם ה'. אמר לו הקדוש ברוך הוא: יסורין קשים ונסיונין אחרים היו ראויין לבא על אברהם ואינן באין, ואלו הן היסורין, אותן שבאו על איוב, היו ראוין לבא על אברהם, שכן הוא נסמך לפרשה (שם): ויהי אחרי הדברים האלה ויגד וגו' את עוץ בכורו ואת בוז, ועוץ היה איוב (איוב א): איש היה בארץ עוץ איוב שמו. באותה שעה, א"ל הקב"ה לאברהם (קהלת ט): לך אכול בשמחה לחמך כי כבר רצה האלהים את מעשיך. דבר אחר: לך אכול וגו' מדבר בשלמה, בשעה שבנה את בית המקדש ושכללו, עשה שבעה ימים חנכה וחזר ועשה עוד ז' ימים של חג, ושכחו לעשות יוה"כ והיו מצירין. אמר רבי יצחק: יצתה רוח הקדש ואמרה לו: לך אכול בשמחה לחמך ושתה בלב טוב יינך כי כבר רצה האלהים את מעשיך:
דבר אחר: כי תבאו אל ארץ מושבותיכם אמר רבי זכאי דשאב: אמרו ישראל לפני הקדוש ברוך הוא: ריבונו של עולם! בכל מקום אתה קורא אותה ארץ כנען, וכאן ארץ מושבותיכם?! אמר להם הקב"ה: חייכם! נתתי אותה לאברהם ליצחק וליעקב, וכולם מן המקרא, והבן יורש את האב, לכך ארץ מושבותיכם. ולמה זכה כנען שנקראת הארץ על שמו? כיון ששמע שישראל באים, פצה את המקום. אמר הקדוש ברוך הוא: אתה פציתה את המקום, תקרא הארץ על שמך, ואתן לך ארץ יפה כארצך. ואיזו? זו אפריקי. מה כתיב למעלה? פרשה מרגלים, ויעפילו לעלות הביאו אפילה על יושביה, כולם באפילה וארון ברית ה' ומשה לא משו מקרב המחנה, שלא עלו עמהם. אמר להם משה: כך אמר הקב"ה אלי: לא תעלו ולא תלחמו כי אינני בקרבכם. אמרתם: אנה אנחנו עולים אחינו המסו את לבבנו. מהו המסו את לבבנו? אמרו רבותינו: מכאן, שיערו הרמונים, ששנו רבותינו הרמונים, משימסו. המסו את לבבנו לאמר אמר משה: מתחלה חלקתם אותה. ותקרבון אלי כלכם, לטובה. ותקרבון אלי כל ראשי שבטיכם, לרעה. ותקרבון אלי כלכם ותאמרו. וכתיב: ותרגנו באהליכם ותאמרו בשנאת ה' אותנו. הקדוש ברוך הוא אמר: אהבתי אתכם. והן אומרים: בשנאת ה' אותנו, היו דורשין ואומרים. תדע לך, שהוא שונא אותנו. מלך בשר ודם, יש לו שני בנים ויש לו ב' שדות, אחת של שוקי, ואחת של בעל. לא למי שהמלך אוהב נותן של שוקי ולאותו ששונא הוא נותן של בעל?! ארץ מצרים של שוקי והיינו בתוכה, וארץ כנען של בעל והוציאנו ממצרים לתת לנו את ארץ כנען, אעפ"כ, ותחגרו איש את כלי מלחמתו, ויאמר ה' אמור להם: לא תעלו ולא תלחמו, סבור הייתי לעלות אתכם, עכשיו לא תעלו, ירידה היא לכם, אף על פי כן ותחגרו, נעשיתם כולכם אחת. ותהינו לעלות ההרה מהו ותהינו? שהיו אומרים מטיפה לטיפה נתמלא ההין. כתוב אחד אומר: ותזידו. וכתוב אחד אומר: ותהינו. מהו ותזידו? שהזידו על חניותיו של הקב"ה. ותעלו ההרה ויצא האמורי מהו הדבורים? מה הדבורה הזו, כיון שהיא מכה לאדם, מיד היא מתה. אף אתם, כיון שהיה אחד מהם נוגע בכם, מיד היתה נפשו יוצאה. מה הדבורה הזו פורחת, כך היו פורחים עליכם. לשעבר היו שומעים שמעכם ומתים, שנאמר (שמות טו): שמעו עמים ירגזון ועכשיו, וירדפו ויכתו אתכם. ותשובו ותבכו לפני ה' ולא שמע ה', כביכול, עשיתם מדת הדין כאילו אכזרי. אמר רבי שמואל בר נחמני: אוי להם לרשעים, שהן עושין למדת הדין, כאילו אכזרי. ויאמר ה' קום לך למסע, אם באתי לעשות עמכם משפט, אינן נכנסין לארץ, אלא קום לך למסע הוי, כי תבאו אל הארץ:
ועשיתם אשה לה' עולה או זבח - אמר להם הקדוש ברוך הוא: כל מי שמקריב לי קרבן בעולם הזה, אינו מקריבו על חנם, אלא מקריבו והוא ערב עלי גם לעולם הבא, הוא זוכה לקרב ואני מקבלו והוא ערב לי, שנאמר (מלאכי ג): וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים כימי עולם וכשנים קדמוניות:
ועשו להם ציצית - הה"ד (תהלים צז): אור זרוע לצדיק וגו'. (ישעיהו מב) ה' חפץ למען צדקו זרע הקב"ה את התורה ואת המצות להנחילם לישראל, לחיי העוה"ב ולא הניח דבר בעולם, שלא נתן בו מצוה לישראל. יצא לחרוש (דברים כב): לא תחרוש בשור ובחמור. לזרוע (שם): לא תזרע כרמך. לקצור (שם כד): כי תקצור קצירך. לש (במדבר טו): ראשית עריסותיכם חלה. שחט, ונתן לכהן הזרוע והלחיים. קן צפור, שלוח הקן בחיה ובעופות, ושחט את דמו וכסהו בעפר. נטע (ויקרא יט) וערלתם ערלתו את פריו. קבר מת (דברים יד): לא תתגודדו. מגלח שער (ויקרא יט): לא תקיפו. בנה בית, ועשית מעקה וכתבתם על מזוזות נתכסה בטלית, ועשו להם ציצית. ועשו להם, תעשה ולא מן העשוי, שלא יוציא מן נימין ויעשה מהן, אלא מצוה להביא לבן ותכלת ויעשה. אימתי? כשהוא תכלת, ועכשיו אין לנו אלא לבן, שהתכלת נגנז. על כנפי ולא באמצע, אלא על הכנף. פתיל, שהוא צריך לפותלן. אמר ר' מאיר: מה נשתנה תכלת מכל מיני צבעונין? שהתכלת דומה לרקיע, ורקיע דומה לכסא הכבוד, שנאמר (שמות כד): ויראו את אלהי ישראל וגו'. והיה לכם לציצית, שתהא נראית. וכמה שיעורה? בית שמאי אומרים: ארבע אצבעות. ובית הלל אומרים: שלש. וכמה חוטין? בית שמאי אומרים: ד'. ובית הלל אומרים: ג'. וראיתם אותו, פרט לכסות לילה, או אינו אלא פרט לסומא? חזר ואמר: למען תזכרו. נתן ראיה ונתן זכירה. זכירה למי שאינו רואה, ראיה למי שרואה. וראיתם אותו, אותו ולא אותה, שאם עשית כן, כאלו כסא כבוד אתה רואה, שהוא דומה לתכלת. וראיתם וזכרתם, המראה מביא לידי זכרון, זכרון מביא לידי מעשה, שנאמר (במדבר טו): למען תזכרו ועשיתם. למה? כי לא דבר רק הוא מכם משל לבעל הבית, שהיה שוקל ארנוניות וכותב אפכיות. אמר לו אביו: בני, הוי זהיר באפכיות, שחייך נתון בהן. כך אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל (דברים לב): כי לא דבר רק הוא מכם כי הוא חייך וגו':
ולא תתורו אחרי לבבכם - הלב והעינים הם סרסורין לגוף, שהם מזנין את הגוף. למען תזכרו ועשיתם את כל מצותי משל לאחד, מושלך לתוך המים, הושיט הקברניט את החבל, ואמר לו: תפוש חבל זה בידך ואל תניחהו, שאם תניחהו, אין לך חיים. אף כך אמר לו הקב"ה לישראל: כל זמן שאתם מדובקין במצות (שם ד): ואתם הדבקים בה' אלהיכם חיים כולכם היום.וכן הוא אומר (משלי ד): החזק במוסר אל תרף נצרה כי היא חייך. והייתם קדושים בזמן שאתם עושים את המצות, אתם מקודשים ואימתכם מוטלת על העובדי כוכבים, פרשתם מן המצות, נעשיתם מחוללים. אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל: בעולם הזה, ע"י יצר הרע אתם פורשים מן המצות, לעתיד לבא, אני עוקרו מכם, שנאמר (יחזקאל לו): ואת רוחי אתן בקרבכם וגו'.



ויקח קרח בן יצהר בן קהת וגו' - הה"ד (משלי יח) אח נפשע מקרית עז, זה קרח, שחלק כנגד משה ומרד וירד מן כבוד שהיה בידו, ואין נפשע, אלא מרידה, כמה דאת אמר: (מלכים ב' ג'): מלך מואב פשע בי. ומדינים כבריח ארמון, שהעלית הארץ בריחיה בעדו. ארמון, שחלק על משה ועל המקום:
ויקח - אין ויקח, אלא משיכת הדברים רכים, שנמשכו כל גדולי ישראל והסנהדראות אחריו. במשה הוא אומר: ויקח משה ואהרן את האנשים האלה. וכן: קח את אהרן ואת בניו אתו. וכן הוא אומר (הושע יד): קחו עמכם דברים. וכן (בראשית יב): ותקח האשה בית פרעה הוי, ויקח קרח, שבדברים רכים משך לבם. ויקח קרח על ידי מה נחלק? ע"י אליצפן בן אחי אביו, שנעשה נשיא על משפחתו. ונשיא בית אב למשפחות הקהתי אליצפן בן עוזיאל אמר קרח: ארבעה אחים היו אחי אבא, ובני קהת: עמרם ויצהר וחברון ועוזיאל. עמרם הבכור, זכה אהרן בנו לגדולה ומשה למלכות. מי ראוי ליטול את השניה לא השני, שנאמר (שמות ו): ובני קהת עמרם ויצהר, אני בנו של יצהר, הייתי ראוי להיות נשיא על משפחות והוא עשה בנו של עוזיאל, קטן של אחי אבא יהי גדול עלי?! הריני חולק עליו ומבטל כל מה שנעשה על ידו, לכך: ויקח קרח:
ויקח קרח - מה כתיב למעלה מן העניין? (במדבר טו) ועשו להם ציצית. קפץ קרח ואמר למשה: טלית שכולה תכלת מהו שתהא פטורה מן הציצית? א"ל: חייבת בציצית. א"ל קרח: טלית שכולה תכלת אין פוטרת עצמה, ארבע חוטין פוטרות אותה?! בית מלא ספרים מהו שיהא פטור מן המזוזה?! אמר לו: חייב במזוזה! א"ל כל התורה כולה רע"ה פרשיות, אינה פוטרת את הבית, פרשה אחת שבמזוזה פוטרת את הבית?! אמר לו: דברים אלו לא נצטוית עליהן ומלבך אתה בודאן, הה"ד: ויקח קרח אין ויקח, אלא לשון פליגא, שלבו לקחו. וכענין שנאמר (איוב טז): מה יקחך לבך הוא שמשה אומר להם, שנאמר: המעט כי הבדיל אלהי ישראל. אמרו חכמים: חכם גדול היה קרח ומטועני הארון, שנאמר (במדבר ז): ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם, וקרח בן יצהר בן קהת, וכשאמר משה (שם טו): ונתנו על ציצת הכנף פתיל תכלת מיד צוה ועשו ר"נ טליתות תכלת ונתעטפו בהן, אותן ר"נ ראשי סנהדראות, שקמו על משה, שנאמר: ויקומו לפני משה ואנשים מבני ישראל חמשים ומאתים נשיאי עדה קריאי מועד. עמד קרח ועשה להם משתה ונתעטפו בטליתות תכלת, באו בני אהרן ליטול מתנותיהם: חזה ושוק, עמדו כנגדן. אמרו להן: מי צוה אתכם ליטול כך לא משה? לא נתן כלום, לא דבר המקום כך. באו והודיעו את משה, הלך לפייסן. מיד עמדו כנגדו לקדמו, לפני משה. ואנשים מבני ישראל חמשים ומאתים מי הם? אליצור בן שדיאור וחביריו, האנשים אשר נקבו בשמות, אף על פי שלא פרסמן הכתוב, נתן סימניהן ומתוך המקראות את מבין אותם. משל למה הדבר דומה? לבן טובים, שנמצא גונב כלים מבית המרחץ ולא היה רוצה בעל הגניבה לפרסמו. התחיל נותן סימניו. אמרו לו: מי גנב כליך? אמר להם: אותו בן טובים, בעל קומה, ושיניו נאות, ושערו שחור, וחוטמו נאה, משנתן סימניו ידעו מי הוא. אף כאן, אע"פ שסתמן הכתוב, בא ונתן סימניהן ואתה יודע מי הם. נאמר להלן (במדבר א): אלה קריאי העדה נשיאי מטות אבותם ראשי אלפי ישראל הם ויקח משה ואהרן את האנשים האלה אשר נקבו בשמות ונאמר כאן: נשיאי עדה קרואי מועד אנשי שם:
ויקח קרח - לקח טליתו והלך ליטול עצה מאשתו, כשאמר הקב"ה למשה (שם ח): קח את הלוים מתוך בני ישראל וטהרת אותם וכה תעשה להם לטהרם וגו' והעבירו תער על כל בשרם, מיד עשה כן לקרח, התחיל לחזור על ישראל, לא היו מכירין אותו. אמרו לו: מי עשה לך כך? אמר להם משה עשה בי, ולא עוד אלא נטלני בידי ורגלי והיו מניפין אותי, ואומר לי: הרי אתה טהור. והביא את אהרן אחיו וקשטו ככלה, והושיבו באהל מועד. מיד, התחילו שונאי משה להתגרות בו את ישראל, ואמרו: משה מלך ואהרן אחיו כהן גדול, ובניו סגני כהונה. תרומה לכהן, מעשר לכהן, כ"ד מתנות לכהן, מיד ויקהלו על משה מיד, ויאמרו אליהם. אמר ר' לוי: באותה שעה כינס קרח עדתו, ואמר להם: הרביתם עלינו משוי, יותר משעבוד מצרים, טוב לנו תחת מצרים, מתחת ידכם ובקשו לסקלו, לפיכך, וישמע משה ויפול על פניו. אמר להם משה: לא למלוכה אני מבקש, ולא לאהרן אחי כהונה גדולה, שנאמר: ואהרן מה הוא כי תלינו עליו. אמר משה: ריבונו של עולם! לא כך צויתני (שמות כח): ואתה הקרב אליך את אהרן אחיך ואת בניו אתו והרי עומדים כנגדנו להרגנו. אמר: בקר ויודע ה' את אשר לו. מהו כן? אמר רבי נתן: אמר הקדוש ברוך הוא: אם נתקבצו כל חרטומי העולם ובקשו להפוך את הבקר לערב לא יוכלו, וכשם שהבדלתי בין אור לחשך, כן הבדלתי אהרן להקדישו בקדש הקדשים. מיד וישלח משה לקרא לדתן ולאבירם בני אליאב ויאמרו לא נעלה לא נלך ולא נבא אין כתיב כאן, אלא לא נעלה, (משלי יח): פי כסיל מחתה לו, פתחו פיהם לפורעניות, לומר שהן מתים בירידה ולא בעלייה, כשם שאמרו, כך מתו. וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה. אמר משה: הואיל ולא רצו לילך אצלי, אני אבא אצלם, אולי יתביישו ויחזרו בהם, שנאמר: ויקם משה וילך אל דתן ואבירם, כשראו אותו התחילו לחרף ולגדף, שנאמר: ודתן ואבירם יצאו נצבים וכי יושבין או כורעים או נופלים יוצאים בני אדם?! אלא כשיצאו הן מחרפין ומגדפין. נאמר כאן יציאה והצבה, ונאמר בגלית הפלשתי יציאה והצבה דכתיב (שמואל א יז): ויצא איש הביניים וגו' ויגש הפלשתי השכם והערב ויתייצב ארבעים יום מה יציאה והצבה התם בחירופין ובגדופין, אף כאן בחרופין ובגדופין, לפיכך פתח משה ואמר: אם כמות כל האדם ימותון אלה. ותפתח הארץ את פיה בוא וראה, כמה קשה מחלוקת, שכל העוזר במחלוקת הקב"ה מאבד את זכרו, שכך כתיב: ואש יצאה מאת ה' ותאכל את החמשים ומאתים איש. אמר ר' ברכיה: כמה קשה המחלוקת, שב"ד של מעלה אין קונסים, אלא מבן עשרים שנה ומעלה וב"ד של מטה מבן י"ג, במחלוקתו של קרח תינוקות בן יומן נשרפו ונבלעו בשאול תחתית, דכתיב: ונשיהם ובניהם וטפם וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה לכך כתיב: ויקח קרח:
ויקח קרח בן יצהר בן קהת בן לוי - ולמה לא כתיב בן יעקב, או בן ישראל? זה שאמר הכתוב: (בראשית מט): בסודם אל תבא נפשי אלו המרגלים. בקהלם אל תחד כבודי, זה קרח. אמר יעקב לפני הקדוש ברוך הוא: ריבונו של עולם! לא במרגלים ולא במחלוקת של קרח, לא יזכר שמי על אותן הרשעים. ואימתי יזכר שמי? כשהן מתייחסין ועומדין על הדוכן, בן תחת בן אסיר בן אביאסף בן קרח בן יצהר בן קהת בן לוי בן ישראל. ודתן ואבירם מכאן אמרו: אוי לרשע אוי לשכנו. דתן ואבירם, לפי שהיו שכנים של קרח, שהיה שרוי בדרום, דכתיב (במדבר ג): משפחות בני קהת יחנו על ירך המשכן תימנה, דגלו של ראובן סמוך להם, שנאמר (שם ב): דגל מחנה ראובן תימנה, אבל דגלו של יהודה היה במזרח ויששכר וזבולן עמו, שנאמר (שם): והחונים קדמה מזרחה דגל מחנה יהודה וסמוכין להן משה ואהרן, דכתיב (שם ג): והחונים לפני המשכן קדמה לפני אהל מועד מזרחה משה ואהרן ובניו, לפי שהיו אלו סמוכין לתורה, זכו להיות בני תורה, כדכתיב (תהלים ס): יהודה מחוקקי וכתיב (ד"ה א יב): ומבני יששכר יודעי בינה לעתים. וכתיב (שופטים ה): וזבולן מושכים בשבט סופר. ודתן ואבירם שהיו שכנים לקראת בעל מחלוקת, לקו עמו ואבדו מן העולם:
ויקהל עליהם - קרח אמר להם: כל העדה כולם קדושים וכולם שמעו בסיני, אנכי ה' אלהיך ומדוע תתנשאו על קהל ה', אלמלא אתם שמעתם לבדכם והם לא שמעו, הייתם אומרים: עכשיו כולם שמעו, ומדוע תתנשאו?! מיד, נזדעזע משה מפני המחלוקת, מפני שכבר היה בידן סרחון רביעי. משל לבן מלך, שסרח על אביו ופייס עליו אוהבו פעם, שתים ושלש, כשסרח רביעית, נתרשלו ידי אוהבו של מלך. אמר: כמה פעמים אטריח את המלך! אף כאן משה, חטאו בעגל ויחל משה. ויהי העם כמתאוננים ויתפלל משה. במרגלים, ויאמר משה אל ה' ושמעו מצרים. במחלוקתו של קרח, אמר: כמה אוכל להטריח את המקום, לפיכך וישמע משה ויפול על פניו:
וידבר אל קרח - בקר מה ראה לומר בקר? אמר משה: שמא מתוך מאכל ומשתה אמרו דבר זה?! אמר: שמא בין כך ובין כך יעשו תשובה! לכך נאמר: בקר ויודע ה'. א"ל: אין לי רשות ליכנס עכשיו, אין לפניו לא אכילה ושתיה, אלא בשבילנו, על שאכלנו ושתינו. דבר אחר: א"ל משה: גבולות חלק הקב"ה בעולמו, יכולים אתם לערב יום ולילה, והוא שאמר הכתוב בתחילה (בראשית א): ויהי ערב ויהי בקר ויבדל אלהים בין האור ובין החשך, בשביל תשמישו של עולם, וכשם שהבדיל בין האור ובין החשך בשביל תשמישו של עולם, כך הבדיל ישראל מן האומות, שנאמר (ויקרא כ): ואבדיל אתכם מן העמים להיות לי. וכך הבדיל אהרן, שנאמר (ד"ה א כג): ויבדל אהרן להקדישו בקדש קדשים. אם יכולין אתם לערב אותה הבדלה, שהבדיל בין האור ובין החשך, אתם יכולין לבטל את זה?! לכך אמר להם: בקר ויודע ה' את אשר לו ואת הקדוש והקריב אליו, כבר הוא מתוקן, ואת אשר יבחר בו יקריב אליו:
זאת עשו קחו לכם מחתות - ותנו בהן אש ושימו עליהם קטורת לפני ה' מחר מה ראה לומר כן? אמר להם: כדרכי הגויים יש נימוסין הרבה וכומרין הרבה, כולן מתקבצין בבת אחת ואנו אין לנו, אלא ה' אחד, ותורה אחת, ומשפט אחד, ומזבח אחד, וכ"ג אחד, ואתם מאתים וחמשים איש מבקשים כהונה גדולה?! אף אני רוצה בכך, לכן, אתה וכל עדתך זאת עשו קחו לכם מחתות קרח וכל עדתו, הרי לכם תשמיש החביב מן הכל, הוא הקטרת, חביבה מן כל הקורבנות וסם המות נתון לתוכו, שבו נשרפו נדב ואביהוא, לפיכך התרה בהם: והיה האיש אשר יבחר ה' הוא הקדוש! אמרו לו משה: הרי אני אומר לכם, שלא תתחייבו, מי שיבחר מכם יצא חי וכולכם אובדין. רב לכם בני לוי הרי אמרתי לכם לא טיפשים היו, שכך התרה להם וקבלו עליהם לקרב, הם חטאו בנפשותם, שנאמר: את מחתות החטאים האלה בנפשותם. וקרח שפקח היה מה ראה לשטות הזה?! אלא עינו הטעתו, ראה שלשלת גדולה עומדת הימנו שמואל, ששקול כמשה ואהרן, שנאמר (תהלים צט): משה ואהרן בכהניו ושמואל בקוראי שמו עשרים וארבעה משמרות עומדות מבני בניו, שכולם מתנבאים ברוה"ק (ד"ה א כה): כל אלה בנים להימן. אמר: אפשר הגדולה הזו עתידה לעמוד ממני ואני אדום?! ולא ראה יפה, לפי שבניו עשו תשובה ועומדין מהן, ומשה היה רואה, לכך נשתתף לבא לאותה חזקה ששמע מפי משה, שכולם אובדין ואחד פליט, והיה האיש אשר יבחר ה' הוא הקדוש:
ויאמר משה אל קרח - מי שילך ומדבר עם יוסף, אומר לשמעון, שמע יש אומרים: שהיה מבקש ממנו שיחזור בו, ואומר לפניו דברים רכים, כיון שראה שלא שמע, אמר: עד שלא ישתתפו אחרים עמו, התחיל לדבר להם: שמעו נא בני לוי, הקטן הוא הכבוד שבידכם, המעט מכם כי הבדיל אלהי ישראל וגו', חזר על קרח, ויקרב אותך ואת כל אחיך בני לוי, לפי שהיה גדול שבשבט, נעשו אחיו טפלה לו, לכן אתה וכל עדתך הנועדים על ה' המחלוקת הזו אינה כנגדנו, אלא כנגד הקדוש ברוך הוא. משל למלך, שהיו לו עבדים הרבה ורצה לעשות אחד מהן בן חורין וליתן לו זמורה, חזר ועשה אותו סנקליטיקוס. עמדו חבריו כנגדו, אמרו: אם הוא עצמו בא ונטל לעצמו אותה גדולה יפה עשו, שעמדו כנגדו, עכשיו שרבו הוא שעשה לו, כל מי שעומד כנגדו, לא כנגד רבו הוא עומד?! אף כך, אמר להם משה: אלו אהרן אחי נטל לעצמו את הכהונה, יפה עשיתם שנתרעמתם עליו, עכשיו הקב"ה נתן לו, שהגדולה והגבורה והמלכות שלו, כל מי שעומד על אהרן, לא על הקדוש ברוך הוא הוא עומד?! לכך כתיב: ואהרן מה הוא כי תלינו עליו! בוא וראה חסידותו של אהרן הצדיק, בשעה שהציק משה שמן המשחה על ראשו, נזדעזע אהרן ונבעת, אמר למשה: אחי! שמא לא הייתי ראוי להימשח בשמן הקדש, ומעלתי ונתחייבתי כרת! שאמר הקב"ה: על בשר אדם לא ייסך, לפיכך, העיד הכתוב עליו (תהלים קלג): הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד כשמן הטוב על הראש יורד על הזקן זקן אהרן כטל חרמון הקיש שמן המשחה לטל חרמון. מה טל חרמון, אין בו מעילה, כך שמן היורד על אהרן, אין בו מעילה. לפיכך, הנועדים על ה', כל הדברים האלו פייס משה לקרח, ואין את מוצא שהשיבו דבר, לפי שהיה פקח ברשעו. אמר: אם אני משיבו, יודע אני בו, שהוא חכם גדול ועכשיו יקפחני בדבריו ואני מתרצה לו בעל כורחי, מוטב שלא אזקק לו, כשראה משה שאין בו תועלת, פירש הימנו:
וישלח משה לקרוא לדתן ולאבירם - אף הם עמדו ברשען ולא נזקקו להשיבו. ויאמרו לא נעלה, הכשילם פיהם לרשעים, וברית כרותה לשפתיים, שמתו וירדו לשאול תחתית, לאחר שירדו חיים שאולה. המעט כי העליתנו וגו' כי תשתרר עלינו על מה את מתרברב עלינו, מה טובה עשית לנו, הוצאתנו ממצרים, שהוא כגן ה' ובארץ כנען לא הכנסתנו, אלא הרי אנו במדבר והנגף משתלח בנו, העיני האנשים ההם תנקר לא נעלה ויחר למשה. למה? שאדם הדן עם חברו ומתווכח ומשיבו, יש לו נחת רוח, ואם אינו משיבו יש לו צער. ויאמר משה אל ה' אל תפן אל מנחתם, אל תקבלם בתשובה. היה צריך למקרא לומר: אל תפן אל עבודתם, מהו אל מנחתם? כך אמר משה, לפני הקדוש ברוך הוא: ריבונו של עולם! יודע אני שיש לאלו חלק באותה מנחה שהקריבו, שנאמר: מלבד עולת התמיד ומנחתה והייתה של כל ישראל קריבה, הואיל ופירשו אלו מבניך, אל תסתכל בחלקם, תניחנו האש ואל תאכלנה, לא חמור אחד מהם נשאתי, מה שהיה דרכי ליטול לא נטלתי מהם, בנוהג שבעולם, אדם שהוא עושה בהקדש, נוטל שכרו מן ההקדש, ואני בשעה שהייתי יורד מן מדין למצרים, היה דרכי ליטול מהן חמור, שבשביל צרכיהם ירדתי, ולא נטלתי. וכן שמואל הצדיק אמר (שמואל א יב): הנני ענו בי נגד ה' ונגד משיחו את שור מי לקחתי וחמור מי לקחתי. שור שהייתי מקריב עליהם לקרב,ן ומבקש רחמים עליה,ם וכן למשוח עליהם מלך, משלי היה, שנאמר (שם טז): עגלת בקר תקח בידך. וכן הוא אומר (שם ט): כי זבח היום לעם בבמה, לא נטלתי משלהם, וכשהייתי חוזר ועושה דיניהם וצרכיהם, והולך וסובב כל עיירות ישראל, שנאמר (שם ז): והלך מדי שנה בשנה וסבב בית אל. דרך העולם, בעלי דינין הולכין אצל הדיין, ואני הייתי הולך וסובב מעיר לעיר, וממקום למקום, וחמור שלי. וכן משה אמר (שמות יח): כי יהיה להם דבר בא אלי ושפטתי ואני לא עשיתי כן, אלא הלכתי אצלם ולא הרעותי את אחד מהם, שלא חייבתי את הזכאי ולא זכיתי את החייב, וכשראה משה שעמדו בגאותן, אמר להם: אתה וכל עדתך וגו'. הלך קרח כל אותו הלילה, והיה מטעה את ישראל, ואומר להם: מה אתם סבורים שאני עוסק ליטול את הגדולה לעצמי, אני מבקש שתהא הגדולה על כולנו חוזרת, שמשה נטל מלכות לעצמו, והכהונה גדולה נתן לאחיו, והיה הולך ומפתה כל שבט ושבט כראוי להם, עד שנשתתפו עמו. מנין? שנאמר: ויקהל עליהם קרח את כל העדה הקריבו כולם מדברים עמו. מיד, וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר הבדלו מתוך העדה הזאת ויפלו על פניהם:
ויאמרו - אמרו לפניו: ריבונו של עולם! מלך בשר ודם, שמרדה עליו מדינה ועמדה וקללו את המלך, או שלוחיו עשרה, או עשרים מהם, משלח שם לגיונותיו ועושה בם אנדרלמוסיה, והורג הטובים עם הרעים, לפי שאינו מכיר בהם, מי מרד ומי לא מרד, מי כבד את המלך, ומי קלל, אבל אתה היודע מחשבותיו של אדם ומה שהלבבות והכליות יועצות, ויצרי בריותיך אתה מבין, ואתה יודע מי חטא ומי לא חטא, מי מרד ומי לא מרד, אתה יודע רוח של כל אחד ואחד מהם, לכך נאמר: אלהי הרוחות לכל בשר האיש אחד יחטא. אמר להם הקב"ה: יפה אמרתם, אני מודיע, מי חטא ומי לא חטא:
