Жалоба: Париж оговтується після нападів
На символі Парижа - Ейфелевій вежі - з учорашньої ночі не горять вогні підсвічування в пам'ять про жертв серії нападів у французькій столиці в п'ятницю. Найперше - жертв захоплення заручників у театрі "Батаклан".
Відсутність чогось звичного іноді буває красномовнішою за прямолінійну скорботу і солідарність. Згасла Ейфелева вежа - символ, який силою не поступається численним квітам і запаленим свічкам, які парижани з раннього ранку приносять до місць загибелі людей. Чорна, з іржавими плямами, масивна металева конструкція і при світлі дня, і в сутінках нагадує про оголошену в Парижі триденну жалобу. Тим не менше, Ейфелева вежа продовжує залишатися насамперед туристичною визначною пам'яткою. Туристів тут в суботу, імовірно, було все ж менше, ніж у звичайний вихідний день (вежа була закрита для відвідування), але ті, хто прийшов, із звичайним завзяттям і радістю робили селфі з усіх можливих ракурсів. Якщо десь і відчувалася особлива атмосфера, шок від того, що сталося напередодні, то найперше це було у зовсім іншій частині міста - на площі Республіки. Площа з величезною статуєю Республіки розташована всього за 200-300 м від театру "Батаклан". Ще вночі весь цей район був оточений поліцією і спецпризначенцями, але після завершення штурму рух на площі і прилеглих до неї вулицях відкрили. Закритим для сторонніх і преси залишався лише невеликий сектор навколо театру на бульварі Вольтера. Будівлю театру "Батаклан" з великим однойменним кафе в суботу вже можна було роздивитися зблизька, але весь перший поверх ще вранці наглухо завісили білою непрозорою плівкою. На площі Республіки біля монументу організували імпровізований меморіал. Люди весь день приносили сюди квіти і запалені свічки, над ними повісили величезний транспарант зі словами "Я - людина". Опівдні біля монументу було близько 40 людей, але щогодини їх ставало дедалі більше і потім лік пішов на сотні. Деякі просто стояли й мовчали, інші перемовлялися між собою, деякі погоджувалися поговорити з журналістами. Однак спонтанного масового мітингу в суботу в Парижі не сталося - і не тому, що люди боялися вийти на вулиці. Коли на площі Республіки зібралося близько 500 людей, поліція попросила людей розійтися. Задля безпеки влада Парижа рекомендувала в суботу не створювати великих скупчень людей, а всі розважальні заходи і традиційні суботні ринки і без того були скасовані. "Ми не боїмося" - написано на плакаті Можливо, шок від того, що сталося все ж сильніше, ніж це здається на перший погляд, - як у тяжкопораненої людини, яка певний час не усвідомлює, що з нею щось не так. Принаймні в соціальних мережах парижани в суботу були зайняті природними після настільки жахливої трагедії першочерговими справами: дізнатися, чи все в порядку з твоїми близькими та друзями, підтримати тих, кого події минулої ночі торкнулися безпосередньо. "Я сьогодні прокинувся з відчуттям, ніби у мене вчора був кошмар. Але ні, ця бійня - наша дійсність"; "Прокидаючись, сподіваєшся, що все, що відбувається, було лише кошмаром. Але ні, це наша сумна дійсність"; "Почуття безсилля. Воно скручує кишки і зжирає серце", - подібних твітів парижан в суботу були сотні. Вдень раптово посипалися новини про евакуацію в знаменитому торговому центрі "Галерея Лафайєт". На щастя, тривога виявилася помилковою - хтось залишив без нагляду пакет. У метро - і це теж незвично для Парижа - французькою, англійською, німецькою та іспанською мовами диктор робить регулярні оголошення саме з цього приводу: не залишати без нагляду свої речі, бути обачним і дотримуватися заходів безпеки. Хоча Франція оголосила про закриття кордонів і посилений контроль на прикордонних пунктах, туристів в столиці як і раніше чимало. І в районі Опери, і на Сіте у Норт-Дама, і біля Лувру, незважаючи на те, що всі музеї в цей день були зачинені. Поліцейських на вулицях теж стало помітно більше, а от військових, - незважаючи на повідомлення про введення в місто додаткових півтори тисячі військовослужбовців, - помітно не було. Людей на вулицях Парижа в суботу, звичайно, було менше, ніж зазвичай. Особливо це було помітно вранці, коли деякі райони міста виглядали досить пустельними. Але ближче до опівдня Париж уже жив цілком звичайним життям - хіба що всього було трохи менше: менше туристів, менше відвідувачів кафе і ресторанів, менше покупців в магазинах. Для міста, менш схильного до щоденних свят, такий ритм життя можна було б назвати нормальним і буденним. Але для Парижа це незвично - як Ейфелева вежа без підсвічування.