Любов і кіт – рецензія на книжку Лущевської
Рецензія члена журі Марти Шокало на книжку Оксани Лущевської "Вітер з-під сонця".
Оксана Лущевська. Вітер з-під сонця. - Київ: Фонтан казок, 2016. Перший, хто трапляється нам у книжці "Вітер з-під сонця" Оксани Лущевської, - це кіт. Його роздуми про ранок і рибу займають аж дві сторінки. Оскільки я не дуже люблю котів, та ще й коли їм відводиться ціла сюжетна лінія, я спочатку відклала книжку. Наступного разу я таки дочитала до того місця, де з'являються люди, і читання мене захопило. Ця повість - про першу любов і біль від втрати. Усе це переживає головний герой - хлопчик Женька. Це його перше літо без тата. Він сумує за ним так, що мимоволі накочуються сльози, коли читаєш. Про його біль розказано дуже правдиво. Так само, як і про його любов до дівчинки Риськи. Вони зустрічаються в Затоці на літніх канікулах. "Вітер з-під сонця" - це книжка, яка читається за вечір. Відірватися від неї важко. А після прочитання ще довго ходиш під враженням. "У героях цієї книжки впізнає себе кожен підліток, який уже мав щастя закохатися", - сказано у анотації. І хоч я вже давно не підліток, вона і на мене навіяла спогади про юнацьке кохання. Ніяковість, хвилювання, радість від зустрічі, нетерпляче чекання, коли калатає серце і холоне в животі. Усе це так вміло передане письменницею. Так, ніби вона сама - один із героїв книжки. "Вітер з-під сонця" вже отримала відзнаку на одному із конкурсів дитячої літератури "за тонке психологічне змалювання підліткового характеру". Це справді те, чим вирізняється проза Оксани Лущевської. Вона ніби стає пліч-о-пліч із героями своїх книжок. Вона не заграє з ними і не повчає. Вона їх уважно слухає і співпереживає. А головне - вона з ними серйозна. Особливо мені хочеться похвалити авторку за те, що вона не вживає лайки і жаргонних словечок. Бо чомусь ті, хто пише для підлітків, вважають, що це обов'язково треба робити. "Вітер з-під сонця" - це легка, сумна і світла книжка. Вона про почуття і людські стосунки. Про радість і складність спілкування. Обсяг, темп і тональність розповіді - усе здається правильним і доречним. Єдине, що мене бентежило до самого кінця - це кіт. Я так і не зрозуміла, навіщо він там. І чому історію Женьки не можна було розказати без його участі. Цей кіт - ніби бантик. Красивий, але зайвий. Без нього можна було б і обійтися. Розповідь від його імені - якась штучна і занадто вже дівчачоорієнтована. А книжка варта того, аби сподобатися і хлопцям. І допомогти їм. Особливо зараз, коли багато з них, так само, як і Женька переживають втрату своїх батьків.