וידבר ה' אל משה לאמר העלו מסביב למשכן קרח - אף על פי ששמע משה מפי הגבורה, לא אמר להם העלו, עד שהלך והתרה בהם, שנאמר: ויקם משה וילך אל דתן ואבירם, להודיע רשעתן, שאע"פ שהלך משה ברגליו אצלן, הרשעים קשין לרצות. מה עשו? לא רצו לצאת מאליהן (נ"א מאהליהם) נגדו, כשראה משה כך, אמר: עד כאן היה לי לעשות. וידבר אל העדה לאמר סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים שנו רבותינו: ארבעה נקראו רשעים: הפושט ידו לחברו להכותו, אף על פי שלא הכהו נקרא רשע, שנאמר (שמות ב): ויאמר לרשע למה תכה רעך הכית לא נאמר, אלא תכה. והלוה ואינו משלם, שנאמר (תהלים לז): לוה רשע ולא ישלם וצדיק חונן ונותן. ומי שיש בו עזות פנים ואינו מתבייש, לפני מי שגדול הימנו, שנאמר (משלי כא): העז איש רשע בפניו וישר הוא יבין דרכו ומי שהוא בעל מחלוקת, שנאמר: סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים האלה. ושניהם היו בדתן ואבירם: עזות פנים ומחלוקת. מחלקת מ' מכה ח' חרון ל' לקוי ק' קללה ת' תועבה וי"א תכלית, כליה מביא לעולם. ויעלו מעל משכן קרח, כיון שראה שנסתלקו ישראל מסביבותיהם, יצאו מחרפין ומגדפין, שנאמר: יצאו ניצבים ולהלן כתיב (ש"א יז): ויגש הפלשתי השכם והערב ויתייצב ארבעים יום. ויאמר משה בזאת תדעון כי ה' שלחני אם כמות כל האדם ימותון אלה. משל למה הדבר דומה? לשושבין בתו של מלך, שהיו עדותיה בידו, עמד אחד מן המסובין וקלל את השושבין, ואמר: לא היו בתולים לבתו של מלך.עמד השושבין כנגד המלך, ואמר לו: אם אין אתה תובע בנפקין שלך, ואין אתה מוצא את זה והרגו בפני הכל, אף אני אומר בוודאי שלא נמצאו בתולים לבתו של מלך, מיד אמר המלך מוטב לי להרוג את זה, ולא יוציא השושבין שם רע על בתי. וכך קרח נחלק על משה, ואמר מלבו ומעצמו אמר משה, כל הדברים הללו. פתח משה ואמר לפני הקדוש ברוך הוא: אם מתים אלו על מטותם כדרך שבני אדם מתים, והרופאין עולין והן מבקרין אותם, כדרך שכל החולים מתבקרין, אף אני כופר ואומר: לא ה' שלחני, ומלבי אמרתי זה. אחד מג' נביאים שאמרו בל' הזה: אליהו, ומיכיהו, ומשה. אליהו אמר (מ"א יח): אלהי אברהם יצחק וישראל היום יודע כי אתה אלהים בישראל ואני עבדך ובדברך עשיתי את כל הדברים האלה ענני ה' ענני וידעו העם הזה כי אתה ה' האלהים ואתה הסבות את לבם אחורנית אם אין אתה עונה אותי, אני אומר: אתה הסבות את לבם אחורנית. וכן מיכיהו אמר לאחאב: (שם כב) אם שוב תשוב בשלום, אף אני אומר: לא דבר ה' בי. וכן משה: אם כמות כל האדם וגו'. אמר לו הקב"ה למשה: מה אתה מבקש? אמר לפניו: ריבונו של עולם! אם בריאה, אם בראת פה לארץ, הרי יפה ואם לאו, יברא ה' יברא לה עכשיו פה. אמר לו הקדוש ברוך הוא (איוב כב): ותגזר אומר ויקם לך ועל דרכיך נגה אור:
ותפתח - אמר רבי יהודה: באותה שעה נפתחו לארץ פיפיות הרבה, שנאמר: בקרב כל ישראל. אמר רבי נחמיה: והרי כתיב: ותפתח הארץ את פיה?! אמר לו: והיאך את מקיים בקרב כל ישראל? אלא שנעשית הארץ כמשפך, וכל היכן שהיה אחד מהם, היה מתגלגל ויורד ובא עמו, נמצאת מקיים, בקרב כל ישראל, ומקיים, ותפתח הארץ את פיה. ואת כל היקום, זה הממון, שמעמיד את הרגלים. רבותינו אמרו: אפילו היו כלים ביד הכובס, היו מתגלגלין ובאין ונבלעין עימהן. אמר רבי שמואל בר נחמני: אפילו מחט שהייתה שאולה ביד ישראל מידם, אף היא הייתה נבלעת, שנאמר: וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה. וכל כך למה? שחלק על הקב"ה. אעפ"כ, לעתיד לבא הם עתידין לעלות. ר' יהודה בן בתירה שונה, שיש להם חלק לעוה"ב, שנאמר: ויאבדו מתוך הקהל. בדוד הוא אומר (תהלים קיט): תעיתי כשה אובד בקש עבדך כי מצותיך לא שכחתי. מה אבדה, שנאמר בדוד, היא עתידה להתבקש, אף כאן, אבדה העתידה להתבקש. וכן חנה מתפללת עליהם (שמואל א ב): ה' ממית ומחיה מוריד שאול ויעל:
(משלי יח) אח נפשע מקרית עוז ומדינים כבריח ארמון, זה קרח, שפשע בתורה, שהיא עז, שנאמר (תהלים כט): ה' עוז לעמו יתן ה' יברך את עמו בשלום. ומדינים כבריח ארמון, והלא היה יודע שבעלי דיניו היו קשים כבריח ארמון, זה משה ואהרן. מה הבריח אינו זז, כך משה, שנאמר (שמות כו): והבריח התיכון בתוך הקרשים מבריח מן הקצה אל הקצה:
אמר איוב (איוב טו): וישכן ערים נכחדות, בתים לא ישבו למו, אשר התעתדו לגלים, לא יעשר ולא יקום חילו, ולא יטה לארץ מנלם, לא יסור מני חשך, יונקתו תיבש שלהבת, ויסור ברוח פיו, אל יאמן בשוא נתעה, כי שוא תהיה תמורתו, בלא יומו תמלא, וכפתו לא רעננה, יחמס כגפן בסרו, וישלך כזית נצתו, כי עדת חנף גלמוד, ואש אכלה אהלי שחד. וישכן ערים נכחדות בתים לא ישבו למו אשר התעתדו לגלים, זה היה קרח, שהיה קתליקוס, לביתו של פרעה, והיו בידו מפתחות האוצרות שלו. א"ל הקדוש ברוך הוא: מה הנאה יש לך, אין אתה שולט עליהם, שנאמר: בתים לא ישבו למו אשר התעתדו לגלים. ולמי הן מעותדין? לאלו שהן גולין. ישראל שגלו ממצרים, אבל קרח, לא יעשר ולא יקום חילו, אף כשימות אינו קם, ולא יטה לארץ מנלם, לא יסור מני חשך, לעולם אינו סר מן החשך. יונקתו תיבש שלהבת אמרו רבותינו: אשתו של קרח, כשירדה לגיהינום כיבת אותה. ויסור ברוח פיו, שלא יאמר: שמואל עתיד לעמוד ממנו, ובשבילו אני נמלט, אף הוא יסור ברוח פיו. אל יאמן בשוא נתעה, הקב"ה צווח על ר"ן איש, שחלקו עמו, אל תאמינו! טועה הוא! אל יאמן כשהוא נתעה. בלא יומו תמלא, עד שלא יגיע קצו למות, הוא ממית עצמו. יחמס כגפן בסרו, זו אשתו. וישלך כזית נצתו, אלו בניו. ולמה? כי עדת חנף גלמוד ואש אכלה אהלי שחד ואש יצאה מאת ה':
דבר אחר: ויחלק, ויקבץ, וידבר, ויצו קרח אינו אומר, אלא ויקח. מה לקח? לא כלום לקח, אלא לבו נטלו. אמר הכתוב (איוב טו): מה יקחך לבך ומה ירזמון עיניך. אמר רבי לוי: למה חלק קרח על משה? אמר: אני בנו של שמן בן יצהר, שנאמר (דברים ז): ותירושך ויצהרך שגר אלפיך ועשתרות צאנך על האדמה אשר נשבע לאבותיך לתת לך. תירוש, זה יין. ויצהרך, זה השמן. ובכל משקים שתתן את השמן, הוא נמצא עליון. ולא עוד, אלא שכתוב (זכריה ד): אלה שני בני היצהר העומדים על אדון כל הארץ. וכי יש לשמן בנים?! אלא זה אהרן ודוד, שנמשחו בשמן המשחה. אהרן נטל כהונה ודוד מלכות. אמר קרח: ומה אלו שנמשחו בשמן המשחה בלבד, נטלו כהונה ומלכות, אני שאני בנו של שמן, איני נמשח ונעשה כהן ומלך! מיד נחלק על משה:
ויקח - שלקחו לבו (תהלים נה): כי לא אויב יחרפני ואשא לא משנאי עלי הגדיל ואסתר ממנו, זה דואג ואחיתופל, שהיו מחרפין אותו, לא היו שונאי והיו מחרפין אותי, ולא קוראין אותי בשמי, אלא מדוע לא בא בן ישי, ראיתי את בן ישי, הנה ראיתי בן לישי, הוי, כי לא אויב יחרפני ואשא. ואתה אנוש כערכי אלופי, שהיה אדם גדול בתורה. ומיודעי, שהיה נושא ונותן בהלכה. אשר יחדו נמתיק סוד. מהו בבית אלהים נהלך ברגש? כדתנן: הפר היה קרב בכ"ד, כדי שיהא הרוגש מרגיש, שנאמר (שם): בבית אלהים נהלך ברגש, ישיא מות עלימו. אמר רבי אלעזר: עצת מינות היה בהן. למה היו דומין? לבית שהוא מלא תבן, והיה בבית חורין, והיה התבן נכנס בהם. לאחר ימים התחיל אותו התבן, שהיה בתוך אותן החורין יוצא, ידעו הכל כי היה אותו הבית של תבן. כך דואג ואחיתופל לא היו בהן מצות מתחלה, אע"פ שנעשו בני תורה היו כתחלתן, הוי (שם): כי רעות במגורם בקרבם. דבר אחר: מדבר במשה, כי לא אויב אלא קרח, שהוא משלי, יחרפני. אשר יחדו נמתיק סוד אהרן וקרח, שניהן שוין. בבית אלהים נהלך ברגש, זה שוחט ומקריב, וזה זורק את הדם. ישיא מות עלימו, שהביא את המיתה עליו, וירדו הם וכל אשר להם וגו':
רב לכם - בני לוי אמר הקדוש ברוך הוא למשה: את מחית בחוטרא, ובמה דמחית את לקי. את אמרת: רב לכם למחר, את שמע, רב לך:
ויהי ככלותו לדבר את כל הדברים האלה ותבקע האדמה אשר תחתיהם - ללמדך שמכל מקום שהוא רוצה מצמיח את הפורעניות. חיים שאולה, יש אומרים חיים וקיימים עד עכשיו. ותכס עליהם, הם אבדו ולא פחדותן, שנעשו אחרים תחתיהן שרי אלפים ושרי מאות. וכל ישראל נסו לקולם, שהיו צווחין בקולם: משה רבינו הצילנו. ואש יצאה מאת ה' ותאכל את החמשים ומאתים איש מקריבי הקטרת, אלו היו נבלעים, ואלו היו נשרפין, וקרח עומד בין השרופים, שאמר משה: ואתה ואהרן איש מחתתו, וקרח לקה יותר מכולם, שנשרף ונבלע. ולמה נעשו בו שני דינין? שאילו נשרף ולא נבלע, היו הבלועין מתרעמין, שלא הביא עלינו את כל הפורעניות הזה, אלא קרח, והן נבלעין והוא ניצול. ואלו נבלע ולא נשרף, היו השרופין מתרעמין, שלא הביא עליהם את הפורעניות, אלא זה, והן נשרפין והוא ניצול. לפיכך, נידון בשתי מיתות וליהטו האש תחלה, לעין כל השרופים, שבידן הייתה המחתה והקטרת בה, וקפלתו האש כדור, והאש מגלגלת בו, עד שהביאתו לפי הארץ עם הבלועים, שנאמר: ותפתח הארץ את פיה ותבלע אותם ואת בתיהם ואת כל האדם אשר לקרח ואת כל הרכוש:
ואון בן פלת - למה נקרא שמו און? שכל ימיו באנינות. בן פלת, בן שנעשו בו פלאות. אמר רב: און בן פלת, אשתו הצילתו ואמרה ליה: מה לך בהדי פלוגתיה, אי אהרן כהנא רבא, את תלמידא. אי קרח כהנא רבה, את תלמידא. אמרה ליה: ידענא, כוליה כנישתא קדישא, דכתיב ביה: כי כל העדה כולם קדושים. מה עבדת? אשקיתיה חמרא, וארוויתיה ואנגיתיה בערסא, והוה יתבא אבבא היא וברתה, וסתרא למזייה, כל מאן דאתא בשביל און בעלה, כיון דחזייה, הדור. אדהכי והכי אבלעינהו, היינו דכתיב (משלי יד): חכמת נשים בנתה ביתה, זו אשתו של און. ואולת בידיה תהרסנה, זו אשתו של קרח. ויקומו לפני משה נשיאי עדה, מיוחדין שבעדה. קריאי מועד, שיודעין לעבר את השנים ולקבוע חדשים. אנשי שם, שהיה להם שם בכל. וישמע משה מה שמע? אמר רבי שמואל בר נחמני, אמר רבי יונתן: מלמד שחשדוהו באשת איש, שנאמר (תהלים קו): ויקנאו למשה במחנה. אמר רבי שמואל בר יצחק, אמר רב: מלמד, שכל אחד קינא לאשתו, ממשה. וילך אל דתן ואבירם אמר ריש לקיש: מכאן, שאין מחזיקין במחלוקת. אמר רב: כל המחזיק במחלוקת, עובר משום, ולא יהיה כקרח וכעדתו. אמר רבי אסי: ראוי להצטרע. כתיב הכא: כאשר דבר ה' ביד משה לו. וכתיב התם: ויאמר ה' לו עוד הבא נא ידך וגו'. אמר רבי חסדא: כל החולק על רבו, כחולק על השכינה, שנאמר (במדבר כו): בהצותם על ה'. אמר רבי יוסי ב"ר חנינא: כל העושה מריבה עם רבו, כאלו עושה עם השכינה, שנאמר (שם כ): המה מי מריבה אשר רבו בני ישראל את ה'. אמר רבי חנינא: כל המתרעם על רבו, כאלו מתרעם על השכינה, שנ' (שמות טז): לא עלינו תלונותיכם כי על ה'. אמר רבי אבהו: כל המהרהר אחר רבו, כאלו מהרהר אחרי השכינה, שנאמר (במדבר כג): וידבר העם באלהים ובמשה למה העליתנו ממצרים וגו'. דרש רבא: מאי דכתיב (חבקוק ג) שמש ירח עמד זבולה? מלמד שעלו שמש וירח לזבול. אמרו לפניו: ריבונו של עולם! אם אתה עושה דין לבן עמרם נצא, ואם לאו לא נצא, עד שזרק בהם חצים. אמר להם: לכבודי לא מחיתם, לכבוד בשר ודם מחיתם?! והאידנא, עד דמחו להו, לא נפקי. דרש רבא: מאי דכתיב (במדבר טז) אם בריאה יברא ה'? אמר משה: ריבון העולמים! אם בריאה גיהינום מוטב ואם לאו, יברא ה'. למאי? אילימא למברייה ממש, והכתיב (קהלת א): אין כל חדש תחת השמש, אלא לאקרובי פיתחא. (במדבר כו) ובני קרח לא מתו תאנא משום רבנו: מקום נתבצר להם בגיהינום. אמר רבה בר בר חנא: זימנא חדא הוה אזלינא באורחא, ואמר לי ההוא טייעא: תא ואחוי לך בי בלועי דקרח, אזלי וחזאי תרי ביזעי, וקא נפק קוטרא מינייהו, שקל גבבא דעמרא ואמשייה במיא, ואותביה בריש רומחא, ועיילה להתם ואיחרך ונפל.אמר לי: אצית מאי שמעת? ושמעי דהוו קאמרי: משה ותורתו אמת והן בדאין. אמר לי: כל תלתין יומין מהדרא להו גיהינום, כבשר בתוך קלחת, ואמרי הכי: משה ותורתו אמת ולעתיד לבא עתיד הקב"ה להוציאן, ועליהם אמרה חנה (ש"א ב): ה' ממית ומחיה מוריד שאול ויעל:
מנצפ"ך האותיות כפולות, צופים אמרום. כ"ך נרמז לאברהם: לך לך למאה שנה יוליד. מ"ם ליצחק (בראשית כו): כי עצמת ממנו מאד רמזו, שהוא וזרעו עצומים, בב' עולמות. נ"ן ליעקב, הצילני נא, מציל בשני עולמות. פ"ף לישראל, למשה (שמות ג): פקד פקדתי אתכם. צ"ץ (זכריה ו) הנה איש צמח שמו וגו', זה משיח. ואומר (ירמיה כג): והקימותי לדוד צמח צדיק ומלך מלך והשכיל ועשה משפט וצדקה בארץ. שר חמשים, כ"ד ספרים הוסיף עליהם. י"א: מן תרי עשר, חוץ מן יונה, שהוא בפני עצמו. וששה סדרים ותשעה פרקים דתורת כהנים, הרי נ'. (שיר ו) ששים המה מלכות, ס' מסכתות. ושמנים פילגשים, פ' בתי מדרשות, שהיו בירושלים כנגד פתחיה. ועלמות אין מספר, משנה החיצונה. (שם ג) הנה מטתו שלשלמה ששים גבורים סביב לה, ששים אותיות שבברכת כהנים. שמונה עשר וג' מאות, הוא אליעזר. (בראשית כו) עקב אשר שמע אברהם בקולי וישמור משמרתי מצותי חקותי ותורתי, בן ג' שנים הכירו השטן, בגי' שס"ד, מנין ימות השנה, שליט להלשין בכולן, חוץ מיום כפור. אמר רב אמי בי רבי אבא: אברהם, עד שלא נימול ולא הוליד, היה חסר ה', ניתוסף ה', ונעשה שלם, והוליד למנין אותיותיו. (משלי יב) אשת חיל עטרת בעלה, זו שרה. שרי הייתה שמה. פליגי בה תרי אמוראי, חד אמר: נחלק היו"ד לשנים: ה' לאברהם, וה' לשרה. וחד אמר: יו"ד, שניטל מן שרה, קרא תגר עד שבא יהושע והוסיף לו משה י', י"ה יושיעך מעצת המרגלים. י' מיצחק, מול עשרה ניסיונות. צ' לתשעים שנה לשרה נולד. ח' לשמונה ימים נימול. ק' מאה שנים היו לאברהם. ויעקב על שמו נקרא. יו"ד מול העשירי חשוב מבנימין, עד לוי הוא עשירי, ע' בשבעים נפש. ק' כנגד אותיות הברכה, ויתן לך נשתיירו ב' כנגד שני מלאכים עולים. הלוחות היו בהן תרי"ג מצות, כנגד אותיות, מן אנכי, עד אשר לרעך, לא פחות ולא יותר, וכולן נתנו למשה בסיני, שבהם חוקים ומשפטים, תורה ומשנה, תלמוד ואגדה. (ישעיה לג) יראת ה' היא אוצרו אין בכל המידות גדול מיראה וענוה (דברים י): ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה את ה' אלהיך ללכת בכל דרכיו ולאהבה אותו ולעבוד את ה' אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך. יראת בגימטרייה תרי"א ותורה תרי"א ויראה ותורה עמם, הרי תרי"ג. ציצית ת"ר: ח' גרורין וה' קשורין, הרי תרי"ג. שנים למעלה וג' למטה ימי אברהם קע"ה שנה. יצחק ק"פ שנה. יעקב קמ"ז שנה. כשאתה כוללן, נמצא ה' מאות שנה ושתי שנים. וכן מהלך שמים לארץ כימי השמים על הארץ. הוקם על כנגד מאה ברכות, שבכל יום היו מתים מישראל מאה אנשים, בא דוד ותקן להם מאה ברכות, כיון שתקנם נתעצרה המגפה, על עולה של תורה ועולה של קצרה. (הושע יד) כל תשא עון וקח טוב ונשלמה פרים שפתינו אמרו ישראל: ריבונו של עולם! בזמן שבהמ"ק קיים, היינו מקריבים קרבן ומתכפר, ועכשיו אין בידינו אלא תפילה. טו"ב בגימטריא י"ז תפילה י"ט ברכות, הוצא משם ברכת המינין שתקנוה ביבנה, ואת צמח דוד שתקנו אחריו, על שום (תהלים כו) בחנני ה' ונסני. ורבי סימון אומר: קח טוב בגימטריא נפ"ש. אמרו ישראל: כשבית המקדש קיים, היינו מקטירים חלבים ואמורין ומתכפרין, ועכשיו הרי חלבנו ודמינו ונפשותינו, יהי רצון מלפניך שתהא כפרה עלינו. (הושע יד) ונשלמה פרים שפתינו. (רות ד) ויתן לה ה' הריון בגימטריא רע"א. שיעור מי מקווה ארבעים סאה, כל מי באר שכתוב בתורה וכמה ביצים. במקווה, חמשה אלפים ושבעה מאות וששים. כל סאה קמאן דאמר: ביצים חלה מ"ג ביצים וחומש. ומנין למקווה שצריך ארבעים סאה? (ישעיה ח) מי השלוח ההולכים לאט בגימטרייה ארבעים. ומפריש חלה צריך שיפריש אחת מארבעים ושלש וחומש מן התורה למניין חלה. אבות מלאכות, ארבעים חסר אחת, דכתיב: אלה הדברים אלה שלשים ושש, דברים ב', הדברים ג', הרי מ' חסר אחת. (דברים כה) ארבעים יכנו לא יוסיף כנגד ארבעים קללות שנתקללו נחש וחוה ואדם ואדמה, ופחתו חכמים אחת, משום לא יוסיף. רבו זכיות מליצי טובות ופחתו עונות, מוטב שיבואו ב' וידחו אחד. ששך בא"ת ב"ש, בבל. טבאל באלב"ם, רמלא. (ויקרא טו) בזאת יבא אהרן אל הקדש בפר בן בקר לחטאת ואיל לעולה. בזאת, רמז למקדש ראשון, שיעמוד ת"י שנה:
יתברך שמו של מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא, שברא את עולמו בחכמה ובתבונה. לנפלאותיו אין חקר, ולגדולתו אין מספר, דכתיב (תהלים לג): כונס כנד מי הים נותן באוצרות תהומות. מהו כונס כנד? כשברא הקב"ה את עולמו, אמר לו לשר של ים: פתח פיך ובלע כל מימות בראשית. אמר לפניו: ריבונו של עולם! דיי שאעמוד בשלי, התחיל לבכות, בעט בו והרגו, שנאמר (איוב כו) בכחו רגע הים ובתבונתו מחץ רהב. את מוצא, ששר של ים רהב שמו. מה עשה הקדוש ברוך הוא? כבשן ודרכן, וקבלן הים, שנאמר (עמוס ד): ודרך על במתי ארץ, ושם להם חול בריח ודלתיים, שנאמר (איוב לח): ויסך בדלתים ים. וכתיב (ירמיה ה): האותי לא תיראו נאם ה' אם מפני לא תחילו אשר שמתי חול גבול לים. וכתיב (איוב לח): ואמר עד פה תבא ולא תוסיף. אמר לו הים: רבי! אם כן יתערבו מימי המתוקין במלוחים? אמר לו: לאו! כל אחד ואחד יש לו אוצר בפני עצמו, שנאמר (תהלים לג): נותן באוצרות תהומות. אם תאמר, שזה תימה גדול, שאין מתערבים כל מימי הים, הרי פרצוף שברא הקב"ה בבני אדם מלא הסיט, יש בו כמה מעיינות ואין מתערבין זה בזה. מי עיניים מלוחין, מי אזניים שמנים. מי החוטם סרוחים, מי הפה מתוקין. מפני מה מי עיניים מלוחין? שבזמן שאדם בוכה על המת בכל שעה, מיד הייתה מסתמא, אלא על שהן מלוחין פוסק ואינו בוכה. מפני מה מי אזניים שמנים? שכשאדם שומע שמועה קשה, אלימא תופשה באזניו, מתקשרת ומת, מתוך שהם שמנים, מכניס בזה ומוציא בזה. מפני מה מי החוטם סרוחים? שבזמן שאדם מריח ריח רע, אלימא מי החוטם סרוחים, שמעמידין אותו מיד מת. מפני מה מי הפה מתוקין? פעמים אוכל אכילה ואינה מתקבלת בלבו, אם אין מי הפה מתוקין, אין נפשו חוזרת עוד. ועוד, לפי שקורא בתורה, דכתיב בה (שם יט): ומתוקים מדבש, לפיכך מי הפה מתוקין. והלא דברים ק"ו, ומה מלא הסיט, יש בו כמה מעיינות, הים הגדול על אחת כמה וכמה, שנאמר בו (שם קד): זה הים גדול ורחב ידים שם רמש ואין מספר, ללמדך שבכל מקום הקדוש ברוך הוא עושה שליחותו, ולא ברא דבר אחד לבטלה. פעמים שעושה שליחותו ע"י צפרדע, ופעמים על ידי צרעה, ופעמים ע"י עקרב. אמר רבי חנין דצפורי: מעשה בעקרב אחד, שהלך לעשות שליחותו של הקב"ה בעבר הירדן, וזימן לו הקדוש ברוך הוא צפרדע אחת ועבר עליה, והלך אותו עקרב ועקץ את האדם. וכן מעשה בקוצר אחד, שהיה מעמר וקוצר בבקעת בית תופת, כיון שבא השרב, נטל עשב וקשר בראשו. אתא עליה חויא גבור, קם קטליה. עבר עליה חבר חמא קטיל חויא. אמר ליה: מאן קטיל הדין חויא? א"ל: אנא איסתכל עישבא דברישיה. א"ל: מרים את עישבא דברישיך ואת משביח? עבד הכי, קרב לגביה לא הספיק ליגע בו, עד שנשר איברים איברים. רבי ינאי היה יושב ופושט בפתח עירו, ראה נחש מרתיח, ובא לעיר, מאן דמוקמין ליה מן הכא, אזיל להכא, מאן דמוקמין ליה מן הכא, אזיל להכא. אמר: זה הולך לעשות שליחותו, כיון שנכנס לעיר נפלה הברה בעיר: פלוני בר פלוני נשכו נחש ומת. ר' יצחק בן אלעזר הוה מטייל בשוניתא בקיסרי, מצא קולית אחת מושלכת בדרך, היה מצנע לה מן הכא, הדר משכח לה מן הכא. אמר: כמדומה אני, שזו מתוקנת לעשות שליחותה. בתר יומין עבר בלדר מן מלכותא, נכשל בה ונפל בה ומת. בדקו אחריו ומצאו בידו כתבין בישין על יהודאין. מעשה בשני בני אדם שהיו מהלכין בדרך, אחד פקח ואחד סומא. ישבו לאכול פשטו ידיהם לעשבי השדה ואכלו, זה שהיה פקח נסתמא, וזה שהיה סומא נתפקח. לא זזו משם, עד שזה נסמך על זה שהיה סומכו. ומעשה באחד, שהיה הולך מא"י לבבל, כשהיה אוכל לחם, ראה שני צפרים מתנצין זה עם זה. הרג אחד מהם את חברו, הלך והביא עשב והניחו על פיו והחייהו. הלך אותו האיש ונטל אותו העשב, שנפל מן הציפור והלך להחיות בו את המתים, כשהגיע לסולמה של צור, מצא ארי מושלך ומת, הניח העשב על פיו והחייהו, עמד הארי ואכלו. מתלא אמרין: טב לביש לא תעביד, ובישא לא מטי לך. מעשה בשיחין אחד סומא שירד במים לטבול, נזדמנה לו בארה של מרים וטבל ונתרפא. טיטוס הרשע, נכנס בבית קה"ק כשהוא מחרף ומגדף, עמד וגידר את הפרוכת ונטל ס"ת והציעה והביא ב' זונות ועבר עליה ושלף חרבו וקיצץ את ס"ת, נעשה נס התחיל דם מבצבץ ממנו, התחיל משתבח לומר שעצמו הרג. התחיל מתגבר והולך, כיון שהגיע לים, היה הים הולך וסוער. אמר: אלוהיהם של אלו, אין גבורתו אלא בים, אם הוא רוצה יעלה ליבשה ונראה מי נוצח! א"ל הקב"ה: רשע בן רשע! בריה פחותה קלה שבבריותיי אני משליח בך לבערך מן העולם. נכנס יתוש בחוטמו ומת במיתה משונה. ולמה נקרא ברייה שפלה? על שמכניס ואינו מוציא. ופעמים על ידי צרעה, שנאמר (שמות כג): ושלחתי את הצרעה אמרו רבותינו: כששלח הקדוש ברוך הוא את הצרעה, לפני ישראל להרוג את האמורים, ראה מה כתיב בהן (עמוס ב): ואנכי השמדתי את האמורי מפניהם אשר כגובה ארזים גבהו וחסון הוא כאלונים ואשמיד פריו ממעל וגו', הייתה נכנסת לתוך עינו של ימין ושופכת אירסה, והיה מתבקע ונופל ומת, שכן דרכו של הקב"ה לעשות שליחותו, ע"י דברים קלים לכל המתגאין עליו, שלח להם ברייה קלה להיפרע מהם. להודיעך, שאין גבורתן ממש, ולעתיד לבוא עתיד הקדוש ברוך הוא ליפרע מן האומות, על ידי דברים קלים, שנאמר (ישעיה ז): והיה ביום ההוא ישרוק ה' לזבוב אשר בקצה יאורי מצרים ולדבורה אשר בארץ אשור:
ומטה אהרן - יש אומרים: הוא המטה, שהיה ביד יהודה, שנאמר ומטך אשר בידך. ויש אומרים: הוא המטה, שהיה ביד משה ומעצמו פרח, שנאמר: והנה פרח מטה אהרן. ואית דאמרי: נטל משה קורה אחת וחתכה לשנים עשר נסרים, ואומר להם: כולכם מקורה אחת, טלו מקלכם! ועל מה עשה? (משלי כ) כבוד לאיש שבת מריב וכל אויל יתגלע, שלא יאמרו מקלו היה לח והפריח, וגזר הקב"ה על המקל ונמצא עליו שם המפורש, שהיה בציץ, שנאמר (במדבר יז): ויצא פרח ויצץ ציץ והפריח בו בלילה, ועשה פרי ויגמול שקדים, גמל לכל מי שהיה שוקד על שבטו של לוי. ולמה שקדים ולא רימונים ולא אגוזים? לפי שנמשלו ישראל בהם, ואותו המטה היה ביד כל מלך ומלך, עד שחרב ביהמ"ק ונגנז, ואותו המטה עתיד להיות ביד מלך המשיח במהרה בימינו, שנאמר (תהלים קי): מטה עוזך ישלח ה' מציון רדה בקרב אויביך.



זאת חקת - זה שאמר הכתוב: (איוב יד): מי יתן טהור מטמא לא אחד, כגון: אברהם, מתרח, חזקיה, מאחז, יאשיה, מאמון, מרדכי, משמעי, ישראל, מעובדי כוכבים. העולם הבא מעולם הזה. מי עשה כן, מי צוה כן, מי גזר כן, לא יחידו של עולם?! ....! תמן תנינן: העוסקין בפרה מתחלה ועד סוף, מטמאין בגדים, היא גופה מטהרת בגדים. אמר הקדוש ברוך הוא: חקה חקקתי, גזירה גזרתי, אי אתה רשאי לעבור על גזרתי!
