Куліш проти Булгакова: боротьба за українську революцію
125 років з дня народження Миколи Куліша - привід згадати гострі політичні сюжети з історії боротьби української та російської культур у пореволюційні двадцяті, його блискучі п'єси та епізоди розвитку новаторського вітчизняного театру.
Микола Куліш читає свою п´єсу "Народний Малахій" акторам театру "Березіль" в Одесі у 1927 році. Його слухає і керівник театру Лесь Курбас (у білій сорочці правіше Куліша на фото) Микола Куліш належав до покоління, яке входило в літературу з досвідом світової війни і національної революції. У рідній Чаплинці обдарованому хлопцю з дуже бідної родини дали шанс на успіх небайдужі земляки. Інтелігенція містечка зібрала гроші, аби він зміг вступити до гімназії. У столичному Харкові з'явився 1925 року. Боротьба за культурний суверенітет якраз сягала найвищого градуса, а національна революція вже бачилася у певній часовій перспективі. Як і все більш загрозливі наслідки її поразки. Трагікомедія "Народний Малахій" стала неймовірно проникливим передбаченням тоталітарних політичних сценаріїв усього ХХ століття. Містечковий листоноша з "пророцьким" іменем Малахій повірив, що Бог таки помер, і сам спробував дати лад покинутому творцем світові. Охочих виправляти описки Господа не бракувало, на жаль, ніколи. Герой Куліша вважав людей недосконалими - і написав проект негайної насильницької реформи людської природи. Усе закінчилося божевіллям реформатора і смертю його близьких. Далі була "Патетична соната". Тут уже усправедливлювати зашкарублий у злі світ взялася ніби більш гідна високої місії героїня, речниця національної ідеї зі зброєю в руках. Афіша вистав за творами Миколи Куліша у театрі "Березіль" Але й вона зазнає поразки. Куліш чутливо вловив одне з найгостріших нерозв'язних на тоді суперечностей революції 1917 року. Марина, очільниця повстанського руху з "Патетичної сонати", як і її соратники по зброї, не змогли зрівноважити національні, державницькі - та соціальні ідеї. І коли вона докоряє своєму товаришеві, що той воював за більшовицький "Китай-город", поки вона його марне чекала біля Святої Софії, - годі заперечити справедливість цих скарг. Але й сама Марина не має що відповісти на звинувачення у байдужості до страждань упосліджених злиденних мешканців мокрого підвалу. З цього протиборства герої Миколи Куліша так і не знайшли виходу. У його драмах завжди безліч підтекстів, посилань і напівприхованих натяків. Відповідь Булгакову Письменника недарма тоді звинувачували в "українському буржуазному націоналізмі". Він використовував усі приступні можливості, аби дати відсіч російській пропаганді. Серед інших привертає увагу добре розроблений антибулгаківський сюжет. 1926 року в московському МХАТі поставили "Дні Турбіних" (за романом "Біла гвардія"), п'єсу подивився Сталін і не приховував свого захоплення. Про антиукраїнську спрямованість твору, про образливі національні акценти говорилося на зустрічі українських та російських письменників у Москві 1929 року. (Згодом цей факт Кулішеві нагадав слідчий, долучивши до пунктів обвинувачень.) А в "Патетичній сонаті" з'явилося чимало гострих кпин на адресу Михайла Булгакова. Скажімо, серед натовпу знавіснілих російських "дам", котрі вимагають без суду розстріляти полонених, вирізняється така собі Варвара Михайлівна. Так звали матір Булгакова. Микола Куліш у 1929 році А вже тьотя Мотя з Курська, котра приїхала направити на шлях істини Мину Мазайла (в одноіменній п'єсі) і його родину, прямо відсилає своїх слухачів до авторитету "розкішної", на її думку, п'єси "Дні Турбіних", у якій усі ці "ваші українці" бридкі, осоружні й по-звірячому жорстокі. Врешті, інакших їх у Булгакова ніколи й не зустрінемо. "Біла гвардія" сьогодні читається як пасквіль на українську революцію. Київ тих років бачиться у кривому ідеологічному дзеркалі. До тих, хто прагне обстояти свою землю, утвердити власну державу, немає навіть мінімального не те, що співчуття, а хоча б простого зацікавлення, бажання (письменникові конче необхідного!) вдивитися глибше і принаймні почасти зрозуміти. Тьотя Мотя запевняє, що вся ця дурість з українізацією скоро минеться, а "зостанеться - єдина - неділима". Гостя з Росії озвучує тут переконання більшості своїх земляків, зокрема й можновладних. У прозі Булгакова протистояння росіян та українців - це зіткнення, відповідно, високої культури - і нікчемного варварства, безчільних дикунів, котрі керуються низькими й брудними інстинктами. Цю нечисть треба стерти з лиця землі будь-якими засобами. Благородні білогвардійці ні перед чим і не зупиняються. Проживши багато років у Києві, письменник не захотів тут побачити нічого, окрім насаджених Москвою імперських постулатів. Микола Куліш намагався ідейно опонувати відомому київському письменнику Михайлу Булгакову Микола Куліш розпізнав небезпеку булгаковської інтерпретації - і взявся її демістифікувати. На жаль, міфологія роману "Біла гвардія" і Києва як російського "Города" стала згодом потужною складовою російської пропаганди. Деконструкція міфу за нинішньої ситуації цілковито неуникна. Навіть і часткове прийняття булгаківських оцінок нашої історії несумісне з утвердженням української національної ідентичності. Боротьба до кінця Кулішеві зрілі п'єси ставить театр "Березіль", у них зайняті провідні актори. Неймовірної сили вистави дивляться перші особи республіки - і одразу ж забороняють як "ідейно шкідливі". Коли герой абсурдистської „Маклени Ґраси" казав, що світ знавіснів і кружляє в смертоносній каруселі, то це й була найточніша фіксація катастрофічного світовідчування початку тридцятих. Микола Куліш, утім, належав до тих, хто волів боротися до кінця. Він став другим президентом харківської письменницької організації „Вапліте", коли її члени вже почувалися приреченими. Місця розстрілів українських письменників в урочищі Сандармох Ходив у високі партійні кабінети, узгоджував, переконував, залагоджував дозволи на публікації й вистави. Ще один журнал, ще одна постановка, ще трохи часу встояти на позиції, коли наступає непорівнянно краще озброєний ворог. Після смерті Миколи Хвильового Антоніна Куліш потай переховала чоловіків пістолет. Той запевнив дружину, що самогубцем не стане ні за яких обставин. Великому реформаторові українського театру (так само, як і Лесеві Курбасу) судився Сандармох, страшна розстрільна вакханалія осені 1937 року.