Що Захід може зробити з Лукашенком?
Двадцять років тому в Білорусі відбулися останні вибори, визнані міжнародними спостерігачами як вільні і чесні. Переможець цих виборів править країною досі, а на Заході до нього приклеївся ярлик "останнього диктатора Європи".
Олександр Лукашенко утримує владу завдяки придушенню політичної опозиції і збереженню успадкованих з радянських часів соціальних гарантій для більшості населення. Ще з 1990-х років Лукашенко декларував прагнення до інтеграції з Росією, лаяв Захід і огризався у відповідь на звинувачення в авторитаризмі та порушеннях прав людини. Втім, останніми місяцями, і далеко не вперше, білоруський президент опинився з Заходом в одному човні. Російську анексію Криму він не визнав, а з урядом, що прийшов до влади в Києві після подій на Майдані, знайшов спільну мову, і безапеляційність російських медіа, які говорять про "бандерівців" і "хунту", його не збентежила. Зараз, вважають експерти, Захід зацікавлений у максимально самостійній білоруській зовнішньої політиці, оскільки це вплине на російську зовнішню політику. Фази протистояння За 20 років стало можливим простежити, як фази загострення відносин Лукашенка з Заходом змінюються на фази розрядки. Так, в 2008 році Лукашенко не став слідом за Росією визнавати незалежність Абхазії і Південної Осетії, що відкололися від Грузії. Володимир Путін - тоді формально прем'єр-міністр Росії - публічно пов'язував небажання Мінська визнавати ці республіки з тиском Заходу. Коментатори вважали, що мотиви Мінська могли бути двоякими: невдоволення російською доктриною військових інтервенцій під приводом "захисту російських громадян" і при цьому потреба у фінансовій допомозі в умовах світової економічної кризи. Водночас восени 2008 року Білорусь зуміла домовитися про незвично великий для себе кредит. На парламентських виборах, що проходили тієї ж осені, як визнали спостерігачі ОБСЄ, Мінськ йшов на співпрацю активніше, ніж раніше (але вибори все одно не відповідали стандартам). Потепління поступово зійшло нанівець до президентських виборів 2010 року. Акції протесту проти зловживань, зазначених і міжнародними спостерігачами, були жорстко розігнані, а багато їхніх учасників, у тому числі альтернативні кандидати, незабаром опинилися у в'язниці. Лукашенко заявив, що "плювати хотів на Захід". Країни Заходу відповіли на репресії візовими та фінансовими санкціями щодо самого Лукашенка і десятків інших білоруських чиновників. Деякі ознаки послаблення гайок в Білорусі з'явилися ближче до кінця 2011 року, коли влада звільнила одного із засуджених суперників президента Дмитра Усса. "Зараз на тлі чергової війни Росії з країнами-сусідами ми спостерігаємо, що є якесь ... ну, можливо, не потепління між Білоруссю і країнами Євросоюзу - тому що офіційна риторика не змінюється ані у США, ані в Євросоюзу - (...) це ще не відлига, але вже й не заморозки", - говорить координатор Фонду Маршалла Марина Рахлей. Два крила Офіційна риторика з боку Заходу не змінилася тому, що й політика щодо Білорусі не переосмислювалась, відзначає Ендрю Вілсон, фахівець з країн Східної Європи в Університетському коледжі Лондона і автор книги Belarus: The Last European Dictatorship ("Білорусь: остання європейська диктатура"). "Хоча Лукашенко не є природним другом демонстрацій майданного типу, він злегка нервує через тиск Росії на всіх її сусідів і тому знову заговорив про відновлення політики "двох крил", - зауважує він. "У Білорусі мало етнічних росіян і насправді немає проблемних регіонів, що можуть стати мішенню Росії, таких як Крим або північний Казахстан. Але російське трактування її права на втручання в справи сусідніх держав настільки широке, що і Білорусь не може не турбуватися", - вказує пан Вілсон. Захід, зі свого боку, зацікавлений у тому, щоб білоруська зовнішня політика відростила ті самі "два крила", оскільки це вплине і на російську