זאת חקת התורה - (תהלים יב) אמרות ה' אמרות טהורות  ר' חנן בן פזי פתר קרא בפ' פרה, שיש בה משבעה שבעה, שבע פרות, שבע שריפות, שבע הזיות, שבע כיבוסין, שבעה טמאים, שבעה טהורים, שבעה כהנים. ואם יאמר לך אדם חמשה הן, אמור לו: משה ואהרן בכלל, שנאמר: וידבר ה' אל משה ואל אהרן לאמר זאת חקת התורה:
זאת חקת התורה וגו' - רבי יצחק פתח: (קהלת ז) כל זה נסיתי בחכמה אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני. כתיב (מלכים א ד): ויתן אלהים חכמה לשלמה. מהו כחול? רבנן אמרי: נתן לו חכמה כנגד כל ישראל, שנאמר: ויהי מספר בני ישראל כחול הים וגו'. אמר רבי לוי: מה חול גדר לים, כך הייתה חכמה גדורה לשלמה. מתלא אמרין: דעה חסרת מה קנית דעה קנית מה חסרת. (משלי כה) עיר פרוצה אין חומה איש אשר אין מעצור לרוחו. (מלכים א ד) ותרב חכמת שלמה מחכמת כל בני קדם. מה הייתה חכמתן של בני קדם? שהיו יודעים וערומין בטייר. אמר רבי שמעון בן גמליאל: בג' דברים וכו'. ומכל חכמת מצרים. מה הייתה חכמת מצרים? את מוצא, כשביקש שלמה לבנות בית המקדש, שלח אצל פרעה נכה. אמר לו: שלח לי אומנין בשכרן, שאני מבקש לבנות בית המקדש. מה עשה? כנס כל אצטרלוגין שלו, צפו וראו בני אדם שעתידין למות באותה שנה, ושלחן לו. כשבאו אצל שלמה, צפה ברוח הקדש שהם מתים. באותה שנה נתן להם תכריכיהן ושלחן אצלו. שלח לו, לא היה לך תכריכין לקבור את מתיך, הרי לך הן ותכריכיהן. ויחכם מכל האדם אדה"ר מה הייתה חכמתו? את מוצא, כשבקש הקדוש ברוך הוא לבראות את האדם, נמלך במלאכי השרת. אמר להם: (בראשית ב) נעשה אדם בצלמנו. אמרו לפניו: (תהלים ח) מה אנוש כי תזכרנו. א"ל: אדם, שאני רוצה לבראות, חכמתו מרובה משלכם. מה עשה? כינס כל בהמה חיה ועוף והעבירן לפניהם. א"ל: מה שמותן של אלו? לא ידעו, כיון שברא אדם, העבירן לפניו. אמר לו: מה שמותן של אלו? אמר: לזה נאה לקרות שור, ולזה ארי, ולזה סוס, ולזה חמור, ולזה גמל, ולזה נשר, שנאמר (בראשית ב): ויקרא האדם שמות. א"ל: ואתה מה שמך? אמר לו: אדם. למה? שנבראתי מן האדמה. א"ל הקב"ה: אני מה שמי? אמר ליה: ה'. למה? שאתה אדון על כל הבריות, היינו דכתיב: אני ה' הוא שמי. הוא שמי, שקרא לי אדה"ר. הוא שמי, שהתניתי ביני לבין עצמי. הוא שמי,שהתניתי ביני לבין בריותי. מאיתן האזרחי, זה אברהם, שנאמר (תהלים פט): משכיל לאיתן האזרחי. הימן, זה משה, שנאמר: לא כן עבדי משה וגו'. וכלכל, זה יוסף, שנאמר (בראשית מז): ויכלכל יוסף וגו'. אמרו המצריים: כלום מלך עלינו עבד זה?! אלא בחכמתו. מה עשו לו? הביאו ע' פתקין וכתבו עליהם שבעים לשון, והיו משליכין אותן לפניו, וקורא כל אחד ואחד בלשונו. ולא עוד, אלא שהיה מדבר בלה"ק, שלא היה בהן כח לשמוע, שנאמר (תהלים פא): עדות ביהוסף שמו שפת לא ידעתי אשמע. דרדע, זה דור המדבר, שהיה בהן דעה. בני מחול, שמחל להם הקדוש ברוך הוא, במעשה העגל. (מלכים א ד): וידבר שלשת אלפים משל אמר ר' שמואל בר נחמני: חזרנו על כל המקראות ולא מצינו שנתנבא שלמה, אלא קרוב לשמנה מאות פסוקים, אלא מלמד, שכל פסוק ופסוק שאמר יש בו שנים ושלשה טעמים, כמה דאת אמר (משלי כה): נזם זהב וחלי כתם. ורבנן אמרי: שלשת אלפים משל על כל פסוק ופסוק, אלף וחמשה טעמים על כל משל ומשל. שיריו אין כתיב כאן, אלא שירו שירו של משל. (מ"א ד) וידבר על העצים. וכי אפשר לאדם לדבר על העצים? אלא אמר שלמה: מפני מה מצורע נטהר, בגבוה שבגבוהים ובנמוך שבנמוכים, בעץ ארז ובאזוב? ע"י שהגביה עצמו כארז, לקה בצרעת, כיון שהשפיל עצמו כאזוב, נתרפא על ידי אזוב. וידבר על הבהמה ועל העוף וכי אפשר לאדם לדבר על בהמה ועוף? אלא אמר: מפני מה בהמה ניתרת בשני סימנין והעוף בסימן אחד, על שהבהמה נבראת מן היבשה, ועוף כתוב אחד אומר מן האדמה, דכתיב (בראשית א): ויצר ה' אלהים מן האדמה כל חית השדה ואת כל עוף השמים. וכתוב אחד אומר (שם): ישרצו המים שרץ נפש חיה ועוף יעופף. בר קפרא אומר: מרקק שבים נבראו. ר' אבין, בשם רבי שמואל אמר: אף על פי כן רגלוהי דתרנגולא דמיין לחספניתא דנונא. ועל הרמש וכי אפשר לו לאדם לדבר על הרמש? אלא אמר שלמה: מפני מה שמונה שרצים שכתוב בתורה הצדן והחובל בהן חייב ושאר שרצים פטור? מפני שיש להן עורות. ועל הדגים וכי אפשר לומר כן? אלא מפני מה בהמה חיה ועוף טעונין שחיטה ודגים אין טעונין שחיטה, אלא מהדין קרא: הצאן ובקר ישחט להם וגו'. הורה יעקב איש כפר גיבוריא בצור על הדגים, שטעונין שחיטה. ושמע ר' חגי שלח ואייתיה, אמר ליה: מנן הורית? אמר לו: מהכא, ישרצו המים שרץ נפש חיה ועוף יעופף. מה עוף טעון שחיטה, אף דגים טוענין שחיטה. אמר להו: ארבעוניה דילקי. אמר: בר נש דאמר מילי דאורייתא לקי?! אמר ליה: לא הורית טב. אמר ליה: מנן? א"ל: מהכא (במדבר יא): הצאן ובקר ישחט להם ואם את כל דגי הים יאסף להם. אלו טעונין שחיטה, ואלו טעונין אסיפה. אמר: חבוט חביטך דהוא טבא בקילטא. הורה יעקב איש כפר גיבוריא בצור על בר ישראל הבא על הנכרית והוליד בן שנמול בשבת. שמע רבי חגי, שלח ואייתיה.אמר ליה: מנא הא לך? אמר ליה: דכתיב (שם א): ויתילדו על משפחותם לבית אבותם. אמר להו: ארבעוניה דילקי. אמר ליה: בר נש דאמר מילי דאורייתא לקי?! אמר לו: לא הורית טב. אמר ליה: מנן את מודע לי? א"ל: אי אתי לגבך בר עממיא, ואמר: בעינא למהוי יהודאי, על מנת דמגזריניה ביומא דשבתא, או ביומא דכיפוריא, מחללין עליו את השבת או לא? והלא, אין מחללין עליו את השבת, אלא על בנה של בת ישראל בלבד. אמר לו: ומנא לך הא? א"ל כתיב (עזרא י): ועתה נכרת ברית לאלהינו להוציא כל נשים והנולד מהם בעצת ה'. א"ל: מן הקבלה את מלקני?! א"ל: כתיב (שם): וכתורה יעשה. אמר לו: ומאי זו תורה? א"ל: מדאמר רבי יוחנן בשם רשב"י: כתיב (דברים ו): ולא תתחתן בם. למה? (שם) כי יסיר את בנך מאחרי. בנך, הבא מישראלית קרוי בנך, ואין בנך הבא מן הכושית קרוי בנך, אלא בנה. אמר לו: חבוט חביטך, דהוא טבא בקילטא. אמר שלמה: על כל אלה עמדתי, ופרשה של פרה אדומה, חקרתי ושאלתי ופשפשתי (קהלת ז): אמרתי, אחכמה והיא רחוקה ממני:
(שם) מי כהחכם ומי יודע פשר דבר. מי כהחכם, זה הקב"ה, שכתוב בו (משלי ג): ה' בחכמה יסד ארץ. ומי יודע פשר דבר, זה הקדוש ברוך הוא, שפירש את התורה למשה. (קהלת ח) חכמת אדם תאיר פניו. אמר רבי יודן: גדול כחן של נביאים, שמדמין דמות גבורה של מעלה, לצורת אדם, שנאמר (דניאל ח): ואשמע קול אדם בין אולי. ורבי יהודה ברבי סימון אמר: מהכא (יחזקאל א): ועל דמות הכסא דמות כמראה אדם עליו מלמעלה. (קהלת ח) ועז פניו ישונא, שהוא משתנה ממידת הדין, למדת רחמים לישראל. אמר רבי יהושע דסכנין, בשם רבי לוי: על כל דבר ודבר, שהיה אומר הקב"ה למשה, אומר לו טומאתו וטהרתו, כיון שהגיע לפרשת אמור אל הכהנים, אמר לו משה: ריבונו של עולם! אם נטמא זה, במה תהא טהרתו? לא השיבו, באותה שעה נתכרכמו פניו של משה, כיון שהגיע לפרשת פרה אדומה, אמר לו הקדוש ברוך הוא. באותה שעה, שאמרתי לך: אמור אל הכהנים ואמרת לי: אם נטמא במה תהא טהרתו, לא השבתיך, זו טהרתו, ולקחו לטמא מעפר שרפת החטאת:
רבי יהושע דסכנין, בשם רבי לוי אמר: ארבעה דברים יצר הרע משיב עליהן, דכתיב בהן חקה: אשת אח, וכלאים, ושעיר המשתלח, ופרה אדומה. אשת אח, דכתיב (ויקרא יח): ערות אשת אחיך וגו' ובלא בנים, יבמה יבא עליה. וכתיב בערות אשת אח (שם יט): ושמרתם את כל חקתי. וכלאים (דברים כב) לא תלבש שעטנז. וסדין בציצית מותר. וכתיב ביה: חוקה, את חקותי תשמרו. שעיר המשתלח דכתיב (ויקרא טז): והמשלח את השעיר לעזאזל יכבס בגדיו והוא עצמו מכפר על האחרים. וכתיב ביה: והיתה זאת לכם לחקת עולם. פרה מנין? דתנן: כל העוסקין בפרה מתחלה ועד סוף מטמאין בגדים, והיא גופה מטהרת בגדים. וכתיב בה חקה, זאת חקת התורה:
ויקחו אליך פרה אדומה - אמר רבי יוסי ברבי חנינא: אמר לו הקב"ה למשה: לך, אני מגלה טעם פרה, אבל לאחר חקה. דאמר רב הונא: כתיב (תהלים עה): כי אקח מועד אני מישרים אשפוט. וכתיב (זכריה יד): והיה ביום ההוא לא יהיה אור יקרות וקפאון. יקפאון כתיב, דברים המכוסין מכם בעולם הזה, עתידים להיות צופים לעולם הבא, כהדין סמיא דצפי, דכתיב (ישעיה מב): והולכתי עורים בדרך לא ידעו. וכתיב (שם): אלה הדברים עשיתים ולא עזבתים. אעשה אין כתיב כאן, אלא עשיתים, שכבר עשיתי לרבי עקיבא וחבריו, דברים שלא נגלו למשה, נגלו לר"ע וחבריו. (איוב כח) וכל יקר ראתה עינו, זה רבי עקיבא וחבריו. אמר רבי יוסי ברבי חנינא: רמז, שכל הפרות בטלות ושלך קיימת:
ר' אחא בשם ר' חנינא אמר: בשעה שעלה משה למרום, שמע קולו של הקדוש ברוך הוא, שיושב ועוסק בפרשת פרה אדומה, ואומר הלכה בשם אומרה. ר' אליעזר אומר: עגלה בת שנתה ופרה בת שתים. אמר לפניו: ריבון העולמים! יהי רצון שיהא מחלצי. אמר לו: חייך שהוא מחלציך. הה"ד (שמות יח): ושם האחד אליעזר, שם אותו המיוחד:
שאל עובד כוכבים אחד את רבן יוחנן בן זכאי: אילין עובדייא דאתון עבדין, נראין כמין כשפים, אתם מביאים פרה, ושורפין אותה, וכותשין אותה, ונוטלין את אפרה, ואחד מכם מטמא למת, מזין עליו ב' וג' טיפין, ואתם אומרים לו: טהרת?! אמר לו: לא נכנסה בך רוח תזזית מימיך? אמר לו: לאו! ראית אדם, שנכנסה בו רוח תזזית? אמר לו: הן! א"ל: ומה אתם עושין לו? אמר לו: מביאין עיקרין ומעשנין תחתיו, ומרביצים עליה מים, והיא בורחת. א"ל: ישמעו אזניך, מה שאתה מוצא מפיך! כך הרוח הזו, רוח טומאה, דכתיב (זכריה יג): וגם את הנביאים ואת רוח הטומאה אעביר מן הארץ. מזין עליו מי נדה והוא בורח. לאחר שיצא, אמרו לו תלמידיו: רבנו, לזה דחית בקנה, לנו מה אתה אומר? אמר להם: חייכם! לא המת מטמא, ולא המים מטהרין, אלא אמר הקב"ה: חקה חקקתי, גזירה גזרתי, אי אתה רשאי לעבור על גזרתי, דכתיב: זאת חוקת התורה. ומפני מה כל הקורבנות זכרים וזו נקבה? אמר רבי איבו: משל לבן שפחה, שטינף פלטין של מלך. אמר המלך: תבוא אמו ותקנח את הצואה. כך אמר הקדוש ברוך הוא: תבוא פרה ותכפר על מעשה העגל:
קח את המטה והשקית את העדה ואת בעירם - מכאן, שהקב"ה חס על ממונן של ישראל. ויקהילו משה ואהרן את כל הקהל אל פני הסלע. וכן הוא אומר: ואת כל העדה הקהל אל פתח אהל מועד. מלמד, שכל אחד ואחד ראה עצמו עומד על פני הסלע. וכן, כשעברו את הירדן נכנסו כל ישראל בין שני בדי ארון, שנאמר (יהושע ג): ויאמר יהושע אל בני ישראל גשו הנה ושמעו את דברי ה', וכאן כל ישראל עומדין ורואין כל נסים שבסלע, התחילו לומר: יודע משה חק הסלע, אם הוא מבקש, יוציא לנו מים מזה. נמצא משה עומד בספק, אם אשמע להם, אני מבטל דברי המקום והקדוש ברוך הוא (איוב ה) לוכד חכמים בערמה, לפי שהיה משה משמר עצמו כל אותן ארבעים שנה, שלא להקפיד כנגדן, שהיה מתיירא מן השבועה, שנשבע הקב"ה: אם יראה איש באנשים האלה. אמרו לו: הרי סלע, כשם שאתה רוצה להוציא מסלע אחר, הוצא מזו. צווח עליהם (במדבר כ): שמעו נא המורים, המורים שיטין הרבה יש בו. המורים סרבנין. המורים שוטים, שכן בכרכי הים קורים לשוטים מורים. המורים מלמדין את מלמדיהן. המורים מורי חצים (שמואל א ל): וימצאהו המורים אנשים. המורים בקשת. וירם משה את ידו ויך את הסלע הכהו פעם אחת, התחיל הסלע נוטף מים מועטים, שנאמר (תהלים עח): הן הכה צור ויזובו מים, כזב, שהוא נוטף טפין.  אמרו לו: בן עמרם! הללו מים ליונקי שדים, או לגמולי חלב?! מיד, הקפיד כנגדן והכהו פעמים, ויצאו מים רבים ושטפו כל מי שהיה מרנן כנגדן, שנאמר (שם): ונחלים ישטפו, ואעפ"כ לא עשה משה, אלא מסלע, שאמר לו הקדוש ברוך הוא. ומנין שאף אותו סלע שאמרו ישראל עליו וכל סלע וסלע וצרור שהיו באותו מקום היו מוציאים מים? שנאמר (שם): יבקע צורים וגו'. ולמה נתפש אהרן? שנאמר: ויאמר ה' אל משה יען לא האמנתם בי. משל לבעל חוב, שבא ליטול גורנו של לוה ונטל שלו ושל שכנו. אמר לו הלוה: אם אני חייב, שכני מה חטא? אף כך אמר משה רבנו: אני הקפדתי, אהרן מה חטא? לפיכך, הכתוב מקלסו (דברים לג): וללוי אמר תומיך ואוריך לאיש חסידך אשר נסיתו במסה:
יען לא האמנתם בי - וכי לא אמר דבר קשה מזה שאמר (במדבר יא): הצאן ובקר ישחט להם ומצא להם אם את כל דגי הים יאסף להם ומצא להם, אף שם אין אמנה והיא גדולה מזו, מפני מה לא גזר עליו שם? למה הדבר דומה? למלך, שהיה לו אוהב והיה מגיס בינו לבין המלך בדברים קשים, ולא הקפיד המלך עליו. לימים עמד והגיס במעמד לגיונות, גזר עליו מיתה. אף כך אמר לו הקב"ה למשה: הראשונה שעשית ביני לבינך, עכשיו כנגד הרבים אי אפשר, שנאמר: להקדישני לעיני בני ישראל:
יען לא האמנתם בי וגו' - זה שאמר הכתוב (קהלת ח): יש הבל אשר נעשה על הארץ אשר יש צדיקים אשר מגיע אליהם כמעשה הרשעים, ויש רשעים שמגיע אליהם כמעשה הצדיקים, אמרתי שגם זה הבל. את מוצא, כשקילל את הנחש ואמר לו: ארור אתה וגו', לא הניחו לטעון כלום, שהיה לנחש לומר לפני הקדוש ברוך הוא: אתה אמרת לאדם: לא תאכל ואני אמרתי לו: אכול. מה אתה מקללני?! לא הניחו לטעון כלום, ואהרן היה לו לומר: לא עברתי על דבריך, למה אני מת?!
לכן לא תביאו - משל למה הדבר דומה? לשתי נשים שלוקות בבית דין, אחת קלקלה ואחת אכלה פגי שביעית. אמרה להם, אותה שאכלה פגי שביעית: בבקשה מכם, הודיעו לבריות על מה אני לוקה, שלא יאמרו: אף אני קלקלתי, הביאו פגי שביעית ותלו עליה, ואמרו: זו קלקלה ולקתה, וזו אכלה פגי שביעית ולקתה. אף כך אמר משה רבנו: הרי גזרת עלי למות במדבר, עם הדור הזה שהכעיסוך, שנאמר (תהלים עח): כמה ימרוהו במדבר יעציבוהו בישימון ועכשיו יאמרו לדורות, שאני כמותם, יכתב עלי, על מה נענשתי, לפיכך כתב: יען לא האמנתם:
אמר לו הקב"ה למשה: באיזה פנים אתה מבקש ליכנס לארץ - משל לרועה, שיצא לרעות צאנו של מלך ונשבית הצאן, ביקש הרועה ליכנס לפלטרין של מלך. אמר לו המלך: אם את נכנס עכשיו, מה יאמרו הבריות, שאתה השבית הצאן. אף כאן אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: שבחך הוא, שהוצאת ששים ריבוא וקברתם במדבר, ואת מכניס דור אחר?! עכשיו יאמרו: אין לדור המדבר חלק לעולם הבא, אלא תהא בצדן ותבוא עימהן, שנאמר (דברים לג): ויתא ראשי עם צדקת ה' עשה, לכך כתיב: לא תביא את הקהל הזה, אלא שיצא עמך:
המה מי מריבה - מכאן אתה למד, שמקדם היה מתוקן שיענש משה על המים. ראה מה כתיב? (בראשית יד) וישבו ויבאו אל עין משפט היא קדש ויכו את כל שדה העמלקי וגם את האמורי היושב בחצצן תמר, עין משפטו של משה. המה מי מריבה משל לבן מלכים, שנטל אבן וסימא את עינו, והיה אביו אומר על כל אבן, זהו שסימא עינו של בני. לכך נאמר: המה מי מריבה:
וישלח משה מלאכים כה - אמר אחיך ישראל זה שאמר הכתוב (תהלים טו): לא רגל על לשונו, לא עשה לרעהו רעה וחרפה לא נשא על קרובו, בנוהג שבעולם, אדם עושה בפרקמטיה עם חברו, והקפידו פורש ממנו ואינו רוצה לראותו. ומשה אף על פי שנענש על ידי ישראל, שנאמר (שם קו): ויקציפו על מי מריבה וירע למשה, לא פרק משאן מעליו, אלא וישלח מלאכים. אתה ידעת את כל התלאה אשר מצאתנו אמרו לו: אתה ידעת, כשאמר הקב"ה (בראשית טו): ידוע תדע כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם ועבדום וענו אותם ארבע מאות שנה, אנו נשתעבדנו ואתה בן חורין, וירדו אבותינו על אותו עינוי. משל לשני אחין, שיצא שטר חוב על זקניהם, פרע אותו אחד מהם. לימים התחיל לשאול חפץ מאחיו. אמר לו: אתה יודע שאותו חוב על שנינו ואני הוא שפרעתיו, אל תחזירני מן חפצי, שאני שואל. וירדו אבותינו מצרימה מה טיבן של אבות כאן? שנאמר: וירעו לנו מצרים ולאבותינו, שכל זמן שישראל בצרה, אף הן בצרה. נעברה נא בארצך וגו' מי באר, מי בורות היה צריך לומר, למדך תורה דרך ארץ, שההולך לארץ שאינו שלו ויש בידו צורכו, לא יאכל ממה שבידו, אלא שלו יהא מונח ויקנה מן החנוני, בשביל להנותו. כך אמר לו משה: הבאר עמנו ומן אנו אוכלין, לא תאמר שאנו מטריחין עליך, שכר אתה עושה לעצמך. כך אמר הקדוש ברוך הוא למשה (דברים ב): אכל תשברו מאתם בכסף. אמר להם משה: התירו לכם כיסכם, שלא יאמרו עבדים היו, עניים הם, הראו להם עושרכם, וידעו שלא הפסדתם בשעבוד (בראשית טו): ואחרי כן יצאו ברכוש גדול וידעו שאין אתם חסרים כלום, ולא משלכם אתם נותנים, שנאמר (דברים ב): כי ה' אלהיך ברכך זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר. דרך המלך נלך, שאנו חוסמין את בהמתנו. לא נטה ימין ושמאל, זה קשה מכולם, שאמרו לו: בכל סביבותינו יש לנו רשות להרוג ולבוז, אבל בגבלך לא נטה ימין ושמאל. ויאמר אליו אדום לא תעבר בי זה שאמר הכתוב: (תהלים קכ): אני שלום וכי אדבר המה למלחמה. ומנין שכך אמר לו הקב"ה, שאין מניחים אתכם לעבור ולא הכל מהם, שאני הוא שרוצה? שנאמר (דברים ב): אל תתגר בם כי לא אתן לכם מארצם. וכתיב: וימאן אדום נתון את ישראל. ואחר כך שלחו אל מלך מואב ולא אבה אע"פ, שאינו מפורש כאן, הרי מפורש בשופטים. מלמד, שהכל ברוה"ק, שלא היה בכולן קל מיפתח והוא פירש, שנאמר: וישלח ישראל מלאכים אל מלך אדום לאמר אעברה נא בארצך ולא שמע מלך אדום וגם אל מלך מואב שלח ולא אבה, ואף משה רמז, כאשר עשו לי בני עשו היושבים בשעיר:
ויסעו מקדש ויבאו - זה שאמר הכתוב: (ד"ה ב כ): בהתחברך עם אחזיהו פרץ ה' את מעשיך, על שנתחברו לרשע הזה לעבור בארצו, חסרו אותו צדיק, לכך נסמכה פרשת אסיפת אהרן לאחר פרשת מלך אדום, ויט ישראל מעליו. ויסעו מקדש מהו כל העדה? עדה שלמה עדה הנכנסת לארץ, לפי שמתו יוצאי מצרים ואלו מן אותן, שכתוב בהן (דברים ד): חיים כולכם היום. מהו הר ההר? הר על גבי הר, כתפוח קטן על גבי תפוח גדול, אף על פי שהענן הולך לפניהם, משפיל את הגבוה ומגביה את השפל, הניח הקדוש ברוך הוא את ההר הזה, דוגמא שידעו נסים שעשה הקב"ה להם, שלא הניח הר במדבר, שלא יהו מתיגעין ועולים ויורדים. ועוד, אע"פ שהיה הענן עושה כל המדבר מישור, היה מניח מקום גבוה למשכן, שהוא חונה שם, והניח ג' הרים: הר סיני לשכינה, והר נבו לקבורת משה, והר ההר לקבורת אהרן:
מלמד שמודיעים לצדיקים יום מיתתן, כדי שיורישו כתרים לבניהם. ומפני מה לא מת אהרן כמו שמתה מרים שלא ידע בה בריה? אלא נאמר למשה: יאסף אהרן משל למלך, שהיה לו שני קטליקין ולא היו עושין דבר בלא דעת המלך, היה לאחד מהם חלק יפה אצל המלך, והיה המלך צריך לו. אמר המלך: אע"פ שהוא ברשותי איני נוטלו, עד שאני מודיען. כך אמר הקדוש ברוך הוא: הללו זקנים שני צדיקים לא עשו דבר, חוץ מדעתי ועכשיו כשאני מסלקן, איני מסלקן עד שאני מודיען, לכך נאמר: יאסף אהרן. אמר לו: ריבוני הנח אותו אצל בני ראובן ובני גד. אמר לו: אשר נתתי לבני ישראל מיתתו מעכבת מתנת הארץ, רצונך שלא ימות ולא יכנסו ישראל לארץ?! לכך נאמר: אשר נתתי לבני ישראל:
על אשר מריתם את פי - זה שאמר הכתוב: (משלי י): לא ירעיב ה' נפש צדיק, זה אדם הראשון, שכל הצדיקים שיעמדו ממנו נגזרה עליהם מיתה אינן נפטרין, עד שרואין פני שכינה, ומוכיחין אדה"ר ואומרים לו: אתה גרמת לנו מיתה. והוא משיבם: אני בידי חטא אחד, ואתם אין כל אחד מכם, שאין בידו יותר מארבע עונות. ומנין שרואין פני שכינה ומוכיחים אדה"ר? שנאמר (ישעיה לח): אמרתי לא אראה יה יה בארץ החיים לא אביט אדם עוד עם יושבי חלד, הצדיקים נענשים מיתה על עבירות קלות, שלא יהא אדה"ר נתפש על ידיהם, שנאמר (משלי י): לא ירעיב ה' נפש צדיק לכך נאמר: על אשר מריתם את פי:
קח את אהרן והפשט - אמר לו הקב"ה: הרי את מנחמו, שהוא מוריש כתרו לבניו, מה שאין אתה מוריש לבניך. ויפשט משה את אהרן את בגדיו וילבישם והלא אם יצא כהן גדול בבגדי כהונה חוץ מהר הבית, סופג את הארבעים, שהם צמר ופשתים, אלא להודיעך, שבלשון שקרבו לכהונה ואמר לו: קח את אהרן, בו בלשון אמר לו לעלות ההר. ויעש משה כאשר צוה ה', ללמדך, שאף על פי שאמר לו גזרה רעה על אהרן, לא עיכב:
ויראו כל העדה כי גוע אהרן  -כיון שירדו משה ואלעזר מן ההר, נתקבצו כל הקהל עליהם, ואמרו להם: היכן אהרן? אמרו להם: מת! אמרו: היאך מלאך המות יכול לפגוע בו, אדם שעמד במלאך המות ועצרו, דכתיב (במדבר יז): ויעמד בין המתים ובין החיים?! אם אתם מביאין אותו מוטב, אם לאו, נסקל אתכם! באותה שעה עמד משה בתפלה, ואמר: ריבונו של עולם! הוציאנו מן החשד! מיד, פתח הקדוש ברוך הוא את המערה והראהו להם, שנאמר: ויראו כל העדה כי גוע אהרן. מה כתיב אחריו? וישמע הכנעני מלך ערד את מוצא, כיון שמת אהרן נסתלקו ענני כבוד ונראו, כאשה פרועה. מי היה מלך ערד? זה עמלק, שנאמר (שם יג): עמלק יושב בארץ הנגב והחתי והיבוסי והאמורי יושב בהר והכנעני יושב על הים ועל יד הירדן, והיה יושב על הפרצה, כיון ששמע, שמת אהרן ונסתלקו ענני כבוד, מיד נתגרה בהם. דרך האתרים התייר הגדול שתר להם את הדרך, שנאמר (שם י): וארון ברית ה' נוסע לפניהם וילחם בישראל. אם עמלק היה, למה נקרא שמו כנעני? לפי, שנאסרו ישראל להלחם בבני עשו, שנאמר (דברים ב): אל תתגרו בם כי לא אתן לכם מארצם עד מדרך כף רגל כי ירשה לעשו נתתי את הר שעיר, כשבא עמלק נתגרה בהם פעם ושתים, אמר להם הקב"ה: אין זה אסור עליכם כבני עשו, הרי הוא לכם ככנענים, שנאמר בהם (שם כ): כי החרם תחרימם, לכך נקרא כנעני, מעולם רצועות מרדות, היה עמלק לישראל. את מוצא, כיון שאמרו (שמות יז): היש ה' בקרבנו מיד, ויבא עמלק. (במדבר יד) ויאמרו איש אל אחיו נתנה ראש ונשובה מצרימה, וירד העמלקי והכנעני. וכאן, וישמע הכנעני מלך ערד. את מוצא, כשמת אהרן, יצא עליהם עמלק וחזרו לאחוריהם ז' מסעות, שנאמר (דברים י): ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן. וכי שם מת אהרן, והלא בהר ההר מת, שנאמר: וימת אהרן שם בראש ההר, הפסוקים מוכיחים, שהן שבע מסעות לאחור, ללמדך, שחזרו לאחוריהם:
