Світ у животі: рецензія на "Соню" Бабкіної
Катерина Бабкіна. "Соня". Харків, Фоліо. – 2013.
"Тобі потрібен хтось, щоби про нього гарно думати", - сказано на перших сторінках "Соні" Катерини Бабкіної. Власне, то й скидається на концепт твору — гарно думати, розповідати, створювати гарних персонажів і вигадувати для них гарні пригоди. Отож книжка — "дебютний роман найяскравішої української молодої поетки", як написано на палітурці. На ній (палітурці) — колаж Гриці Ерде (забігаючи наперед, можна зауважити, що всередині теж є ілюстрації від львів’янки). На колажі — вагітна панна на узбережжі та птах. У птаха — це достойно виділення в окреме речення — людське обличчя. Картинка трохи пасторальна, трохи, що закономірно, гротескна. Можливо, від цього нав’язливе відчуття колажності від читання. Героїня — природно Соня, природно, гарна, описана із ретельністю вирізання голови-ноги-рук із журналу, а потім одягання її таким самим чином. Живе у квартирі з високою стелею, любить плетені речі, у неї був коханець Луї. Вона любить красиво говорити. Зрештою, її подруги теж. Образ Соні — збірна романтичних деталей. "Соня була найкрасивішою", "танцювала смішно і з задоволенням" етс. А ще вона патологічно інфантильна. Тому вже потім, будучи вагітною, розмовляючи подругою: "І що я маю робити? - спитала врешті Соня. Будь дорослою, - сказала Етері. Що це значить, Соня не знала". Можна вважати, що це текст про дорослішання. І пошуки себе. Відчуття себе. Зважаючи на тотальне зацікавлення дорослішанням та здобуттям незалежності, — тема ще напрочуд актуальна. Важливим пунктом сюжету стає злягання з незнайомцем у голубівнику. Соня розповідає йому про голубів, яких їй довелося звідти вигнати, і вони згодом кружляли довкола свого помешкання. Потім голуби та інші тотемні звірі часто з’являтимуться у творі, будучи передвісниками поворотів і символами безкордонності. Коли Соня дізнається про вагітність, не чує змін усередині. "Просто я не розумію цієї дитини. Не відчуваю її. Не можу ж я так просто взяти й народити". На Сониній вагітності зав’язується сюжет. Можна навіть сказати, що істота всередині неї є головною дійовою чи то радше бездієвою особою, рушієм усього, що відбувається. Або по-іншому — все, що відбувається, стає тлом, на якому постає Соня із животом. Руху по колу. Вирішено було зустріти батька. "Дідо виростив твою маму без мами, а мама виростила тебе без батька... Цікаво, що це кармічно значить для тебе, яку історію це започаткувало?" – міркує подруга. Соня рушає у мандрівку і заварюється вся ця магічно-побутова суміш. Зі снами щонайперше. До слова, "Сонина мама працювала в Швейцарії в будинку престарілих, вона спеціалізувалася на розтлумачуванні снів". Мамі, зауважимо, снилися риби. Повертаючись у місто, де народилася й виросла, Соня ніби знову проходить ступені розвитку "... сутінки ніби оточували гострі краї розбитого серця, де, як вигнаний голуб, маленька розколошкана Сонина душа билася назад у час, де їй було добре і вона мала собі своє певне радісне місце, - але в тому часі тепер було замкнено". Певним провісником-знаком нового етапу стає зустріч посеред лісу із малим циганом Бесником. Далі — мандрівка з друзями-геями до Польщі. А там — знову сон чи то пак візія з оленями. Олені на дорозі, що з рогами на півнеба, злітали угору на кілька метрів, великі, "як верблюди в зоопарку". Соня чує зов до польоту "авто злетіло, позбувшись зчеплення з асфальтом, Соня відчула себе невагомою і щасливою" і зустріла лікаря у третьому поколінні, що саме їхав позаду. Він, до слова, теж бачив оленів. "Не жалій мені оленів. Тим більше — неіснуючих", - каже він їй після того, як вона розповіла про причини автопригоди. Кай, з’ясовується, продавець чудес. Між ними зав’язується, або актуалізується зв’язок, і кількість сентенцій, що ніби створені для підкреслення олівцем, збільшується у кілька разів. Хоча й до того ними рясніли сторінки. Красиво й цитабельно розмовляє не лише Соня, а й ті, кого вона зустрічає. "Нікому не можна вірити. Але іноді треба", "Почуєш голос крові, виплетеш собі любов з ланцюжків спільного ДНК", "Якщо комусь розкажеш — одразу й сам сприймаєш події і явища так, ніби це відбувається насправді. Особливо коли все дійсно відбувається насправді", "... ніяк не можна обдурити себе і зайця. Принаймні одночасно". Стрічений чоловік, відзначимо, має кілька ознак, притаманних батькові Соні, а ще замовлення на виконання "найрозповсюдженішого чуда, найменш чудесного" — вічного життя. Супроводжуючи Кая, долаючи кордони й змінюючи ландшафти, кохаючись із ним у різних місцях і по-різному, стрічає Хеня, єврейського хлопчика, вмерлого у газовій камері. Його Соня й погоджується народити, коли той приходить до неї у сні. "Тут усі хочуть до вас. Прямо черга стоїть, повір на слово старому мертвому євреєві". Таке ось переплетення сакрального і бутафорного, епічного та побутового. Того ж ранку "Соня нарешті знала, що воно є, це друге серце. Хтось просто сидів усередині неї і дуже її любив". Тоді ж виявляється скляне око сина окуліста. "Нікуди не зникає кровний зв’язок, найміцніший з можливих, - от тільки за браком досвіду не одразу виходить його правильно потрактувати". Твориться кармічне коло: "іноді ти хочеш неможливого — й тоді обов’язково отримуєш його, тільки не зовсім там, де хочеш... " Здавалося б, ось вона — мить очікуваного катарсису — все розставлено по кармічних поличках: героїня знаходить все, що шукала — батька та дитину в собі та одночасно того, хто любитиме її. Але далі все трохи наломується: на знімку видніється дівчинка. А циган підкидає ідею: ну, мало, в кого скляне око, і хто син окуліста. Тож, що там було, годі зрозуміти. Ясно, лише, що далі Соня бачить гарні сни, які запам’ятовує, щоби переказати мамі. І, прокидаючись, думає, що "Жити їй подобалося. Більше, аніж будь-коли до того". Розставляючи свої крапки над І в тексті, розумієш, що його універсальність творить насиченість символами, які можна інтерпретувати за принципом бабка на двоє ворожила, за бажання у тому всьому можна побачити вражаючий глибиною сенс — і дороги, і вагітність, і чудеса, і вічне життя. Ну, зрештою, там найголовніше життя. І відповідний наратив. Який за бажання можна охарактеризувати як витончений магізм чи побутовий магізм, чи сонний реалізм. Ще треба не забути про щиру алогічність, безпосередність викладу і так далі. Відзначити поетичність та тонкий ламкий світ, що, мов світло, заломлюється об сяючу шкіру Соні. А потім впасти в геніальність і видати на-гора: Соня — сон. Зрештою текст гарний та правильний, позитивний та легкий, жанр якого чомусь окреслено романом, хоча більше тяжіє до оповідання, стане радістю для пошуковців себе, інфантильних створінь та гарних дівчат. topcat2 книги Соні Бабкіної "Соня".