Блог психолога: ода одиниці
"Один танцюю" - так називається картина Володимира Шинкарьова, яка свого часу мала шалений успіх. Її копії на численні замовлення годували художника протягом тривалого часу.
В суспільстві вважається більш правильним бути у парі, ніж самому На полотні передано настрій людини, котрій несподівано безпричинно так добре самій із собою, що хочеться танцювати, стрибати, вимахувати руками. Гадаю, не через особливі художні якості подобалася картина, а мабуть тому, що переживання художника зрезонували тоді з почуттями багатьох. Людям ніби показали - он як може радіти людина сама-одна, раніше ж весь час втовкмачували: щастя можливе лише у парі. Хотілося повісити собі на стіну наочне підтвердження свого права бути щасливим наодинці і не почуватися при цьому ані винним за власну безтурботність і егоїзм перед усім людством, ані неповноцінним через своє одинацтво. Не певна, навіть, чи є таке слово, адже і у мові нашій вкрай мало позитивно забарвлених визначень такого людського стану. На відміну від негативних: відлюдник, пустельник, старий дівич(діва), сам, як пічкур. Бідний пічкур! А народна мудрість додає куті меду:"Де одинець - сімейству кінець, де сім - щастя всім". Отак! Але чи так воно насправді? Наразі не йдеться про те, одружуватися чи ні, це вже кожен хай, як сам собі хоче. Але й кохання часто ми собі вигадуємо, "підганяємо" під тиском соціальних очікувань. От як психологи-біхевіористи (поведінкові) вважають, ніби плачемо ми, тому що течуть сльози, а не навпаки, і щось у цьому таки є. Так і "кохання" часто виникає через те, що у визначеному для цього природою біологічному віці так солодко завмирає серце. Як тут не зустріти чарівного принца (принцесу)? Адже свою "половинку" неодмінно годиться зустріти (на вулиці,чи що?). Починаючи з певного віку, люди намагаються знайти свою "половинку" Хай там як, от вже ми нарешті не самі, і ладні інвестувати у життя з кимось набагато більшу частку себе, ніж хотіли спочатку. Он і Маяковський писав "Единица вздор, единица - ноль". З’являються хатні обов’язки, діти, де й діваються амбітні плани юності. Багато хто дає собі раду з новою ідентичністю - себе в сім’ї. Але чи таки себе? В основі страху самотності чи радше буття на самоті - особистісна незрілість, низька самооцінка. Це щось глибинне, подібне до страху смерті, небуття. Інші люди потрібні як дзеркала, відбиваючись у яких, ми здатні знайти підтвердження тому, що красиві, розумні, талановиті, що ми взагалі є. Тут таки треба шукати корені притаманного здебільшого жінкам несвідомого почуття провини, одне з проявів котрого - бажання бути потрібною. От якщо ти весь час щось робитимеш для когось (родини, дітей), часто нехтуючи власними бажаннями й потребами, - ти - хороша дівчинка, а коли живеш для себе - черства егоїстка. Хіба не так нас вчили? Та не лише суспільство "винне" у цих стереотипах, бо воно - це ми, ми ж їх і культивуємо, боячись залишитися сам на сам із собою. Але поки в житті людини не відбудеться така зустріч, вона так і не подорослішає, не відбудеться як особистість, продовжуючи чіплятися за когось. Ні, не потрібно розлучатися з кимось абощо, натомість бажано наважитися зустрітися з самим собою. Цілюще усамітнення дуже надається до цього. Для когось, можливо, така практика виявиться болісною. Нагородою ж буде те, що не навчимося не несвідомо переживати, а повноцінно жити власне життя.