ויסעו מהר ההר ותקצר נפש העם בדרך - והלא כתיב (נחמיה ט): ורוחך הטובה נתת להשכילם?! אלא אותם שיירות שיצאו ממצרים, שנגזרה עליהם מיתה, לא היו רואים במדבר נחת רוח, ולא רוח טובה. וכן הוא אומר (במדבר יד): ובניכם יהיו רועים במדבר זה העם, שקצרה נפשם בדרך. וידבר העם באלהים ובמשה השוו עבד לקונו. ונפשנו קצה בלחם הקלוקל, שלא היה יכול לטעום אותו הדור מפירות הארץ כלום. אמר ר' עקיבא: כשהיו מגלים להם התגרים הסל, שבא מן פירות הארץ, היו מתים, שנאמר (דברים א): אם יראה איש באנשים האלה הדור הרע הזה וגו', כל טוב הבא מן הארץ. לכך, ותקצר נפש העם בדרך, הם שרגנו ונפשנו קצה:
וישלח ה' בעם את הנחשים השרפים - מה ראה ליפרע מהם בנחשים? לפי שנחש פתח בלשון הרע תחילה ונתקלל ולא למדו ממנו. אמר הקדוש ברוך הוא: יבא נחש, שהתחיל בלשון הרע תחלה, ויפרע ממספר לשון הרע [שנאמר] (קהלת י): ופורץ גדר ישכנו נחש. דבר אחר: למה נפרע מהם בנחשים? הנחש, אפילו אוכל כל מעדנים שבעולם, מתהפכים בפיו לעפר, שנאמר (ישעיה סה): ונחש עפר לחמו, ואלו אוכלין את המן, שנהפך למטעמים הרבה, שנאמר (תהלים קו): ויתן להם שאלתם. ואומר (דברים ב): זה ארבעים שנה ה' אלהיך עמך לא חסרת דבר, יבא נחש שאוכל מינין הרבה, ובפיו טעם אחד, ויפרע מן אוכלים מין אחד, וטועמין מינין הרבה. הנחשים השרפים ששורפים את הנפש. ר' יודן אומר: הנחשים השרפים, שהיה הענן שורף אותם ועושה אותן גדר למחנה. להודיעך, נסים שעשה להם הקב"ה, אותן גירה בהן:
ויבא העם אל משה ויאמרו חטאנו - ידעו שדברו במשה ונשתטחו לפניו, ואמרו: התפלל אל ה' ויסר מעלינו וגו'. נחש יחיד היה. ויתפלל להודיעך ענותנותו של משה, שלא נשתהה לבקש עליהם רחמים, ולהודיעך כח התשובה, כיון שאמרו: חטאנו, מיד נתרצה להם, שאין המוחל נעשה אכזרי. וכן הוא אומר (בראשית כ): ויתפלל אברהם אל האלהים וירפא אלהים. וכן הוא אומר (איוב מב): וה' שב את שבות איוב בהתפללו בעד רעהו. ומנין שאם סרח אדם לחברו ואמר לו חטאתי, שנקרא חוטא אם אינו מוחל לו? שנאמר (שמואל א יב): גם אנכי חלילה לי מחטוא לה' מחדול להתפלל בעדכם. אימתי? כשבאו ואמרו: חטאנו, שנאמר (שם ט) (ויאמרו כל העם אל שמואל התפלל בעד עבדיך וגו', כי יספנו על כל חטאתינו). ויאמר העם אל שמואל חטאנו כי עברנו את פי ה' ואת דבריך. השיב: חלילה לי מחטא לה'. ויאמר אל משה עשה לך שרף והיה כל הנשוך לא נשוך נחש בלבד, אלא אמר: כל הנשוך, אפילו נשוך, מפתן ועקרב וחיה רעה וכלב. ויעש משה נחש נחושת וישימהו על הנס, זרקו לאוויר ועמד:
ויסעו בני ישראל ויחנו באובות - שנעשו אויבים למקום. ויחנו בעיי העברים. שהיו מלאים עבירה. ויחנו בנחל זרד, שלא היה הנחל, אלא מלא זרת, ולא יכלו לעוברו ל"ח שנה, שנאמר (דברים ב): עתה קומו ועברו את נחל זרד. וכתיב (שם): והימים אשר הלכנו מקדש ברנע עד אשר עברנו את נחל זרד שלשים ושמונה שנה עד תם כל הדור, משם נסעו ויחנו מעבר ארנון, שנתרצה להם הקדוש ברוך הוא:
אז ישיר ישראל את השירה הזאת - השירה הזאת נאמרה בסוף מ' שנה, והבאר נתנה להם מתחילת ארבעים. ומה ראה ליכתב כאן? העניין הזה נדרש למעלה הימנו, על כן יאמר בספר מלחמות ה' את והב, שעשה להם הקב"ה אותות ונסים בנחלי ארנון, כנסים שעשה להם בים סוף. ומה הם נסים של נחלי ארנון? אדם עומד על הר זה ומדבר עם חברו בהר הזה, והוא רחוק ממנו ז' מילין, והדרך יורד לתוך הנחל ועולה, ודרכן של ישראל לעבור בתוך הנחל, נתכנסו כל האומות לשם אוכלוסין, שאין להם סוף, ישבו מקצתן בתוך הנחל, והנחל מלמעלן עשוי מערות, וכנגד המערות הר שכנגדו עשוי סלעים סלעים, כגון שדים, שנאמר: ואשד הנחלים. נכנסו האוכלסין לתוך המערות, ואמרו: כשירדו ישראל לתוך הנחל, אלו עומדין לפניהם שבתוך הנחל, ואלו למעלה מן המערות, ונהרוג את כולם. כיון, שהגיעו ישראל לאותו מקום, לא הצריכן לירד למטה מן הנחל, אלא רמז להרים ונכנסו שדים של הר זה, לתוך מערות ומתו כולם, והקיפו ההרים ראשיהם זה לזה, ונעשו דרך כבושה, ולא נודע אי זה הר נסמך לחברו, ואותו נחל מפסיק בין תחומי ארץ ישראל, לתחומי ארץ מואב, שנאמר: כי ארנון גבול מואב בין מואב ובין האמורי, הר שבארץ מואב לא נזדעזע שבו המערות, וההר מארץ ישראל נזדעזע שבו הסלעים, כמין שדים, ונסמך להר שכנגדו. ומפני מה נזדעזע? מפני שהוא מארץ ישראל. משל לשפחה, שראתה בן אדוניה בא אצלה, קפצה וקדמה אותו וקבלתו, נכנסו הסלעים לתוך המערות, ורצצו כל אותן גבורין, והבאר ירדה לתוך הנחל ומתגברת שם, ואבדה כל האוכלסין, כדרך שאבד אותן הים, לכך הקיש את והב בסופה לנחלי ארנון, ועברו ישראל על אותן ההרים, ולא ידעו כל נסים הללו. אמר הקב"ה: הריני מודיע לבני, כמה אוכלוסין אבדתי מפניהם. ירדה הבאר לאותן המערות, והוציאה גולגליות וזרועות ורגלים, שאין להם חקר, וישראל חזרו לבקש את הבאר וראו אותה, שהיא יוצאה מלאה מתוך הנחל, ומוציאה איברים איברים. ומנין שהבאר הודיע בהן? שנאמר: ואשד הנחלים ומשם בארה. וכי משם הייתה, והלא מתחילת מ' שנה הייתה עימהם? אלא שירדה לפרסם את הנסים, והיו ישראל עומדים על הנחלים, ואומרים לה: עלי באר ענו לה ואמרו שירה עליהם:
אז ישיר ישראל - מפני מה לא נזכר משה שם? מפני, שנענש ע"י המים ואין אדם מקלס לאיספקלטור שלו. ולמה שמו של הקדוש ברוך הוא לא נזכר בה? משל לשלטון, שעשה סעודה למלך, אמר המלך: אוהבי שם? אמרו לו: לאו! אמר: אף אני איני הולך לשם. אף כך אמר הקב"ה: הואיל ומשה אינו נזכר שם, אף אני איני נזכר שם. באר חפרוה שרים כרוה נדיבי העם וכי חפירה הייתה שם? אלא שנתנה בזכות אבות, שנקראו שרים, שנאמר (תהלים קה): פתח צור ויזובו מים כי זכר את דבר קדשו את אברהם עבדו. כרוה נדיבי העם במחוקק במשענותם שהיו הנשיאים עומדים על גבה ומושכין במטותיהן כל אחד ואחד לשבטו ולמשפחתו, וריוח שבין הדגלים מלא מים מגוברין. אשה שהייתה צריכה לילך אצל חברתה מדגל לדגל, הייתה מהלכת בספינה, שנאמר (שם ): הלכו בציות נהר ואין ציות אלא ספינות, שנאמר (ישעיה לג): וצי אדיר לא יעברנו, והמים יוצאים חוץ למחנה ומקיפין פיסא גדולה, שנאמר (תהלים כג): ינחני במעגלי צדק למען שמו, ומגדלים מיני דשאים ואילנות לאין סוף, שנאמר: בנאות דשא ירביצני על מי מנוחות ינהלני. כל ימים, שהיו במדבר, כך היו משתמשין בה. לכך, קילסו: עלי באר, חפרוה שרים. וממדבר מתנה, שנתנה להם במדבר לשמשן. דבר אחר: למה ניתנה במדבר? שאלו נתנה להם בארץ, היה השבט שנתנה בתחומו אומר: אני קודם בה, לכך, ניתנה במדבר, שיהיו הכל שוין בה. ועוד, למה ניתנה במדבר? כשם שמדבר לא נזרע ולא נעבד, כך המקבל עול תורה פורקין ממנו עול דרך ארץ, כשם שמדבר אין מעלה ארנון, כך בני תורה בני חורין, בעולם הזה. דבר אחר: במדבר מי מקיים את התורה? מי שמשים עצמו כמדבר, ומפליג עצמו מן הכל. וממתנה נחליאל ומנחליאל במות ג' מקומות, כנגד ג' בתי דינין שבירושלים, שהיו מפרשין תורה לכל ישראל. וממתנה נחליאל, אלו סנהדרין, שבהר הבית. ומנחליאל במות, אלו סנהדרין, שבעזרה בצד המזבח. ומבמות הגיא אשר בשדה מואב, אלו סנהדרין, שבלשכת הגזית בתחום רות, שבאה משדה מואב, נערה מואביה היא, השבה עם נעמי משדה מואב. ונשקפה על פני הישימון, זה באר, שבאה עימהן עד שנכנסה לתוך ימה של טבריה, והעומד על פני הישימון רואה בתוך הים כמלא תנור, והוא הבאר הנשקף על פני הישימון:
וישלח ישראל מלאכים - זה שאמר הכתוב (תהלים לז): בטח בה' ועשה טוב שכן ארץ ורעה אמונה. ואומר (שם לד): סור מרע ועשה טוב בקש שלום ורדפהו. ולא קפדה התורה לרדוף אחר המצות, אלא (דברים כב): כי יקרא קן צפור. כי תפגע. כי תראה, כי תראה חמור כי תחבוט זיתך. (שם כד) כי תבצור כרמך. (שם כג) כי תבא בכרם רעיך. אם באו לידך, את מצווה עליהם ולא לרדוף אחריהם, אבל השלום, בקש שלום במקומך, ורדפהו, במקום אחר. וכן עשו ישראל, אע"פ שאמר להם הקדוש ב"ה (דברים א): החל רש והתגר בו מלחמה, רדפו את השלום, וישלח ישראל מלאכים אל סיחון נעברה נא:
וישלח ישראל - כל דברי תורה צריכין זה לזה, שמא זה נועל וזה פותח, וכאן נאמר: וישלח ישראל ובמקום אחר תלה שליחות במשה, שנאמר (שם): ואשלח מלאכים ממדבר קדמות. וכתיב: וישלח ישראל מלאכים אל מלך אדום. וכתיב: וישלח משה מלאכים מקדש נעברה. הכתובים האלו צריכין זה לזה, שמשה הוא ישראל וישראל הן משה, ללמדך, שראש הדור כל הדור:
נעברה נא בארצך - כמו ששלח אל מלך אדום, שלא להזיקו, כך שלח לזה, אוכל בכסף תשברני. דרכן של מים ליתן בחנם, ואנו ניתן דמו. דרך המלך נלך, ובמקום אחר כתיב: עד אשר אעבור אמשול לך משל. למה הדבר דומה? לשומר, שנטל שכרו לשמור גפן, או תאנה. בא אחד ואמר לו: עבור מכאן, שאני בוצר את הכרם. אמר לו: אני, איני יושב לשמור, אלא בשבילך, ואתה באת לבוצרה?! כך סיחון נטל שכרו מכל מלכי ארץ כנען, והיו מעלין לו מסין, שהיה ממליך אותו, הוא ועוג שקולין כנגד כולן, שנאמר (תהלים קלו): לסיחון מלך האמורי ולעוג מלך הבשן ולכל ממלכות כנען. אמרו ישראל: נעבור בארצך, לכבוש את המלכות. אמר להם: איני יושב אלא לשמרם מפניכם. ולא נתן סיחון את ישראל עבור בגבולו ויאסף סיחון במחשבה עשה הקדוש ברוך הוא, למסרו בידן שלא בצער. כתיב: סיחון מלך האמורי אשר יושב בחשבון, אלו חשבון מלאה יתושים, אין כל בריה יכול לכבשה, ואלו היה סיחון בבקעה, אין כל בריה יכולה לשלוט בו, וא"צ לומר שהיה גיבור ושרוי בעיר מבצר. אשר יושב בחשבון, אילו יושב לו בעיירות שלו הוא ואוכלוסיו, היו ישראל מתייגעין בו לכבוש את כל עיר ועיר, אלא כנסן הקב"ה לפניהם, למוסרן בידן בלא צער. וכן הוא אומר (דברים ב): ראה החלותי תת לפניך הרגו את כל גיבוריו, שיצאו לקראתן וחזרו על הנשים והטף שלא ביגיעה, לכך כתיב: ויאסוף סיחון, ויקח ישראל את כל הערים האלה:
כי חשבון עיר סיחון - זה שאמר הכתוב: (תהלים לז): כי ה' אוהב משפט אמר לו הקדוש ברוך הוא: אל תצר את מואב וחשבון של מואב הייתה, שנאמר: כי חשבון עיר סיחון מלך האמורי וגו'. באו ישראל ונטלו חשבון, שהייתה של סיחון, וכל מה שנטל ממואב, שאילו נטלוהו ממנו, היה בידם גזל של עולה, אלא נטל סיחון מן מואב ונטל ישראל מן סיחון, שהיו פטורין מן הגזל, לכך כתיב: כי חשבון עיר סיחון. על כן יאמרו המושלים, זה בלעם ואביו, ששכרן סיחון לקלל את מואב, והן אמרו: תבנה ותכונן עיר סיחון, כי אש יצאה מחשבון אכלה ער מואב, שקללו את מואב, שימסרו בידו, אוי לך מואב:
וישב ישראל בכל ערי האמורי - נשתייר יעזר. וישלח משה לרגל את יעזר, אותן מרגלים זריזין היו, אמרו: בטוחין אנו בתפלתו של משה, וכבר שלח מרגלים לשעבר, והביאו תקלה, אנו לא נעשה כן, אלא בהקב"ה נאמין, ונעשה מלחמה, עשו כך, והרגו את האמורי אשר בה:
ויפנו ויעלו - יש אומרים: מלחמת סיחון עשו באלול, ועשו את הרגל בתשרי, ואחר הרגל מלחמות עוג, כמה דאת אמר (דברים טז): ופנית בבקר והלכת לאהליך. ויצא עוג מלך הבשן, שכנסן הקדוש ברוך הוא לפניהם, למוסרן בידם. ויאמר ה' אליו אל תירא אותו כי בידך נתתי אותו. זה שאמר הכתוב: (משלי כח): אשרי אדם מפחד תמיד. וכן הוא מדת הצדיקים, אף על פי שהקב"ה מבטיחן, אין פורקים ביראה. וכן ביעקב (בראשית לב): ויירא יעקב. למה נתיירא? אמר: שמא נתלכלכתי אצל לבן בכלום. וכתיב (דברים כג): ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך והניחני הקדוש ברוך הוא, ואף משה תפש את היראה, כנגד אביו. ולמה נתיירא? אמר: שמא מעלו ישראל במלחמת סיחון, או נתלכלכו בעבירה. אמר לו הקב"ה: אל תירא כולן השלימו בצדק. אל תירא אותו, שלא עמד גיבור בעולם קשה הימנו, שנאמר (שם ג): כי רק עוג מלך הבשן נשאר מיתר הרפאים, והוא נשאר מן הגיבורים שהרגו אמרפל וחבריו, שנאמר (בראשית יד): ויכו את רפאים בעשתרות קרנים, וזה הפסולת שלהם, כפריצי זיתים הפלטים בתוך הגפת, שנאמר (שם): ויבא הפליט ויגד לאברם העברי והוא שוכן באלוני ממרא האמורי אחי אשכול ואחי ענר והם בעלי ברית אברם, זה עוג, וכאן עושה אותו שירים, שנאמר: מיתר הרפאים וכוונתו הייתה, שיצא אברהם ויהרג. נתן הקדוש ברוך הוא שכר רגליו, וחיה כל אותן שנים וגבה ממנו, שנפל ביד בניו, כשבא משה לעשות מלחמה, נתיירא הימנו. אמר: אני בן ק"ך שנה, וזה יותר מחמש מאות, אילולי שהיה לו זכות, לא חיה כל השנים האלו. אמר לו הקב"ה למשה: אל תירא אותו כי בידך נתתי אותו, בידך הרגהו. ועשית לו כאשר עשית לסיחון וגו' ונחרם אותו והלא כתיב (דברים ג): וכל הבהמה ושלל העיר בזונו לנו?! אלא הגופות החרימו, שלא ליהנות מהם. ויכו אותו ואת בניו, בנו כתיב, שהיה לו בן קשה הימנו. אמר הקדוש ברוך הוא לישראל: בעוה"ז אתם מכלין את האומות קימעא קימעא, לעתיד לבוא, אני מבערן בבת אחת, שנאמר (ישעיה לג): והיו עמים משרפות שיד קוצים כסוחים באש יצתו:
דבר אחר: אז ישיר ישראל זה אחד מג' דברים, שאמר משה לפני הקב"ה, וא"ל למדתני! אמר לפניו: ריבונו של עולם! מנין ישראל יודעין מה עשו, לא במצרים נתגדלו וכל מצרים עובדי עבודת כוכבים הם! וכשנתת את התורה, לא נתת אותה להם ואף לא היו עומדין שם, שנאמר (שמות כ): ויעמד העם מרחוק ולא נתת אותה, אלא לי, שנאמר (שם כד): ואל משה אמר עלה אל ה', וכשנתת את הדברות לא נתת להם, לא אמרת: אני ה' אלהיכם אלא (שם כ): אנכי ה' אלהיך לי אמרת, שמא חטאתי? אמר לו הקדוש ברוך הוא: חייך! יפה אמרת, למדתני! מכאן ואילך, אני אומר בלשון: אני ה' אלהיכם. השניה, כשאמר לו הקב"ה: פוקד עון אבות על בנים. אמר משה: ריבונו של עולם! כמה רשעים הולידו צדיקים, יהיו נוטלין מעונות אביהם?! תרח עובד צלמים ואברהם בנו צדיק. וכן חזקיה צדיק, ואחז אביו רשע. וכן יאשיה צדיק, ואמון אביו רשע. וכן נאה, שיהו הצדיקים לוקין בעון אביהם?! אמר לו הקדוש ברוך הוא: למדתני! חייך, שאני מבטל דברי ומקיים דבריך, שנאמר (דברים כד): לא יומתו אבות על בנים ובנים לא יומתו על אבות. וחייך שאני כותבן לשמך, שנאמר (מ"ב יד): ככתוב בספר תורת משה אשר צוה ה' וגו'. השלישית, כשאמר לו הקב"ה: עשה מלחמה עם סיחון, אפילו הוא אינו מבקש לעשות עמך, את תתגר בו מלחמה, שנאמר (דברים ב): קומו סעו ועברו את נחל ארנון. ומשה לא עשה כן, אלא מה כתיב למעלה? ואשלח מלאכים. א"ל הקדוש ברוך הוא: חייך, שאני מבטל דברי ומקיים דבריך, שנאמר (שם כ): כי תקרב אל עיר להלחם עליה וקראת אליה לשלום. כיון שלא קבל סיחון, הפילו הקדוש ב"ה מפניהם, שנאמר (שם ב): ונך אותו. ולא עוד, אלא אף אותן שהטמינו עצמן במערות להרגן, רמז הקב"ה להר ורצץ אותן, שנאמר (תהלים עד): שברת ראשי תנינים על המים רצצת ראשי לויתן. משל הדיוט אומר: נתת פת לתינוק הודיע לאמו. אמר הקדוש ברוך הוא: מנין ישראל יודעין מה טובה עשיתי להם, מה עשה? הרחיקו ההרים זה מזה, ושטפו אותן הנחלים, שנאמר: ואשד הנחלים והיו ישראל עוברים ואומרים שירה: אז ישיר ישראל. אמרו ישראל: עליך לעשות לנו נסים, ועלינו לברך ולקלס לשמך (שם ג): לה' הישועה על עמך ברכתך סלה. ועל המים נגזר על משה, ולא נזכר בשירה. אמר משה: ריבונו של עולם! אחר כל נסים שעשית להם, אני מת מתחת ידיהם, מן המדבר נתת להם את התורה, שנאמר: וממדבר מתנה. ומתחת ידי נחלו אותה, שנאמר: וממתנה נחליאל, נחלו אל, ומשנחלו, גזרת עלי מיתה, שנאמר: ומנחליאל במות, ומנחל, בא מות. ומבמות הגיא אשר בשדה מואב, שנאמר (דברים לד): ויקבור אותו בגי בארץ מואב. אמר איוב (איוב לד): אשר לא נשא פני שרים ולא נכר שוע לפני דל כי מעשה ידיו כולם.



וירא בלק בן צפור - זה שאמר הכתוב: (דברים לב) הצור תמים פעלו כי כל דרכיו משפט, לא הניח הקב"ה לעובדי כוכבים פתחון פה לעתיד לבוא, לומר: שאתה רחקתנו. מה עשה הקדוש ברוך הוא? כשם שהעמיד מלכים וחכמים ונביאים לישראל, כך העמיד לעובדי כוכבים. העמיד שלמה מלך על ישראל ועל כל הארץ, וכן עשה לנבוכנדצר. זה בנה בהמ"ק, ואמר: כמה רננות ותחנונים, וזה החריבו וחרף וגדף, ואמר (ישעיה יד): אעלה על במתי עב. נתן לדוד עושר ולקח הבית לשמו. ונתן להמן עושר, ולקח אומה שלימה לטובחה. כל גדולה שנטלו ישראל את מוצא, שנטלו האומות. כיוצא בה, העמיד משה לישראל, ובלעם לעובדי כוכבים. ראה מה בין נביאי ישראל לנביאי עובדי כוכבים. נביאי ישראל, מזהירין את ישראל מן העבירות, שנאמר (יחזקאל ג): ואתה בן אדם צופה נתתיך וגו'. ונביא שעמד מן הגויים, העמיד פרצה לאבד את הבריות מן העולם. ולא עוד. אלא שכל הנביאים היו, במידת רחמים על ישראל ועל עובדי כוכבים, שכן ירמיה אומר (ירמיה מח): לבי למואב כחלילים יהמה. וכן יחזקאל (יחזקאל כז) בן אדם שא על צור קינה, וזה אכזרי עמד לעקור אומה שלימה חנם, על לא דבר, לכך נכתבה פרשת בלעם, להודיע למה סלק הקב"ה רוח הקדש מעובדי כוכבים, שזה עמד מהם וראה מה עשה:
וירא בלק בן צפור - מה ראה? ראה בפורעניות, שעתידה לבא על ישראל מכל שונאיו, שכולם היו באים במלחמות ובשעבוד, שהן יכולין לעמוד בהן, וזה כאדם שמוציא דבר ועוקר אומה שלימה. וירא בלק, נוח לרשעים, שיהיו סומין שעיניהם מביאין רעה לעולם. בדור המבול כתיב (בראשית ו): ויראו בני האלהים. וכתיב (שם ט): וירא חם אבי כנען. וכתיב (שם יב): ויראו אתה שרי פרעה וכן כולם, וכאן, וירא בלק. וירא בלק משל למלך, שהושיב שומרים לשמרו מן הגייס, והיה בטוח עליהם שהיו גיבורים. עבר הגייס והרגן, והיה מרתת על עצמו. וכן בלק, ראה מה עשו בסיחון ועוג, שהיה מעלה עליהן שכר לשמרו, ונתיירא מעצמו. ועוד, שראה נסים של נחלי ארנון:
כתיב: ויגר מואב מהו ויגר? כשהיו ישראל נראין לעמונים, נראין עטופים לשלום, ולמואבים נראים מזויינין למלחמה, שכך כתיב (דברים ב): וקרבת מול בני עמון אל תצורם, כל מין צרה. אל תצר להם ואל תתגר בם כל מין גירוי. ולמואב אמר: אל תצר ואל תתגר בם מלחמה, מלחמה אי אתה עושה, אבל מה שאתה יכול לחטוף מהן, חטוף. ולכך, נראין מזויינין למואב, והן נאגרין לעריהם, שאין ויגר, אלא לשון אסיפה, שנאמר (משלי י): אוגר בקיץ בן משכיל. דבר אחר: ויגר לשון גר, שהיו רואין לעצמן גרים בעולם. אמרו: ירדו למצרים לגור ואחזו אותה, ומשכירין היו להם בתים, שנאמר (שמות ג): ושאלה אשה משכנתה ומגרת ביתה. דבר אחר: ויגר לשון יראה, שהיו מתיראין, שראו כל האומות ביד ישראל, שבא סיחון ונטל ארץ מואב והוא נלחם במלך מואב הראשון, ועוג נטל כל ארץ בני עמון, שנאמר (דברים ג): כי רק עוג מלך הבשן וגו'. באו ישראל ונטלוהו משניהם, שאין בו עולה והיו אלו רואין את ארצם ביד ישראל, והיו אומרים: לא אמר להם הקדוש ברוך הוא, כי לא אתן לך מארצו ירושה, הרי ארצנו לפניהם, לכך היו מתיראין. ויקץ מואב, שהיו רואין את עצמן, כקוצין בפניהם:
ויאמר מואב אל זקני מדין - מה טיבן של זקני מדין כאן? שהיו רואין את ישראל נוצחין, שלא כדרך הארץ, ואמרו: מנהיג שלהן במדין נתגדל, נדע מהן מה מידותיו. אמרו לו זקני מדין: אין כוחו אלא בפיו. אמרו להם: אף אנו נבוא כנגדן, עם אדם שכחו בפיו, ויאמר מואב אל זקני מדין. והלא את מוצא, שמדינים נלחמים עם המואבים, שנאמר (בראשית לו): המכה את מדין בשדה מואב, והשנאה ביניהם מעולם. משל לשני כלבים, שהיו מריבים זה עם זה. בא זאב על אחד מהן, אמר השני: אם איני עוזרו, היום הורג את זה ולמחר יבא עלי, לפיכך נתחברו מואב עם מדין. עתה ילחכו הקהל את כל סביבותינו כלחוך השור מה שור כוחו בפיו, אף אלו כחן בפיהן. מה שור כל מה שמלחך, אין בו סימן ברכה, אף אלו, כל אומה שנוגעים, אין בהם סימן ברכה. מה שור מנגח בקרניו, אף אלו מנגחין בתפלתן, שנאמר (דברים לג): וקרני ראם קרניו. ובלק בן צפור מלך למואב בעת ההיא והלא מתחלה נסיך היה, שנאמר (במדבר לא): את אוי ואת רקם, אלא משנהרג סיחון, המליכוהו תחתיו. בעת ההיא, שגרמה לו שעה:
וישלח מלאכים - הקב"ה עשה להם נסים, ואמר הקדוש ברוך הוא: אני גואל אתכם ואעשה לכם נסים, ואתם ממרים אותי?! בוא וראה, ז' גאולות, שגאלתי אתכם והייתם חייבין לשבחני, ז' פעמים כנגד ז' גאולות. וכן הוא אומר (שופטים י): ויאמר ה' אל בני ישראל הלא ממצרים ומן האמרי ומן בני עמון ומן פלשתים וצדונים ועמלק וגו' ותצעקו אלי ואושיע אתכם, הרי ז' גאולות. והמריתם אותי בז' עבודות כוכבים, שנאמר (שם): ויוסיפו בני ישראל לעשות הרע בעיני ה' ויעבדו את הבעלים ואת העשתרות. וכן הוא מוכיחן (מיכה ו) עמי מה עשיתי לך ומה הלאיתיך, מה הטרחתי לך, שמא אמרתי לך: הביאו לי עולות מן חיות שבהרים, ג' בהמות שברשותך: שור שה כשבים ושה עזים, ושבע שאינן ברשותך: איל וצבי ויחמור אקו ודישון ותאו וזמר, שמא הטרחתיך עליהם, להביא לפני מהבהמה שאינה ברשותך לא צויתי, אלא מבהמה שהיא ברשותך, שנאמר (ויקרא כב): שור או כשב או עז כי יולד. וכן, מן הבהמה ומן הבקר ומן הצאן. וכי יצא סיחון ועוג להלחם בכם ולא הפלתי אותם לפניכם! מה הלאיתי אתכם, שמא אמרתי לכם, להביא קרבן עליהם?! לא ראה בלק בן צפור, שעשיתי להם כל הנסים ושכר עליהם בלעם, והפכתי את הקללות לברכות?!
