Блог із Луганська: димний край
Інколи, щоб зважитися на щось, потрібно поспостерігати за людьми. Навіть не питати нічого, а просто подивитися, як виходять з аналогічної ситуації твої сусіди, колеги, знайомі, які вони знаходять рішення, джерела виживання і оптимізму.
Я живу в приватному секторі. Від центру - хвилин сорок пішки швидким кроком, але попри таке, начебто й непогане, розташування, район мій вважається окраїнним і похмурим. Не найкраща місцина для купівлі нерухомості. Мій район у Луганську - найстаріший. Його почали заселяти понад сто років тому разом із будівництвом заводів. Дуже довго тут селилися лише працівники заводів, їх в околицях безліч. Ми і живемо у такому собі трикутнику із заводів - автозбірного, імені Жовтневої революції, трохи вище - швейна фабрика "Стиль" та вже осучаснений завод "Маршал" - єдиний, окрім "армії", спосіб заробітку для чоловіків у Луганську. Наділи раніше були великими - по 18 соток. Раніше - це сто років тому. Якщо вірити будинковій книзі, моєму дому 103 роки, але він у свої 103 виглядає ще цілком пристойно. Так ось, земельні наділи за сторіччя, звичайно, ділили між спадкоємцями і продавали. Примудрялися продавати навіть частини будинків. Будиночки у нас схожі, будувалися в один час і з одного будівельного матеріалу - білого каменю мергелю на глині. Через ціни на цей матеріал - будинки невисокі, схожі. Вони і через сто років схожі - дивляться чотирма вікнами на вулицю з-під невисокою даху. Наш будинок придбали мої дід і бабуся, коли повернулися з евакуації разом із заводським обладнанням. Грошей не мали, їм на покупку склалися всі дідові брати. Борг сім'я віддавала ще багато років. Будинок тоді здавався величезним - три кімнати! У кожній по пічці, які ще довго опалювали вугіллям. Звичайно, ніякої води і газу тоді ще в будинку не було. Іноді мені хочеться відмотати час назад і побачити наш будинок, город і вулицю, якими вони були в дитинстві мого батька. Як і раніше, наша вулиця закінчується припливом Лугані - брудним струмком, в який часто скидають сміття жителі найближчих будинків. Але якщо не бачити сміття, можна помітити, що вода в річці різна - зелена від ряски влітку і покрита жовтим килимом листя восени. Над водою сплели гілки вікові дерева, які напевно пам'ятають ще моїх діда і батька. Колись по льоду повноводною Лугані катався на ковзанах хлопчиськом мій батько і провалився під лід, а моя бабуся витягла його. Батько легко вибрався з цієї халепи, а бабуся померла від запалення легенів, залишивши на руках діда двох синів. Молодшому було лише п'ять. І батьком, і матір'ю для хлопчаків став овдовілий дід у свої п'ятдесят. До самої смерті він працював на заводі, як і всі чоловіки на нашій вулиці. Я пам'ятаю ранковий гудок заводу і тупіт чоловічих ніг на зміну, а ввечері, дружно, назад. Завод годував кожну сім'ю на нашій вулиці. Хлопчаки закінчували ПТУ, щоб стати хорошими слюсарями, як їхні батьки, а найбільш амбітні замахувались на ВАУШ (Луганське вище військове авіаційне училище штурманів. - Ред.), мріючи про небо. Немає вже ВАУШа, немає заводів. Залишилися контури колишнього життя, як стіни будинку, в якому немає даху, але залишилися ворота з навісним замком. Таких будинків-примар в окрузі безліч. Кинути будинок - це квиток в один кінець. Тільки в кіно можна повернутися в замкнений будинок і знайти його таким же, як багато років тому. У нас будинки не кидали навіть тоді, коли над ними рвалися снаряди. Будинок - єдине багатство всіх моїх сусідів. У нас ще можна відшукати дерев'яні скрині з мідними ручками, потемнілі оклади старовинних ікон, потьмянілу вишивку в дерев'яних рамах, вибілені стіни, що пахнуть часом, і порцеляновий посуд - тонкий від часу. За стінами кожного будинку своя історія. Найчастіше - сумна. Безробіття, пошуки засобів до існування, роботи. Ті чоловіки, хто не пішов "служити", шукають способів заробити - здають метал, лагодять взуття, плетуть віники, обробляють городи. Хоча частіше - їдуть, залишаючи дітей, будинок і господарство на жінок. Знають, що жінка впорається, а вони в чужій стороні за копійки будують будинки. Найчастіше повертаються без грошей, змарнілі та зневірені. Москва, як відомо, - велика лотерея, але щасливий квиток випадає в ній небагатьом. Ще у нас багато п'ють. Від безвиході, безробіття, розгубленості. Хоча алкоголізму немає виправдань. Самогон варять і продають на кожній вулиці, чоловіки копають і здають метал, щоб купити самогон. Наркомани залазять в покинуті будинки, щоб роздобути грошей на дозу. Занепадає мій приватний сектор. Давно немає заводського гудка. Давно не димить найбільша доменна піч, яку, як маяк, було видно здалеку. І ще - не стукає серце мого краю: перестав ходити старенький трамвай, транспорт століття. А до війни він, запорошений, справно двічі на годину стукав по рейках. Вкрали і здали на метал троллей. За нього хтось навіть відбуває свій термін. Інколи пускають чутку - запустять трамвай, тільки не в цьому, а, можливо, в наступному році. Але чим більше проходить часу, тим сильніше замулює рейки, тим більше сміття на них. Мій район підтоплює вода з Лугані, яку качає старенький насос. На будинках і парканах подекуди можна побачити сліди стихії - розлив річки, по якій ще в минулому столітті ходив прогулянковий пароплав. Час невблаганний. І якщо заплющити очі на всі ці незворотні наслідки війни, так само навесні квітнуть абрикоси, щедро покриваючи землю в липні килимом стиглих ягід. Восени кружать голову запахи багать, а мошки водять хороводи у променях першого теплого березневого сонця. Мій край ніколи не був краєм багатих людей. Всі мої сусіди - з простих трудівників, людей із мозолястими руками і важкою ходою. Вони шанують свята, одягають найкраще на Великдень і хлібосольно приймають гостей. З першим теплом наводять лад біля будинків і подовгу стоять біля воріт із сусідами. Раніше - до глибокої ночі, зараз із сутінками вулиця порожніє. Немає людей, не горять ліхтарі. Щільніше закриваються двері, щільніше завішуються вікна. Разом із трамваєм перестала працювати єдина в околиці школа - найстаріша в місті. Зруйнована двома влучаннями. Немає тут і дитячих садків. Край жінок і дітей, димних багать і кинутого житла. І веселих латок ситцю на металі парканів, пробитому війною. Я вірю, що колись щось зміниться. Колись, але чи вистачить мого життя, щоб побачити ці зміни? І знову почути веселий стук трамвая по стареньких рейках - серця моєї Вергунки.