Скільки чуттів ми маємо і чи є в нас "шосте"?
Підручники біології вчать, що наша сенсорна система складається з п'яти чуттів. Насправді їх може бути більше – або менше – залежно від того, як дивитися на це питання.
Наш мозок та психіка оповиті чималою кількістю міфів. Як-от твердження, що ми використовуємо лише 10% сірої речовини. Науковців більшість із цих гіпотез веселить, і зазвичай вони із легко їх спростовують. Утім, поруч із цими псевдонаучними фактами існують і інші. Про них менше говорять, і, здається, навіть самі науковці не ставлять їх під сумнів. Одним із таких фактів є ідея про те, що мозок людини сприймає рівно п'ять чуттів – ні більше, ні менше. Можливо, це пояснюється благородним походження цієї теорії. Адже ідея про п'ять основних чуттів людини походить від Арістотелевого трактату "Про душу", в якому присвячений окремий розділ кожному з чуттів: зору, слуху, дотику, запаху і смаку. Дотик холодного або теплого предмету сприймається різними рецепторами шкіри, отже, відчуття теплого та холодного треба відносити до окремих чуттів? Сьогодні в науковому світі п'ять чуттів вважаються аксіомою. "Що насправді вважати реальністю? – запитує автор нещодавньої статті в журналі New Scientist. – Очевидна відповідь – це все те, що сприймають наші п'яти чуттів". Ввід інформації Та якби це було так просто. Саме визначення поняття "чуття" веде на слизький шлях філософських роздумів. Одне з таких трохи розпливчастих визначень стверджує, що людське чуття – це єдиний спосіб для мозку отримати інформацію про навколишній світ і тіло. Якщо це так, то можна впевнено вважати, що маємо більше ніж п'ять чуттів. Давайте спершу розглянемо чуття, яке відповідає за сприйняття нашого тіла в просторі. Заплющте очі, а потім торкніться лівого ліктя вказівним пальцем правої руки. Це не важко, так? А як ви це зробили? Ви ж якось знали, де кінчик правого пальця і лікоть лівої руки? Це чуття називається пропріорецепція, тобто усвідомлення, де перебуває кожна частина нашого тіла. Пропріорецепція можлива завдяки особливим рецепторам м'язів, які повідомляють мозок про поточну довжину і напругу м'язів. Наші відчуття часто змішуються, так, приміром, вигляд їжі впливає на її смак Тепер уявіть, що вам зав'язали очі і трохи нахилили вперед. У вас відразу виникає відчуття, що положення вашого тіла відносно гравітації змінилося. Це трапляється завдяки вестибулярному апарату, розташованому у внутрішньому вусі і заповненому рідиною. Саме він допомагає нам зберігати рівновагу. Вестибулярний апарат також дає нам відчуття руху в просторі. Разом з очима він дозволяє компенсувати невеликі рухи нашого тіла. Якщо ви легко похитаєте головою під час читання, то помітите, що ці рухи майже не впливають на вашу здатність читати і зосереджуватися на словах. Існують також численні чуття, які надають інформацію про внутрішній стан нашого організму. Найбільш поширеними з них є голод, спрага, біль у внутрішніх органах та потреба випорожнитися. Менш очевидними і менш доступними для усвідомлення є сигнали про артеріальний тиск, рівень рН спинномозкової рідини та багато інших. Інші можуть справедливо зауважити, що чуття треба визначати за видами рецепторів: різні рецептори – різні чуття. Якби це було так, ми мали би розрізняти безліч чуттів. Наприклад, якщо ви заплющите очі, а хтось несподівано проведе кубиком льоду по вашій спині, ви відчуєте раптовий холод. І це відчуття буде відрізнятися від дотику, скажімо, пластикового кубика. Поряд із термочутливими рецепторами, яких багато у шкірі, ми маємо також рецептори механічного тиску, больові рецептори, і рецептори свербежу. Використовуючи ту ж логіку, ми можемо розділити смак на окремі чуття солодкого, кислого, солоного і гіркого, а ще, мабуть, смаку білкових речовин, який отримав японську назву "умамі" (активується глутаматом натрію і пов'язаний зі смаком м'яса). До традиційних видів смаку – солодкого, кислого, солоного і гіркого – нещодавно додали ще один – "умамі", смак белкової їжі, зокрема, м'яса Розподіл чуттів за ознакою рецепторів стає ще більш абсурдним, якщо ми звернемося до запаху. Людина має понад 1000 різних нюхових рецепторів, налаштованих на різні молекули запаху. Невже кожен із них треба вважати окремим чуттям? Інша крайність - це обмежити всі можливі почуття фізичним типом вхідної інформації. Тоді людські чуття можна спростити до трьох – механічного (який залучає дотик, слух та пропріоцепцію), хімічного (смак, запах і внутрішні відчуття) і світлового (зір). Протилежний підхід до проблеми спирається не на засіб входу інформації або її фізичне сприйняття, а на те, як мозок використовує цю інформацію. Чудовий зразок цього – здатність людини сприймати довколішній світ за допомогою ехолокації. Для цього людина виробляє специфічний звук – клацання – і прислухається, як його відбивають оточуючі предмети. Зазвичай, у такій спосіб орієнтуються у просторі сліпі люди. У США навіть існує дивовижна команда сліпих велосипедистів – TeamBat, яку очолює Деніел Кіш. За допомогою ехолокації спортсмени катаються на гірських велосипедах. Ехолокація спирається на слух, але функціонує як зір. Люди з нормальним зором можуть також навчитися цієї навички. Приміром, за допомогою ехолокації можна навчитися "бачити" в темряві. Ось чому дехто вважає її окремим чуттям. Наука знає далеко не все про нашу сенсорну систему. Такі явища як синестезія або ехолокація свідчать про її складність та невизначеність Отже, єдиного та чіткого визначення чуття не існує. За деяких умов, взагалі немає сенсу виокремлювати їх, адже доволі часто ми маємо справу зі змішаними відчуттями. Так, приміром, колір їжі та навіть звуки ресторану можуть впливати на смак. Розуміння цих особливостей є важливим при вивченні таких станів, як синестезія (відчуття, які викликають інші органи чуття, приміром, "кольоровий слух"). Вони можуть також пролити світло на деякі загадкові риси нашої свідомості. З якого боку не подивитися, число п'ять виявляється досить довільним і слабко обґрунтованим. Це ще одне псевдонаукове уявлення про роботу нашого мозку. Насправді, коли починаєш думати про все розмаїття інформації, яка туди потрапляє, можна легко вигадати ще одне нове чуття – своєрідний радар стереотипів і міфів, які оточують наш мозок. Можливо, колись ви називали його "шостим чуттям", але ж вам краще знати, хіба не так? Стаття заснована на розділі з книги Крістіана Джарретта "Великі міфи про мозок". Прочитати оригінал англійською мовою ви можете на сайті BBC Future.