וירא בלק - כיון שבאו שלוחיו אצל בלעם, א"ל הקב"ה: מי האנשים? א"ל בלעם: בלק בן צפור מלך מואב שלח אלי. אמר רבי אבא בר כהנא: זה אחד מג' בני אדם, שבדקן הקדוש ברוך הוא ומצא קרון של מי רגלים, קין, חזקיה ובלעם. קין, בשעה שא"ל הקב"ה (בראשית ד): אי הבל אחיך, בקש להטעות. כביכול, היה צריך לומר: ריבונו של עולם! הנסתרות והנגלות לפניך גלויות, ואת שואלני בשביל אחי?! אלא א"ל: לא ידעתי, השומר אחי אנכי?! א"ל הקדוש ברוך הוא: חייך! כך דברת, קול דמי אחיך צועקים. חזקיה, כשעמד מחליו, שלח לו מרודך בלאדן דורון, שנאמר (ישעיה לט): בעת ההיא שלח מרודך בלאדן. בא ישעיה, אמר לו (שם): מה אמרו האנשים האלה ומאין יבאו אליך? היה צריך לומר: את נביא של מקום, ולי את שואל?! אלא, התחיל מתגאה, ואמר (שם): מארץ רחוקה באו אלי, מבבל. אמר לו ישעיה: הואיל וכך אמרת (שם): הנה ימים באים ונשא את כל אשר בביתך ומבניך אשר יצאו ממך יהיו סריסים בהיכל מלך בבל. וכן בלעם הרשע, בשעה ששלח בלק אצלו, א"ל הקב"ה (במדבר כב): מי האנשים האלה עמך? היה צריך לומר: ריבונו של עולם! הכל גלוי לפניך, ואין כל דבר נעלם ממך, ולי את שואל?! אלא, אמר לו (שם): בלק בן צפור מלך מואב שלח אלי. אמר הקדוש ברוך הוא: הואיל וכך אתה מדבר (שם): לא תאור את העם. אמר הקב"ה: רשע שבעולם! כתיב על ישראל (זכריה ב): כי הנוגע בכם כנוגע בבבת עינו, ואתה הולך ליגע בהם ולקללם תצא עינו, שנאמר: שתום העין לקיים: כל הנוגע בהם כנוגע בבבת עינו:
וישלח מלאכים אל בלעם בן בעור פתורה - עירו היה. ויש אומרים: שולחני היה, שהיו מלכי גויים נמלכים בו כשולחני, שהכל מריצין לו. ויש אומרים: בתחילה פותר חלומות היה, חזר להיות קוסם, וחזר לרוח הקדש. ארץ בני עמו שמשם היה בלק, והוא אמר לו: שסופו למלוך. לקרוא לו שכתב לו: לא תהא סבור שלי לבדי את עושה ואני מכבדך לבדי, אם תעקרם מכל האומות, את מכובד, וכנען ועמלקים משתחווים לך. הנה עם יצא ממצרים א"ל: אתה, מה איכפת לך? א"ל: הנה כסה את עין הארץ, סתמו עיניים, שהארץ תלוי בהן, סיחון ועוג החרימום וכסו עיניהם, אני מה אעשה? והוא יושב ממלי ממלי כתיב, כמה דאת אמר: אמר (תהלים קטז): בשם ה' כי אמילם ועתה לכה נא ארה לי מהו ארה לי? אוכל אני לשלוט בהם קימעה, כאדם שהוא אורה את התאנים. כי עצום הוא ממני לא שהן גיבורים וחיילותיהם מרובין, אלא שמנצחין בפיהם, מה שאיני יכול לעשות. אולי אוכל נכה בו מה ראה זה להתגרות, לא כך אמר להם הקדוש ברוך הוא: שלא יהיו נוטלים מארצם?! אלא שהיו בעלי קסמים ונחשים יותר מבלעם, שנאמר: וירא בלק אלא, שלא היה מכוין הדברים לאמיתן. וכן הוא אומר (ישעיה מד): נלאית ברוב עצתך יעמדו נא ויושיעוך הוברי שמים החוזים בכוכבים, היה רואה בהובריו, שישראל נופלין בידו, לפיכך הפקיר את בתו, ונפלו בה כ"ד אלף, לכך נתגרה בהם ולא היה יודע היאך, לכך אולי אוכל נכה כמי שמנכה אחד מעשרים וארבעה לסאה, כך מן כל כ"ד אלף מישראל חסר אלף אלף. ואגרשנו מן הארץ לא היה מבקש, אלא לגרשם, שלא יכנסו לארץ. כי ידעתי את אשר תברך מבורך מנא היה יודע? שבשעה שבקש סיחון להלחם במואב, היה מתיירא שהיו גיבורים. שכר את בלעם ואביו לקלל את מואב, שנאמר: על כן יאמרו המושלים. וכתיב: כי אש יצאה מחשבון. וכתיב: אוי לך מואב לכך אמר: כי ידעתי את אשר תברך מבורך:
וילכו זקני מואב וזקני מדין וקסמים בידם - שהוליכו בידם כל מיני קסמים, שהיו קוסמין בהם, שלא יתן לו עלילות. וביד זקני מדין היו הקסמים, שאמרו: אם יבא עמנו יצליח, אם יעכב שעה אחת, אין בו תוחלת. כיון שאמר להם: לינו פה הלילה, הלכו להם זקני מדין, שידעו בקסמים שלהם, שאין בו הנאה:
ויבא אלהים - ויאמר מי האנשים האלה - זה שאמר הכתוב (משלי כח): משגה ישרים בדרך רע בשחותו הוא יפול, זה בלעם שבתחילה הבריות נוהגות בכשרות, ובדבריו אלו היו נוהגין בעריות, שהראשונים (בראשית כט): ורחל באה עם הצאן, ולכהן מדין שבע בנות, עמד בלעם והטעה את הבריות בעריות, וכמו שהטעה הוטעה, בעצה שנתן, בה נפל והטעהו הקב"ה, שכך כתיב (איוב יב): משגיא לגויים ויאבדם. כיון, שאמר לו: מי האנשים האלה עמך. אמר אותו רשע: איני יודע בהן! יש שעה, שאינו יודע ואני אעשה בבניו כל מה שאני רוצה, לכך אמר להטעותו. דבר אחר: מי האנשים האלה עמך, ויאמר בלעם בלק בן צפור... התחיל מתגאה, ואמר: אע"פ שאין אתה מכבדני, ואין אתה מוציא לי שם בעולם, המלכים מבקשים אותי. הנה העם היוצא ממצרים עתה לכה קבה לי אותו להודיע, ששונא יותר מבלק, שבלק לא אמר קבה, אלא ארה, וזה קבה. בפירוש הוא אמר: ואגרשנו מן הארץ. והוא אומר: וגרשתיו, מן העוה"ז ומן העוה"ב:
ויאמר אלהים אל בלעם לא תלך עימהם - אמר לו: א"כ אקללם במקומי? אמר לו: לא תאור את העם! אמר לו: א"כ אברכם? אמר לו: אין צריכין לברכתך, כי ברוך הוא! אומרים לה לצרעה: לא מן דובשיך ולא מן עוקציך. ויקם בלעם בבקר ויאמר אל שרי בלק לא אמר להם בלעם, לא נתן לי רשות לילך ולקלל, אלא לתתי להלוך עמכם. אמר לי: אין כבודך לילך עם אלו, אלא עם גדולים מהן, שהוא חפץ בכבודי, לפיכך ויוסף עוד בלק שלוח שרים רבים ונכבדים. כי כבד אכבדך מאד יותר ממה שהיית נוטל לשעבר, אני נותן. ויען בלעם ויאמר אם יתן לי בלק מלא ביתו כסף וזהב מיכן את למד, שהיה בו ג' דרכים: עין רעה, ורוח גבוהה, ונפש רחבה. עין רעה, דכתיב: וישא בלעם את עיניו וירא את ישראל שוכן לשבטיו. רוח גבוהה, דכתיב: כי מאן ה' לתתי להלוך עמכם. נפש רחבה, דכתיב: אם יתן לי בלק מלא ביתו כסף וזהב, אילו היה מבקש לשכור לו חיילות להלחם כנגדן, ספק נוצחין ספק נופלין, לא די שיתן כך ונוצח, הא למדת, שכך בקש. לא אוכל לעבור מתנבא, שאינו יכול לבטל הברכות, שנתברכו מפי השכינה. ועתה שבו נא בזה גם אתם מהו גם אתם? שסופכם לילך בפחי נפש כראשונים. ואדעה מה יוסף ה' שמתנבא שעתיד הקדוש ברוך הוא להוסיף להם ברכות על ידו:
ויבא אלהים אל בלעם לילה זה שאמר הכתוב: (שם לג) בחלום חזיון לילה בנפול תרדמה על אנשים אז יגלה אזן אנשים להסיר אדם מעשה וגוה מגבר יכסה. העלים הקב"ה ממנו, שהליכתו מאבדתו מן העולם, ומוליכתו לבאר שחת. לחשך נפשו מני שחת לאור באור החיים, שאיבד נפשו בהליכתו. שבשעה שהולך אדם לחטוא השטן מרקד לו, עד שגומר העבירה, כיון שאיבדו, חוזר ומודיעו. וכן הוא אומר (משלי ז): הולך אחריה פתאום כשור אל טבח יבא עד יפלח חץ כבדו כמהר צפור אל פח. העלים הקדוש ברוך הוא מן בלעם הרשע, עד שהלך ואיבד את נפשו, משיצא מן כבודו וידע במה שהוא בו, התחיל לבקש על נפשו: תמות נפשי מות ישרים:
ויבא אלהים אל בלעם לילה - זה שאמר הכתוב: (שמות יב) ליל שמורים הוא לה' הוא הלילה הזה. כל הנסים, שנעשו לישראל ופרע להם מן הרשעים, בלילה היה. (בראשית לא): ויבא אלהים אל לבן הארמי בחלום הלילה. (שם כ) ויבא אלהים אל אבימלך בחלום הלילה. (שמות יב) ויהי בחצי הלילה. וכתיב (שם יד) ויהי הענן והחשך ויאר את הלילה. (בראשית יד) ויחלק עליהם לילה, וכן כולם. דבר אחר: למה נגלה על בלעם לילה? לא היה ראוי לרוח הקדש, לפי שכל נביאי הגויים, בלילה מדבר עימהם. וכן אליפז אומר (איוב ד): בסעיפים מחזיונות לילה. וכן אליהוא אומר על זה, שדיבר אותו לילה. אם לקרא לך באו האנשים קום לך אתם מיכן את למד, שבדרך שאדם רוצה לילך בה, מוליכין אותו, שמתחלה נאמר לו: לא תלך, כיון שהעיז פניו להלוך הלך, שכן כתיב: ויחר אף אלהים כי הולך הוא. אמר לו הקב"ה: רשע! איני חפץ באיבודן של רשעים, הואיל ואת רוצה לילך, ליאבד מן העולם, קום לך. ואך את הדבר ללמדך שבהתראה הלך. מיד, וישכם, קדם ועמד בזריזות, הוא בעצמו. אמר לו הקדוש ברוך הוא: רשע! כבר קדמך אברהם אביהם, לעקוד את יצחק בנו (בראשית כב): וישכם אברהם בבקר ויחבש את חמורו וגו'. וילך עם שרי מואב ללמדך שהיה שמח בפורענות ישראל כמותן:
ויחר אף אלהים כי הולך הוא ויתיצב מלאך ה' מלאך - של רחמים היה, ונעשה לו לשטן. ושני נעריו עמו זו דרך ארץ, שהיוצא לדרך צריך שנים לשמשו, וחוזרים ומשמשין זה לזה. ותרא האתון את מלאך ה' וכי לא היה יכול המלאך לנשוף בו, ויוציא רוחו, אלא אם כן שלף חרבו?! והרי כתיב, בסנחריב (ישעיה לז): ויצא מלאך ה' ויכה במחנה אשור. וכתיב (שם מ): וגם נשף בהם חייהם. אלא, כך אמר לו: הפה נתן ליעקב, שנאמר (בראשית כז): הקול קול יעקב והידים ידי עשו וכתיב (שם): ועל חרבך תחיה. והאומות כולם בחרב חייהם, ואתה תחליף אמונתך ותבוא עליהם בשלהן, אף אני אבוא עליך בשלך, לכך כתיב: וחרבו שלופה בידו:
ותט האתון מן הדרך - הרשע הזה הולך לקלל אומה שלימה שלא חטאה לו, ומכה אתונו, שלא תלך בשדה. וכתיב: ויעמוד מלאך ה' במשעול הכרמים. וכי לא היה יכול לו לילך אחריו? אלא כך מדת הקב"ה, מלך בשר ודם משלח ספקלטור להרוג את האדם, מהלך אחריו ימים הרבה, וזה שנתחייב מיתה אוכל ושותה, ואספקלטור מהלך ומטרף אחריו ממקום למקום, ולפני הקדוש ברוך הוא אינו כן, הפסקלטור במקומו עומד, ומי שנתחייב מיתה, בא אצלו ברגליו, כדי שלא יצטער המלאך לילך אחר בלעם, קדמו לדרך. ויעמד מלאך ה' במשעול אמר לו: הכרמים נמכרים כשועלים, גדר מזה וגדר מזה, אין אתה יכול לשלוט בהן, שבידיהם לוחות כתובים משני עבריהם מזה ומזה הם כתובים. ותרא האתון את מלאך ה' ותלחץ אל הקיר ויוסף מלאך ה' עבור מה ראה לקדמו שלשה פעמים עד שלא נראה לו? סימנין של אבות הראה לו. עמד לו בראשונה, היה ריוח מכאן ומכאן. ותט האתון מן הדרך ותלך. בשנייה לא יכלה לזוז, אלא לצד אחד. בשלישית, אין דרך לנטות ימין ושמאל. ומה היו הסימנין האלה? שאילו בקש לקלל בניו של אברהם, היה מוצא מיכן ומיכן, בני ישמעאל בני קטורה. בקש לקלל בני יצחק, היה מוצא בהן צד אחד בני עשו. ותלחץ אל הקיר, בניו של יעקב לא מצא בהן פסולת ליגע בהן, לכך נאמר בשלישית, במקום צר, זה יעקב, דכתיב (בראשית לב): ויירא יעקב מאד וייצר לו, אשר אין דרך לנטות ימין ושמאל, שלא מצא פסולת, באחד מבניו. ותרא האתון את מלאך ה' ותרבץ תחת בלעם ויחר אף בלעם ויך את האתון במקל על בזיונו, שביזתה אותו. ויפתח ה' את פי האתון להודיעו, שהפה והלשון ברשותו, שאם בקש לקלל, פיו ברשותו. ותאמר לבלעם מה עשיתי לך כי הכיתני זה שלש רגלים רמזה לו, אתה מבקש לעקור אומה החוגגת שלש רגלים. ויאמר בלעם לאתון כי התעללת בי אף על פי שמדבר בלשון הקדש, עובד כוכבים לשונו סרוח. לו יש חרב בידי משל לרופא, שבא לרפאות בלשונו נשוך נחש. בדרך ראה אנקה אחת, התחיל מבקש מקל להורגה. אמרו: זו אי אתה יכול ליטול, היאך באת לרפאות בלשונך נשוך נחש?! כך אמרה האתון לבלעם: אני, אין אתה יכול להרגני, אלא א"כ חרב בידך, והיאך אתה רוצה לעקור אומה שלימה?! שתק ולא מצא תשובה. התחילו תמהים שרי מואב, שראו נס שלא היה כמוהו מעולם. וי"א, אמר להם: אינה שלי! השיבתו: הלא אנכי אתונך, אשר רכבת עלי מעודך, עד היום הזה! הא למדת, שלא היה זקן, שהאתון גדולה הימנו. ההסכן הסכנתי לעשות לך כה כיון, שדברה מתה, שלא יהיו אומרים: זו שדברה ועושין אותה יראה. דבר אחר: ההסכן הסכנתי לעשות לך כה חס הקב"ה על כבודו של אותו רשע, שלא יאמרו: זו הייתה שסילקה את בלעם, ואם חס הקדוש ברוך הוא על כבוד הרשע, אין צריך לומר על כבוד הצדיק. וכן הוא אומר (ויקרא כ): ואשה אשר תקרב אל כל בהמה לרבעה אותה והרגת את האשה ואת הבהמה, שלא יאמרו: זו הבהמה שנהרגה אשה פלונית על ידיה. להודיעך, שחס הקב"ה על כבודן של בריות, ויודע צרכן וסתם פי הבהמה, שאילו הייתה מדברת לא היו יכולין לשעבדה ולעמוד בה, שזו הטיפשת שבבהמה וזה חכם שבחכמים, כיון שדברה, לא היה יכול לעמוד בה:
ויגל ה' את עיני בלעם - וכי סומא היה? להודיע, שאף העין ברשותו. ויקד וישתחו לאפיו שדבר עמו. ויאמר אליו מלאך ה' על מה הכית וכי דקיון של אתון בא מלאך לבקש מידו?! אלא, א"ל: מה האתון, שאין לה זכות ולא ברית אבות, נצטויתי לתבוע עלבונה מידך, אומה שלימה שאתה מבקש לעוקרה, שיש לה זכות וברית אבות, על אחת כמה וכמה! הנה אנכי יצאתי לשטן כי ירט הדרך ירא"ה ראת"ה נטת"ה. דבר אחר: ירט בא"ת ב"ש, מגן, ותראני האתון. גם אותך הרגתי ואותה החייתי מיכן את למד, שהרג את האתון. ויאמר בלעם אל מלאך ה' חטאתי שהיה רשע ערום ויודע, שאין עומד מפני הפורעניות, אלא תשובה, שכל מי שחוטא ואומר חטאתי, אין רשות למלאך ליגע בו.כי לא ידעתי ועתה אם רע בעיניך אשובה לי אמר לו: אני לא הלכתי, עד שאמר לי הקדוש ברוך הוא: קום לך אתם! ואתה אומר: שאחזור, כך אומנתו, לא כך אמר לאברהם, להקריב את בנו, ואח"כ (בראשית כב): ויקרא מלאך ה', ויאמר אל תשלח ידך, למוד הוא לומר דבר ומלאך מחזירו, ועכשיו הוא אומר לי: לך אתם, ועכשיו, אם רע בעיניך אשובה לי. ויאמר מלאך ה' אל בלעם לך עם האנשים שחלקך עימהם וסופך ליאבד מן העולם. וילך בלעם עם שרי בלק מלמד שכשם שהם שמחים לקלל, כך הוא שמח:
וישמע בלק כי בא בלעם - מלמד, ששלח שלוחים לבלק, לבשרו. ויצא לקראתו אל עיר מואב למטרפולין שלהן. מה ראה לקדמו לגבולין? אמר: הגבולין הללו, שנקבעו מימי נח, שלא תכנס אומה בגבול חברתה, אלו באין לקלקל, והיה מראה לו, היאך פרצו ועברו גבול סיחון ועוג, כאלו קובל עליהם. ויאמר בלק אל בלעם שלח שלחתי אליך האמנם לא אוכל כבדך נתנבא לצאת לסופו הימנו בקלון, וכעניינו השיבו. הנה באתי אליך עתה היכול אוכל דבר מאומה שאין רשות בידי לומר, מה שאני רוצה:
ויקח בלק את בלעם - ויבאו קרית חוצות שעשה שווקים של מקח וממכר, ועשה לו אטליז להראות לו אוכלוסין, לומר: ראה מה אלו באין, להרוג בני אדם ותינוקות, שלא חטאו להן. ויזבח בלק בקר וצאן הצדיקים אומרים מעט ועושין הרבה, כאברהם, שנאמר (שם יח): ואקחה פת לחם ואחר כך מהרי שלש סאים ואל הבקר רץ אברהם. ורשעים אומרים הרבה ואפילו מעט אינם עושים. בלק אמר: כי כבד אכבדך מאד וכשבא, לא שיגר לו אלא בקר וצאן אחת. התחיל בלעם חורק שיניו עליו, שהיה נפשו רחבה. אמר: כך שלח לי מחר, אני נותן מארה בנכסיו, ויאמר בלעם אל בלק בנה לי בזה שבעה מזבחות:
ויהי בבוקר ויקח בלק את בלעם ויעלהו במות בעל - בלק היה בעל קסמים ובעל נחש יותר מבלעם, שהיה נמשך אחריו כסומא. למה הדבר דומה? לאחד, שיש בידו סכין ואין מכיר את הפרקים, וחברו מכיר את הפרקים ואין בידו סכין. כך היו שניהם דומין. בלק רואה את המקומות, שישראל נופלין בהן. ויעלהו במות בעל פעור שראה שישראל נופלין שם. ויאמר בלעם אל בלק בנה לי בזה שבעה מזבחות ולמה שבעה מזבחות? כנגד שבעה מזבחות, שבנו שבעה צדיקים, מאדם ועד משה ונתקבלו, אדם והבל ונח אברהם יצחק ויעקב ומשה, שהיה אומר: למה קבלת את אלו, לא בשביל עבודה, שעבדו לפניך קבלתם?! לא נאה לך, שתהא נעבד משבעים אומות, ולא מאומה אחת?! השיבו רוח הקדש (משלי טז): טוב פת חריבה, טוב מנחה בלולה בשמן וחריבה, מבית מלא זבחי ריב, שאתה רוצה להכניס מריבה ביני ובין ישראל. ויעש בלק כאשר וגו' ויעל וילך שפי דעתו היה לקלל, שעד אותה שעה היה שפוי, ומן אותה שעה נטרד. ויקר אלהים אל בלעם אמר לו: רשע, מה אתה עושה? אמר: את שבעת המזבחות ערכתי! משל לשולחני המשקר במשקלות. בא בעל השוק והרגיש בו. אמר לו: אתה משקר במשקל?! אמר לו: כבר שלחתי דורון לביתך. ואף כך בלעם. רוח הקדש אמר לו: רשע, מה אתה עושה? אמר לו: את שבעת המזבחות ערכתי! אמר לו (שם טו): טוב ארוחת ירק, טובה סעודה שעשו ישראל במצרים, ואכלו על מצות ומרורים, מפרים שאתה מקריב על ידי שנאה. וישם ה' דבר בפי בלעם שעיקם פיו ופיקמו, כאדם הקובע מסמר בלוח. ר' אלעזר אומר: מלאך היה מדבר, ויאמר שוב אל בלק וכה תדבר. וישב אליו והנה נצב על עולתו הוא וכל שרי מואב שהיו עומדין ומצפין מתי יבא:
וישא משלו ויאמר מן ארם ינחני - פתח ואמר: מן הרמים הייתי והורידני בלק לבאר שחת. ינחני, כמה דאת אמר: (יחזקאל לב) נהה על המון מצרים והורידהו. דבר אחר: מן ארם עם רם שלמעלן הייתי, והורידני בלק מכבודי. משל, למי שמהלך עם המלך, ראה ליסטין הניח את המלך וטייל עם הליסטין, כשחזר אצל המלך, אמר לו המלך: לך עם אותו שטיילת עמו, שאי אפשר לך שתלך עמי. כך בלעם נזקק לרוח הקדש וחזר להיות קוסם כבתחילה, שנאמר (יהושע יג): ואת בלעם בן בעור הקוסם לפיכך צווח רם הייתי, והורידני בלק. דבר אחר: מן ארם ינחני אמר לו: השוינו שנינו להיות כפויי טובה, אילולי אברהם אביהם לא היה בלק, שנאמר (בראשית יט): ויהי בשחת אלהים את ערי הככר ויזכור אלהים את אברהם וישלח את לוט. ולולי אברהם לא פלט לוט מסדום, ואתה מבני בניו של לוט, ואלולי יעקב אביהם, לא הייתי אני בעולם, שלא ראה לבן בנים אלא בזכות יעקב, שבתחילה כתיב (שם כט): ורחל באה עם הצאן ואלו היה לו בנים, היאך בתו רועה?! ומשהלך יעקב לשם נתנו לו בנים, שנאמר (שם לא): וישמע את דברי בני לבן. וכן אמר לו (שם ל): נחשתי ויברכני ה' בגללך. לכה ארה לי מי שהוא מארר לעצמו מארר, שכך כתיב (שם יב): ומקללך אאור. ואומר: אורריך ארור. לכה ארה לי יעקב ולכה זועמה ישראל אילו לאומה אחרת בקש שאקלל, כגון: בני אברהם ויצחק, הייתי יכול, אלא יעקב מלך שבורר לעצמו מנה, ועמד אחד ואמר גנאי עליה, כלום יש לו חיים?! ואלו חבלתו ונחלתו וסגולתו, שנאמר (דברים לב): כי חלק ה' עמו יעקב חבל נחלתו והייתם לי סגולה. ולכה זועמה ישראל מלך שנטל עטרה ונתנה בראשו, ואמר אדם שאינה כלום, יש לו חיים?! ואלו כתיב בהן (ישעיה מט): ישראל אשר בך אתפאר. מה אקב לא קבה אל בשעה, שהיו ראויין להתקלל לא נתקללו, כשנכנס יעקב ליטול את הברכות נכנס במרמה, דכתיב (בראשית כו): ואת עורות גדיי העזים. אמר אביו: מי אתה? אמר לו: אנכי עשו בכורך, מי שמוציא שקר מפיו, אינו ראוי להתקלל?! ולא עוד, אלא שנתברך, דכתיב (שם): גם ברוך יהיה והיאך אני מקללן?! לא קבה אל. דבר אחר: מה אקוב לא קבה אל בנוהג שבעול, לגיון שמרד במלך חייב מיתה, ואלו כפרו בו ומרדו, ואמרו (שמות לב): אלה אלהיך ישראל לא היה צריך לכלותן?! אלא, אפילו באותה שעה לא זז מחיבתן, לוה להן ענני כבוד, ולא פסקו מהן המן והבאר. וכן הוא אומר (נחמיה ט): כי עשו להם עגל מסכה וגו' ואתה ברחמך הרבים לא עשיתם כלה במדבר, עמוד הענן לא סר מעליהם יומם, ומנך לא מנעת מפיהם ומים מסלע הוצאת להם והיאך אני יכול לקללם?! מה אקב לא קבה אל בשעה שהיה מצוה אותם על הברכות ועל הקללות, בברכות היה מזכירן, שנאמר (דברים כח): אלה יעמדו לברך את העם. בקללות לא היה טובען, שכן הוא אומר: ואלה יעמדו על הקללה בהר עיבל. וכשהן חוטאין ואומר להביא עליהן קללה, אינו כותב שהוא מביאה, אלא בברכות, הוא בעצמו מברכן, שנאמר (שם): ונתנך ה' אלהיך עליון וגו', יצו ה' אתך את הברכה. ובקללות לא היה טובען, שכן הוא אומר (שם): והיה אם לא תשמעו ובאו עליך, מעצמן. הוי, מה אקב לא קבה אל. כתיב: כי מראש צורים אראנו להודיע שנאתו של אותו רשע, שמתוך ברכותיו אתה יודע מחשבתו. למה הדבר דומה? לאדם, שבא לקוץ את אילן, מי שאינו בקי, קוצץ את הגופים, כל ענף וענף ומתייגע, והפיקח מגלה את השרשין וקוצץ. כך אמר אותו רשע: מה אני מקלל כל שבט ושבט, הריני הולך לשרשן. בא ליגע מצאן קשים, לכן אמר: כי מראש צורים אראנו. דבר אחר: כי מראש, אלו אבות. ומגבעות, אלו אמהות. הן עם לבדד ישכן, וכשהוא משמחן, משמחן לבדן, שנאמר (דברים לב): ה' בדד ינחנו. וכשהאומות בעוה"ז שמחים, הן אוכלים עם כל מלכות ומלכות, ואין עולה להם מן החשבון, שנאמר: ובגויים לא יתחשב. מי מנה עפר יעקב, מי יוכל למנות מצות שהן עושין בעפר: (שם כב) לא תחרוש בשור ובחמור. לא תזרע כרמך כלאים. (במדבר יט) ואסף איש טהור את אפר הפרה. ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן. (ויקרא יט) שלש שנים יהיה לכם ערלים. וכן כולם. ומספר את רובע ישראל, הרביעית שלהן, מי יוכל למנות אוכלוסין, שיצאו מאותן שהיו חוטפות ומחבבות את המצות. (בראשית ל) ותאמר לה המעט קחתך את אישי. (שם) הנה אמתי בלהה בא אליה. ותרא לאה כי עמדה מלדת. (שם טז) ותקח שרי אשת אברם את הגר. תמות נפשי מות ישרים משל לטבח, שבא לשחוט פרתו של מלך, התחיל המלך רואה, כיון שהרגיש שהמלך רואה, התחיל משליך את הסכין ומשפשף בה וממלא את האבוס לפניה, התחיל לומר: תצא נפשי שבאתי לשוחטה, והרי זנחתיה. כך בלעם אמר: תצא נפשי, שבאתי לקלל ואני אברך. ויקחהו שדה צופים ראש הפסגה ראש, שיש פרצים שם, ששם מת משה, שנאמר: עלה ראש הפסגה, יש פרצה גדולה מזו, שראה בנחשים והיה סבור ששם יכלו:
ויבן שבעה מזבחות - ויאמר אל בלק התיצב כה על עולתיך, ויקר אלהים אל בלעם וגו' וישם ה' דבר בפיו, כאדם שנותן בלינוס בפי בהמה ופוקמה להיכן שירצה, כך הקב"ה פוקם את פיו, כיון שאמר לו: שוב אל בלק וברכם! אמר: מה אני הולך אצלו, לפוח את נפשו! בקש לילך לעצמו, נתן הקדוש ברוך הוא לו בלינוס, שוב אל בלק וכה תדבר וישב אליו והנה נצב על עולתו. בראשונה כתיב בו: הוא וכל שרי מואב, כשראו שלא הועילו כלום, הניחוהו ונשתיירו מקצת שרי מואב אתו. ויאמר לו בלק מה דבר ה' שראה, שאינו ברשות עצמו לומר מה שהיה רוצה, ישב לו והיה משחק בו, כיון שראה בלעם שהיה משחק, אמר לו בלעם: עמוד! אין אתה רשאי לישב ודברי המקום נאמרים! קום בלק ושמע האזינה עדי בנו צפור שניהם היו מנה בן פרס, שהיו עושין עצמן גדולים מאבותיהם. לא איש אל ויכזב אינו כבשר ודם, שבשר ודם קונה אוהבים, מצא אחרים יפים מהם, כופר בראשונים, והוא אינו כן, אי אפשר לו לשוב משבועת האבות הראשונים. ההוא אמר ולא יעשה אומר להביא עליהן רעות, אם עשו תשובה הוא מבטלן. את מוצא כתוב בתורה (שמות כב): זובח לאלהים יחרם וגו'. ועשו את העגל והיו ראויין לכלייה, והייתי סבור לקללן ולהכחידן, ומעט עשו תשובה ובטל. (שם לב) וינחם ה' על הרעה וכן במקומות הרבה. שאמר על יכניה (ירמיה כב): כי לא יצלח מזרעו איש. ואומר (חגי ג): והפכתי כסא ממלכות והשמדתי חוזק ממלכות הגוים. (שם) ביום ההוא נאם ה' צבאות אקחך זרובבל בן שאלתיאל עבדי (נאם ה') ושמתיך כחותם על לבי ובטל מה שאמר לאביו (ירמיה כב): חי אני נאם ה' כי אם יהיה כניהו בן יהויקים מלך יהודה חותם על יד ימיני כי משם אתקנך. וכן באנשי ענתות (שם יא): ושארית לא תהיה להם, כיון שעשו תשובה קיימן, דכתיב (נחמיה ו): אנשי ענתות מאה. לא הביט און ביעקב אמר בלעם: אינו מסתכל בעבירות שבידם, ואינו מסתכל אלא בגאות שלהן. ה' אלהיו עמו ותרועת מלך בו אמרת לי: לכה נא ארה לי יעקב, פרדס שיש לו שומר, אין הגנב יכול להזיקו, ואם ישן לו, הגנב נכנס. ואלו (תהלים קכא): הנה לא ינום ולא יישן שומר ישראל והיאך אני יכול להזיקן?! ה' אלהיו עמו אמר לו בלק: הואיל ואינך יכול ליגע בהן, מפני משה משמשן, ראה זה שעומד אחריו, מה יהיה? אמר לו: אף הוא קשה כמותו. ותרועת מלך בו תוקע ומריע ומפיל חומה. אל מוציאם ממצרים אמרת לי: עם יצא ממצרים מעצמן ואינו כן, אלא הוא הוציאם. כתועפות ראם כך הוא מדתו, חטאו קמעא הורידן כעוף, שנאמר (הושע ט): אפרים כעוף יתעופף כבודם, זכו מעלן ומרוממן כעב, שנ' (ישעיה ס): מי אלה כעב תעופינה. כי לא נחש ביעקב ולא קסם בישראל הרי את מחזר ומנחש ומקסם, באי זה מקום תשלוט בהם, והם אינם כן, כשהן צריכין להלחם בשונא, עומד כה"ג ולובש אורים ותומים ונשאל בהקב"ה, וכל הגויים מקסמים ומנחשים, ואלו משברין אותם בתשובה, שנאמר (ישעיה מד): מפר אותות בדים וקוסמים יהולל. כעת יאמר ליעקב ולישראל מה פעל אל ראתה עינו את ישראל יושבין לפני הקדוש ברוך הוא, כתלמיד לפני רבו, לעתיד לבוא ושואלין ממנו כל פרשה ופרשה למה נכתבה. וכן הוא אומר (שם כג): כי ליושבים לפני ה' יהיה סחרה לאכל לשבעה ולמכסה עתיק. ואומר (שם ל): ולא יכנף עוד מוריך והיו עיניך רואות את מוריך, ומלאכי השרת רואין אותן ושואלין אותן: מה הורה לכם הקב"ה? לפי, שאינן יכולין ליכנס במחיצתן, שנאמר: כעת יאמר ליעקב וגו'. הן עם כלביא יקום אין אומה בעולם. כיוצא בהם, הרי הן ישנים מן התורה ומן המצות, ועומדין משנתן כאריות, וחוטפין קריאת שמע וממליכין להקדוש ברוך הוא, ונעשין כאריות ומפליגין לדרך ארץ, למשא ומתן, אם נתקל אחד מהם בכולם, או אם מחבלין, באין ליגע באחד מהן, ממליך להקב"ה. לא ישכב עד יאכל טרף כשהוא אומר: ה' אחד, נאכלין המחבלין מפניו, ומלחשין אחריו: ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד ובורחין, והוא נסמך בקריאת שמע, משומרי היום לשומרי הלילה, וכשבא לישן, מפקיד רוחו להקדוש ברוך הוא, שנאמר (תהלים לא): בידך אפקיד רוחי וכשננער, ממליך בהקב"ה. השומרים בלילה מוסרין אותו לשומרי היום, שנאמר (שם קל): נפשי לה' משומרים לבוקר שומרים לבוקר, לכן בלעם אומר: אי זו אומה כזו?! ודם חללים מתנבא, שאין משה מת, עד שיתן נקמה בו ובחמשת מלכי מדין, שנאמר: לא ישכב עד יאכל טרף, זה בלעם. הוי, ודם חללים ישתה. ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם וכלי הקדש, זה הציץ, שכתוב בו: קדש לה'. וחצוצרות התרועה בידו אמר להם משה לישראל: בלעם הרשע עשה להם כשפים ופורח ומפריח לחמשת המלכים, הראו לו את הציץ, ששמו של הקדוש ברוך הוא גלוף עליו, והן נופלין תדע, שכן כתיב (במדבר לא): ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם את אוי ואת רקם ואת בלעם בן בעור. מה בקש אותו רשע עם מלכי מדין, לא כך כתיב: וילך בלעם וישב למקומו?! אלא מששמע, שנפלו בעצתו כ"ד אלף, חזר ליטול מהן שכרו, לכך כתיב: בלעם בן בעור עם חמשת מלכי מדין:
וישא משלו ויאמר - הלכה מי שאכל ולא נטל ידיו מה יהא חייב? שנו רבותינו: נטילת ידים לפני המזון רשות לאחר המזון חובה. מעשה בשעת הגזירה, בחנוני אחד מישראל, שהיה מבשל בשר טהור ובשר חזיר ומוכר, שלא ירגשו בו, שהוא יהודי, וכן היה מנהגו, כל מי שנכנס לחנות שלו ולא נטל ידיו, יודע שהוא עובד כוכבים, ונותן לפניו בשר חזיר, וכל מי שנטל ידיו ומברך, יודע שהוא ישראל ומאכילו בשר טהור. פעם אחת נכנס יהודי לאכול שם, ולא נטל ידיו, והיה סבור שהוא עובד כוכבים, נתן לפניו בשר חזיר אכל ולא בירך, בא לעשות עמו חשבון על הפת ועל הבשר. אמר לו: יש לי עליך. כך וכך מן הבשר שהאכלת, שחתיכה עולה עשרה מנה. אמר לו: אתמול אכלתי אותה בח' והיום אתה רוצה ליטול ממני עשרה?! אמר לו: זו שאכלת, של חזיר היא, כיון שאמר לו כך, עמדו שערותיו נבהל ונחפז. אמר לו בצנעה, יהודי אני! ונתת לי בשר חזיר?! אמר לו: תיפח רוחך, שכשראיתי שאכלת בלא נטילת ידים ובלא ברכה, הייתי סבור שאתה עובד כוכבים! מיכן שנו חכמים: מים ראשונים האכילו בשר חזיר, אחרונים הרגו את הנפש. מעשה באדם אחד, שאכל קיטנית ולא נטל ידיו, וירד לשוק וידיו מטונפות מן הקיטנית. ראה אותו חברו, הלך ואמר לאשתו: אומר ליך בעליך, סימן שאכל עכשיו קיטנית, שיגרי לו אותה טבעת, נתנה לו. אחר שעה בא בעלה, אמר לה: היכן הטבעת? אמרה לו: בא פלוני בסימנין שלך ונתתיה לו, נתמלא עליה חימה והרגה. לפיכך, כל שאינו נוטל ידיו לאחר המזון, כהורג נפש. ולכך הזהיר הקב"ה את ישראל אפילו במצוה קלה, שנאמר (דברים לב): כי לא דבר רק הוא מכם כי הוא חייכם, אפילו דבר מצוה, שאתה רואה אותה ריקה וקלה, בה חיים ואריכות ימים. אמר הקדוש ברוך הוא לישראל: אם שמרתם מצותי אני מפיל שונאיכם לפניכם, שנאמר (תהלים פא): לו עמי שומע לי כמעט אויביהם אכניע כיון שראה בלעם היאך משמרים ישראל המצות הקלות, אמר: מי יוכל לקלל את אלו ששומרים מצותיו ושמו משותף בהן?! שנאמר: ה' אלהיו עמו, המקללם כאלו מקלל פני שכינה, ששמו מעורב בשמן. התחיל הופך למשלים. וישא משלו ויאמר זה שאמר הכתוב: (משלי כז): מברך רעהו בקול גדול וגו' כשבא בלעם לקלל את ישראל, עיקם הקב"ה את לשונו והתחיל לברך, שנאמר: ולא אבה ה' אלהיך לשמוע אל בלעם ויהפך ה' וגו'. נתן הקדוש ברוך הוא כח בקולו, וקולו הלך מסוף העולם ועד סופו, כדי שישמעו האומות שהוא מברכן. מנין? אר' אלעזר הקפר: כתיב להלן: קול גדול ולא יסף, שהיה הולך מסוף העולם ועד סופו. וכאן כתיב: מברך רעהו בקול גדול וגו' שאמר לו: לכה איעצך והרג כ"ד אלף מישראל, יש קללה כזו?!
