Людмила Старицька: від антирадянського салону до заслання в Донецьк
У день 150-річного ювілею Людмили Старицької-Черняхівської згадуємо історію блискучої аристократки, письменниці, яка так ніколи й не згодилася жити за радянськими стандартами.
Людмила Старицька у молоді роки У часи Російської імперії вона була першим поколінням україномовної інтелігенції Києва, а в СРСР стала жертвою одного з перших політичних процесів проти української інтелігенції. Перше покоління У сімдесятих роках ХІХ століття в київському ботанічному саду почали гуляти незвичайні діти, що викликали зачудовану й не завжди прихильну увагу перехожих. Гарно вбрані, чемні, з вигляду таки "панські" хлопчики й дівчатка чомусь розмовляли…українською. Причому, - для тих, хто хотів прислухатися, - вона таки відрізнялася від мови, вживаної няньками малечі. Виробленою літературною українською почало змалечку говорити саме покоління, до якого належала Людмила Старицька. Її друзями були Лариса й Михайло Косачі. Часом їх навіть висміювала на вулиці "благородна" публіка. Утім Людя (домашнє її ім'я) мала горду вдачу, кпини тільки впевнювали дитину у власній правоті. На тодішній Маріїнсько-Благовіщенській (сучасна Саксаганського) поруч мешкали Косачі, Старицькі, Лисенки, Житецькі - такі собі "сполучені штати", як називали вони своє сусідство. Михайло Старицький, поет, драматург, романіст, відмовився од узвичаєної в їхній аристократичній родині кар'єри військового. Його над усе вабив театр. Дітей спеціально вчили удома, аби вберегти від впливу офіційної гімназичної програми. Людмила Старицька і через багато років не без шанобливого остраху згадувала, як "дядя Коля" (її мама - це сестра Миколи Лисенка Софія Віталіївна) зовсім малою змушував її, безжально позбавляючи дачного літнього привілля, писати українські диктанти. І то вибирав не якісь дитячі тексти, читав уривки з Нечуя-Левицького. Літературна кар'єра Література зрештою і стала її професією. Театральний проект Михайла Старицького виявився катастрофічно збитковим. Тож від кінця вісімдесятих на життя доводилося заробляти переважно пером. Людмила стає батьковою співавторкою. Разом беруться за роман "Богдан Хмельницький". Зображуючи гетьмана і його добу, прозаїки ставили перед собою складне надзавдання. Це був один із численних тоді актів свідомого культурного спротиву. Батько Людмили - Михайло Старицький, відомий український культурний діяч Річ у тім, що трилогія Генрика Сенкевича "Вогнем і мечем" якраз набувала неймовірної популярності. Українці в ній поставали степовими дикунами, а спонукою до великої війни називалася лише особиста образа суботівського шляхтича. Старицькі ж хотіли дати власне бачення, українську версію боротьби під проводом Хмельницького. А вже з початком нового століття ціле їхнє покоління київської "плеяди" опиняється у вирі політичної боротьби. 1905 було нарешті відмінено злополучний Емський указ про заборону українського друку. З'являються нові часописи, газети, політичні організації. Родина Старицьких бере у всій цій роботі якнайдіяльнішу участь. У роки Першої світової, коли надії на постання держави стали як ніколи реальними, Людмила Старицька співпрацює з Товариством Українських Поступовців. Стає членом Центральної Ради, займається налагодженням культурно-мистецького життя. 19 березня 1918 вона після президента Грушевського виголошує жалобну промову під час похорону героїв Крут. Багатьох із цих загиблих юнаків вона добре знала. Літературний салон Співіснування з переможцями давалося їй нелегко. Радянську ідеологію категорично не приймала. Людмила Михайлівна влаштовує у себе вдома літературний салон, де бували найяскравіші молоді автори. Частими гостями стали Валер'ян Підмогильний, Григорій Косинка, Борис Антоненко-Давидович. Заробляти на життя доводилося перекладами. Талант і досвід тут допомагали не завжди. Якраз ішла українізація опери, за лібрето добре платили. Але, скажімо, замовивши "Аїду", перекладачці наказали уникнути слова "цар" як ідеологічно "ворожого". Завдання таки ж нездійсненне, бо, як жартувала Людмила Михайлівна, "предсовнарком" ні в ямб, ні в хорей, ні в музику не вміститься. Та й до єгипетського сюжету він якось не пасував… А часи надходили все підліші. Наприкінці двадцятих арештували доньку Людмили Михайлівни, красуню Вероніку. В неї був страшний "гріх" перед революційною владою: поїхавши з батьком-лікарем у Німеччину, вийшла там заміж. І хоча за рік з чоловіком розлучилася, але як не вважати її німецькою шпигункою! Заслання і смерть Утім, для гучного процесу Спілки Визволення України, отої "опери СВУ на музику ГПУ", Вероніка видалася, мабуть, дрібною здобиччю. Натомість на лаві підсудних опинилися її батьки. Звинувачення сформулювали дуже легко: адже отой літературний салон в інтерпретації прокурорів якраз і був злополучною антирадянською шкідницькою організацією. А вірші, які там читалися, підривали радянську владу й чи не відроджували капіталізм. На тому процесі логіка до уваги не бралася. СВУ, знаємо, існувала лише в уяві гепеушників. Але що підсудні, провідні українські інтелектуали переважно старшого покоління, працювали задля визволення й розбудови України, - годі заперечити. Процес Спілки визволення України Людмила Старицька трималася дуже гідно, винною себе не визнавала, навпаки, це у її промовах і відповідях звучали обвинувальні нотки на адресу україножерської влади. Тюремний строк невдовзі замінили засланням у місто Сталіно - так тоді називався Донецьк. Її чоловік - професор-гістолог Олександр Черняхівський, став у місті одним із організаторів медичного вишу. Повернення до Києва не принесло подружжю радості. Невдовзі знову арештували Вероніку. Її розстріляли в Києві 1938. Але матері про це не сказали. Вона писала в усі найвищі інстанції, шукала зустрічей із радянськими високопосадовцями. Жінці порадили слати посилки в усі жіночі політізолятори. Мовляв, звідки посилка не повернеться, там і перебуває донька. І сімдесятирічна мати знову поїхала до Сибіру. Їй весь час говорили, що Вероніка відбула етапом кудись ще далі. Самотня, зацькована владою, доживала у Києві, пильно зберігаючи родинний архів. А 20 липня 1941, - гітлерівці от-от мали увійти в Київ, - Старицьку арештовують, звинувачуючи в тому, що у неї пронімецькі настрої і вона нібито збирається працювати в уряді, який створять окупанти. Це було продовження сталінського терору проти української еліти. Тоді вивезли цілу групу українських діячів, усі вони трагічно загинули. Людмила Михайлівна померла в дорозі. Досі не знаємо, у якій безіменній могилі її поховано. Її архів пильно берегла небога - Ірина Стешенко, та сама "пані Орися", що стала для київських шістдесятників уособленням живої культурної пам'яті. У її захаращеній паперами, книжками, меморіальними речами маленькій квартирі ніби відродився літературний салон Людмили Старицької. Так, попри все, долалася культурна амнезія нації.