Протяг із душі і минулого - рецензія на Малярчук
Рецензія члена журі Книги року ВВС Марти Шокало на книжку Тані Малярчук "Забуття".
Таня Малярчук. Забуття. - Львів: Видавництво Старого Лева, 2016. Я боюся протягів. І завжди від них ховаюся. Від книги "Забуття" Тані Малярчук теж іноді хочеться заховатися, як від протягу. Мерщій зачинити двері, щоб стало затишно і тепло. Читаєш і подумки запитуєш: "Навіщо мені знати про твій біль?", "Навіщо ти все це мені розказуєш?". Од відвертості Тані часом робиться ніяково. Коли вона пише про свій страх і відчай, яким, наче павутиною, обплутане її життя. Коли вона по кілька разів на день миє підлогу, боїться вийти надвір і біжить за своїм чоловіком, який її покинув, бо вже не міг. Коли вона лежить у повній тиші і слухає свій "страх зникнути". Світ В'ячеслава Липинського, заради якого і завдяки якому ця книжка писалася, затишніший, хоча теж трагічний. Але у ньому принаймні можна сховатися від болю самої авторки. Таня Малярчук оживляє для нас цього чоловіка. Так само для багатьох невідомого, яким він колись був для неї - до того дня, як вона побачила повідомлення про його смерть у старій газеті. Чому В'ячеслав Липинський? Це питання виникає одразу, коли береш до рук книжку. І чомусь одразу читати не дуже хочеться. Бо очікуєш щось про історію і ще не дай бог щось повчальне. Але перше враження оманливе. Історія, про яку пише Малярчук, така, що її можна помацати і відчути на смак. Завдяки художній майстерності авторки ми поринаємо у світ Липинського. Поляка, який понад усе любив Україну - "моторошний виплід його уяви - країну, якої немає". Ми стаємо живими свідками його кохання, розчарувань і болю. Болю втрачених сподівань, болю людини, яка поклала усе своє життя на будування того, що не відбулося. Мене вражає те, як Малярчук вдається вхопити мить і матеріалізувати в словах невідворотність біди. Як у сцені із бджолою і першим поцілунком Казимири і Липинського. Або тоді, коли вони прощаються. "Казимира пройшлася з Липинським на двірець і стояла на пероні, доки потяг не рушив. Дивилася чоловікові просто у вічі, і той не витримав, розклав перед собою книжки, які мав намір прочитати в довгій дорозі, і втупився в їхні палітурки. Його розум займали мрії про нове щасливе життя на своїй землі, але обпікаючий - аж до нутрощів - Казимирин погляд прорікав, що ніякого щасливого життя не буде, ніякої своєї землі, тільки самотність збільшиться в розмірах і заступить усі інші переживання. Казимирин погляд був твердий, як камінь. Це був докір Липинському, його остаточний вирок". Казимира була права. Україна не побудувалася. Липинський програв. Його поразка "на смак була - як дрібний пісочок. Липинський набрав її повен рот і ночами скреготав зубами, намагаючись виплюнути". "Майбутнє перестало існувати, бринів лише безкінечний сповнений нуртуючої самотності день…" Настрій і детальність Таниних описів - природи, людей, їхніх внутрішніх переживань - чимось нагадує мені прозу Йозефа Рота. Вона, як і він, пише про людську трагедію на тлі вмираючої держави. Про загублені долі у великій війні. Про невблаганність часу та історії. І пише так, що від тексту місцями отримуєш майже фізичне задоволення. "Забуття" - важка книжка, але написана легко і пронизливо. Здається, що це - якась хвороблива забаганка авторки. Так ніби у дні свого власного відчаю вона вирішила: коли вона напише про Липинського, він її врятує. Цей роман схожий на вирваний із душі іржавий цвях, який не давав їй жити. Таня Малярчук його вирвала. Завдяки Липинському і разом із ним. Вона ніби заново прожила його життя. Для нас із вами. І він, мабуть, вдячний їй за це. Бо "Забуття" - це не тільки її звільнення. Це - його нова могила. Замість тієї, яку колись у його рідних Затурцях зрівняв із землею тракторист за пляшку горілки. Цю могилу Липинський заслужив.