וישב ישראל בשטים - הלכה בזכות כמה דברים נגאלו ישראל ממצרים. שנו רבותינו: בזכות ד' דברים נגאלו ישראל ממצרים: שלא שינו את שמותן, שלא שינו את לשונם, ולא גילו מסטורין שלהם, שמשה אמר להם (שמות ג): ושאלה אשה משכנתה כלי כסף וכלי זהב והיה הדבר הזה מופקד אצלם י"ב חדש, ולא גילה אחד מהם למצרים. ולא נפרצו בעריות, שכן כתיב (שיר ד): גן נעול אחותי כלה, אלו הזכרים. גל נעול מעין חתום, אלו הבתולות. תדע לך, שהרי אחת הייתה ופרסמה הכתוב: ויצא בן אשה ישראלית, וכל אותן מ' שנה, לא סרחו במדבר, עד שבאו לשטים, לכך כתיב: וישב ישראל בשטים ויחל העם לזנות. שטים, שעשו שטות (משלי ו): נואף אשה חסר לב. ויחל העם לזנות, יש מעיינות שמגדלין גיבורים, ויש חלשים ויש נאין, ויש מכוערין ויש צנועין, ויש שטופין בזימה, ומעין שטים של זנות היה, והוא משקה לסדום. אתה מוצא, שאמרו (בראשית יט): איה האנשים אשר באו אליך הוציאם אלינו וגו' ולפי שנתקלל אותו מעין, עתיד הקב"ה לייבשו, שנאמר (יואל ד): ומעין מבית ה' יצא והשקה את נחל השטים מימות אברהם לא נפרץ אחד בזנות, כיון שבאו לשטים ושתו מימיו, נפרצו בזנות:
ויחל העם לזנות אל בנות מואב - בוא וראה, מה כתיב ביציאתן ממצרים? דבר אל בני ישראל וישובו ויחנו לפני פי החירות מהו פי החירות? מקום קבוע לזנות היה, ולפי שהצניעו עצמן ביציאתן ממצרים, נקרא פי החירות, ואלו שהפקירו עצמן לאנשים, כתיב: ויחל העם לזנות. ויחל העם, כל מקום שנאמר: העם, לשון גנאי הוא, וכל מקום שנאמר: ישראל, לשון שבח הוא. (במדבר יא) ויהי העם כמתאוננים. (שם כא) וידבר העם באלהים ובמשה. (שם יד) ויבכו העם בלילה ההוא. (שם) עד אנה ינאצני העם. (שמות לב) וירא משה את העם כי פרוע הוא. (שם) ויקהל העם על אהרן, וכן כולם. ויחל העם לזנות זרוק מטה לאויר, לעיקרו נופל, מי שפתח בזנות תחלה, השלים לבסוף. אמותיהם התחילו בזימה (בראשית כ): ותאמר הבכירה אל הצעירה לכה נשקה את אבינו יין ונשכבה ויהיה ממחרת ותאמר הבכירה אל הצעירה הן שכבתי אמש, למדתה אחותה, ולפיכך חסך הכתוב על הצעירה ולא פירשה, אלא ותשכב עמו. ובגדולה כתיב: ותשכב את אביה, אותה שפתחה בזנות תחלה, השלימו בנותיה אחריה, לזנות אל בנות מואב. ותקראן לעם לזבחי אלהיהן שהלכו בעצתו, שנאמר: הן הנה היו לבני ישראל בדבר בלעם למסר מעל בה', עשו להם קלעים והושיבו בהם זונות, ובידיהן כל כלי חמדה, והייתה זקנה יושבת מבחוץ ומשמרת לילדה, שהייתה לפנים מן החנות, כשישראל עוברין ליטול חפץ בשוק, זקנה אומרת לו: בחור! אי אתה רוצה כלי פשתן, שבא מבית שאן, והייתה מראה לו ואומרת לו: הכנס לפנים ותראה חפצים נאים! הזקנה אומרת לו ביותר וילדה בפחות, מכאן ואילך אומרת לו ילדה: הרי אתה כבן בית, שב ברור לעצמך וצרצור יין מונח אצלה, ועדיין לא נאסר יין של גויים. נערה יוצאה מקושטת ומבוסמת, ומפתה אותו ואומרת לו: למה אנו אוהבין אתכם ואתם שונאין אותנו?! טול לך כלי זה חנם, הלא (שם מב) כלנו בני איש אחד, בני תרח אבי אברהם, אין אתם רוצים לאכול מזבחותינו ומבשולינו, הרי לנו עגלים ותרנגולים, שחטו כמצותכם ואכלו. מיד, משקהו היין ובוער בו השטן, היה נשטה אחריה, שנאמר (הושע ד): זנות ויין ותירוש יקח לב. ויש אומרים: בלעם צוה אותם, שלא להשקותם, שלא ידונו כשתויי יין, אלא כמזידין, כיון שהיה תובעה, אומרת לו: איני נשמעת לך, עד שתשחט זה לפעור ותשתחוה לו. והוא אומר: לעבודת כוכבים איני משתחוה. ואומרת לו: אין אתה אלא כמגלה עצמך, והוא נשטה אחריה ועושה כן, זו שאמרו חכמים: הפוער עצמו לבעל פעור, זו היא עבודתו, שנאמר: וישתחו לאלהיהן. ויצמד ישראל לבעל פעור בתחילה היו נכנסין בצנעה ולבסוף נכנסין צמידים צמידים זוגות, כעניין של צמר בקר. דבר אחר: כאדם צמיד במלאכתו. ויצמד, כצמידים על ידיה. רבי לוי אמר: זו גזירה קשה מן העגל. דאלו בעגל כתיב (שמות לב): פרקו נזמי הזהב ובכאן: ויצמד, כצמידים. בעגל נפלו שלשה אלפים, וכאן עשרים וארבע אלף (במדבר כה): ויאמר ה' אל משה קח את כל ראשי העם והוקע אותם. ר' יודן אמר: ראשי העם תלה, על שלא מיחו בבני אדם. רבי נחמיה אמר: לא תלה ראשי העם, אלא אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: הושיב להן ראשי סנהדריות, ויהיו דנים כל מי שהלך לפעור. אמר: מי מודיען? אמר לו: אני מפרסמן, כל מי שטעה, הענן סר מעליו והשמש זורחת עליו בתוך הקהל, ויהיו הכל יודעין מי שטעה, ויתלו אותו.תדע לך שהוא כן: ויאמר משה אל שופטי ישראל הרגו איש אנשיו וגו':
והנה איש מבני ישראל בא ויקרב אל אחיו - מה ראה לעשות כן? ללמדך, שלא חלק כבוד, לא לשמים ולא לבריות, עליו נאמר (משלי כא): זד יהיר לץ שמו עושה בעברת זדון. אמרה לו: איני נשמעת אלא למשה, שכך צוה אותי בלק אבא, שלא לשמוע אלא למשה רבכם, שאבי מלך. אמר לה: הרי אני גדול כמותו. לעיניהם אני אביאך, תפשה בבלוריתה והביאה אצל משה. אמר לו: בן עמרם! זו מותרת או אסורה? אמר לו: אסורה היא לך! אמר לו זמרי: ואותה, שלקחת מדינית היא! מיד, נתרשלו ידיו של משה, ונתעלמה ממנו הלכה, וגעו כולם בבכיה, דכתיב (במדבר כה): והמה בוכים. למה בוכים? שנתרפו ידיהם אותה שעה. משל למה הדבר דומה? לבת מלך, שנתקשטה ליכנס לחופה, לישב באפריון ונמצאת מקלקלת עם אחר, שנתרפו ידי אביה וקרוביה. כך ישראל. בסוף מ' שנה חנו על הירדן לעבור לארץ ישראל, שנאמר (שם לג): ויחנו על הירדן מבית הישימות עד אבל השיטים בערבות מואב ושם נפרצו בזנות, ורפו ידי משה וידי צדיקים עמו. והמה בוכים, והוא עומד כנגד ששים ריבוא (שמות לב): ויקח את העגל אשר עשו ורפו ידיו, אלא בשביל פנחס, שיבא ויטול את הראוי לו, ולפי שנתעצל (דברים לד): לא ידע איש את קבורתו ללמדך, שצריך אדם להיות עז כנמר וקל כנשר ורץ כצבי וגיבור כארי, לעשות רצון קונו, מכאן את למד, שמדקדק עם הצדיקים עד כחוט השערה:
(במדבר כה) וירא פנחס בן אלעזר - וכולם לא ראו, והכתיב (שם) לעיני משה ולעיני כל עדת בני ישראל?! אלא ראה מעשה ונזכר הלכה: הבועל ארמית קנאין פוגעין בו. ויקם מתוך העדה מהיכן עמד? אלא, שהיו נושאין ונותנין בדבר אם הוא חייב מיתה אם לאו, עמד מתוך העדה ונתנדב ולקח רומח בידו, נטל שיני ברזל בידו והניחו בחיקו, והתחיל מסתמך על העץ, שנתיירא מפני שבטו שהקיפו אותו, כיון שהגיע אצלם, אמרו לו: למה באת? אמר להם: אף אני בא לעשות צרכי. הניחוהו ונכנס, שאלמלא כן, לא הניחוהו ליכנס. ויבא אחר איש ישראל אל הקובה דקר שניהם זה על גב זה, לתוך טומאת שניהם, כדי שלא יהיו ישראל אומרים: לא הייתה שם טומאה, וקנא לשמו של הקדוש ב"ה, ועשה לו י"ב נסים: הנס האחד, דרכן לפרוש זה מזה והדביקן המלאך. הנס הב', סתם פיהם המלאך כדי שלא יצווחו. הג', כוון את הרומח כנגד הקיבה שלה, כדי שתהא זכרותו נראה בתוך הקיבה מפני הנוקרנין, כדי שלא יהיו אומרים: אף הוא נכנס ועשה צרכו. הרביעי, האריך הברזל, כדי שידקור את שניהם. החמישי, נתן כח בזרועו, כדי שיגביה את שניהם. הששי, נתן כח בעץ לסבול את שניהם. השביעי, לא נשמטו מן הזיין, אלא עמדו במקומן השמיני הפכן המלאך בראש הרומח כתקנן לראות קלונם לכל. התשיעי, לא הטיפו דם, שלא יטמא פנחס. העשירי, ששמר הקב"ה רוחותיהן, שלא ימותו ויטמא. הי"א, הגביה המלאך את המשקוף, כדי שיצאו שניהם בין כתפיו תלוין לעיני הכל. הי"ב, כשיצא עמדו בני שבטו לפגוע בו, ירד המלאך ונגף בהם, כשראה פנחס שמבקש לכלותן, חבטן בקרקע, ועמד והתפלל וסלקו, הה"ד (תהלים קו): ויעמד פינחס ויפלל שהוא עושה את הדין, שנאמר (שמות כח): ונתן בפלילים וגו'. וכתיב: ויהיו המתים במגפה עשרים וארבעה אלף, ללמדך, בכל שעה שנופלים נמנים. משל לזאב, שנפל על הצאן, אמר בעל הצאן: לרועה חשוב כמה חסרו, להודיעך כמה הזנות מרחקת, שזה יחיד ועל ידו נפלו כ"ד אלף מישראל, זה שאמר הכתוב: (משלי יז): חמת מלך מלאכי מות ואיש חכם יכפרנה וגו'. משל למלך, שהיה עובר וסיעה של נערים עומדים, וקלל אחד מהן את המלך, נתמלא המלך עליהם חמה. בא תושב אחד, שהיה ביניהם ונתן משטר אחד לאותו שקילל את המלך, מיד שככה חמתו של מלך. כך מי גרם להקדוש ברוך הוא, שתשוב חמתו ולא נתכלו כל ישראל, הוי אמר: זה פנחס, לקיים מה שנאמר: ואיש חכם יכפרנה. אמר הקב"ה: בעולם הזה ע"י סרחון הם נמנים, אבל לעתיד לבוא (הושע א): והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר מהרה אכי"ר.



פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן - אמר הקדוש ברוך הוא: בדין הוא, שיטול שכרו, לכן אמור: הנני נותן לו את בריתי שלום, גדול השלום, שנתן לפינחס, שאין העולם מתנהג, אלא בשלום, והתורה כולה שלום, שנאמר (משלי ג): דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום ואם בא אדם מן הדרך, שואלין לו שלום. וכן שחרית שואלין לו שלום, ובאמש, כך שואלין בשלום. שמע ישראל, חותמין פורס סוכת שלום על עמו. התפלה חותמין בשלום. בברכת כהנים חותמין בשלום. אר' שמעון בן חלפתא: אין כלי מחזיק ברכה, אלא שלום, שנאמר (תהלים כט) ה' עוז לעמו יתן ה' יברך את עמו בשלום:
וידבר משה אל ה' יפקוד ה' וגו' הלכה: אם ראה הרבה אוכלוסין של בני אדם, אומר: בא"י אלהינו מלך העולם חכם הרזים, כשם שאין פרצופותיהן דומין זה לזה, כך אין דעתן שוין זה לזה, אלא כל אחד ואחד יש לו דעה בפני עצמו. וכן הוא אומר (איוב כח): לעשות לרוח משקל, לרוחות של כל בריה ובריה, תדע לך שהוא כן, שכן משה מבקש מן הקב"ה בשעת מיתה. אמר לפניו: ריבונו של עולם! גלוי וידוע לפניך דעתן של כל אחד ואחד, ואין דעתן של בניך דומין זה לזה, וכשאני מסתלק מהן, בבקשה ממך מנה עליהם מנהיג, שיהא סובלם לאחד ואחד לפי דעתו, שנאמר: יפקד ה', הרוח אינו אומר, אלא הרוחות זה שאמר הכתוב: (ישעיה מה): האותיות שאלוני על בני ועל פועל ידי תצוני. משל למה הדבר דומה? למלך, שנשא אשה והיה לו שושבין, בכל זמן שהמלך כועס על אשתו, השושבין מפייס ומתרצה המלך לאשתו. בא השושבין למות, התחיל מבקש מן המלך, בבקשה ממך, תן דעתך על אשתך! אמר לו המלך: אם אתה מצוני על אשתי, צוה את אשתי עלי, שתהא זהירה בכבודי! כביכול, כך אמר לו הקדוש ברוך הוא: על שאתה מצווני עליהם: יפקד ה', צוה אותם שיהיו זריזין בכבודי! מה כתיב? (במדבר כח) צו את בני ישראל את קרבני לחמי תחלה הסדיר להן הקורבנות:
מה ראה הקב"ה ליחס פינחס אחר מעשה זה? שבשעה שנדקר זמרי בן סלוא, אמרו חכמים: ו' שמות יש לו לזמרי: זמרי בן סלוא, ושאול בן כנענית, ושלומיאל בן צורי שדי. זמרי, שנעשה על אותה מדינית, כביצה המוזרת. בן סלוא, בן שסילא עון משפחתו. שאול, שהשאיל עצמו לעבירה. בן הכנענית, שעשה מעשה כנען. ומה שמו? שלומיאל. את מוצא, בשעה שנדקר זמרי, עמדו השבטים עליו ואמרו: ראיתם בן פוטיאל זה, שפיטם אבי אמו עגלים לעבודת כוכבים, הרג נשיא מישראל! לפיכך בא הכתוב ליחסו, פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן, לכך אמר: הנני נותן לו את בריתי שלום, שעדיין הוא קיים. וכן הוא אומר (מלאכי ב): בריתי היתה אתו החיים והשלום ואתנם לו מורא וייראני ומפני שמי נחת הוא. והיתה לו ולזרעו אחריו ויכפר וכי קרבן הקריב, שנאמר בו כפרה? אלא ללמדך, שכל השופך דמן של רשעים, כאלו הקריב קרבן. ושם איש ישראל המוכה אשר הכה את המדינית כשם שהקדוש ברוך הוא מתעסק בשבחן של צדיקים לפרסם בעולם, כך מתעסק בגנותן של רשעים, לפרסמן בעולם. פינחס פרסמו לשבח וזמרי לגנאי, עליהם נאמר (משלי י): זכר צדיק לברכה ושם רשעים ירקב. נשיא בית אב לשמעוני שכל הפוגם את עצמו, פוגם את משפחתו עמו. זמרי בן סלוא הכתוב מתמה עליו (קהלת י): ופורץ גדר ישכנו נחש. אביו קנא על הזנות תחלה (בראשית לד): ויקחו שני בני יעקב שמעון ולוי, וזה פרץ גדר, שגדר אביו. ושם האשה המוכה ראש אומות בית אב וגו'. להודיעך עד היכן נתנו המדיינים עצמן, שבת מלך הפקירו, שנאמר: ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם. צור גדול מכולם, מלך הוא והפקיר את בתו, מי לא היה מפקיר?! ולפי שבזה את עצמו ופרסם את בתו בקלון, גרעו הכתוב וכתבו שלישי, אבל הוא מלך שבכולם ראש אומות, בית אב במדין הוא:
צרור את המדיינים - למה? כי צוררים הם לכם, מיכן אמרו חכמים: בא להרגך השכם להרגו. ר' שמעון אומר: מנין שהמחטיא את האדם יותר מן ההורגו? שההורג, הורג בעולם הזה ויש לו חלק לעוה"ב, והמחטיא הורגו בעולם הזה ובעולם הבא. שתי אומות קדמו את ישראל בחרב, ושתים בעבירה. המצרים ואדומים קדמו בחרב (שמות טו): אמר אויב ארדוף אשיג אריק חרבי. (במדבר כ) ויאמר אליו אדום לא תעבור בי פן בחרב אצא לקראתך. ושתים בעבירה, מואבים ועמונים. על אלה שקדמו בחרב, כתיב (דברים כג): לא תתעב אדומי. (שם) לא תתעב מצרי. אבל אלו שקדמו בעבירה, להחטיא את ישראל, לא יבא עמוני ומואבי. (שם) גם דור עשירי עד עולם:
צרור את המדיינים אע"פ שכתבתי: כי תקרב אל עיר להלחם אליה וקראת אליה לשלום, לאלו לא תעשו כן, לא תדרוש שלומם וטובתם. את מוצא במי שבא עימהם במידת רחמים, לסוף בא לידי בזיון מלחמות וצרור. ואיזה? זה דוד (ש"ב י): ויאמר דוד אעשה חסד עם חנון בן נחש. אמר לו הקב"ה: אתה תעבור על דברי?! אני כתבתי: לא תדרוש שלומם וטובתם, ואתה עושה עמם גמילות חסד?! (קהלת ז): אל תהי צדיק הרבה, שלא יהא אדם מוותר על התורה, וזה שולח לנחם בני עמון ולעשות עמו חסד, סוף בא לידי בזיון. (ש"ב י) ויקח חנון את עבדי דוד ויגלח את חצי זקנם ויכרת את מדויהם בחצי עד שתותיהם וישלחם ובא לידי מלחמה עם ארם נהרים ומלכי צובה ומלכי מעכה ועם בני עמון, ד' אומות. וכתיב (שם): וירא יואב כי היתה אליו פני המלחמה וגו'.מי גרם לדוד כך? שבקש לעשות טובה, עם מי שאמר הקדוש ברוך הוא, לא תדרוש שלומם. לכך כתיב: צרור את וגו':
דבר אחר: צרור את המדיניים לפי שכתבתי: כי תצור אל עיר ימים רבים להלחם עליה לתפשה לא תשחית את עצה, לאלו לא תעשו כן, אלו חבלו אילנותיהן. וכן את מוצא, בשעה שהלך יורם מלך ישראל להלחם במואב (מ"ב ג): ויסבו דרך שבעה ימים ולא היה מים למחנה ולבהמה, התחילו בוכים. ויאמר מלך ישראל אהה כי קרא ה' לשלשת המלכים האלה לתת אותם ביד מואב. השיבו יהושפט: האין פה נביא לה' ונדרשה את ה' מאתו?! ויען אחד מעבדי מלך ישראל ויאמר: פה אלישע בן שפט אשר יצק מים על ידי אליהו, להודיע רשעו של יורם, שלא היה מודה בו, ולא הודה בו, אלא יהושפט. ויאמר יהושפט יש אתו דבר ה' וירדו אליו מלך ישראל ויהושפט. למה לא נאמר כאן ביהושפט מלך? להודיעך ענותנותו של אותו צדיק, שלא רצה לירד לפני הנביא בבגדי מלכות, אלא כחבר הדיוט. וי"א: מפני שנגזרה גזירה שיהרג עם אחאב, היה הכתוב מונה לבנו מאותה שעה, לפיכך לא נכתב מלך. ובשכר שירדו לפני הנביא, זכו לראות כל הנסים, כשראה אותם אלישע, אמר למלך ישראל (שם ): מה לי ולך לך אל נביאי אביך ואל נביאי אמך, שלא שאל בו מימיו. התחיל מתחנן לפניו. ויאמר מלך ישראל אל כי קרא ה' לשלשת המלכים האלה לתת אותם ביד מואב. (שם) ויאמר אלישע חי ה' צבאות אשר עמדתי לפניו כי לולי פני יהושפט מלך יהודה אני נושא אם אביט אליך ואם אראך ועתה קחו לי מנגן וגו'. (שם ) כי כה אמר ה' לא תראו רוח ולא תראו גשם והנחל ההוא ימלא מים ושתיתם אתם ומקניכם. נתן להם מים, מה שהיו צריכין, ועוד אמר להם: המואבים בידכם, ונתן את מואב בידכם והכיתם כל עיר מבצר וכל עץ טוב תפילו וכל מעיני מים תסתמו. אמרו לו: התורה אמרה: לא תשחית את עצה ואתה אומר כן! אמר להם: על כל האומות צוה דבר זה, וזו קלה ובזויה היא, שנאמר (שם): ונקל זאת בעיני ה' ונתן את מואב בידכם, שאמר: לא תדרוש שלומם וטובתם, אלו אילנות טובות, לכך נאמר: צרור את המדיינים:
ויהי אחרי המגפה, שאו כל מקום שנופלין הוזקקו למניין. משל לזאב, שנכנס לתוך הצאן, הורד בעל הצאן למנותן, מה חסרו. דבר אחר: למה מנה אותן? משל לרועה, שמסר לו בעה"ב צאנו במניין השלים הרועה שמירתו כשמחזירן צריך למנותן כשיצאו ישראל ממצרים מסרן למשה במניין דכתיב: וידבר ה' אל משה במדבר סיני שאו את ראש כל עדת בני ישראל וגו' ויסעו בני ישראל מרעמסס סכתה כשש מאות אלף רגלי, הרי קבלן במצרים במניין. בא ליפטר מן העולם בערבות מואב החזירם במניין:
לאלה תחלק הארץ - ומי הן לעומדים בערבות מואב והלא ליוצאי מצרים נתחלק הארץ, דכתיב: (שמות ו) ונתתי אותה לכם מורשה. מפני מה לא חלקה להן? לפי שצפוי לפני הקב"ה, שסוף עתידין משפחות לכלות מהן. ומי הן? אלו שכתובות למעלן (שם ): ובני שמעון ימואל וימין ואהד ויכין וצחר ושאול בן הכנענית, הרי ו', כשאתה קורא לנמואל משפחת הנמואלי, אין שם אחד. וכן בבנימין: בני בנימין בלע ובכר וגו' הרי י', וכשבא אתה למנותן: בלע משפחת הבלעי וגו'. חסרו ה' מן הבנים, הרי ששה משפחות, על הזנות בעצת בלעם, אין שאינה עושה את שלה, לכך אמר הקדוש ברוך הוא: מה אני מחלק את הארץ לבני אדם העתידים למות! כיון שבאו לערבות מואב ועמדו על בוריים, אמר לו הקב"ה: לאלה לחלק הארץ:
זה שאמר הכתוב: (משלי יח) מדינים ישבית הגורל, לפי שכתב סימן כל שבט ושבט מיעקב, (בראשית מט) זבולן לחוף ימים ישכון. יששכר רובץ בין המשפתים. מאשר שמנה לחמו. אין לך רשות לחלק, אלא על פי הגורל ומעשה נסים, היה בגורל אלעזר בן אהרן מולבש אורים ותומים, וקלפי הגורל לפני יהושע, שנאמר (יהושע יט): ויריתי לכם גורל פה לפני ה', ועד שלא יעלה הגורל, אלעזר אומר ברוח הקדש: גורל שבט פלוני עולה, שיטול ממקום פלוני ויהושע פושט ידו ועולה, שנאמר (שם יט): אלה הנחלות אשר נחלו אלעזר הכהן ויהושע בן נון וזו הייתה יתירה, שהיה הגורל צווח בשעת עלייתו: אני גורל פלוני, השבט עליתי לו במקום פלוני. ומנין שהיה הגורל מדבר? דכתיב: על פי הגורל:
ותקרבנה בנות צלפחד - אותו הדור היו הנשים גודרות, מה שאנשים פורצים, שכן את מוצא שאמר להן אהרן (שמות לב): פרקו נזמי הזהב אשר באנזי נשיכם ולא רצו הנשים ומיחו בבעליהן, שנאמר: ויתפרקו כל העם את נזמי הזהב וגו' והנשים לא נשתתפו עימהן במעשה העגל. וכן במרגלים שהוציאו דיבה (במדבר יד): וישובו וילינו עליו את כל העדה, ועליהם נגזרה גזירה שאמרו: לא נוכל לעלות, אבל הנשים לא היו עימהם בעצה, שכתוב למעלה מן הפרשה (שם כו): כי אמר ה' להם מות ימותו במדבר, ולא נותר מהם איש כי אם כלב בן יפונה. איש, ולא אשה, על מה שלא רצו ליכנס לארץ, אבל הנשים קרבו לבקש נחלה בארץ, לכך נכתבה פרשה זו סמוך למיתת דור המדבר, שמשם פרצו האנשים וגדרו הנשים:
דבר אחר: ותקרבנה בנות צלפחד וגו' גדולה להן וגדולה לאביהן, גדולה למכיר וגדולה ליוסף, שכך יצאו ממנו נשים חכמות וצדקניות. מה חכמתן? שלפי שעה דברו, שהיה משה עוסק בפרשת נחלות, לאלה תחלק הארץ. אמרו לו: אם כבן אנו נירש כבן, ואם לאו, תתייבם אמנו. מיד, ויקרב משה את משפטן לפני ה'. צדקניות היו, שלא נישאו אלא להגון להם. ולמה זמנן הקדוש ברוך הוא למשה באחרונה? שלא יראה משה עצמו, שפירש מן האשה ארבעים שנה, הודיעו הקב"ה באלו, לומר: הרי הנשים שלא נצטוו לא נישאו, אלא להגון להם:
וכתיב: ויקרב משה את משפטן. יש אומרים, שהפליא מן משה, שיש צדיקים שנתגאו בדבר מצוה, והתיש הקדוש ברוך הוא את כחן. את מוצא שאמר דוד (תהלים קיט): זמירות היו לי חקיך, לומר, שקלות ורגילות כזמירות. אמר לו הקב"ה: חייך, שסופך לטעות בדבר, שהתינוקות קורין, כשהעלה את הארון טעה ונתנו על העגלה, שנאמר (שמואל ב ו): וירכיבו את ארון האלהים על עגלה חדשה תלה הארון עצמו באויר ונשמטו הפרות מתחתיו, קרב עזא לסמכו (שם) ויכהו שם האלהים על השל, מפני ששגגת תלמוד עולה זדון. ויחר לדוד על אשר פרץ ה' פרץ בעזא אמר לו הקדוש ברוך הוא: ולא אמרת זמירות היו לי חקיך! ולא למדת (במדבר ז): ולבני קהת לא נתן כי עבודת הקדש עליהם בכתף ישאו?! התחיל תוהא (ד"ה א ט"ו): פרץ ה' אלהינו בנו כי לא דרשנוהו כמשפט. וכן משה, מפני שאמר (דברים א): והדבר אשר יקשה מכם תקריבון אלי ושמעתיו, התיש כחו. משל לשלחני, שאמר לתלמידו: אם יבואו לך סלעים לפרוט פרוט, ואם תבאו מרגליות, הביאם אלי! באת אצלו חוליא אחת של זכוכיות, הוליכה אצל רבו. הלך רבו להראותה לאחר. אף כך משה אמר: הדבר אשר יקשה מכם וגו' באו בנות צלפחד והפליא ממנו, ויקרב משה את משפטן לפני ה'. כן בנות צפחד דוברות, כך הוא הדין! א"ל הקדוש ברוך הוא: ולא אמרת: הדבר אשר יקשה מכם וגו'?! הדין שאין אתה יודע, הנשים דנין אותו. דבר אחר: ויקרב משה וגו' ריש לקיש אומר: יודע היה משה רבנו את הדין הזה, אלא באו לפני שרי עשרות תחלה, אמרו: דין של נחלות הוא, ואין זה שלנו, אלא של גדולים ממנו. באו אצל שרי חמשים, ראו שכבדו אותן שרי עשרות, אמרו שרי חמשים: אף אנו יש שם גדולים ממנו, וכן לשרי מאות, וכן לשרי אלפים, וכן לנשיאים, השיבו להם כולם כענין הזה, שלא רצו לפתוח בה לפני מי שגדול מהם. הלכו לפני אלעזר, אמר להם: הרי משה רבנו באו אלו ואלו לפני משה, ראה משה שכל אחד ואחד כבד את מי שגדול ממנו, אמר: אם אומר להם את הדין, אטול את הגדולה, אמר להם: אף אני יש גדול ממני! לפיכך, ויקרב משה את משפטן וגו'. השיבו הקב"ה: כן בנות צלפחד דוברות, שהודה הקדוש ברוך הוא לדבורן. נתן תתן להם תן להם מטלטלין, ובכרות אב בנכסי חפר, נטלו ג' חלקים: חלק אביהם, שהיה מיוצאי מצרים, וחלקו עם אחיו, בנכסי חפר, שהיה בכור ונטל שני חלקים. דבר אחר: נתון תתן להם שנטלו בעבר הירדן וקרבו לפני יהושע ואלעזר בארץ כנען, שנאמר: ותקרבנה לפני אלעזר הכהן ולפני יהושע ולפני הנשיאים לאמר ה' צוה ביד משה וגו'. ואף יעקב אבינו ראה שנוטלות. מיכן? (בראשית מט) בנות צעדה עלי שור, זה הירדן שנעשה למשה כחומה, שלא יכנס לארץ. ואומר ליוסף: בנותיך נוטלת כאן וכאן. והעברת את נחלת אביהן להן נאמר בירושת הבן ונתתם, ובבת והעברתם, שהבת מעברת נחלה מן שבט לשבט. והיתה לבני ישראל לחקת משפט, שהנחלות יוצאות בדיינין:
וידבר ה' אל משה לאמר עלה אל הר העברים הזה הר נבו מה ראה לומר אחר פרשת נחלות? אלא, ששמע משה רבנו נתן תתן להם, סבר שנתרצה לו הקב"ה, אמר: הריני מנחיל את ישראל! אמר לו הקדוש ברוך הוא: גזירתי במקומה עומדת, עלה אל הר העברים וגו' כאשר נאסף אהרן אחיך, אין את יפה מאחיך:
וידבר משה אל ה' לאמר יפקד ה' אלהי הרוחות - כל מי שמבקש צרכי צבור, כאלו בא בזרוע. יפקד ה' מה ראה לבקש הדבר הזה אחר סדר נחלות? אלא, כיון שירשו בנות צלפחד אביהן, אמר משה: הרי השעה שאתבע בה צרכי, אם הבנות יורשות, בדין הוא שירשו בני את כבודי. אמר לו הקב"ה (משלי כז): נוצר תאנה יאכל פריה, בניך ישבו להם ולא עסקו בתורה, יהושע הרבה שרתך והרבה חלק לך כבוד, והוא היה משכים ומעריב בבית הועד שלך, הוא היה מסדר את הספסלים והוא פורס את המחצלאות, הואיל והוא שרתך בכל כחו, כדאי הוא שישמש את ישראל, שאינו מאבד שכרו. קח לך את יהושע בן נון, לקיים מה שנאמר: נוצר תאנה יאכל פריה:
