"Каравани кохання": як самотні іспанські фермери знаходять любов
Іспанія - лідер серед усіх країн Європейського Союзу за темпами скорочення сільського населення. Протягом десятиліть мільйони людей мігрували до міст у пошуках роботи.
Залишилися переважно люди похилого віку, або самотні чоловіки, що працюють у сільському господарстві. То як же одинокому іспанському пастуху знайти своє кохання? Старовинні кам'яні будиночки муніципалітету Прадена-де-Атьєнса, розташовані по обидва боки долини, поступово руйнуються. 52-річний Антоніо Серрада доглядає тут худобу усе своє доросле життя. Так само, як їхній батько і дудусь, вони разом із братом вирощують на фермі кіз. Будинок Антоніо знаходиться лише за дві з половиною години їзди на північ від Мадрида, однак в оточенні суворих гір, де зазвиває крижаний вітер, він видається набагато більш віддаленим. "Якби не ми з братом, наше селище вже давно би занепало", - говорить він. У Прадені-де-Атьєнсі цілий рік живе менше десяти людей. На очах Антоніо десятки його сусідів поїхали до міст шукати кращої долі. Він ніколи не хотів поїхати - але прагнув мати дружину. І після 30-ти почав активно шукати жінку, яку б не відлякало життя у майже покинутому селі. Це було нелегко. "Була якась телевізійна програма - "Фермер шукає дружину", чи щось таке. Її показували по вівторках. Я хотів піти на цю програму", - говорить він. Однак цього так і не сталося. Тоді Антоніо почув про "Караван жінок" - або "Караван кохання", як його іноді ще називають. Це комерційна ініціатива, організатори якої привозять одиноких жінок з Мадрида на спеціальні вечірки у віддалених селах, де вони можуть познайомитися з одинокими місцевими чоловіками. Маноло Госало зі своєю партнеркою Венесією Алькантарою організовують такі екскурсії з 1996 року. Ця пара, мабуть, є найкращою рекламою ініціативи - вони познайомились саме під час одного з перших "караванів" Маноло. Маноло Госало перевіряє квитки у жінок "Наразі ми організували близько 600 вечірок... В результаті сформувалось десь 180 пар. Звичайно, не всі вони мали тривалі стосунки, але близько 100 пар досі разом", - говорить Маноло. Венесія Алькантара готується до вечора Коли Антоніо прочитав, що до ресторану в сусідньому селі приїздить такий караван, він скинув робочий одяг, причепурився і попрямував туди. Колумбійка Марія Карвахаль, що мешкає у столиці, вийшла з автобуса останньою. "Ми всі танцювали, і Антоніо продовжував на мене дивитися, - згадує вона. - І я спитала у нього: "Хочеш потанцювати?" Він відповів, що він не вміє... Тож я теж пішла і сіла, а він не переставав на мене витріщатися! Так усе і почалося". Антоніо і Марія під час однієї з перших зустрічей За вечерею Антоніо і Марія сиділи за одним столом - іскра між ними вже спалахнула. "Ми говорили і говорили. А потім говорили ще", - згадує Антоніо. І коли знову заграла музика, його сором'язливість розтанула: "Ми спустилися вниз потанцювати, випили пива - і так все і сталося!" Пара домовилась зустрітися за два тижні на черговій вечірці каравану у цьому регіоні. Тоді Антоніо запросив Марію відвідати Прадену-де-Атьєнсу на вихідні. Він забронював для них сільський готель, і показав Марії своє селище. Антоніо зітхнув з полегшенням, коли побачив, що майже порожнє село Марії сподобалось. "Я люблю спокій", - просто каже вона. Пропрацювавши понад десять років у Мадриді прибиральницею, жінка була готова до змін. "Коли я вперше приїхала з Колумбії, я іноді ходила з друзями в Мадриді на танці. Але через деякий час я вже просто їхала з дому на роботу та з роботи додому". Фермер спостерігає за приїздом каравану Марія вважає, що їй пощастило. "Подруга, з якою я їздила у каравані, відвідала багато вечірок протягом багатьох місяців. Вона зустріла багато людей, але так і не знайшла нікого особливого. Я познайомилася з Антоніо під час першої ж поїздки". Стимулом для створення таких караванів стала депопуляція сільського населення - заохочення стосунків між жінками з міст та чоловіками, що лишились у селах. Міграція з сіл активно розпочалась під час диктатури Франко наприкінці 1950-х років, коли фабрики в містах пропонували робочі місця для селян. Наразі під загрозою знаходиться існування 4 000 селищ і сільських громад Іспанії - у 1 300 муніципалітетах живе менше 100 людей. Але каравани підтримують далеко не всі. Критики кажуть, що транспортування жінок по всій Іспанії для задоволення потреб чоловіків "перетворює їх на товар". І той факт, що більшість жінок у таких караванах є мігрантами - з Латинської Америки та Східної Європи - робить їх більш вразливими. Неодноразово автобуси каравану розмальовували графіті - Caravana Machista (Караван мачизму) і La mujer no es ganado (Жінка - не худоба). Попри невдоволення, Маноло Госало продовжує організовувати один караван на місяць. І навіть в епоху інтернет-знайомств попит на них досі існує. "Люди хочуть зустрітися одне з одним у реальному житті - це перевага караванів", - каже він. "Є багато компаній, які організовують вечори одинаків у містах, а ми просто робимо те саме у сільській місцевості, де багато одиноких чоловіків. І деякі з них взагалі не вміють користуватися інтернетом - дехто заледве вміє користуватись мобільним телефоном". Від зустрічі Антоніо і Марії минуло вже майже шість років. Антоніо все ще надзвичайно схвильований тим, що знайшов своє кохання після таких довгих пошуків. А півтора року тому в них народився малюк, якого також назвали Антоніо. "Це так захопливо - бачити його, коли я повертаюсь додому з роботи, бавитись із ним... Я весь день проводжу з тваринами, а потім нарешті маю, з ким поговорити... Нарешті я маю справжній дім, а не просто місце, де живу", - каже Антоніо. Чи думають вони про поповнення у родині? "Ні, ні, ні", - сміється Марія. "Мені 51 рік - я народила Антоніо у 50 років, а завагітніла у 49 років. Я маю 31-річну дочку, і мої онуки старші за сина! Але Антоніо хотів дитину". Для Антоніо Серрада радість батьківства не тьмяніє - він насолоджується кожною хвилиною. І з оптимізмом дивиться у майбутнє - незалежно від того, чи буде його син одним із тих, хто допоможе зберегти селище Прадена-де-Атьєнса, чи, як більшість, вирішить поїхати до міста. "Я залишаю тут для нього наше коріння - так само, як мій батько залишив його тут для мене. Та чи захоче він зберегти цю традицію - вибір за ним". Хочете отримувати найважливіші статті в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram. Хочете поділитися з нами своїми життєвими історіями? Напишіть про себе на адресу questions.ukrainian@bbc.co.uk, і наші журналісти з вами зв'яжуться.