Путін в ПАР лобіює інтереси російських компаній
Президент Путін перебуває з візитом у Південноафриканській республіці, що вважають спробою Кремля відновити втрачений вплив у регіоні.
Оглядачі кажуть, що візит президента Росії є знаковим за 12 років по тому, як минула ера апартеїду. Раніше правлячий Африканський Національний Конгрес мав тісні зв’язки з Москвою під час визвольної боротьби. Багато колишніх активістів Конгресу, в тому числі і президент Табо Мбекі, пройшли військову підготовку в Радянському Союзі. Тепер Південно-Африканська Республіка та Росія серйозно обговорюють спільні можливості для бізнесу, про що свідчить те, що пана Путіна під час візиту супроводжує ціла команда бізнесменів. Південно-Африканська Республіка постачає більше фруктів до Росії, ніж до Британії, що є її традиційним ринком. А російський найбільший виробник сталі під час візиту Путіна намагатиметься отримати більшу частку в одній з провідних Південно-Африканський фірм. Чи вдасться Росії, досягнути економічних домовленостей у південній чатсині Африки, до якої останнім часом виявляє посилений інтерес Китай - досліджував кореспондент Бі-Бі-Сі з економічних питань Ендрю Волкер. 'Економічні позиції Росії у світі змінилися у зв"язку зі збільшенням останніми роками ціни на сиру нафту і природній газ. Отримані від цього прибутки сприяють гарному станові державної фінансової системи Росії, а також дозволяють підприємцям вкладати вільні кошти у розвиток бізнесу. Один із російських високопосадовців заявив, що угода із ПАР стосуватиметься нових інвестицій у завод металосплавів. Російським партнером буде одна з інвестиційних компаній, власником якої є мільярдер, особливо зацікавлений в алюмінієвій та нафтовій промисловостях. Та компанія вже має частку пакету акцій однієї з марганцевих шахт у Південній Африці. Не виключено, що будуть також інші домовленості, однак південноафриканська преса доволі скептично оцінює перспективи того, що візит досягне прориву у нових комерційних взаєминах. Пишуть також, що російські інтереси в Африці відрізняються від китайських, які дедалі більше просочуються до африканського континенту. Китай зацікавлений у доступі до джерел сировини для своєї промисловості, що швидко розвивається, особливо - до покладів нафти, яку йому доводиться імпортувати у дедалі більших обсягах. Росія ж має власні нафту і газ, яких вистачає і їй самій, і для продажу. До того ж, у неї менші апетити у промисловому прирості. Російські бізнесмени можуть сподіватися на корисні угоди в Африці, але очевидно більших новин слід очікувати від Китаю.'