Що доброго в житті волоцюг?
Олексій Чупа. Бомжі Донбасу. Брустурів: Дискурсус, 2014.
Людям звично читати про ситих, в усіх сенсах особистостей. Біографії відомих і знаменитих, продаються на "ура", викликають захват. Читач переконаний, що ніколи не досягне подібних висот, радо смакує щасливі долі. Натомість доля безхатченків – лякає, впасти на саме дно суспільства, значно легше. Достатньо незрозумілих махінацій з нерухомістю, як це було у одного з героїв книжки – Малевича. І ось ти бомж. "Іноді здається, що пальцями я можу намацати дно, але піді мною знову розкривається прірва, і я більше не вірю, що дно взагалі існує". Молоде видавництво "Дискурсус" запустило серію "Свіжа проза". Першою в ній вийшла книга Олексія Чупи "Бомжі Донбасу" Здавалось би що доброго в житті волоцюг. Тему безхатченків, воліють не афішувати. А тут ціла книжка присвячена їм. Попри не дуже ароматну назву, проза свіжа і цікава. Це дійсно історії життя чотирьох бомжів. Починається розповідь з того, що головний герой проходячи попри цвинтар, вирішує піти на нього і померти. Але він не Григорій Сковорода, який, якщо вірити, вирив собі яму, ліг в неї і відійшов у вічність. Бродяга, хоча по своєму теж філософ, але подумавши , що "смерть на цвинтарі – це далеко не халявна перепустка до світу спокою й забуття", вирішує ще пожити. І ця перша маленька перемога життя над смертю, додає оптимізму. Хочеться дочитати твір. Звідки автор її знає – невідомо, але прочитавши книгу, не покидає думка, що подібні бомжі не вигадка, а реальні мешканці, реального шахтарського міста. Я уявляла, як депресивний світ персонажів, проектується на мій світ. Як осад зламаних життів, осідає на моє власне. Натомість в книзі немає відчаю. Є гіркота за минулим життям. Але з гумором будь-яка ситуація сприймається легше. Автор добре присмачив ним текст. "Я занадто захопився вмістом сміттєбака і занадто заглибився у думки, що не личить безпритульному (що по робиш – відголосся старого життя, клята звичка думати й аналізувати". Бомжі Чупи, не зловживають алкоголем, влітку не вживають м’яса (боячись за власне здоров’я). Обізнані з творами Томаса Мора та Кампанелли. І живуть начхавши на думку соціуму. Персонажі книги досить благородні, піклуються одне про одного, спілкуються українською. А події в книжці, відбуваються, до речі в промисловій Макіївці. "Якщо скажеш, що ти отакий із Макіївки і говориш не російською, тебе задовбають питаннями, чого так сталося, що я цим хочу довести, кого я хочу намахати, але й після детальних відповідей на питання все рівно ніхто не вірить». Вони як перелітні птахи мандрують з місця на місце. Гуртом перебираються в теплі краї взимку. Дорогою їх переслідують міліціонери і волоцюги з інших районів міста. Їм рідко сняться сни. Вони гнані голодом та підлітками, що ласі до знущань. А прості перехожі з роздратуванням та огидою дивляться на них. «Ми всі четверо вже здохли одного разу, а те, що відбувається з нами зараз – паскудна групова реінкарнація". Так, один з героїв, на початку 90-х перебрався з Тернопільщини на Донбас, з метою українізації народу. "Де-де, а в цьому краю сильних людей рештки комунізму відімруть найшвидше". Хоча як бачимо "рештки" відмирають погано. А те, що замість просвітника, він став бомжем, не дуже хвилює героя. Зрештою, саме він українізував, трьох приятелів по вулиці. Чим не привід для гордості? "Попри всю занедбаність промисловості й затурканість місцевих мешканців, тут можуть закрутитися шалені гроші, якщо навести порядок, із цього регіону можна зробити справжню цукерку – було би бажання. І той, хто дере горло про «дозволити їм звалити куди хочуть", пошкодує, якщо вони-таки звалять. Але все ж мене як українця тішить те, що всі ці розмови починають виключно політичні діячі. А звичайні люди – ніколи, бо вони хочуть нормального життя і гідного ставлення до себе". Перефразувавши відомий вислів, можна сказати, що устами безпритульного говорить істина. Дочитавши книжку до половини, читач може гадати, що і наступна половина буде про будні бомжів. Але тут і починається цікаве, те що в анотації згадується як "роман в романі", виринає на сторінках. На території закинутого заводу, в якому наша компанія бомжів вирішила зимувати, появляється дивний старий. Дід, як виявилось не безпритульний, а місцевий пенсіонер. Він знає якусь дивну таємницю, яка стосується всього народу українського. Саме її він і готовий повідати чотирьом приблудам. Старий має німецьке коріння і "о диво" теж спілкується українською. Розповідає про дитинство у Львові і часи радянської та німецької окупації. Історичний екскурс з уст бомжа, це погодьтесь цікаво. "Війна це страшна річ. Ця – колись та й скінчиться, а наступної, сподіваюся, ти не застанеш. Найцінніше, що є в житті – люди, а після людей – книги. Якщо можеш врятувати людину – врятуй її, якщо не можеш – збережи її книги, вона житиме в них, поки сторінки не розсиплються на порох». Він ділиться власними рефлексіями з приводу мешканців Донбасу: "Трави мають корені, а ці люди – не мають. Вони, як дитячі іграшки, пластмасові солдатики, виставлені на широкому великому столі. Їхня кількість і величина не мають жодного значення: достатньо чиєїсь примхи – і їх всіх можна змахнути в небуття одним порухом. Ось звідки це все – у степу не можна почуватися своїм, тут усі чужі, тимчасові, недоречні. Тут лише трави – свої, лише степові трави, але й вони значною мірою затоптані і винищені". Старий веде "нових сусідів" в підземні ходи заводу, розповідає про фальшування історії і читає їм рукопис 17 століття, як істину про нашу країну. "Україна справжня, давно закатана в асфальт та затоптана ворогами, люди відірвані від коренів і вважають себе не тими, ким вони є. Поки їм не розповісти, поки вони не повірять, діла тут не буде". На читача, як і на героїв книжки, лине кількість фактів, в достовірності яких сумніваєшся і віриш водночас. Хочеться відкрити Інтернет і пересвідчитись, чи бува не були в історії України міста Ярограда з його утопічним устроєм. Чи дійсно Мокричі і Чорне Місто, колиска могутнього українського народу? Автор залишає нас з цими здогадками наодинці. Підсумовуючи власні враження, напишу, що в перервах між читанням новини з воюючого Сходу, варто почитати історію бомжів Донбасу. Крім того читається вона легко. А "кишеньковий" формат книги зручно читати в транспорті. У долях цих безпритульних, як і в міфічних згадках про древні міста, як не парадоксально – можна побачити себе, а то і весь народ. А фраза про те, що неможливо єдиним ударом вирубати під корінь такий могутній народ. Вселяє оптимізм і надію про мирне життя в державі. Більше матеріалів про премію читайте у спецпроекті Книга року 2014.