Як Лісабон відродив старовинне мистецтво азулежу
На початку XX століття славетна португальська плитка з витонченим орнаментом – азулежу – втратила свою популярність. Але взірці цього вишуканого мистецтва й досі захоплюють - зі стін Лісабона, в музеях і метро міста.
Азулежу на стінах метрополітену в Лісабоні Блакитно-білі кахлі на стінах монастиря Божої Матері в Лісабоні розповідають захоплюючі біблійні історії у найдрібніших деталях: Мойсей і Неопалима Купина, житіє Святої Клари, праці святого Франциска Ассізького. Керамічна плитка з витонченими малюнками та візерунками, яка носить назву "азулежу", є не тільки надзвичайно красивою, але й унікальною частиною португальської культури та історії. Саме тому в 1971 році в монастирі відкрився Національний музей азулежу, який став центром збереження і дослідження унікальної художньої традиції, що походить з різних регіонів країни і епох. Керамічна плитка з витонченими малюнками є унікальною частиною португальської культури та історії Мистецтво азулежу прийшло в Португалію в XV столітті, коли переважна частина Піренейського півострова перебувала під мавританським правлінням. Хоча дехто припускає, що назва стилю походить від португальського слова azul "блакитний", більшість дослідників погоджуються, що назва має арабське походження і означає "полірований камінець". "Плитка традиційно використовується в мистецтві багатьох країн, де вона зазвичай прикрашає стіни на кшталт гобелена, – пояснює директорка музею Марія Антоніа Пінто де Матос. – Але тільки в Португалії вона стала частиною будівлі. Декоративні кахлі виконують функцію і будівельного матеріалу, і орнаменту". У давнину основною темою розпису азулежу були біблійні сюжети Насправді, далеко не всі будівлі Лісабона, вкриті азулежу, мають давню історію. На початку XX століття біло-блакитні кахлі раптом потрапили в немилість. "Культурна еліта країни почала зневажливо ставитись до традиційного мистецтва, стверджуючи, що азулежу – лише для бідних", – пояснює Нуну Перейра, керівник відділу міжнародних справ лісабонського метро. Національний музей азулежу, який став центром збереження і дослідження унікальної художньої традиції Відродження художнього стилю почалося в 1950-і роки, коли інженери і дизайнери перших станцій лісабонського метро вирішили в простий спосіб відтворити зовнішній вигляд португальської столиці під землею. Найбільше з семи перших станцій метро міста вражають зупинки Parque і Restauradores. Їхні стіни вкриті кахлями з геометричними малюнками, більшість з яких є витворами португальської художниці Марії Кейль, чий чоловік Франсіско Кейл ду Амарал був архітектором лісабонської підземки. Художній смак і мистецтво декору Марії Кейль тепер відображаються на стінах 19 станцій метро Лісабона. Художниця сприяла відродженню традиційного португальського орнаменту, а Всесвітня виставка в Лісабоні в 1998 році стала поворотним моментом в історії мистецтва азулежу. Морська тематика розпису на станції Oriente Коли Лісабон отримав право провести Expo '98, міська влада вирішила, що ідеальним місцем для виставочного комплексу має стати занедбана ділянка на березі річки. Район вирішили з'єднати з рештою міста новою лінією метро, а станції, побудовані на ній, створили додатковий простір для мистецтва азулежу. На місце геометричного дизайну Марії Кейл прийшли оповідання в малюнках. Стіни станції Alameda прикрасили зображення руки художника Кости Пінхейро. Зображення мореплавців і кораблів відображали історію Португалії - морської держави. Зображення мореплавців і кораблів відображають морську історію Португалії. На фото - станція метро Oriente Станцію Olivais, над стінами якої працювали художники Нуну Сікейра і Сесілія де Соуза, прикрасили кахлі з оливковими деревами на честь гаю, що колись ріс на цьому місці. А на останній станції, перед виходом на Всесвітню виставку, працювали художники з п'яти континентів. Кожен з них отримав свій власний простір для творчості. Єдина умова – зображення мала об'єднувати морська тематика. Палац XVII століття Fronteira Palace З тих пір кахлі в стилі азулежу з'явились на стінах і багатьох інших станцій метро. Станцію Cais Do Sodre прикрашають гігантські кролики зі сторінок "Аліси в країні чудес", а на стінах Alto do Moinhos б'ються рогами кози та розмахують пір'ями письменники. Багато з нових творів азулежу в Лісабоні та інших містах Португалії зроблені спільно з галереєю Ratton, яку відкрили в 1987 році поблизу Байру Альто. У галереї постійно демонструються виставки місцевих та іноземних майстрів азулежу, вона також допомагає при масштабних роботах у громадських спорудах, приміром, під час інтер'єрних робіт на залізничних вокзалах Португалії. "Головне завдання галереї - подалати розрив між сучасним мистецтвом і традиційним живописом, – пояснює співвласник галереї Тьягу Монте Пегаду. – Ми намагаємось відкривати нові художні форми. Ми не використовуємо сюжети та малюнки, які вже існують". Сюрреалістичні розписи в лісабонському метро Галерея також допомагає художникам азулежу знайти замовників. Монте Пегаду називає цей процес "демократизацією мистецтва". Так, у садах палацу XVII століття Fronteira Palace з'явився cтворений Паулою Рего фенікс, який здіймається з вогню, а ігровий майданчик на Praça Marcos Portugal прикрашають жінки, що танцюють, руки художника Менеза. На великій площі Praça do Comércio, яка зв'язує центр Лісабона з набережною, вхід до надзвичайно популярного серед туристів Музею пива прикрашає барвиста фреска Жуліо Помара. Кролик вгризається в кавун, чоловік грає на мандоліні та всілякі інші дивні сцени зливаються в сюрреалістичну картину. Сучасне азулежу – переосмислення традиції Напис віщає: "Все, що намальовано на стіні, зроблено, щоб розважати. Це вуличний перформанс – не більше, не менше". Звичайно, це відрізняється від старовинних зображень Мойсея і Неопалимої Купини, але якщо азулежу створюють заради чистого задоволення, це свідчить, що традиція продовжує своє життя. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Travel.