Блог психолога: чи варто допомагати?
Історія про вудку й рибку, або чи треба і як правильно допомагати людям.
Бідний - не тому, що дурний Змалку нас вчать, що треба допомагати старшим, молодшим, слабшим, тим, кому в житті менше поталанило, ніж тобі. Це один із головних принципів нашої суспільної етики. Водночас ми часто чуємо, ніби давати голодному рибу - то ведмежа послуга. Як казав ще Конфуцій: "Хочеш допомогти людині - дай їй не рибу, а вудку". Мовляв, те, що легко дістається, люди не цінують, отже витрачають легковажно. Хто регулярно отримує дотації, швидко до них звикають. І замість того, щоб шукати роботу або вчитися, приходять по нову порцію дармових коштів знов і знов. Стають залежними від них. Та в цьому судженні, котре, як кажуть, вигадали европейські буржуа ще у 18 ст., доволі багато моралізаторства, зверхності та снобізму. Що було притаманне тій епосі нового перерозподілу капіталу. Нещодавно вчені провели низку досліджень у країнах, що розвиваються. І за їхніми результатами виявили, що, наприклад, в африканських державах люди, одержавши грантові кошти, витрачали їх у переважній більшості не на алкоголь чи наркотики, а на одяг і навчання для їхніх дітей. Так само було встановлено, що бідними вони є зовсім не тому, що ледачі або дурні. А через спадкову бідність: батьки не могли сплатити за освіту, довелося рано йти працювати на низькооплачувану роботу. І через відсутність соціальних ліфтів. Тож пуританська казочка про вудку й рибку є неактуальною та неетичною. Закон бутерброда Але якщо розглянути цю проблему не в планетарному масштабі, а, скажімо, в рамках якогось окремого колективу чи кола товаришів, помічаємо, що там завжди є люди, котрим фатально не щастить. У них перманентно прориває труби, ламаються підбори, їх кидають кохані, "розводять" на гроші сумнівні друзі, не розуміють родичі, не цінує начальство. І є ті, кого найчастіше просять про допомогу. І не тому, що вони найбагатші чи в них вдосталь вільного часу. Бо знають, що ті - не відмовлять. Причини такої безвідмовності різні. Одна літня жінка, котра весь час провідувала в лікарнях хворих подруг, купувала їм ліки, продукти, хоч сама була обмеженою в коштах, зізнавалася, що так відчувала себе потрібною. Адже її єдиний син з родиною живе далеко, вони бачаться раз на рік. А вона хоче комусь допомагати. Що цікаво, коли інші люди намагалися віддячити їй, вона навідріз відмовлялася. А за якісь послуги пропонувала гроші. Допомагаючи, жінка робила це не лише із чистої емпатії та бажання поділитися. Крім цього, вона почувалася більш сильною і значущою, ніж її подруги. Співчуваючи їм, відчувала зверхність і навіть трохи їх зневажала. Тому сама так рішуче і навіть гнівно відмовлялася від допомоги, не бажаючи опинитися на їхньому місці. Хтось кидається на допомогу, бо заробляє собі так любов і прихильність. А хтось - тому що йому ця роль, з огляду на м’який характер, була нав’язана, а тепер вже незручно відмовлятися. "Ні" не говорять лише дипломати Здатність сказати "ні" - коли зробити щось для когось або за когось не входить у власні плани - й відрізняє того, хто робить добрі справи щиро, через природну потребу поділитися, від надлишку добра у собі. Від тих, хто таким чином самостверджується, підвищує власну самооцінку за рахунок слабкості інших. До котрих у такі хвилини ставиться, як сказав один письменник, із "гидливою жалістю". Така людина не почувається як заїжджений кінь, бо їй весь час треба кудись бігти, розв’язувати чиїсь проблеми. Не боїться, що на неї образяться, коли вона замість того, щоб везти когось до аеропорту, запропонує оплатити таксі. І не тому, що не має часу. А просто через те, що не хоче, тому що того вечора збиралася подивитися серіал. До речі, ознакою цілковитого душевного здоров’я буде те, що вона ще й чесно скаже, що їй не хочеться або лінь, не переймаючись, що її вважатимуть черствою й егоїстичною. Або замість того, щоб півдня, не вміючи лагодити комусь поламаний кран, просто викличе сантехніка. Чи зізнається, що нічого в тому не тямить. Щоправда, після такого слава цього чоловіка як всемогутнього кризового менеджера може потьмяніти. Але здоровій особистості без комплексу меншовартості вона й не потрібна. Поважати із вдячності чи любити зі співчуття? Але ж, скажете ви, є люди, у яких природної потреби віддавати, ділитися - через край. Без всякого зиску і вигоди. Згодна, але такі щедрі душі мають пам’ятати, що на щиру дружбу з тими, кому вони допомагають, розраховувати не варто. Дружба ж бо передбачає певний паритет у стосунках. Коли у відносинах наявний дисбаланс, бо хтось тільки дає, а інший лише отримує, вони стають батьківсько-дитячими чи стосунками старшого, сильнішого з меншим і слабшим. До речі, вдячність і необхідність її демонструвати - один з найтяжчих обов’язків. Саме тому, якщо ви той, хто постійно робить добрі справи, мабуть, помітили, що ті, кому ви їх робите, вас якось сором’язливо уникають. Поважають відчужено. Поважають, але не люблять. Тож якщо хочете справжньої щирої приязні, не накидайтеся на людей зі своєю допомогою. Дайте їм можливість вам рівнозначно віддячити. Коли ж ви з тих, хто вважає, що вам усі винні, пам’ятайте, що вас ніколи не сприйматимуть як серйозних, самостійних гравців, поки ви такими не станете. Допомагатимуть зі співчуття. Можливо, навіть якоюсь мірою любитимуть - за слабкість. Але вже точно - не поважатимуть.