"Їжджу на велосипеді й багато подорожую". Історія веб-розробника з ДЦП
Ігорю Романчуку 30 років і у нього ДЦП. Він вже десять років працює веб-розробником в Івано-Франківську, а ще - пише вірші, фотографує і навіть літав з парапланом.
ВВС News Україна розповідає історії успіху про людей з інвалідністю, людей, які, попри свій стан, не здаються, долають перешкоди і ламають стереотипи. На сторінці Ігоря Романчука у Facebook та Instagram сотні фото з подорожей і благодійних акцій, у яких він брав участь, тут є пости про зустрічі з друзями, походи в кіно. Ми узгоджуємо з ним це інтерв'ю в месенджері, у нього гарна українська. "Жити буде, але, що буде з ним - не відомо", - сказали лікарі після народження Ігоря його батькам. Родова травма, дитячий церебральний параліч, невідомо, чи зможе ходити. Зі сльозами мама Ігоря Тетяна Романчук розповідає про діагнози сина. "Лікарі попередили: що зробите до року, то ваше. У нас кожен день був розписаний - ставили компреси, робили масажі, фізкультура, лікування, ванни. Мені здається, що завдяки цьому він не прикутий до ліжка", - каже пані Романчук. Ходити Ігор почав у два роки, попри порушену рівновагу все ж навчився їздити на велосипеді. "Він падав, але вперто і наполегливо продовжував їздити на велосипеді, - згадує мама. - А я бігла за ним. Він, якщо має бажання, якщо чогось захоче, то цього обов'язково досягне". "Найбільший твій суперник - ти сам": історія веб-розробника з ДЦП Замість школи Ігор пішов до навчально-реабілітаційного центру, де навчалися діти з інвалідністю. "Йому було важко тримати олівець, писати. Його мову ми розуміли, бо вже звикли, але людям часом зрозуміти Ігоря важко. Я переживала, як до нього будуть ставитись діти. Але він активно вчився, йому подобалось",- розповідає Тетяна Романчук. Потім було навчання у коледжі електронних приладів і у технічному університеті нафти й газу у Франківську. Не встигаючи писати за лектором, він копіював конспекти інших студентів на ксероксі, здавав сесії і врешті отримав диплом програміста. "Для мене не було особливих умов, вчився, як усі. Щось вчив більше, десь міг халявити. Вчився в універі, а після пар йшов на курси", - згадує Ігор Романчук. Він двічі пройшов курси з мови програмування Java і знайшов роботу у франківській IT-компанії SoftJourn, де спочатку працював тестувальником, а потім став програмістом. Робота Ігор, як і більшість людей у місті, їздить на роботу маршруткою. Перед офісом зустрічає і вітається з колегами. Офіс SoftJourn - це велика простора будівля в самому центрі Франківська, тут працюють десятки людей, в коридорах стоять і чекають весни велосипеди співробітників. "В компанії я вже майже 10 років і до мене добре ставляться. Працював як Аndroid developer, створював додатки для мобільних телефонів. Зараз вчуся створювати вебсайти. Завжди є труднощі, які треба долати. Це нормальний процес. Ти вчишся, досліджуєш, працюєш", - каже про свою роботу Ігор. "Пройшов співбесіду і почав працювати, дуже здивував нас своїми здібностями", - розповідає про Ігоря Сергій Фіцак, директор компанії. За його словами, до чоловіка в компанії немає якогось особливого ставлення, чи поблажок, він працює як і всі, відповідно до свого рівня знань і вмінь отримує зарплатню. "Для мене він такий же, як і інші працівники. Ми з ним аналізуємо, обговорюємо задачі. Можливо, десь у спілкуванні треба більше прислухатися (до Ігоря. - Ред.). Ось і все",- каже пан Фіцак. Під час роботи тут Ігор зокрема розробив додаток Friendly City, який допомагає орієнтуватися у місті людям на візках. За допомогою додатку користувачі знаходять зручні з'їзди, пандуси в магазинах, лікарнях, аптеках і банкоматах. Додаток Friendly City працює в Івано-Франківську, Львові, Чернівцях "У нас є можливість реалізовувати власні ідеї, Ігор запропонував, його підтримали. Він залучив своїх друзів, які пересуваються на візочках, і створив такий додаток", - розповідає про розробку Ігоря його колега Віта Випасняк. Вона часто перетинається з Ігорем у проектах і каже, що проблем у спілкуванні з ним ніколи не було - зустрічі, обговорення, наради проходять у звичайному режимі. Ігор з колегами часом виходить на обід, бувають походи в театри, а ще вони в офісі разом вчать англійську. "Він чітко знає, що хотів покращити у мові і ми над цим працювали на уроках", - каже викладачка англійської у SoftJourn Оксана Романович. Вона із захватом розповідає про Ігоря, із яким подружилася: "Він дуже хороша людина. Мені здається, у нього в житті немає таких людей, яких він не любить. Ігор ніколи не пліткує. Це особлива людина, а не людина з особливими потребами". "Головне - не закриватися від людей" "Мене відпускають раніше, - говорить про умови своєї роботи Ігор. - Я стараюся себе подати як звичайна людина, щоб і ставлення до мене було, як до звичайної людини". Але при цьому чоловік визнає: у житті бувають різні випадки і реакція людей на нього буває різною. "Часом сприймають нормально, а бувають виключення. Це треба розуміти і не впадати у відчай. Якщо хтось мене відштовхне, то це не значить, що я перестану щось робити, бо мене відштовхнули". Він каже, що йому не сила сидіти вдома, тому раз на тиждень разом з активістами Франківська роздає безпритульним їжу, їздить у дім для літніх людей, де відвідує жінку на ім'я Розалія, а на вихідних навідується до Залучанського інтернату, де живуть діти з інвалідністю. "Я в цьому житті зрозумів дуже важливу штуку - коли ти допомагаєш іншим, ти забуваєш про свої проблеми. Ти переключаєшся і твої проблеми вирішуються самі по собі. Головне - не закриватися від людей і все буде добре", - каже Ігор. Подорожі Коли йому сумно, він пише вірші, а ще займається фотографією і багато подорожує. Кілька років тому у першу подорож за кордон з Ігорем поїхала мама, а далі почав їздити сам. У поїздках до всього пристосовується, вигадує лайфхаки. Наприклад, через порушену координацію не може перенести суп, щоб його не розлити. Тому ставить його на дощечку. В одній з подорожей він допомагав хлопцю на візку, перекладав йому з англійської на українську, а той допомагав йому в побуті. "Мене надихають інші люди, які чогось досягли в житті. Я вважаю, що все у твоїх руках і людина може досягнути багато чого. Треба вчитися і працювати. Можна сидіти вдома і казати, що у мене нічого не виходить. Але толку з цього? У мене є такий вірш, який називається "Боротьба", там є слова, що найбільший твій суперник - це ти сам". Ігор Романчук каже, що мріє про прості речі - створити сім'ю і розвивати кар'єру. Хочете поділитися з нами своїми життєвими історіями? Напишіть про себе на адресу questions.ukrainian@bbc.co.uk, і наші журналісти з вами зв'яжуться. Стежте за нами в Telegram! Ми щодня надсилаємо добірку найкращих статей. ...