Блог з Луганська: хто йде в "армію ЛНР"?
Першою людиною у формі, представником місцевого "ополчення", якого я знала до всіх подій, був співмешканець моєї колеги Саня. Він і до війни був Сашком у свої 50 - форма і звання нічого не змінили.
Можливо, якби наше перше знайомство було іншим, з флером героїзму і легкою романтикою, моє ставлення до всіх подій було б теж іншим. Але це був Саня, якого ми всі знали заочно вже років п'ять. Моя колега потайки купувала горілку, коли їхала ночувати до нього. Розповідати вона могла про нього годинами, хоча розповідати було нічого: безробітний роками, п'є, невлаштована людина. Може все, але працювати не хоче. Чи то не хоче за копійки, то чи не хоче в принципі. Доходів моєї колеги насилу вистачало на них двох, хоча він періодично виставляв її з речами з дому, не зважаючи на вимиту підлогу, теплу постіль і ситні пироги. Все, що мала і вміла, моя колега вклала в їхні стосунки, більшого вигадати вона просто не могла. Хоча історія зовсім не про це. Липень 2014 року. Вже вимикали світло і моторошно стріляли, але ми досі як параноїки ходили на роботу, не допускаючи думки, що можна туди не піти. Ймовірно, разом зі світом збожеволіли і ми. Своя стихія Саня приїхав до нас в офіс, завіз моїй колезі банку домашнього молока зі Станиці, вони там "стояли" тоді. Колега була зворушена до сліз - рідкісна хвилина турботи з його боку, а не навпаки. Він вийшов з машини в захисній формі, бандані, обрізаних рукавичках і захисних окулярах, у стилі героїчних персонажів Сталлоне. "Як йому не гаряче в рукавичках?", - майнуло тоді. Звичайно, купа зброї. Уособлення сміливості і героїзму. Всю війну в строю. А моя колега так і пекла йому пироги, передаючи їх уже "на фронт". Саня потрапив у свою стихію, зміг реалізуватися і при цьому ще щось заробляти. Серед таких самих чоловіків він почувався як риба у воді. Минулої весни стали роздавати звання і оформляти офіційно. Розібралися, що освіти у Сані немає і дали йому лише сержанта. Але порівняно з його довоєнним безробіттям - це було вже чимало. Мода на вулицях "ЛНР" Кажуть, що місцева "армія" на 50% складається з маргіналів і невлаштованих до війни чоловіків. Напевно, це цифри на початок війни. Зараз "армія" ретельно "причісується" і приводиться до певних військових стандартів - документація, перевірки, облік, оновлюваний штат. Звання дають відповідно до освіти і досвіду, зарплату - згідно звань. Медкомісія, психологічна експертиза, облік, співбесіди. Перевагу надають тим, хто "вміє тримати в руках зброю". Мій сусід Забельський Низький, хворобливий, кволий. Постійно без грошей. Кидало його як тріску у море під час шторму - то козак, то мебляр, то будівельник, то знову козак... Звичайно, Забельський (прізвище змінено. - Ред.) пішов в "ополчення". Воно, як виявилося, створене саме для нього. Його знань і старанності вистачало, щоб нести "службу". Він став навіть вищим і помітнішим у кольорах камуфляжу. Майже відразу - хвороба, протипоказання носити важкі речі, довге лікування, операція, а потім він застудив вухо і знову довгі відновлювальні процедури... Так, він пішов з "армії", але незабаром повернувся, бо ніде більше він був не потрібен. А "армія" давала йому значимість, впевненість, статус, гроші. "Мистецтво" агітки Сусід Олег Він із тих, хто працював двірником і представлявся фахівцем з прибирання. Під час бойових дій вивіз родину, рік прожили в Росії, повернулися, і він влаштувався "служити". Середня медична освіта стала в нагоді. "Армія зараз найоптимальніший варіант оплачуваної роботи в "республіці", - каже Олег, який завжди відрізнявся практичністю. Він теж серед тих, хто не зміг реалізувати себе до війни, і для кого саме війна надала нові можливості і шанс стати справжнім годувальником для своєї сім'ї. Хотілося б закінчити свої історії якимось прикладом на "противагу". Але його немає. Жоден з тих чоловіків, які до війни був значимими для мене, до яких я могла звернутися з питанням і отримати корисну пораду, не пішов воювати. Хтось виїхав і почав з нуля в іншому місті, хтось почав з нуля тут. Ті, хто міг щось, знав і вмів, знайшли себе поза військовою сферою. Втрачали, поневірялись, намагалися знайти відповідь на непрості питання, але не йшли в "армію". Можливо, у мене просто мало знайомих, щоб давати якісь інші приклади?