Перший і останній роман про війну
Член журі Книги року ВВС Віталій Жежера розповідає про роман Сергія Жадана "Інтернат".
Влітку, коли в Запоріжжі відкрилася книгарня "Є", звідти зателефонувала моя студентка й похвалилася, що придбала "Інтернат" Жадана. Як вона сказала - наш перший роман про цю війну. Не хотілося бути в її очах київським снобом і уточнювати, мовляв, - не перший. І добре, що не уточнював. Бо коли сам прочитав, подумалось, що про нашу війну це таки справді перший роман. А може й останній. В усякому разі - поки що єдиний. У тому сенсі, що це - саме роман, у чистому вигляді. Без посилань на те, що персонажів списано з реальних людей, без топонімів, що їх можна перевірити по карті, без жодних домішок замаскованої публіцистики, популярної політології та документальних вставок. Все це нібито мусить надавати художнім текстам особливої достовірності. Отож, без цього, більше чи менше, не обходиться нинішня проза про війну на Донбасі. До цього вдаються навіть ті, хто пише "під Гофмана" чи "під Булгакова". У Жадана - інакше. Канва подій вкладається в одне речення: вчитель Паша йде через фронт, щоб забрати небожа з інтернату, потім вони удвох повертаються назад. Все те триває три доби. Легко припустити, що ця історія цілком реальна, узята з життя, і автор не вигадав її, а від когось почув. Але те, що вибудовує Жадан на цій канві - не переказ почутого, а сувора фантазія очевидця. Розумію, що це формулювання далеке від літературознавства, але інакше сказати не хочу. Цей роман виростає ніби з самого себе, а не з "теми" чи "тенденції". Хіба що в анотації до книги є фраза, що насторожує: мовляв, для того, щоб повернутися через лінію фронту додому, героєві "щонайменше потрібно визначитися, на чиєму боці його дім". Це тримаєш в голові, беручись до читання, і чим далі читаєш, тим більше боїшся - аж раптом автор зробить так, що вчитель Паша почне "визначатися", і тоді роман завалиться й не дасть долюбити себе до кінця. Слава Богу, цього не сталося. Оті три доби ходу туди й назад пронизані майже фізичним відчуттям руху, щосекундної втечі від загибелі. Через те, дочитавши книжку до кінця, отримуєш враження порятунку (от саме ти врятувався, а не тільки Паша з небожем). Є люди, що прочитали цей роман за кілька годин, і їх неважко зрозуміти, бо читати довше і повільніше здається нестерпним, як спроба затриматися в страшному сні. Можливо, гріх читати таку розкішну прозу так швидко, а якимись сторінками варто б посмакувати повторно. Але коли про це думаєш, стає страшно, бо перечитати - означає повернутися в ті три кошмарних доби, які ти пережив разом з героями книги. І повторити це заради естетичного задоволення здається вище твоїх сил. Зрештою, все, що треба, запам'ятовується й без перечитування. І той убитий сапер, чий мобільний телефон озивається щоранку в той самий час. І ті трамвайні колії, на яких лежить мертва корова, що нагадала Паші Анну Кареніну. І те, як Паша потиснув дівчині руку й відчув, що нігті в неї обламані, так наче вона робила якусь тяжку роботу, "наприклад, видряпувалася з власної могили"…