Незвична страва на кухні української сучасної літератури
Олег Поляков. Рабині і друзі пані Векли. – Київ: КМ Publishing, 2015.
Коли берешся за нову книжку, та ще й нового, нікому не відомого автора, це певною мірою авантюра, пригода, подорож. І ти маєш довіритися письменнику, адже це він поведе тебе провулками і проспектами свого сюжету і зрештою кудись та й виведе. І вже на старті трохи тривожно і млосно від думки, чи не розчаруєшся наприкінці, чи не марно витратиш час, і взагалі, чи варто братися за невідоме, коли з Форуму видавців привезено повну сумку давно очікуваних новинок уже знайомих тобі авторів. Але менше з тим. Я прочитала інтерв’ю з дебютантом, відчула співзвучність і вирішила, що мушу податися в цю непередбачувану подорож, а там уже як карта ляже. Звісно, також інтригували і додавали "балів" твору коротенькі, але схвальні відгуки на обкладинці – Юрія Андруховича, Андрія Куликова та Вікторії Гранецької. Забігаючи наперед, маю сказати, що роман мене не розчарував, читала книгу швидко, дратуючись, коли відволікали різні справи, читала вдома, в транспорті, в чергах інстанцій. Такого зі мною не бувало ніколи. Я люблю неквапне усамітнене читання-смакування, і "книжка за ніч" – це не про мене. Але текст видався смачним, несподіваним і… незвичним. Він інтригував, дивував, тривожив формою, проте заспокоював, тішив, гіпнотизував змістом. А потім навпаки. І не зрозумієш, що в цьому тандемі грало першу скрипку. Однозначно, оповідь велася майстерно і ніяк не схожа була на потуги дебютанта. Особливо, якщо вважати, що автор-чоловік ніби розчинився в описі здебільшого жіночого світу, сюжету, події, якого відбуваються у 2025 році здебільшого в Києві з незначними флешбеками. У мене навіть виникла підозра, чи не в тандемі з якоюсь пані було написано цей твір, якщо не припустити й зовсім кримінального, про рабиню, яка сиділа десь у погребі в пана Полякова з ноутбуком і час від часу вимінювала нові розділи роману на харчі та воду. Такі припущення цілком відповідають парадоксальній інтризі самого твору. Молодий мужчина, шукаючи роботу, втрапляє у добре оплачуваний "соціальний експеримент", ідея якого народилася в голові молодої, епатажної, красивої і зовсім не бідної пані Векли – ефектної непередбачуваної "породистої" особи з… довгим носом. Подібне притягує подібне? Пані Векла загадує новій штатній одиниці знайти по Україні красивих довгоносих дівчат, відібрати з них найрозумніших і найкрасивіших для якоїсь тільки їй відомої справи. І він береться до роботи, мало що розуміючи в можливих її наслідках. По ходу розвитку подій виринають також інші персонажі, чоловіки і жінки з минулого головних героїв, ніби з пазлів складаючи їхній сьогоднішній портрет, пояснюючи причини певних викривлень, надбаних душевних патологій, джмелів у головах. Інколи все це видається маячнею. Герої розмовляють, виникають-зникають, чимало п’ють міцних напоїв, роз’їжджають на автівках, торкаються світу моди та будівництва, рухаються в невідомому читачеві напрямку до невідомої, здається, і їм самим мети. Власне, сумувати з усім цим не доводиться, адже автор час від часу ніби щипає читача, що розслабився, підкидаючи новий поворот подій. І робить це дуже вправно і вчасно, як на дебютанта. В романі є чимало роздумів, потоку свідомого і підсвідомого, цікавого тим, що ти й сам колись мимохідь думав щось подібне, та воно промайнуло, як ранковий сон перед пробудженням, а ось тепер хтось його вловив і припечатав до сторінок роману. Проблема людської душі – ось, власне, те, навколо чого обертається все написане. Це було, є і, напевне, буде. Принаймні, автор стверджує це, описуючи вигадані події 2025-го року. Книга спонукає думати, відчувати, дивує, інтригує, інколи шкрябне, немов пінопластом по склу, але не розчаровує. Книгу написано хорошою українською мовою інтелігентною начитаною людиною. Це враження присутнє постійно, але немає й натяку на якийсь плагіат, просто розумієш, що автор ще до того, як стати автором, увібрав у себе чимало хороших книжок і прожив чимало чужих життів через них. Можливо, саме це стало ниткою-страховкою, яка втримала все описане разом і не дозволила розпорошити почате. Однозначно рекомендую до читання – цей роман направду незвична, нова страва на кухні сучасної української літератури.