דבר אחר: יפקד ה' משל למלך, שראה אשה אחת יתומה, ביקש ליטול אותה לו לאשה, שלח לתובעה. אמרה: איני כדאי להינשא למלך! שלח לתובעה שבעה פעמים ולא הייתה מבקשת, לסוף נשאת לו. לאחר זמן כעס עליה המלך וביקש לגרשה, אמרה: אני לא בקשתי להינשא לך, אתה בקשת אותי, הואיל וכך גזרת לגרשני וליטול אחרת, אל תעשה לזו כשם שעשית לי! כך הקדוש ברוך הוא. אמר רבי שמואל בר נחמני: שבעה ימים היה מפתהו הקב"ה שילך בשליחותו, והיה אומר לו (שמות ד): שלח נא ביד תשלח לא איש דברים אנכי גם מתמול גם משלשום, הרי ז' ימים. לאחר זמן פייסו הקדוש ברוך הוא והלך בשליחותו, ועשה כל אותן הנסים על ידו. בסוף א"ל: לא תביאו! א"ל משה: ריבונו של עולם! אני לא בקשתי להלוך! וכן הוא אומר (דברים ג): אתה החלות להראות את עבדך וגו', הואיל וכך גזרת עלי, אותו שיכנס, אל תעשה לו כדרך שעשית לי, אלא אשר יצא לפניהם ואשר יבא לפניהם! א"ל הקב"ה: קח לך את יהושע בן נון, ועשה משה בטוב עין, שנאמר (משלי כב): טוב עין הוא יברך. משל למלך, שאמר לבן ביתו: תן לפלוני סאה של חטים. הלך ונתן לו סאתיים. אמר לו: הרי סאה, משל מלך, וסאה משלי. כך אמר הקדוש ברוך הוא למשה: וסמכת את ידך עליו, יד אחת. מה עשה? ויסמך את ידיו ויצוהו, לקיים מה שנאמר: טוב עין הוא יברך, לפיכך (שם כז): נוצר תאנה יאכל פריה. למה נמשלה תורה בתאנה? שרוב האילנות, הזית, הגפן והתמרה, נלקטין כאחת, והתאנה נלקטת מעט מעט. כך התורה, היום לומד מעט ולמחר הרבה, לפי שאינה מתלמדת לא בשנה ולא בשנתיים. איש אשר רוח בו לפי שאמר: אלהי הרוחות שאתה מכיר רוח כל אחד ואחד מכל בריה, ותמנה אדם, שידע להלוך עם כל אחד ואחד מהם לפי דעתו. וסמכת את ידך עליו כמדליק נר מנר. ונתת מהודך כמערה מכלי לכלי. ומה שאמרת (במדבר לו): לא תסב נחלה ממטה למטה אחר, הכבוד אינו זז מבית אביך, שאף יהושע שעומד תחתיך, לפני אלעזר הכהן יעמוד:
את קרבני לחמי לאשי - א"ל הקב"ה למשה: אמור להם לישראל, לא שאני צריך לקורבנות, כל העולם כולו שלי הוא! הבהמה, שאתם מקריבים, אני בראתי אותה. וכן הוא אומר (תהלים נ): אם ארעב לא אומר לך, אין לפני אכילה ושתיה. אמר רבי סימון: י"ג מדות רחמים כתיב בי, שנאמר (שמות לד): ויעבור ה' על פניו ויקרא ה' וגו' ויש רחמן מוסר מזונותיו לאכזרי?! הוי, אם ארעב לא אומר לך. אמר רבי יהודה בר' סימון: אמר הקדוש ברוך הוא: עשרה בהמות טהורות מסרתי לך, שלשה הן ברשותך, ושבעה אינן ברשותך, ולא הטרחתי עליך, שתהא מחזיר בהרים להביא קרבן מאלו, שאינן ברשותך, לא אמרתי אלא מהגדילים על אבוסך, הוי, אם ארעב לא אומר לך. אמר ר' יצחק: כתיב: את קרבני לחמי וכי יש לפניו אכילה ושתיה?! למוד ממלאכי השרת (תהלים קד): משרתיו אש לוהט, מהיכן ניזונין? ר' יודן אמר רבי יצחק: מזיו שכינה הם ניזונין, שנאמר (משלי טז): באור פני מלך חיים. אמר ר' שמעון בן לקיש: כתיב: עולת תמיד העשויה בהר סיני, אם תאמר שיש לפני אכילה ושתיה, למד ממשה. ראה מה כתיב בו (שמות כד): ויהי שם עם ה' ארבעים יום וארבעים לילה לחם לא אכל וגו'. אלו היה לפני אכילה ושתיה, היה אוכל ושותה, הוי, אם ארעב לא אומר לך:
אמר ר' חייא בר אבא: בריותי אינן צריכין לבריותי, מימיך שמעת שאומרים השקו נא את הגפן הזאת יין, שהוא עושה יין הרבה?! השקו את הזית הזה שמן, שהוא עושה שמן הרבה?! בריותי אינן צריכות לבריותי, ואני צריך לבריותי?! אמר ר' ינאי: בנוהג שבעולם, זה שעובר על גב הנהר, אי אפשר לו שלא ישתה ב' או ג' לוגין מים, ואני כל הימים וכל המים אני מלא! שעלי כתיב (ישעיה מ): מי מדד בשעלו מים ואני על לוגך כתבתי: הסך נסך שכר, לשון שתיה, לשון שביעה, לשון שכרות:
בהמה בראתי בעולמי ואין אדם יכול לעמוד במזונותיה. ואיזו? זו (תהלים נ): בהמות בהררי אלף. ר' יוחנן ור' שמעון בן לקיש ורבנן, ר' יוחנן אמר: בהמה אחת היא רבוצה על אלף הרים, ואלף הרים מגדלין לה כל מיני מאכל לצדיקים לעתיד לבוא, שנאמר (ישעיה סה): והיה השרון לנוה צאן ועמק עכור לרבץ בקר. ורבנן אמרי: בהמה אחת היא רבוצה על אלף הרים, ואלף הרים מגדלים לה בהמות בכל יום, והוא אוכל. מה טעם? (איוב מ) וכל חית השדה ישחקו שם. אפשר דאית בעיר אכיל בעיר?! אמר רבי תנחומא: גדולים מעשה אלהינו, מה רבו מעשיו. ומהיכן הוא שותה? ר"י בן לוי אמר: כל מה שהירדן עושה לו' חדשים ומכניס, הוא עושה גמיעה אחת, שנאמר (שם): הן יעשק נהר ולא יחפז יבטח כי יגיח ירדן אל פיהו. ורבנן אמרי: כל מה שהירדן מכניס לי"ב חדש, הוא עושה גמיעה אחת, שנאמר (שם): יבטח כי יגיח ירדן אל פיהו ויש בהן לכלוך פה. רב הונא בשם רב יוסף אמר: אין בו כדי לכלוך פה. ומהיכן הוא שותה? תני, רשב"י: ונהר יוצא מעדן ויובל שמו, שנאמר (ירמיה יז): ועל יובל ישלח שרשיו וממנו שותה. תני, בשם ר' מאיר: (איוב יב) ואולם שאל נא בהמות ותורך ועוף השמים ויגד לך. שאל נא בהמות, זו בהמה. ועוף השמים, זו זיז שדי. או שיח לארץ ותורך, זה גן עדן. ויספרו לך דגי הים, זה לויתן. מי לא ידע בכל אלה כי יד ה' עשתה זאת:
מלך אחד היה לך, זה שלמה (מלכים א ה): ויהי לחם שלמה ליום אחד שלשים כור סלת וששים כור קמח עשרה בקר בריאים ועשרי' בקר רעי ומאה צאן לבד מאיל וצבי ויחמור וברבורים אבוסים. אמר רבי יהודה בר' זבידא: אלף נשים היו לו לשלמה, וכל אחת ואחת עושה לו בכל יום כזה. זו סבורה, שאצלה הוא סועד. נחמיה הפחם לא היה יכול לעמוד בסעודתו, שנאמר (נחמיה ה'): ואשר היה נעשה ליום אחד שור אחד צאן שש ברורות וצפרים נעשה לי. אמר הקב"ה: בני! לא מפני שיש לפני אכילה ושתיה אמרתי לכם, אלא בשביל הריח, שתהיו ערבים ונוחין לפני, כריח ניחוח:
תשמרו להקריב לי במועדו, זה שאמר הכתוב: (משלי יב): צדיק אוכל לשובע נפשו, זה אליעזר שאמר לרבקה: הגמיאני מעט מים, כדי גמייא. ובטן רשעים תחסר, זה עשו, שאמר ליעקב (בראשית כה): הלעיטני נא. אמר רבי יצחק בר ר' זעירא: עשו פער פיו כגמל, אמר: אפתח פי ואתה מכניס. התם תנינן: אין אובסים את הגמל ולא דורסים אבל מלעיטין. צדיק אוכל לשובע נפשו, זו רות המואביה, שכתוב בה (רות ב): ותאכל ותשבע ותותר, שהברכה היתה בפיה של אותה צדקת. ובטן רשעים תחסר, אלו אומות העולם. מעשה בעובד כוכבים אחד, שזימן כל בני עירו. אמר רבי דוסתאי: אותי זימן לאותה סעודה, עם כל בני עירו ולא היה שלחנו חסר, מכל מטעמים שבעולם, אלא אגוזי פרך בלבד. מה עשה? נטל את הטבלא מלפנינו, שהיתה יפה כששה ככרי כסף ושברה. אמרתי לו: מפני מה עשית כך? אמר: לי אתם אומרים: שהעולם הזה שלנו והעולם הבא שלכם, אם אין אנו אוכלין עכשיו, אימתי אנו אוכלים?! קראתי עליו: ובטן רשעים תחסר:
ואמרת להם זה האשה אשר תקריבו לה' כבשים בני שנה תמימים - לא שניהם בבת אחת, אלא את הכבש אחד תעשה בבקר ואת הכבש השני תעשה בין הערבים. אר' יהודה ב"ר סימון: מעולם לא היה אדם בירושלים ובידו עון. כיצד? תמיד של שחר, מכפר על עבירות שבלילה, ושל בין הערבים, מכפר על עבירות שנעשו ביום. מכל מקום, לא לן אדם בירושלים ובידו עון, שנאמר (ישעיה א): צדק ילין בה וגו'. אמר להן הקדוש ברוך הוא לישראל: בעוה"ז אתם מקריבין לפני לחם הפנים וקרבנות, לעוה"ב אני אערוך לכם שלחן גדול, ויהיו עובדי כוכבים רואין ובושים, שנאמר (תהלים כג): תערוך לפני שלחן נגד צוררי דשנת בשמן ראשי כוסי רויה. וכן הוא אומר (ישעיהו סה): הנה עבדי יאכלו ואתם תרעבו הנה עבדי ישתו ואתם תצמאו:
צו את בני ישראל ואמרת אליהם את קרבני לחמי לאשי. זה שאמר הכתוב: (איוב לז) שדי לא מצאנוהו שגיא כח. וכתיב (שם לו) הן אל ישגיב בכחו מי כמוהו מורה, כיצד יתקיימו שני מקראות אלו? אלא, כשהוא נותן להם, נותן להם לפי כוחו, וכשהוא מבקש, אינו מבקש אלא לפי כחן. ראה מה כתיב (שמות כו): את המשכן תעשה עשר יריעות ועתיד הקב"ה לעשות לכל צדיק וצדיק, חופה של ענני כבוד, שנאמר (ישעיה ד): וברא ה' על כל מכון הר ציון ועל מקראיה ענן יומם ועשן ונגה אש להבה לילה כי על כל כבוד חופה. ועשן בחופה למה? כל מי שנותן עיניו עושנות וצרות בתלמידים בעוה"ז, מתמלא חופתו עשן לעוה"ב. אש בחופה למה? מלמד, שכל צדיק שהוא מעולה מחברו, חפתו נכוית ממנו. נוגה, שזיוו מבהיק מסוף העולם ועד סופו, לכך כתיב (איוב לו): הן אל ישגיב בכחו, כשבקש מהם, לא ביקש אלא לפי כחן, (שמות כז): ואתה תצוה את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך כתית למאור להעלות נר תמיד. וכשהאיר להם לפי כחו (שם יג): וה' הולך לפניהם יומם, ולעתיד לבוא (ישעיה ס): קומי אורי כי בא אורך וכבוד ה' עליך זרח. (שם) ועליך יזרח ה' וכבודו עליך יראה. (שם) והלכו גוים לאורך ומלכים לנגה זרחך. וכתיב (שם ל): והיה אור הלבנה כאור החמה ואור החמה יהיה שבעתים, הוי, הן אל ישגיב בכחו. כשבקש מהם, לא בקש מהם אלא לפי כחן, כמה דאת אמר: (שמות כג): ראשית בכורי אדמתך וכשנותן להן לפי כחו (יחזקאל מז): ועל הנחל יעלה על שפתו מזה ומזה כל עץ מאכל לא יבול עלהו ולא יתם פריו לחדשיו יבכר. מהו לחדשיו יבכר? שכל אילן מחדש בכורים אחרים כל חדש וחדש, לא כבכורי חדש זה, בכורי חדש זה. כשבקש לא בקש, אלא לפי כחן (ויקרא כג): ולקחתם לכם ביום הראשון פרי עץ הדר. ונותן להן לפי כחו (ישעיה מא): אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ שמן (שם נה) תחת הנעצוץ יעלה ברוש:
ביום השמיני עצרת תהיה לכם - זה שאמר הכתוב: (שם כו) יספת לגוי ה'. אמרה כנסת ישראל לפני הקדוש ברוך הוא: ריבון העולם! הוספת שלוה לדור המבול, שמא הקריבו פר אחד ואיל אחד, לא דיין שלא כבדוך, אלא אמרו (בראשית יא): הבה נבנה לנו עיר. וכן לסדומיים, וכן לפרעה, וכן לסנחריב, וכן לנ"נ. שמא הקריבו אחד מהם פר אחד ואיל אחד?! לא דיין שלא הקריבו, אלא הכעיסוך, ולמי נאה להוסיף שלוה וכבוד לישראל, שנאמר: יספת לגוי ה' ואין גוי אלא ישראל, שנאמר (ש"ב ז): ומי כעמך כישראל גוי אחד בארץ. אמרה כנסת ישראל לפני הקב"ה: ריבונו של עולם! עליך ליתן לנו את המועדים ועלינו להיות מקריבים לפניך קורבנות כראוי. נכבדת, נתת לנו ראשי חדשים ואנו מקריבים לפניך, שנאמר (במדבר כח): ובראשי חדשיכם, בפסח הקרבנו לך, ראש השנה הקרבנו לך, יוה"כ הקרבנו לך, וכן בחג, אפילו מועד אחד לא בטלנו. אמרה כנסת ישראל לפני הקדוש ברוך הוא: עליך להוסיף לנו מועדות, ועלינו להיות מקריבים לפניך ומכבדין אותך, (ישעיה כו): יספת לגוי נכבדת רחקת כל קצוי ארץ. אמר להם הקב"ה: חייכם! איני מחזיר ימים טובים מכם, אלא אני מוסיף לכם מועדות, שתשמחו בהם, שנאמר: ביום השמיני עצרת:
ביום השמיני עצרת - זה שאמר הכתוב: (תהלים קט): תחת אהבתי ישטנוני ואני תפלה. את מוצא בחג, ישראל מקריבין לפניך שבעים פרים על שבעים אומות. אמרו ישראל: ריבון העולמים! הרי אנו מקריבין עליהם שבעים פרים, והיו צריכין לאהוב אותנו והם שונאין אותנו, שנאמר: תחת אהבתי ישטנוני. לפיכך, אמר להם הקדוש ברוך הוא: עכשיו הקריבו על עצמכם, ביום השמיני עצרת תהיה לכם והקרבתם עולה אשה ריח ניחוח לה' פר בן בקר אחד איל אחד. משל למלך, שעשה סעודה שבעת ימים וזימן כל בני אדם שבמדינה בשבעת ימי המשתה, כיון שעברו שבעת ימי המשתה, אמר לאוהבו: כבר יצאנו ידינו מכל בני המדינה נגלגל אני ואתה במה שתמצא, ליטרא בשר, או של דג, או ירק. כך אמר הקב"ה לישראל (במדבר כט): ביום השמיני עצרת תהיה לכם, גלגלו במה שאתם מוצאים, בפר אחד ואיל אחד:
ביום השמיני - מה ראה להיות פוחת כל יום? למדך התורה דרך ארץ מן הקורבנות, שאם ילך לאכסניה וקבלו חברו, יום ראשון מקבלו יפה ומאכילו עופות, ב' מאכילו בשר, בשלישי מאכילו דגים, ברביעי מאכילו ירק, כך פוחת והולך, עד שמאכילו קטנית. תהיה לכם מהו תהיה לכם? אמר להם: המועדים נאים לכם. שאל עובד כוכבים אחד את ר"ע, אמר ליה: למה אתם עושים מועדות לא כך אמר לכם הקדוש ברוך הוא (ישעיה א): חדשיכם ומועדיכם שנאה נפשי? אמר לו ר"ע: אילו אמר חדשי ומועדי שנאה נפשי, היית אומר, לא אמר אלא חדשיכם ומועדיכם, בשביל אותן מועדות שעשה ירבעם, שנאמר (מ"א יב): ויעש ירבעם חג בחדש הח' בט"ו יום לחדש כחג אשר ביהודה (שם) ויעל על המזבח אשר עשה בבית אל בחדש אשר בדא מלבו ויעש חג לבני ישראל ויעל על המזבח להקטיר, אבל המועדות האלו, אינן בטלים לעולם, ולא החדשים. למה? שהן להקדוש ברוך הוא, שנאמר (ויקרא כג): אלה מועדי ה'. וכן (שם) אלה הם מועדי. וכן (שם) וידבר משה את מועדי ה'. ולכך, אין עתידים ליבטל, ועליהם נאמר (תהלים קיא): סמוכים לעד לעולם עשויים באמת וישר.



וידבר משה אל ראשי המטות איש כי ידור נדר לה' - הה"ד (ירמיה ד) ונשבעת חי ה' באמת במשפט ובצדקה. אמר להם הקב"ה לישראל: לא תהיו סבורים שהותר לכם להישבע בשמי, אפילו באמת אין אתה רשאי להישבע בשמי, אלא אם כן יהיה בך כל המידות האלו (דברים ו): את ה' אלהיך תירא, שתהא כאותן שנקראו יראי אלהים, אברהם איוב ויוסף. אברהם, דכתיב (בראשית כב): כי ידעתי כי ירא אלהים אתה. איוב, דכתיב (איוב א) איש תם וישר וירא אלהים. יוסף, דכתיב (בראשית מב): את האלהים אני ירא הוי, את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד, אם אתה מפנה עצמך לתורה ולעסוק במצות, ואין לך עבודה אחרת, לכך נאמר (דברים ו): ואותו תעבוד ובו תדבק. וכי יכול אדם לידבק בשכינה, והלא כבר נאמר (שם ד): כי ה' אלהיך אש אוכלה הוא?! אלא לומר לך, כל המשיא בתו לתלמיד שקורא ושונה ועושה פרקמטיה ומהנהו מנכסיו, זהו שנאמר עליו: ובו תדבק, אם יש בך כל המידות האלו אתה רשאי להישבע, ואם לאו אין אתה רשאי להישבע. מעשה בינאי המלך, שהיו לו ב' אלפים עיירות וכולם נחרבו על שבועת אמת. כיצד? אומר אדם לחברו בשבועה, שאני הולך ואוכל כך וכך במקום פלוני, ואשתה כך וכך במקום פלוני, והיו הולכין ומקיימין שבועתן ונחרבו. מה הנשבע באמת כך, הנשבע על השקר על אחת כמה וכמה!
נקם נקמת בני ישראל מאת המדינים אחר תאסף אל עמך - רבי יהודה אומר: אילו היה רוצה משה לחיות כמה שנים היה חי, שאמר לו הקדוש ברוך הוא: נקם ואחר תאסף, תלה הכתוב מיתתו במדין, אלא להודיעך שבחו של משה, אמר: בשביל שאחיה יעכב נקמת ישראל?! מיד (במדבר לא): וידבר משה אל העם לאמר החלצו מאתכם אנשים לצבא. אנשים, צדיקים, ולהלן בחר לנו אנשים. וכן (איוב ד) בנפול תרדמה על אנשים. לתת נקמת ה' במדין הקב"ה אמר: נקמת בני ישראל. ומשה אמר: נקמת ה' במדין. אמר הקדוש ברוך הוא להם, אינו אלא דיקו שלכם שגרמו לי להזיק אותן. אמר משה: ריבון העולמים! אם היינו ערלים, או עובדי עבודת כוכבים, או כופרי מצות, לא היו שונאין אותנו ואינן רודפין אחרינו, אלא בשביל תורה ומצות שנתת לנו, הלכך הנקמה שלך, לתת נקמת ה' במדין.
אלף למטה וגו' - י"א: שני אלפים מכל שבט ושבט שלח. וי"א: ג' אלפים מכל שבט ושבט. י"ב אלף משמרים את כליהם, עליהם נאמר (שיר ד): שניך כעדר הקצובות (וגו') שכולם מתאימות. וי"ב אלף לתפלה. ומנין? שכן שנאמר: אלף למטה אלף למטה הרי כ"ד אלפים. וימסרו מאלפי ישראל אלף למטה, הרי י"ב אחרים. מהו וימסרו מאלפי ישראל אלף למטה? שהיו נמסרין זוגות זה לזה. דבר אחר: וימסרו, בעל כורחן, לפי שתלה הכתוב מיתת משה בנקמת מדין. אמרו: נלך למדין וימות משה ונמנעו מלילך. אמר לו הקב"ה למשה: הפל גורלות על השבטים, והם מוסרין מאיליהן:
וישלח אותם משה - אמר הקדוש ברוך הוא למשה: נקם נקמת, אתה בעצמך והוא משלח את אחרים?! אלא, מפני שנתגדל בארץ מדין, אמר: אינו בדין שאני מצר למי שעשה בי טובה. המשל אומר: בור ששתית ממנו אל תזרוק בו אבן. וי"א: שאינה זו מדין שנתגדל בה משה, שזו בצד מואב והיא הרבה עד עכשיו. למה שלח פנחס? אמר: מי שהתחיל במצווה הוא גומר. הוא השיב את חמתו, והכה את המדינית, הוא יגמור מצותו. וכלי הקדש, זה הארון, שנאמר: כי עבודת הקדש וגו'. רבי יוחנן אמר: אלו בגדי כהונה, שהם אורים ותומים, כמו שנאמר: ובגדי הקדש אשר לאהרן. ויצבאו על מדין כאשר צוה ה' את משה ויהרגו כל זכר ואת מלכי מדין הרגו בחרב וגו' מה בקש שם? אלא, שהלך ליטול שכרו מן כ"ד אלף, עליו נאמר (משלי כו): כורה שחת בה יפול וגולל אבן אליו תשוב. ויקחו את כל השלל ואת המלקוח ויביאו אל משה ואל אלעזר הכהן להודיע שבחן שלא נטלו כלום מן הבזה שלא ברשות, אלא הביאו לפניהם ואח"כ נטלו. ויצאו משה ואלעזר הכהן ונשיאי העדה לקראתם להודיע ענותנותו ושבחו של משה שהיו כלם תלמידי תלמידיו:
דבר אחר: נקום נקמת זה שאמר הכתוב (איוב ל): לא יגרע מצדיק עיניו ואת מלכים לכסא. מהו לא יגרע מצדיק עיניו? אין הקב"ה מונע מן הצדיק מה שרוצה בעיניו, ללמדך שמשה מתאווה לראות בנקמת מדין קודם שימות, והיה מבקש מן הקדוש ברוך הוא שיראה בעיניו. על משה נאמר (תהלים נח): ישמח צדיק כי חזה נקם נקמת מדין פעמיו ירחץ בדם הרשע, זה בלעם. אמר משה לפנחס ולאנשי הצבא: יודע אני שבלעם הרשע הוא שם ליטול שכרו, עד שהזאב בא לצאן, פרשו לו מצודה, ואותו רשע, אם תראו אותו שעושה כשפים ופורח באוויר העולם, הראו לו את הציץ שכתוב בו: קדש לה' והוא נופל, והרגו אותו ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם, שהיו עושין כשפים עם בלעם ופורחין, וכשראו את הציץ נפלו על חלליהם:
אמרו רבותינו: כתיב ביהושע (יהושע א): כאשר הייתי עם משה אהיה עמך, והיה צריך יהושע לחיות ק"ך שנה כמשה רבנו. ולמה נתקצרו שנותיו י' שנים? בשעה שאמר הקב"ה למשה: נקום נקמת בני ישראל מאת המדיינים אחר תיאסף אל עמך, ואף על פי שנתבשר בשורות מות, לא איחר הדבר, אלא נזדרז, וישלח אותם משה, אבל יהושע, כיון שבא להלחם עם ל"א מלכים, אמר: אם אני הורגם מיד, מיד אני מת, כשם שעשה משה רבנו. מה עשה? התחיל מעכב במלחמתם, שנאמר (שם יא): ימים רבים עשה יהושע את כל המלכים האלה מלחמה. אמר לו הקדוש ברוך הוא: וכך עשית, הריני מקצר שנותיך י' שנים. אמר שלמה (משלי יט): רבות מחשבות בלב איש ועצת ה' היא תקום:
ומקנה רב היה לבני ראובן ולבני גד - הלכה ג' מתנות נבראו בעולם זכה באחת מהן נטל חמדת כל העולם. זכה בחכמה זכה בכל, זכה בגבורה זכה בכל, זכה בעושר זכה בכל. אימתי? בזמן שהן מתנות שמים ובאות בכוח התורה, אבל גבורתו ועשרו של בשר ודם אינו כלום, שכן שלמה אומר (קהלת ט): שבתי וראה תחת השמש כי לא לקלים המרוץ ולא לגיבורים המלחמה וגם לא לחכמים לחם וגם לא לנבונים עושר וגם לא ליודעים חן כי עת ופגע יקרה את כולם. וכן ירמיה אומר (ירמיה ט): כה אמר ה' אל יתהלל חכם בחכמתו ואל יתהלל הגיבור בגבורתו אל יתהלל עשיר בעשרו כי אם בזאת יתהלל וגו'. ומתנות אלו, בזמן שאינן באין מן הקב"ה, סופן להפסק ממנו. שנו רבותינו: שני חכמים עמדו בעולם, אחד מישראל ואחד מעובדי כוכבים: אחיתופל מישראל, ובלעם מאומות העולם ושניהם נאבדו מן העולם. וכן שני גיבורים עמדו בעולם, אחד מישראל ואחד מאומות העולם: שמשון מישראל וגלית מאומות העולם ושניהם נאבדו מן העולם. וכן שני עשירים עמדו בעולם, אחד מישראל ואחד מאומות העולם: קרח מישראל, והמן מאומות העולם. ושניהם נאבדו מן העולם. למה? שלא היה מתנתן מן הקדוש ברוך הוא, אלא חוטפין אותה להם. וכן אתה מוצא בבני גד ובני ראובן, שהיו עשירים והיה להם מקנה גדול, וחבבו את ממונם וישבו להם חוץ מארץ ישראל, לפיכך גלו תחלה מכל השבטים, שנאמר (ד"ה א ה): ויגלם לראובני ולגדי ולחצי שבט המנשה. ומי גרם להם? על שהפרישו עצמם מן אחיהם, בשביל קניינם. מנין? ממה שכתוב בתורה: ומקנה רב היה לבני ראובן וגו':
זה שאמר הכתוב (תהלים עה): כי לא ממוצא וממערב ולא ממדבר הרים. (שם) כי אלהים שופט זה ישפיל וזה ירים. מהו כי לא ממוצא וממערב? לא ממה שאדם יוצא ועמל בסחורה והולך ממזרח למערב נעשה עשיר, אפילו פורש בספינות והולך ממזרח למערב וחוזר על המדברות ועל ההרים, אינו נעשה עשיר. מהו ולא ממדבר הרים? אמר רבי אבא מרומניא: כל הרים שבמקרא הרים הם, חוץ מזה שהוא רוממות, שאין אדם מתרומם מן הדברים האלו. מה הקב"ה עושה? נוטל נכסים מזה ונותן לזה, שנאמר: כי אלהים שופט זה ישפיל וזה ירים, לכך נקרא שמם נכסים, שנכסים מזה ונגלין לזה. ולמה נקרא שמם זוזין? שזזים מזה ונותנין לזה. ממון, מה אתה מונה אינו כלום. מעות, מה לעת, וכלשון הזה אתה דורש. וכן חנה אומרת (שמואל א ב): ה' ממית ומחיה מוריד שאול ויעל ה' מוריש ומעשיר משפיל אף מרומם. מה אף מרומם? באף שהוא מביא לזה, מרומם את זה. שאלה מטרונה אחת את רבי שמעון בן חלפתא: לכמה ימים ברא הקב"ה את העולם? אמר לה: לששת ימים, שנאמר (שמות כ): כי ששת ימים עשה ה' את השמים ואת הארץ. א"ל: מאותה שעה ועד עכשיו, מה עושה? א"ל: יושב ועושה סולמות, מעלה לזה ומוריד לזה, לכך נאמר: כי אלהים שופט זה ישפיל וזה ירים. תדע לך, כשביקש שיעשירו בני ראובן ובני גד הפיל את המדיינים לפני ישראל, כדי שיעשירו בני גד ובני ראובן מה כתיב למעלה, וישבו בנ"י את נשי מדין ואת טפם ואח"כ ומקנה רב, הא שהשפיל הקדוש ברוך הוא את המדיינים ורומם את ישראל לקיים מה שנאמר: כי לא ממוצא וממערב ולא ממדבר הרים אלא כי אלהים שופט זה ישפיל וזה ירים:
דבר אחר: ומקנה רב זה שאמר הכתוב: (קהלת י) לב חכם לימינו ולב כסיל לשמאלו. לב חכם לימינו, זה יצר טוב שהוא נתון בימינו. ולב כסיל לשמאלו, זה יצה"ר שנתון בשמאלו. דבר אחר: לב חכם לימינו, אלו הם הצדיקים שהן נותנין לבם לתורה שהיא מימין, שנאמר (דברים לג): מימינו אש דת למו. ולב כסיל לשמאלו, אלו הן הרשעים שהן נותנין לבם להעשיר, שנאמר (משלי ג): בשמאלה עושר וכבוד. דבר אחר: לב חכם לימינו, זה משה. ולב כסיל לשמאלו, אלו בני ראובן ובני גד שעשו את העיקר טפל ואת הטפל עיקר, שחיבבו את ממונם יותר מן הנפשות, שהן אומרים למשה: גדרות צאן נבנה למקננו פה וערים לטפנו. אמר להם משה: אינה כלום, אלא עשו את העיקר עיקר, תחלה בנו לכם ערים לטפכם, ואחר כך וגדרות לצאנכם. הוי, לב חכם לימינו, זה משה. ולב כסיל לשמאלו, אלו בני ראובן ובני גד. אמר להם הקב"ה: אתם חיבבתם את מקניכם יותר מן הנפשות, חייכם! אין בו ברכה, עליהם נאמר (שם כ): נחלה מבוהלת בראשונה ואחריתה לא תבורך. וכן הוא אומר (שם כג): אל תיגע להעשיר מבינתך חדל. ואיזה הוא עשיר השמח בחלקו, שנאמר (תהלים קכט): יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך.



