Блог історика: 1978 рік. Як забороняли виставу "Коли цвіте папороть"
У Львівській національній опері 15-17 грудня відбудуться прем'єрні покази феєрії Євгена Станковича "Коли цвіте папороть", створеної ще 40 років тому. Цей новаторський твір видатного українського композитора заборонили 1978-го в Києві за "націоналістичні тенденції".
Ніна Матвієнко під час репетиції феєрії "Коли цвіте папороть" Євгена Станковича на сцені Львівського театру опери та балету, 12 грудня 2017 р. Твір Станковича написаний за мотивами повісті Миколи Гоголя "Вечір проти Івана Купала". На перший погляд, що ж там забороняти? Сюжет абсолютно аполітичний: незаможний парубок закохується в дівчину, її батько проти їхніх зустрічей, і тоді напередодні Івана Купала чорт пропонує парубку свої послуги. Але у творів Гоголя мистецька доля в УРСР - на сцені й на екрані - переважно нещаслива. Згадаємо хоча б "Тараса Бульбу": однойменна опера Миколи Лисенка довго і важко торувала собі шлях на сцену, а екранізація, про яку протягом півстоліття мріяли видатні українські кінорежисери, включно з Олександром Довженком, так і не відбулася. Що ж до "Вечора проти Івана Купала", то і тут не все просто. За десять років до цієї історії, 1968-го, режисер Юрій Іллєнко екранізував цю повість на Київській кіностудії ім. О. Довженка. Нині фільм вважається класикою українського кінематографа, проте радянська цензура узріла в ньому "націоналізм". Фільм мав обмежений прокат і швидко опинився на "полиці". Львівський театр опери та балету Своїм - ні, французам - можна Навряд чи влада УРСР дозволила б митцям знову братися за "небезпечний" твір Гоголя. Але цього разу ініціатором виступила французька імпресарська фірма "Алітепа", запропонувавши вельми привабливі умови. Зрозуміло, міністерство культури СРСР охоче уклало з французами угоду. Постановку фольклорного спектаклю за мотивами "Вечора проти Івана Купала" доручили хору імені Григорія Верьовки. Лібрето "Коли цвіте папороть" написав музикознавець Олександр Стельмашенко. Художній керівник хору Анатолій Авдієвський запропонував Євгену Станковичу створити за цим лібрето народну оперу-балет на три дії. До складу групи постановників увійшли також художник Євген Лисик, балетмейстер Анатолій Шекера, диригент Федір Глущенко. Міністерство культури УРСР асигнувало хору 150 тисяч рублів, водночас звільнивши його на рік від гастрольних поїздок. У паризькій Grand Opéra? Євген Станкович блискуче впорався із задачею: уперше поєднав на оперній сцені дві, здавалося б, цілком "непримиренні" речі - спів народного хору і звучання симфонічного оркестру. Також оригінально ввів у оркестрову партитуру народні інструменти тощо. Що ближче до генеральної репетиції - фактично здачі вистави комісії міністерства культури УРСР та представникам фірми "Алітепа", - то більш нервова атмосфера ставала в колективі. Керівництво хору мучать незрозумілими перевірками, дзвінками з ЦК, одна за одною навідуються комісії. Тим часом музикознавці "у штатському" інструктують композитора: слід відхиляти будь-які пропозиції французів. Адже гебісти одержали інформацію, ніби "Алітепа" запропонує Станковичу п'ятирічний контракт і виконання творів у паризькій Grand Opéra. Нарешті 27 жовтня 1978 року відбулася генеральна репетиція. Думка французів нам невідома. Натомість пильні члени комісії мінкультури виявили ідейні прорахунки. По-перше, у виставі не зображена класова боротьба (Очевидно, незаможний парубок мав не чорта звати на допомогу, а з вилами йти на впертого батька коханої). По-друге, не акцентована єдність інтересів українського і російського народів у боротьбі проти спільних ворогів. І нарешті: музика має модерністське спрямування. В ті часи "модернізм" - тавро. Комісія запропонувала наступне: скоротити виставу, тобто втиснути феєрію на три дії у перше відділення. А друге скласти з пісень, які хор виконував раніше. Неправильна поведінка Вдарили на сполох і спецслужби. Їхні претензії - до співачки Ніни Матвієнко, виконавиці головної ролі. За нею, виявляється, помічені "ідейно шкідливі висловлювання". Крім того, вона має тестя-"націоналіста" (йдеться про відомого скульптора, етнографа й колекціонера Івана Гончара) та регулярно бере участь у збіговиськах "націоналістів", які він влаштовує у своїй хаті. І це ще не все. Під час гастролей у Франції та Канаді співачка трималася "неправильної поведінки за кордоном" - неодноразово зустрічалася з ідейними ворогами, тобто українцями-емігрантами. Після цього КДБ кілька разів забороняв Ніні Матвієнко їхати на гастролі за кордон. Натомість у виставі "Коли цвіте папороть" їй доручили головну роль. За такої ситуації співачку доведеться випускати за кордон під час гастролей хору. "З технічних причин" 14 грудня в Палаці культури "Україна" відбулася нова генеральна репетиція. На той час по Києву вже рознеслися чутки про спектакль, який можуть заборонити. Люди дізналися про день і місце проведення генеральної репетиції, і біля Палацу культури "Україна" зібралися сотні охочих потрапити до глядацької зали. Та мало кому це вдалося - Палац культури оточила кінна міліція. Після перегляду комісія мінкультури констатувала, що вистава не зазнала істотних змін. Ба більше: група постановників не визначила, які фрагменти можна виключити. І головне - відсутні текст і музика нової заключної частини, що має символізувати возз'єднання російського і українського народів. Ще одна претензія: керівництво хору вперто тримається за Ніну Матвієнко як виконавицю головної ролі (Очевидно, на Анатолія Авдієвського тиснули з вимогою замінити співачку, але він відмовився). За таких умов долю спектаклю не важко було передбачити: міністр культури УРСР Сергій Безклубенко (зрозуміло, порадившись з ЦК КПУ) виставу заборонив за "націоналістичні тенденції". Прем'єру, призначену на 19 грудня, скасували. Пояснення для публіки: "з технічних причин". Пресі суворо заборонили згадувати навіть назву цього твору Станковича. Репетиція феєрії "Коли цвіте папороть" Євгена Станковича на сцені Львівського театру опери та балету Заборону пом'якшили До відставки Валентина Маланчука з посади секретаря ЦК КПУ з ідеології залишалося чотири місяці - у квітні 1979-го він пішов у політичне небуття. Закінчився страшний для української культури період, що дістав назву "маланчукізм". За кілька років заборону пом'якшили: дозволили хоча б концертне виконання твору. Тож на початку 1980-х він прозвучав у московській консерваторії, потім у київській філармонії. З'явилися перші згадки про твір у музичній періодиці. Але повноцінного сценічного втілення опера-балет так і не дістала. Нині львів'яни вперше покажуть цей твір на оперній сцені. Зрозуміло, прем'єру готував уже новий творчий склад. Адже ні художнього керівника хору Анатолія Авдієвського, ні балетмейстера Анатолій Шекери, ні диригента Федора Глущенка, ні художника Євгена Лисика, на жаль, немає на цьому світі. Пам'яті останнього й присвячено нинішню виставу. В залі будуть лише двоє учасників творчої групи 1978 року: композитор Євген Станкович, нині народний артист і Герой України, а також видатна співачка Ніна Матвієнко, теж народна артистка і Герой України. Вона братиме участь тільки у прем'єрних спектаклях.