Лицарі проти Песиголовців
Про книжку "Самійло" Ярослава Яріша, яка увійшла до довгого списку Дитячої книги року BBC, розповідає член журі Віра Агеєва.
Майстерно скомпонованим сюжетом повість захоплює і дітей, і, схоже, дорослих. Як не співчувати лицареві, що бореться зі злом, причому злом могутнім, багатоликим, незнищенним? Ця книжка дуже сучасна в тому сенсі, що ми вже певно знаємо: зло ніколи не можна перемогти остаточно, але боротися з ним треба повсякчас. В основі розповіді Ярослава Яріша - український епос; тут вгадуються думи й про Самійла Кішку, і про козака Голоту, і про "дівку-бранку" Марусю Богуславку. Реальна історія переплітається з міфом. Налітають на село людолови, хапають людей у ясир, палять хати й обійстя. Утім, одразу ж вказано й на винуватця трагедії: якби не боягуз і недбалець Петро, лихові можна було б запобігти. Крива стежина веде все далі - коли раз оступився, то немає вже повроту. Заснувши п'яним, козак прокинувся зв'язаним полонеником. Далі показує ворогам стежку до села, стає свідком загибелі близьких людей. Усправедливити світ береться наш головний герой. Дванадцятирічному Самійлові вдається зробити все, за що б він не взявся. Хлопчикове заповітне бажання - визволити з бусурманської неволі маленьку сестричку. Це Самійло рятує пораненого підлим зрадником Івана: той повернеться з-за порогу смерті, відчує в собі мудрість характерника, змінить не лише сутність свою, але й ім'я. Івана тепер бачимо козацьким отаманом Голотою. Вони з Самійлом таки доберуться до Азова, побачать страхітливий ринок рабів. А в дорозі доведеться боротися не лише зі злими людьми, а й із істотами міфічними, наділеними нелюдською могутністю. Та виглядає, що сила любові таки непереможна. Можливо, Самійло завжди досягає задуманого, бо ніколи не може переступити через співчуття до слабшого. Ризикуючи втратити назавше Яринчин слід, усе ж лишається коло непритомного Івана, бо той не виживе без самовідданого догляду. Хлопчиковою хоробрістю й гідністю захоплюється сам козак Мамай - і в слушний момент приходить на допомогу. Битва добра зі злом триває і в людському, і в чаклунському світі. І хоч страхітливий всевидячий Грифон невпинно ширяє над степом, обертається, спустившись, на могутнього вершника, не лишаючи суперникам шансу на перемогу, - але козацька мужність і спритність, воїнська доблесть перемагає навіть злі чари. А ще ж зустрічаються на шляху зовсім уже дивоглядний Песиголовець - невтомний і безсонний охоронець Азова та Тлустий Кіт. Останній чимось навіть трохи симпатичний, до того ж і боротися з ним виявилося нескладно. Ну а вже казковий Дідько тут і зовсім постать комічна: зваблює він хіба слабких і недотепних, а здебільш ведеться йому тяжко і розтирати синці після побоїв доводиться пекельному спокусникові незрідка. Що дуже вигідно вирізняє цю козацьку історію на тлі багатьох сучасних інтерпретацій минувшини, то це несентиментальність. Страждання не затьмарюють героїку. Персонажам Ярослава Яріша все вдається, вони готові здолати всі перешкоди. Навіть вороги-ординці часом здатні пошанувати козацьку хоробрість. Перемога чи поразка в чесному бою іноді може залежати від якогось випадку, але лицарський кодекс не можна порушувати ні за яких обставин. Бусурманська неволя в тому жорстокому світі незрідка бувала приділом жіночим. Автор пробує психологізувати архетипну історію Марусі Богуславки. Вона "потурчилась-побусурманилась", віддалася за владного й заможного пашу. Втома, страх, фізичне й моральне виснаження змушують дівчину-християнку зрадити віру, згодитися на шлюб. Врешті, її чоловік наділений багатьма гарними рисами. Усе ж Маруся вважає своє рішення переступом і хоче спокутувати вчинене. Українку тут протиставлено мусульманським жінкам. Вона вміє обстоювати власні принципи, може домагатися свого. Як і в думі, Маруся відмикає темницю, сприяє втечі своїх земляків. Чоловікові ж пояснює, що люди нікому не можуть належати як раби, бо сам Господь створив їх вільними. Чи то сила аргументів, чи то жіноча врода - щось таки переконало всемогутнього Ібрагіма. До того ж, Маруся носить під серцем його дитину. Малий спритник Самійло таки переміг злого Грифона. Швидку чайку взяв під захист сам престарий Дніпро: на рідних тихих водах уже нікому не вдасться пустити її на дно. А битва за козацьку Україну тривала й триватиме. За різних історичних обставин, різними засобами. Бо це наша земля, у ній закорінена наша пам'ять. Песиголовці й Грифони ніде натомість не почуваються вдома.