зовнішню політику. Вигідна дружба з Росією Але говорити про щось більше, аніж тактичне зближення Білорусі з Заходом, експерти підстав не бачать. Пан Лукашенко не відмовляється від участі в російських інтеграційних проектах, таких як Митний союз, і лише виторгував собі вигідніші умови. До того ж, як показують соцопитування, відносна більшість білорусів також воліє зближення з Росією. За даними зареєстрованого у Вільнюсі Незалежного інституту соціально-економічних і політичних досліджень (НІСЕПД), в червні цього року 27% білоруських респондентів заявили, що проголосували б за вступ Білорусі до ЄС на гіпотетичному референдумі. Цей показник залишається досить стабільним протягом останніх двох років, але з березня різко, до 51%, підскочила кількість тих, хто сказав, що проголосував би проти. У цей же період змінилося на користь Росії співвідношення відповідей на питання "Що б ви вибрали, якби вам довелося обирати між об'єднанням з Росією і вступом до Євросоюзу?". У червні Росію обрали 47% проти 33%. Білоруські коментатори схильні пояснювати це впливом російської пропаганди. У той же час, якщо б на референдумі питання ставилося лише про об'єднання з Росією, рекордні 55% білорусів проголосували б проти, причому цей показник досить стабільно зростає ще з 2008 року. Поки на приєднання Білорусі Москва не претендує, Лукашенко домігся від Кремля відмови від багатьох незручних для себе умов входження до Євразійського економічного союзу, йому пообіцяли великий кредит в 2,5 млрд доларів і більш вигідні умови імпорту російської нафти, відзначає Ендрю Вілсон. "Росії доводиться йти на поступки, для того щоб проект залишався на ходу", - говорить він. "Малі справи" "Довгострокова політика Лукашенка все та ж - залишатися при владі і балансувати між Росією і Заходом, з тим щоб вибивати ресурси, переважно у російської сторони, але почасти і у протилежної, щоб фінансувати свою систему, - це слово Вілсон вимовляє російською. - Сама себе фінансувати вона не в змозі". "Дуже складно припустити, що Лукашенко може в принципі змінитися", - погоджується Марина Рахлей, координатор Фонду Маршалла. "Тому що і серйозні політичні, і економічні реформи спричинять зміну режиму, тобто зміну президента Лукашенка, - продовжує вона. - І дуже складно розраховувати, що президент Лукашенко піде на такі зміни, які позбавлять його влади". Ендрю Вілсон, який є також членом дослідницького центру Європейської ради з міжнародних відносин, каже, що західна політика з самого початку виходила з того, що правління Лукашенка рано чи пізно скінчиться, а на його місці розквітне демократія. Цей сценарій досі не реалізувався, і навряд чи реалізується і після Лукашенко, вважає учений. "Це малоймовірний сценарій, і саме тому було б помилкою класти всі яйця у цей кошик", - підкреслює Вілсон. Для Заходу і Євросоюзу зокрема більш продуктивним, як висловлюється пан Вілсон, є "взаємодіяти з більш прагматичною частиною білоруської бюрократії і тим самим впливати на державну політику". Брюссель зумів налагодити з Мінськом технічний діалог, що носить гучну назву "діалог про модернізацію", але проходить зовсім непублічно на рівні експертів. "Мінськ виявився здатним пробити свій формат, - уточнює Рахлей. - Це без участі громадянського суспільства та опозиції". За відсутності цих неприємних для білоруської влади людей брюссельські чиновники сподіваються переконати Мінськ піти на деякі, безумовно, скромні кроки в бік модернізації, і тим самим поступово готувати ґрунт для переходу до демократії, коли він стане можливим. На щось більш радикальне на Заході ніхто не готовий. "Час для радикально нової політики щодо Білорусі не настав, - переконаний Вілсон. - Є інші країни "Східного партнерства", які зробили європейський вибір, - Молдова, Грузія і Україна, у кожної з них свої підходи і проблеми, їх треба вирішувати. І великих грошей на Білорусь ніхто не дасть".