Блог психолога: як не робити трагедії з невдалого селфі?
Ми все життя тільки те й робимо, що пристосовуємося до себе нових - часто не найкращих. Як сприймати це без трагедії?
Необ'єктивний об'єктив Перед кабінетом фотографа чекати довелося хвилин 20. Крізь прочинені двері було добре видно, як дві молоді дівчини, що прийшли зробити звичайні фото на паспорт, вкотре чепуряться і просять майстра зробити черговий дубль. Нова спроба також не відповідає очікуванням. Фотограф шаленіє, під дверима поволі скупчується черга. Нарешті дівчата погоджуються на якийсь варіант, але одержавши знімки, одна починає сміятися, друга - плакати. Вони вважали себе кращими за те, що видала безжальна оптика. Невиправдані очікування викликали обурення, розчарування, майже відчай. "Господи, - зітхнула пані середнього віку з черги, - якщо вже такі молоді собі не подобаються, мені взагалі фотографуватися страшно". "А я віднедавна не люблю передивлятися свої фото, - підхопила ще одна, значно старша жінка. - Прямо хворою почуваюся. Важко порівнювати себе у двадцять-тридцять років із собою теперішньою. Хоча ті фото, які мені тоді здавалися невдалими, а я на них собі - старою, товстою, негарною, тепер викликають ностальгію. Так що, дівчата, цінуйте себе такими, якими є зараз". "Справжнє" обличчя "Коли ви такі нерішучі, пропустіть мене, я тільки - клац - і все, - сказав чоловік. - Бо мені однаково, що там вийде, головне, щоб прикордонники упізнали". Насправді ж він ретельно начісував залишки волосся на лисину, витирав хусткою обличчя, "приміряв" перед дзеркалом його вираз. І все одно, як видно, результат не сподобався. Хоч і заведено вважати, ніби чоловікам байдуже, як вони виглядають. І що з віком, на відміну від жінок, вони ніби стають не старшими, а "цікавішими". "Вам, жінкам, легше, - виправдовувався. - Підфарбуєтеся - і вас вже не впізнати. А нам доводиться старіти чесно". "Ну ви як діти, - втрутився врешті фотограф. - Це ж формат такий - щоб було видно справжнє обличчя". Таке пояснення остаточно засмутило присутніх. Кожний бо сподівався, що справжній він - такий, яким себе уявляє. А на світлинах ми просто "погано виходимо". Зробити себе чи залишитися собою? Здавалося б, хіба це так важливо? Хтось скаже, що того дня саме там могли позбиратися надзвичайно закомплексовані люди. Насправді ж ми маємо часто компліментарне уявлення про себе. Коли ж раптом з'ясовуємо, що не такі, як думали, руйнується цілісна картина сприйняття світу і себе у ньому. Звичайно, ми намагаємося удавати, що все гаразд. Насправді ж, зберігши у такий спосіб "обличчя" на людях, витісняємо маленьку драму "невже я така (такий)?" у сферу несвідомого. Допоки не інтегруємо побачений образ у свідомість. Або не "виправдаємо" себе, навівши нові докази у вигляді вдалих знімків. Одна клієнтка розповіла, що її настільки увігнало у відчай негарне селфі, що вона тиждень не виходила з дому. Жінка все знімала й знімала себе різними гаджетами, перевдягалася, робила зачіски, експериментувала зі світлом. Сіла на дієту, займалася гімнастикою - аж поки нова фотосесія її нарешті не задовольнила. Інша ж знайома обрала протилежну тактику. Десь після сорока зовсім припинила фарбуватися, одягалася лаконічно й просто. Пояснювала, що не хоче "молодитися", це, мовляв, вульгарно. Як не дивно, така неозброєність навіть додала їй шарму. Можливо, чоловіки сприймали її небажання себе прикрашати як виклик. Зараз їй шістдесят, одружена вдруге. Другий чоловік так само на дев'ять років молодший, як і перший. Додам лише, що ця жінка викладає у кількох вишах, дуже освічена, знається на історії взагалі, мистецтва - зокрема. Слухати її - саме задоволення. І ще я помітила закономірність: у таких впевнених у собі жінок завжди був надійний, люблячий батько. І в неї так само. Те, що бачить серце Та це - радше рідкісний виняток. Більшість все ж болісно сприймають зміни у собі. Або вступають у нерівну боротьбу з часом, вдаючись до послуг косметологів і хірургів. Або вигадують собі нові ідентифікації: я - дружина, мати, бабуся. Я - солідний чоловік, шеф. От тільки таке сприйняття себе містить залежність від когось - родини, посади. А значить, не є в чистому вигляди самоідентифікацією. Натомість - хованням за новими статусами й ролями. Як все ж таки навчитися приймати себе самих? Головне правило - ні з ким не порівнювати. Навіть із собою ж - двадцяти-тридцятирічними. Знайти у собі щось властиве лише вам - і культивувати й підкреслювати це. Не жити минулим. Одного образу - захопленої дівчинки із довгим волоссям і наївними очима, як і однієї професії в наші часи на все життя не вистачить. Тож, не бійтеся змінюватися співвимірно із вашим віком і новим усвідомленням себе. Не зациклюйтеся на зовнішності. Адже після певного віку вона багато в чому - відбиток внутрішнього світу. Цікавість до нових знань і вражень - ось що варто у собі підтримувати постійно. Бо ж важливі не лише риси обличчя, а насамперед його вираз. Не применшуйте ваш особистий шарм, неповторний голос, оригінальну пластику. Це те, чого не "ловить" оптика, а відчуває лише людина. Тому ми й "не впізнаємо" себе на фото. Стежте за нами в Telegram! Ми надсилаємо туди головні новини і добірку найкращих статей. Невже невиправдані очікування можуть викликати обурення, розчарування, майже відчай?