Блог з Луганська: історія однієї вулиці
Я живу у приватному секторі Луганська. А це така частина міста, яка існує за своїми неписаними законами.
Саме з наших районів понад 200 років тому починалося місто, яке утворювали заводчани та приїжджі, шукаючи кращої долі, більших статків та світлого майбутнього для своїх дітей. Мої сусіди - найяскравіший приклад того, з кого складалося місто два сторіччя тому. Всі навколо мене - робітничих професій, люди, що за родинними традиціями теж отримали гарні робітничі спеціальності, які зараз виявилися нікому не потрібними. Це якась дія за інерцією, яка передавалася з покоління в покоління цілі сторіччя, але саме на цьому зрізі життя виявилося нікому не потрібним. Єдину на нашу широку та світлу вулицю медсестру завжди дуже поважали. Її освіті та освіченості заздрили, до неї йшли у будь-який час за порадою. Мені здається, що жителі нашої вулиці були тими, хто міг би призначити їй нагороду за всі її заслуги перед нами протягом усього її життя. Коли вона була вже на пенсії, вона після літа 2014 року повернулася на своє робоче місце - пояснювала це тим, що охочих працювати було не багато, то нехай хоч на неї зможе покладатися керівництво. Вона працювала увесь той час, поки нікому не платили гроші, невпинно ходила на роботу кожного дня. А потім з нас зібрали гроші їй на похорон - вмерла вона тихо та якось непримітно від давної хвороби. І, мені здається, ці гроші на похорон були єдиним випадком, коли спільно ми ховали когось усією вулицею. На нашій вулиці жила вчителька української мови. Справжня пані вчителька, яка навіть у побуті розмовляла рідною для неї мовою. До неї ставилися з обережністю та повагою. Вона була справжньою представницею інтелігенції, ходила з чоловіком у театр та трималася на ввічливій відстані від усіх. З війною вона поїхала до родичів на Львівщину, жила там деякий час, а потім повернулася до дітей. Вона була вже пенсійного, але ще енергійного віку, втім роботу собі знайти не змогла й уся подалася у допомогу дітям. Мені здається, її не дуже розуміли з її інтелігентністю, театрами, швидкою та природною для неї українською мовою. Більшість на нашій вулиці - робітники у багатьох поколіннях. Прекрасні електрики, слюсарі, зварювальники, теслярі. Ті, хто дійсно міг робити все власними руками та кому пощастило працювати на великих підприємствах, їздити у відрядження по всьому Радянському Союзу, мати можливість вчитися, працювати, відпочивати. Зазвичай це вже дуже немолоді люди, які із великою ностальгією пригадують своє минуле. Якщо вони не спилися, вони і досі можуть полагодити щось та відремонтувати. На жаль, у більшості з них діти шукають кращої долі десь по світу, залишивши батьків. І професія більшості з цих дітей така, що не вимагає освіти та спеціальної кваліфікації - будівельники. Хоча за традицією батьки вивчили дітей на зварювальників та слюсарів, бо бачили в цьому майбутнє на всі часи. До 1990-их років ніхто не міг подумати, що заводи більше не працюватимуть на повну, а після 2014 року стало зрозумілим, що ці заводи взагалі більше не працюватимуть. Загальний зріз жителів нашої вулиці такий, як і два сторіччя тому. Є вдалі приватні підприємці, які мають авто, бізнес, відремонтований дім, друзів зі свого оточення. Такі дуже часто зберігають субординацію з усіма навколо. Від них чекають допомоги та прагнуть наблизитися до них. Вдягнені краще за інших, вони мають якийсь зовсім інший погляд на життя. Але таких на нашій вулиці дві-три родини. При чому не так важливо, який це бізнес - торгівля на ринку одягом чи своя точка з продажу кави. Оцінюють їх життя, виходячи з того, яке в них авто та одяг. Такі не стали жити гірше після війни, бо і раніше жили дрібним бізнесом, який, як виявилося, на всі часи. Якщо людина вміє десь купувати, а потім перепродавати, вона зможе вижити у будь-яких умовах. Дуже непристосованими до нових умов життя виявилися ті, хто працював на когось. На приватних підприємців, на бюджетні організації, на державу. У них не було навичок шукати роботу, вони не вміли більше нічого. І більшість із них просто почала чекати, поки щось стане зрозумілим. Поки повернеться якась частина минулого життя, їх знову покличуть на роботу, при чому на ту саму. Найбільш адаптованими до життя виявилися жінки, які охоче йшли "служити", бо треба було годувати дітей. Багато хто просто звик боротися за себе протягом життя, тому "служба" виявилася не найважчим іспитом для них. Важко сказати, за кого вони були насправді. Мабуть, і самі ці "військові" навряд чесно б відповіли на це запитання. Як і більшість, люди просто обирали роботу, яка давала можливість жити та годувати дітей. Багато хто кинувся заробляти гроші по світу, але найчастіше світ звужувався до Росії та її великих міст, де обіцяли платити на будівництві. Ці спроби були різними, але здебільшого невдалими, при чому це не зупиняло нікого. Варто було комусь привезти гроші із таких дуже ризикованих поїздок, одразу забувалися всі інші марні поїздки, з яких поверталися обдуреними, без грошей та з підірваним здоров'ям. А взагалі, наша вулиця зараз, як і 200 років тому, дуже типова та є прекрасною ілюстрацією сьогодення: старі в очікуванні дітей, безробітні в очікуванні роботи та поодинокі працюючі, більшість із яких жінки. Є ще "військові", але це перманентний стан - "служити". На нашій вулиці постійно є хтось, хто "служить", хто "служив", хто збирається йти до лав місцевих "збройних сил". Бо Москву вони вже пройшли із будівництвом.