Та, що пережила Освенцим: остерігайтеся пропаганди ненависті
Коли Сюзан Поллак було 13 років, її разом із сім'єю завантажили у теплушку і з рідного дому в Угорщині відправили до окупованої Німеччиною Польщі.
В Освенцимі загинуло більше від мільйона людей, переважно євреїв. Проте донині знаходяться "історики", готові заперечувати цей факт Їм сказали, що це переселення. Дорога тривала шість днів, за цей час деякі люди у їхньому вагоні померли. "На підлозі у вагоні було трохи соломи, - згадує Сюзан. - Там було темно, холодно і дуже вороже. І майже не було місця, щоби сісти. Багато хто плакав. І там було багато дітей. Ми опинилися в пастці. Двері були замкнені, і ми зрозуміли, що це ніяке не переселення. Але ми навіть уявити собі не могли, що нас очікує". Двері відкрилися вже в Освенцимі. Сюзан Поллак додала собі пару років, і це врятувало їй життя Там, на залізничній платформі, нацисти відокремили тих, кому було призначено жити і працювати, від тих, кого негайно відправили на смерть. Сюзан збрехала про свій вік. Ув'язнений на платформі прошепотів їй, щоби вона сказала, що їй 15. Це врятувало їй життя. Її матір відправили прямо в газову камеру. "Не було ніяких прощальних обіймів чи поцілунків, мою маму просто відштовхнули в бік разом з іншими жінками і дітьми. Ця жорстокість почалася одразу ж. Я навіть не плакала, ніби я вмить позбулася всіх емоцій". Активне пособництво Радянські війська увійшли до Освенциму 27 січня 1945 року. За кілька днів до цього нацисти залишили табір. Там знищили понад мільйон людей - переважно євреїв, але були й роми, поляки, політв'язні. Ці залізничні колії, які й до цього дня можна побачити в Освенцимі, вели майже в усі куточки Європи. Голокост був не тільки німецьким заняттям. Він вимагав співпраці норвезьких чиновників, французької поліції, польських машиністів і українських поліцаїв. У кожній окупованій європейській країні знаходилися свої активні помічники. Після 1945 року весь континент охопила гробова тиша. Євреї, які пережили Голокост, зрозуміли, що світ по той бік табірного дроту не дуже-то і хоче чути їхню історію. Цю фотографію зробили майже одразу після того, як бійці Червоної Армії звільнили Освенцим Лише в 60-і роки до суспільної свідомості стали доходити масштаби злочину, вчиненого проти цілого народу. І тим не менше, Голокост продовжують заперечувати. В інтернеті можна знайти безліч заяв про те, що ніякого знищення євреїв не було. "Іноді вони вважають за краще називати себе істориками-ревізіоністами, - пояснює Павло Савицький, співробітник музею Освенцима, який відвідують 2 мільйони людей на рік. - Але це не так. Вони просто ненавидять інших людей. Це антисемітизм". Юридична спадщина Після війни, під час Нюрнберзького процесу лідерів нацистів притягли до відповідальності за державні злочини, вчинені в Німеччині і на окупованих територіях. Тоді в лексикон військових злочинів вперше ввели два нових поняття: злочин проти людяності і геноцид. Юридичною спадщиною цього суду над нацизмом стало те, що з 1945 року жодна суверенна держава не має права поводитися зі своїми громадянами так, як їй заманеться. "У 1945 році сталася дивна, революційна і значна зміна, - вважає фахівець з міжнародного права Філіп Сендс, який брав участь у багатьох трибуналах з військових злочинів. - До 1945 року, якщо якась держава захотіла б знищити половину свого населення, якби там калічили або катували людей, якби вони пропадали без вісті, то жодний міжнародний закон не міг би стати цьому на заваді. На жаль, зміни, які відбулися в 1945 році, як ми знаємо, не завадили жахіттям повторюватися". Нюрнберзький процес поставив крапку у справі нацистів. Багато кого з провідників режиму засудили на смерть за злочини проти людяності та геноцид. "Але це не означає, що коли вони повторюються, не існує принаймні об'єктивної установки, що дозволяє сказати окремим урядам і державам з позиції міжнародного закону: ви не маєте права робити те, що ви робите", - зазначає Сендс. Поруч з бараками, де утримували в'язнів Освенцима, є велика відкрита траншея, що за формою і розмірами нагадує басейн. Під час війни вона дійсно була наповнена водою. Навіщо, запитаєте ви? Тому що так вимагали правила табірної страховки. У цьому є свій гротеск, що холодить душу: в таборі, призначеному для знищення людей, дбали про дотримання правил пожежної безпеки у відповідності до страхового законодавства. Між іншим, компанія, яка страхувала табір, існує досі. У всьому цьому для нас, нащадків, повинно звучати попередження. У день, коли у Великій Британії згадують жертв Голокосту, Сюзан Поллак попереджає про те, як важливо робити з історії уроки. "Ми не говоримо про варварів, - підкреслює вона, - ми не говоримо про примітивне суспільство. Німці були розвиненими, освіченими, прогресивними. Можливо, вся справа в тому, що прошарок цивілізованості дуже тонкий. І тому нам слід дуже обережно ставитися до пропаганди ненависті. Це дуже важливо. Все починається з маленького струмочка, але він може перетворитися в потік, і коли це станеться, зупиняти його буде вже запізно".