הלכה: מי שהיה נרדף מן הגויים או מן הליסטים מהו שיחלל את השבת? כך שנו רבותינו: מי שהיה נרדף מן הגויים או מן הליסטים מחלל את השבת, בשביל למלט את נפשו. וכך אנו מוצאין בדוד, כשביקש שאול להרגו, ברח ממנו ונמלט. אמרו רבותינו: מעשה, שבאו לגדולי ציפורי כתבים רעים מן המלכות, הלכו ואמרו לר' אלעזר בן פרטא: רבי! כתבים רעים באו לנו מן המלכות, מה אתה אומר, נברח? והיה מתיירא לומר להם: ברחו, ואמר להם ברמז, ולי אתם שואלים, לכו ושאלו את יעקב ואת משה ואת דוד. מה כתיב ביעקב? (הושע יב) ויברח יעקב וכן במשה (שמות ב): ויברח משה. וכן בדוד (ש"א י"ט): ודוד ברח וימלט. וכן הוא אומר (ישעיה כו): לך עמי בא בחדריך. אמר להם הקדוש ברוך הוא: וכאלו כל גדולי עולם, יראו וברחו מן שונאיהם, כל אותן מ' שנה, שעשיתם במדבר, לא הנחתי אתכם לברוח, אלא הייתי מפיל שונאיכם לפניכם, במה שהייתי עמכם ולא עוד, אלא כמה נחשים וכמה שרפים וכמה עקרבים היו שם, שנאמר (דברים ח): נחש שרף ועקרב ולא הנחתי אותם להזיק אתכם, לכך אמר הקב"ה למשה: כתוב את המסעות שנסעו ישראל במדבר, כדי שיהיו יודעים מה נסים שעשיתי להם. מנין? ממה שקרינו בעניין אלה מסעי:
זה שאמר הכתוב: (תהלים עז) נחית כצאן עמך ביד משה ואהרן. מה נחית? נוטריקון הוא נחית. רבי אליעזר אומר: נסים עשית עימהם. חיים נתת להם., ים קרעת להם. תורה נתת להם. וע"י מי? על ידי משה ואהרן. דבר אחר: נחית ר' יהושע אמר: נפלאות עשית להם. חירות נתת להם. ימינך הושע אותם. תלוי ראש נתת להם. ע"י משה ואהרן. ורבותינו אומרים: נחית נביאים העמדת מהם. חסידים העמדת מהם. ישרים העמדת מהם. תמימים העמדת מהם. על ידי משה ואהרן. דבר אחר: נחית ר"ע אומר: נוראות עשית בשונאיהם. חרון אף שלחת בהם. ידך הולחמה אותם. תהומות כסית עליהם. ע"י מי? על ידי משה ואהרן. דבר אחר: נחית כצאן עמך מהו כצאן? אלא, מה הצאן הזה, אין מכניסין אותה לצל הקורה, כך ישראל, כל מ' שנה שעשו במדבר, לא נכנסו לצל הקורה, לכך נמשלו כצאן. דבר אחר: נחית כצאן עמך מה הצאן, אין כונסין לה אוצרות, אלא רועים אותה במדבר, כך ישראל, כל מ' שנה שהיו במדבר, ניזונו בלא אוצרות, לכך נמשלו כצאן. דבר אחר: נחית כצאן מה הצאן, כל היכן שהרועה מנהיגה היא נמשכת אחריו, כך ישראל, כל מקום שהיו משה ואהרן מסיעים אותם, היו נוסעים אחריהם, שנאמר: אלה מסעי בנ"י לקיים מה שנאמר: נחית כצאן עמך:
אלה מסעי - משל למלך, שהיה בנו חולה. הוליכו למקום אחד לרפאותו, כשחזרו התחיל אביו מונה כל המסעות, ואומר: כאן ישננו, כאן הוקרנו, כאן חששת את ראשך. כך אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: מנה להם כל המקומות היכן הכעיסוני, לכך נאמר: אלה מסעי:
דבר אחר: אלה מסעי למה זכו ליכתב בתורה כל המסעות האלו? על שקבלו את ישראל ועתיד הקדוש ברוך הוא ליתן שכרן, דכתיב (ישעיה לה): יששום מדבר וציה ותגל ערבה ותפרח כחבצלת, פרח תפרח ותגל ערבה וגו'. ומה מדבר? על שקבל ישראל, כך המקבל תלמידי חכמים לתוך ביתו, על אחת כמה וכמה! את מוצא, עתיד המדבר להיות ישוב והישוב עתיד להיות מדבר. ומנין שעתיד הישוב להיות מדבר? שנאמר (מלאכי א): ואת עשו שנאתי ואשים את הריו שממה. ומנין שהמדבר עתיד להיות ישוב? שנאמר (ישעיה מא): אשים מדבר לאגם מים. את מוצא, עכשיו אין אילנות במדבר ועתיד להיות שם, שנאמר (שם): אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ ועכשיו אין דרך במדבר, שכולו חול ועתיד להיות שם דרך, שנאמר (שם מג): אף אשים במדבר דרך בישימון נהרות. ואומר (שם לה): והיה שם מסלול ודרך ודרך הקדש יקרא לה לא יעברנו טמא והוא למו הולך דרך ואוילים לא יתעו: דבר אחר: אלה מסעי למה זכו ליכתב בתורה כל המסעות האלו? על שקבלו את ישראל ועתיד הקדוש ברוך הוא ליתן שכרן, דכתיב (ישעיה לה): יששום מדבר וציה ותגל ערבה ותפרח כחבצלת, פרח תפרח ותגל ערבה וגו'. ומה מדבר? על שקבל ישראל, כך המקבל תלמידי חכמים לתוך ביתו, על אחת כמה וכמה! את מוצא, עתיד המדבר להיות ישוב והישוב עתיד להיות מדבר. ומנין שעתיד הישוב להיות מדבר? שנאמר (מלאכי א): ואת עשו שנאתי ואשים את הריו שממה. ומנין שהמדבר עתיד להיות ישוב? שנאמר (ישעיה מא): אשים מדבר לאגם מים. את מוצא, עכשיו אין אילנות במדבר ועתיד להיות שם, שנאמר (שם): אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ ועכשיו אין דרך במדבר, שכולו חול ועתיד להיות שם דרך, שנאמר (שם מג): אף אשים במדבר דרך בישימון נהרות. ואומר (שם לה): והיה שם מסלול ודרך ודרך הקדש יקרא לה לא יעברנו טמא והוא למו הולך דרך ואוילים לא יתעו:
צו את בנ"י ואמרת אליהם כי אתם עוברים אל ארץ כנען זאת הארץ אשר תיפול לכם בנחלה - מלמד, שהראה הקב"ה למשה כל מה שהיה ועתיד להיות. הראה לו מדן עומד שמשון וברק בן אבינועם מנפתלי, וכן כל דור ודור ודורשיו, דור דור ושופטיו, דור דור ומנהיגיו, דור דור ופושעיו, דור דור וצדיקיו, שנאמר (דברים לד): ויאמר ה' אליו זאת הארץ אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב לאמר לזרעך אתננה הראיתיך בעיניך מלמד, שהראהו גיהינום. אמר משה: מי נדונין בו? אמר לו: הרשעים והפושעים בי, שנאמר (ישעיה סו): ויצאו וראו בפגרי האנשים וגו'. התחיל משה מתיירא מן גיהינום. אמר לו: הראיתיך בעיניך ושמה לא תעבור. ומהו זאת הארץ לאמר? אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: לך אמור להם לאברהם ליצחק וליעקב, שבועה שנשבעתי לכם קיימתי לבניכם, לכך נאמר: לאמר:
זאת הארץ אשר תפול לכם בנחלה - וכי הארץ נופלת והלא כתיב (קהלת א): והארץ לעולם עומדת?! אלא, כשבאו המרגלים והוציאו דיבה על הארץ, כעס עליהם משה. אמרו לו כל ישראל: משה רבנו! אילו היו המרגלים שנים שלשה, בדין הוא שנאמין, שנאמר (דברים יט): ע"פ שני עדים או ג' עדים, הרי הן עשרה, (שם א) אנה אנחנו עולים אחינו המסו את לבבנו לאמר עם גדול ורם ממנו. כביכול, אין בעל הבית יכול להוציא כליו משם. מה עשה הקב"ה? נטל שר הארץ וכפתו והפילו לפניהם, שנאמר (שם): ראה נתן ה' אלהיך לפניך את הארץ. וכי לפניהם הייתה? אלא, שהפיל שרה ואומר להם: עלה רש אל תירא ואל תחת, לא מן הנפילים ולא מן עם רב. כתיב: בהפילכם את הארץ זה שאמר הכתוב: (תהלים טז): חבלים נפלו לי בנעימים אף נחלת שפרה עלי. חבלים נפלו לי, אלו י"ב שבטים, לפי שנתחלקה הארץ לי"ב שבטים, שנאמר (יחזקאל מז): גה גבול אשר תתנחלו את הארץ לי"ב שבטי ישראל. בנעימים, בזכות התורה, שנאמר (משלי כב): כי נעים כי תשמרם בבטנך יכונו יחדיו על שפתיך. יש אדם, שהוא נאה ולבושו כעור, הוא כעור ולבושו נאה, וישראל הם נאים לארץ והארץ נאה להם, לכך כתיב: אף נחלת שפרה עלי. וכן הוא אומר (איוב כט): צדק לבשתי וילבשני. כתיב (יהושע ז): ויאמר יהושע אל עכן בני שים נא כבוד לה' אלהי ישראל. אמר לו עכן: בשביל דבר זה, שאתה אומר אני מת?! כיון שראה עכן כך, אמר בלבו: עכשיו אני נלכד בגורל, איני מאמין ונחשב כזבן לפני יהושע, באותה שעה אמר לו עכן: למה תפיל גורלות ביני ובין בני ביתי, אני אפיל הגורל בינך ובין פנחס, אם לא יעלה הגורל על שניכם, אף אני מאמין. באותה שעה, אמר יהושע: בני שים נא כבוד לה' אלהי ישראל, תן לו תודה והגד נא לי מה עשית, אל תכחד ממני. אמר ליהושע: אף אתה הגד נא לי, מה עשית? מיד נפל מחלוקת בישראל ועמדו שבט יהודה במריבה, והרגו מישראל כתות כתות, כיון שראה עכן כך, אמר בלבו: כל המקיים נפש אחת מישראל כאילו קיים עולם מלא, ואני, ע"י נהרגו כמה אנשים מישראל, אני חוטא ומחטיא, מוטב אני אודה לפני הקדוש ברוך הוא ולפני יהושע, ואל תבוא תקלה על ידי. מה עשה עכן? עמד והשמיע קולו לכל הקהל והסו כל הקהל לפניו, ואמר ליהושע (יהושע ז'): אמנה אנכי חטאתי לה' אלהי ישראל וכזאת וכזאת עשיתי, לא זאת בלבד, אלא כבר מעלתי באחרות. אמר לו יהושע: ואני כך הייתי יודע, שהדבר תלוי בך, אלא הגד נא ואל תכחד ממני. אמר לו: ואראה בשלל. אמר: הסתכלתי מה שכתוב בתורה (דברים כ): ואכלת את שלל אויביך, אדרת שנער אחת טובה ומאתים שקלים כסף ולשון זהב אחד חמישים שקלים משקלו ואחמדם ואקחם. ואל תאמר, שאני עני והייתי צריך, שאין בשבט עשיר ממני, מיד (יהושע ז): וישלח יהושע מלאכים וירוצו האהלה והנה טמונה באהלו והכסף (טמון) תחתיה. מפני מה שלח יהושע? כדי שלא יגנבו אותם שבט יהודה ולא יוסיפו במחלוקת, לפיכך שלח יהושע מהרה. ויביאום אל יהושע ואל כל ב"י ויציקום לפני ה' מהו ויציקום? שחבטן לפני המקום. ואמר יהושע לפני הקב"ה: ריבונו של עולם! בשביל אלו כעסת על בניך, הרי הם נתונים לפניך! מיד, ויקח יהושע את עכן בן זרח ואת הכסף ואת לשון הזהב ואת בניו ואת בנותיו, כדי לרדותן. ואת שורו ואת חמורו ואת צאנו ואת אהלו ואת כל אשר לו, לשריפה. וכל ישראל עמו, לראות בדינו, כדי שלא יהיו רגילים לעשות. ויעלו אותם עמק עכור ויאמר יהושע מה עכרתנו יעכרך ה' ביום הזה, ביום הזה אתה עכור, ואי אתה עכור לעוה"ב ויש לך חלק בו. (שם) וירגמו אותו כל ישראל אבן, הוא לבדו. וישרפו אותם באש, בממונו הכתוב מדבר, שכן נאמר לו מפי הגבורה: והיה הנלכד בחרם ישרף באש אותו ואת כל אשר לו. א"כ מה תלמוד לומר וירגמו אותו ואת כל אשר לו? מלמד, שהודה עכן, שבשבת גנב והוציאם מיריחו והטמין בתוך אהלו, ונסקל על חלול שבת, ונשרף על שמעל בחרם. ומנין? את מוצא, שכן הקדוש ברוך הוא אמר ליהושע: ראה נתתי בידך את יריחו ואת מלכה גבורי החיל וסבותם את העיר כל אנשי המלחמה הקף את העיר פעם אחת כה תעשו ששת ימים וז' כהנים ישאו ז' שופרות היובלים וגו', ללמדך, שבשבת נכבשת חומת העיר. דבר זה עשה יהושע מדעתו והסכים הקב"ה על ידו. אמר יהושע: השבת קדש, דכתיב (שמות לא): ושמרתם את השבת כי קדש הוא לכם, וכל מה שכבשנו, יהא קדש, שנאמר (יהושע ו): וכל כסף וזהב וכלי נחשת וברזל קדש הוא לה' אוצר ה' יבא. ומנין שהסכימו על ידו? שנאמר (שם): והייתה העיר חרם לה' היא וכל אשר בה. באותה שעה, וישוב חרון אף ה' מישראל עליו נאמר (משלי טז): חמת מלך מלאכי מות ואיש חכם יכפרנה, זה יהושע, שהשיב חרון אף ה' מישראל:
כי אתם באים אל ארץ כנען - הלכה: עד שלא נכנסו לארץ, כיצד היו מברכין על המזון? שנו רבותינו: עד שלא נכנסו לא"י היו מברכין ברכה אחד הזן את הכל משנכנסו לא"י היו מברכין על הארץ ועל המזון. משחרבה, הוסיפו בונה ירושלים. משנקברו הרוגי ביתר, הוסיפו הטוב והמטיב. הטוב, שלא הסריחו, והמטיב, שנתנו לקבורה, ואין לך חביבה מכולם יותר, מברכת על הארץ ועל המזון, שכך אמרו חז"ל: כל מי שאינו מזכיר בבהמ"ז על הארץ ועל המזון ארץ חמדה וברית ותורה וחיים לא יצא ידי חובתו. אמר הקדוש ברוך הוא: חביבה עלי ארץ ישראל, יותר מן הכל. למה? שאני תרתי אותה. וכן הוא אומר (יחזקאל כ): ביום ההוא נשאתי ידי עליהם ארץ אשר תרתי להם זבת חלב ודבש צבי היא לכל הארצות. וכן הוא אומר (ירמיה ג): ואתן לך ארץ חמדה נחלת צבי צבאות גוים. את מוצא, כשהרג יהושע אותם המלכים, אמר רבי ינאי הכהן: ששים ושנים היו שם, ל"א ביריחו, ל"א בימי סיסרא, כשהלך להלחם עם ישראל, נהרגו אף הם עמו. למה? שהיו מתאווים לשתות מים מן א"י, ובקשו מן סיסרא, ואמרו לו: בבקשה ממך! נבוא עמך למלחמה, כל מלך שהיה מבקש למלחמה, היה משלם ושוכר פועלים בכסף, שיעזרו אותו. אמרו לסיסרא: אין אנו מבקשין ממך כלום, אלא נבוא עמך בחנם, שאנו מתאווים למלאות כרסינו מן מים של אותה הארץ, שנאמר (שופטים ה): באו מלכים נלחמו אז נלחמו מלכי כנען בתענך על מי מגדו בצע כסף לא לקחו, להודיעך, שאין חביבה כא"י. א"ל הקב"ה למשה: הן הארץ חביבה עלי, שנאמר (דברים יא): ארץ אשר ה' אלהיך דורש אותה תמיד, וישראל חביבין עלי, שנאמר (שם ז): כי מאהבת ה' אתכם. אמר הקדוש ברוך הוא: אני אכניס את ישראל, שהן חביבין עלי, לארץ שחביבה עלי, שנאמר: כי אתם באים אל ארץ כנען:
כי אתם באים אל ארץ כנען - זה שאמר הכתוב: (במדבר כג) לא איש אל ויכזב. דבר אחר: לא איש אל (לא) איש עושה לאל שיכזב, לא בן עמרם עשה אותו להינחם, הוא שהוא אומר: הרף ממני ואשמידם. עמד בן עמרם ועשה אותו להתנחם, שנאמר (שמות לב): וינחם ה' על הרעה. דבר אחר: לא איש אל ויכזב כשהוא אומר להביא טובה על ישראל, אע"פ שדור חייב אינו מאחר, וכשהוא אומר להביא רעה חוזר בו. ההוא אמר ולא יעשה תדע, אמר לאברהם (בראשית טו): הבט נא השמימה וספור הכוכבים אם תוכל לספור אותם ויאמר לו כה יהיה זרעך ועשה כן, שנאמר: ה' אלהיכם הרבה אתכם והנכם היום ככוכבי השמים לרוב. אמר לו: ידוע תדע כי גר יהיה זרעך וגו' ולא עשו, אלא מאתים ועשר שנים, הוי, לא איש אל ויכזב, בטובה, אבל ברעה, ההוא אמר ולא יעשה אמר לישראל (הושע א): כי אתם לא עמי וחזר ואמר (שם ב): ואמרתי ללא עמי עמי אתה ההוא אמר ולא יעשה. אמר לאברהם: כי לך ולזרעך אתן, ולא חזר בו, שנאמר: כי אתם באים אל ארץ כנען, והכניסם לארץ:
כי אתם באים והורשתם את כל יושבי הארץ מפניכם - זה שאמר הכתוב: (איוב לה): מלפנו מבהמות ארץ ומעוף השמים יחכמנו. מלפנו מבהמות ארץ אמר להם הקב"ה: למדו מפרו של אליהו, שבשעה שאמר אליהו לעובדי הבעל (מ"א יח): בחרו לכם הפר האחד ועשו ראשונה כי אתם הרבים, נתקבצו ת"נ נביאי הבעל ות"נ נביאי האשרה, ולא יכלו לזוז את רגליו מן הארץ. ראה מה כתיב שם (שם): ויתנו לנו שנים פרים ויבחרו להם הפר האחד וינתחוהו וישימו על העצים ואש לא ישימו ואני אעשה את הפר האחד, ואנתחהו ואש לא אשים. מה עשה אליהו? אמר להם: בחרו שני פרים תאומים מאם אחת, הגדלים על מרעה אחד, והטילו עליהם גורלות, אחד לשם ואחד לשם הבעל, ובחרו להם הפר האחד, ופרו של אליהו מיד נמשך אחריו, והפר שעלה לשם הבעל נתקבצו כל נביאי הבעל ונביאי האשרה, ולא יכלו לזוז את רגלו, עד שפתח אליהו ואמר לו: לך עימהם! השיב הפר ואמר לו לעיני כל העם: אני וחבירי יצאנו מבטן אחת, מפרה אחת, וגדלנו במרעה אחד, והוא עלה בחלקו של מקום, ושמו של הקדוש ברוך הוא מתקדש עליו, ואני עליתי בחלק הבעל להכעיס את בוראי?! אמר לו אליהו: פר פר, אל תירא! לך עימהם ואל ימצאו עלילה, שכשם ששמו של הקב"ה מתקדש על אותו שעמי, כך מתקדש עליך! אמר לו: וכך אתה מיעצני?! שבועה! איני זז מכאן, עד שתמסרני בידם, שנאמר (שם): ויקחו את הפר אשר נתן להם. ומי נתן להם? אליהו. ואתה למד מאליהו, שאמר להם: ויתנו לנו שנים פרים. ועוד אמר להם: בחרו לכם הפר האחד ועשו ראשונה. ולבסוף כתיב: ויקחו את הפר אשר נתן להם. לכך כתיב: מלפנו מבהמות ארץ ומעוף השמים יחכמנו. אמר הקדוש ברוך הוא: למדו מן העורבים, שהיו מכלכלין את אליהו, שנאמר (שם יז): ואת העורבים צויתי לכלכלך שם. ומהיכן היו מביאין לו לחם ובשר בבקר ולחם ובשר בערב? משולחנו של יהושפט, ולא היו רוצים אותם עורבים ליכנס בביתו של אותו רשע אחאב, להוציא משלחנו כלום, בשביל אותו צדיק, מפני שהיה בביתו עבודת כוכבים, הוי, מעוף השמים יחכמנו. אמר הקב"ה: למדו מפרו של אליהו ומן העורבים, ואל תפנו אל האלילים להסתכל בם. מנין? ממה שקראו בעניין: והורשתם את כל יושבי הארץ מפניכם:
כי אתם באים אל ארץ כנען - זה שאמר הכתוב: (ירמיה ב) הדור אתם ראו דבר ה' המדבר הייתי לישראל, אל תהי קורא הַמִּדְבָּר, אלא הַמְּדַבֵּר הייתי לישראל, מאפליה. מהו מאפליה? שמא אמרתי להכניס אתכם לארץ והלקשתי אתכם?! שאין מאפליה, אלא לשון הלקשה, כעניין שנאמר (שמות ט): והחיטה והכוסמת לא נכו וגו', הרי אתם נכנסים לתוכה. כי אתם באים אל ארץ כנען מהו כנען? ארץ של פרקמטיה, שבה סחורה, כשם שאתה אומר (ישעיה כג): אשר סוחריה שרים כנעניה נכבדי ארץ:
זאת הארץ אשר תיפול לכם בנחלה - מהו לכם? לכם היא ראויה. משל למלך שהיו לו עבדים ושפחות, והיה משיא לעבדיו שפחות מן אוסיא אחרת, ולשפחותיו עבדים מן אוסיא אחרת. עמד המלך וחשב בדעתו, אמר: העבדים שלי והשפחות שלי, מוטב שאשיא עבדי לשפחותי, שלי לשלי. כך כביכול אמר הקדוש ברוך הוא: הארץ שלי, שנאמר (תהלים כד): לה' הארץ. ואומר: כי לי הארץ, וישראל שלי הם, שנאמר (ויקרא כה): כי לי בני ישראל עבדים, מוטב שאנחיל ארצי לעבדי, שלי לשלי, לכך נאמר: זאת הארץ אשר תפול לכם בנחלה:
זה שאמר הכתוב: (תהלים קיא): כח מעשיו הגיד לעמו. אמר להם הקב"ה לישראל: יכול הייתי לבראות לכם ארץ חדשה, אלא בשביל להראות לכם את כחי, אני הורג את שונאיכם מפניכם, ונותן לכם את ארצם, לקיים מה שנאמר: כח מעשיו הגיד לעמו לתת להם נחלת גוים:
והקריתם לכם ערים - זה שאמר הכתוב: (שם כה) טוב וישר ה' על כן יורה חטאים בדרך. (תהלים פה) זכור רחמיך ה' וחסדיך. אמר דוד: ריבונו של עולם! אילולי חסדיך, שקדמו לאדה"ר, לא היה לו עמידה, שנאמר (בראשית ב): כי ביום אכלך ממנו מות תמות ולא עשית לו כן, אלא הוצאת אותו מגן עדן, וחיה תתק"ל שנה, ואח"כ מת. מה עשית לו? גרשת אותו מגן עדן, שנאמר (שם ג): ויגרש את האדם. ולמה נתגרש? על שהביא מיתה על הדורות והיה חייב למות מיד, אלא שריחמת עליו וגירשתו, כדרך הרוצח בשגגה, שגולה ממקומו לערי מקלט, לכך נאמר: זכור רחמיך ה' וחסדיך וגו', כיון, שעמד משה ואמר לו הקדוש ברוך הוא: והקריתם לכם ערים. אמר משה: ריבונו של עולם! זה שהרג נפש בשגגה, בצפון או בדרום, מנין יודע היכן ערי מקלט, שיהא בורח לשם? א"ל: תכין לך הדרך, תכוין לך הדרך, שלא יהיו טועים וימצא אותו גואל הדם ויהרגהו. ולו אין משפט מות. עוד א"ל: היאך? א"ל: העמד להם איסטליות מכוונות לערי מקלט, שיהא יודע לילך לשם, ובכל איסטליות רשום עליה רוצח לערי מקלט, שנאמר: תכין לך הדרך, לכך אמר דוד (תהלים כה): טוב וישר ה' על כן יורה חטאים בדרך, אם לרוצחנין עשה שביל ודרך שיברחו וינצלו, לצדיקים על אחת כמה וכמה! (שם) ידרך ענוים במשפט וילמד ענוים דרכו. ונס שמה הרוצח מכה נפש בשגגה ולא בזדון, ואם יהרג בזדון, ויאמר: בשגגה הרגתי ויהא בורח לערי מקלט?! אמר הקב"ה: אפילו בורח ונכנס במזבח שלי, הרגו אותו, שנאמר: וכי יזיד איש על רעהו וגו'. ומי היה זה שברח למזבח ונהרג? יואב, שנאמר (מלכים א ב): והשמועה באה עד יואב וגו' אל אהל ה'. ואומר (שמואל ב כג): תחכמוני ראש השלישי. לא היה יודע שכתוב בתורה (שמות כא): וכי יזיד איש על רעהו וגו', שהלך והחזיק בקרן המזבח?! אלא אמר: הרוגי ב"ד אין נקברין בקברות אבותיהם, אלא הם לעצמן, מוטב לי שאמות כאן ואקבר בקברות אבותי. (מלכים א ב) וישב בניהו את המלך דבר לאמר כה דבר יואב ויאמר לו המלך עשה כאשר דבר ופגע בו וקברתו והסירות דמי חנם אשר שפך יואב מעלי ומעל בית אבי. ולמה נהרג? שכן צוהו דוד אביו. (שם) וגם אתה ידעת את אשר עשה לי יואב בן צרויה ואשר עשה לשני שרי צבאות ישראל לאבנר בן נר ולעמשא בן יתר ויהרגם. מה עשה לו? את מוצא, בשעה שכתב דוד ליואב (שמואל א יב): הבו את אוריה אל מול פני המלחמה החזקה ושבתם מאחריו ונקה ומת, עשה כך ונהרג, נתקבצו כל ראשי החיילים על יואב להרגו, שהיה ראש הגיבורים, שכך כתיב בו (שם כג): אוריה החתי כל שלשים ושבעה הראה להם את הכתב, לפיכך כתיב: את אשר עשה לי יואב בן צרויה ואשר עשה וגו'. היו סבורין כל ישראל שדוד צוהו להרגו, שהיה אבנר בן דודו של שאול, לפיכך כתיב (שמואל ב ג): אל יכרת מבית יואב זב ומצורע עמד דוד וקלל את יואב, וידעו כל ישראל, שלא היה מדוד ונתפייסו, וצוה לשלמה בנו שיהרוג אותו, שהיה יואב בן אחותו של דוד, והיה מבקש להביאו לעולם הבא. כיון שבקש שלמה להרוג אותו, אמר יואב לבניהו: לך אמור לשלמה, אל תדינני בשני דינין, אם תהרגני טול מעלי הקללות שקללני דוד אביך, אם לאו הנח אותי בקללות. מיד, ויאמר לו המלך עשה כאשר דבר ופגע בו וקברתו. אמר רבי יהודה: כל הקללות שקלל דוד את יואב נתקיימו בזרעו של דוד. זב מרחבעם בן שלמה, שנאמר (מלכים א יב): והמלך רחבעם התאמץ לעלות המרכבה. וכתיב בזב (ויקרא טו): וכל המרכב אשר ירכב עליו הזב יטמא. מצורע מעזיהו שנאמר (ד"ה ב כו): ויהי המלך עוזיהו מצורע עד יום מותו וישב בבית החפשית. מחזיק בפלך מאסא, דכתיב (מלכים א טו): רק לעת זקנתו חלה את רגליו, שאחזתו פלאגרה. נופל בחרב מיאשיהו, שנאמר (ד"ה ב לה) ויורו המורים את המלך יאשיהו. ואמר רב יהודה אמר רב: נעצו בו לולינות של ברזל, עד שעשאוהו ככברה. חסר לחם מיהויכין, שנאמר (מלכים ב כה): וארוחתו ארוחת תמיד נתנה לו מאת המלך דבר יום ביומו כל ימי חייו, משלחנו של אויל מרודך. את מוצא, כל זמן שהיה יהוידע קיים, היה יואש עושה רצון בוראו, שנאמר (שם יב): ויעש יהואש הישר בעיני ה' כל ימיו אשר הורהו יהוידע הכהן. (ד"ה ב כד) אחרי מות יהוידע באו שרי יהודה וישתחוו למלך אז שמע המלך אליהם, שקבל עליו לעשות אלוה, לפיכך (שם): ואת יואש עשו שפטים. ומפני מה נהרג אבנר? מפני שעשה דמן של נערים שחוק, שנאמר (שמואל ב ב): ויאמר אבנר אל יואב יקומו נא הנערים וישחקו לפנינו וגו'. ר' יהושע בן לוי אמר: על שהקדים שמו לשמו של דוד, שנאמר (שם ג): וישלח אבנר מלאכים אל דוד תחתיו לאמר למי ארץ. וחכמים אומרים: על שלא הניח לשאול להתפייס מדוד, והיה ספק בידו למחות בנוב עיר הכהנים, ולא מיחה:
והקריתם לכם ערים - וכתיב: שש ערי מקלט את שלש הערים. ג' שבא"י במערב, וג' שבעבר הירדן. במזרח: בני ראובן ובני גד וחצי שבט המנשה, שנאמר: את בצר במדבר בארץ המישור לראובני, ואת רמות בגלעד לגדי, ואת גולן בבשן למנשי, הרי ג' במזרח. ג' במערב: חברון משל יהודה ושכם בהר אפרים, זהו נפולין. וקדש בגליל, משבט נפתלי. משה חלק לראובן ולגד ולחצי שבט המנשה, והבדיל מהם ג' ערים, שנאמר: אז יבדיל משה ג' ערים, אבל יהושע חלק לכל השבטים, ונתן לשבט הלוי מ"ח עיר, ונטלו הכהנים י"ג, והשאר ללוים. ג' ערי מקלט נטלו בגורלם. ושבט הלוי לא נטלו בארץ. למה? אשי ה' ונחלתו יאכלון. אתה מוצא, סנחריב הגלה אותן ג' גליות: גלות ראשונה, הגלה לראובני ולגדי ולחצי שבט המנשה. והשניה, שבט זבולן ושבט נפתלי, שנאמר (ישעיה ט): כעת הראשון הקל ארצה זבולן וארצה נפתלי. השלישית, הגלה לשאר שבטים, שנאמר: והאחרון הכביד, הכבידן כבמכבד נ"נ, אף הוא הגלן בג' גליות, מן שבט יהודה ובנימין. בראשונה, הגלה יהויקים. ובשניה, יהויכין. מה עשה? קשר אותו בקורכין שלו מיוקר, שנאמר: כי הנני משלחך כגבירה. מה הגבירה הזאת אדם מיקר אותה, כך עשה לו נבוזראדן, הגלה לצדקיהו. והרי ג' גליות. ומנין שהיה סנחריב קוזמוקרטור? שהיה מגלה אלו לכאן ואלו לכאן, והגלה את ישראל לבבל, והביא אלו שבבבל לכאן. אמר הקדוש ברוך הוא: בעוה"ז ע"י עונות גלו ונתפזרו בשערי הארץ, אבל לעתיד לבוא (דברים לא): אם יהיה נדחך בקצה השמים משם יקבצך ה' אלהיך ומשם יקחך. (ישעיה יא) ונפוצות יהודה יקבץ מארבע כנפות הארץ. וכן ישעיה אומר (שם לה): ופדויי ה' ישובון ובאו ציון ברנה ושמחת עולם על ראשם ששון ושמחה ישיגו ונסו יגון ואנחה: