Книга року ВВС: "Уздовж океану на ровері" - запашні есеї та есейчики Махна
Читацька рецензія Романії Строцької на книжку Василя Махна "Уздовж океану на ровері", яка вийшла до фіналу Книги року ВВС-Есеїстика 2020.
Василь Махно. Уздовж океану на ровері. - Київ: Yakaboo Publishing, 2020 Про що мріє письменник, коли з відривного календаря на стіні поволі спадають світлі аркуші літа, а їм на зміну всміхаються оранжево осінні? Як не дивно ‒ про велосипед, у сні й наяву, від минулого і до мрій. І всі ті незчисленні мандрівки, коли вони вдвох розсікали вітри і відчували на устах присмак солонуватого океанського повітря. Бо шлях від альфи до омеги ‒ це крива траєкторії руху велосипеда, і про це книжка відомого українського письменника Василя Махна "Уздовж океану на велосипеді", що вийшла друком цьогоріч у Видавництві "Yakaboo Publishing". Не знаю, що стало спусковим гачком мого "придбати", коли я вперше побачила цю збірочку на сайті видавництва Yakaboo. Може, залита сонцем обкладинка, що пробуджує в пам'яті безтурботні мої дні біля моря, а може, чітко окреслений на тій обкладинці чорними контурами його пригодницькість. Велосипед, спертий на смугастий бордюрчик пляжу? А, можливо, і одне й друге водночас породили щире бажання поринути у ту "заокеанську" книжку з головою. І, як свідчить підбірка гітів продажів, не лише я спокусилася на літо і велосипед цьогоріч. Жовтенька книжечка-цеглинка Василя Махна, українського письменника, що зараз проживає у США, лауреата "Книги року ВВС - 2015", містить 336 сторінок і 92 есеї і "есейчики". Якщо подивитися на згадані твори, ці есеї та есейчики, здаля, то неозброєним оком можна помітити строкатість цих текстів ‒ надто в рамках збірки, як "колекції" творів, а отже, під лінійку підібраних. Есеї обсягом три-чотири сторінки гармонійно вживаються з коротенькими есеями-нотатками на один абзац ("Безбородий Рубчак") чи на два речення ("Токарчук"), і разом виплітають тканину тексту-"карти пам'яті". Але строкатість цих текстів визначає не лише така технічна річ, як кількість слів чи знаків, а й тематична розмаїтість. Василь Махно пише про подорож, але не лише ту, яка відбувається тут-і-зараз, у визначеному просторі, а й подорож в часі. Його велосипед може колесом перестрибувати океан, і долати відстані у сотні тисяч кілометрів. З Америки ‒ до України, з України ‒ до Чехії, Македонії, Австрії ‒ і знову до Америки. А саме, до Стейтен-Айленд, віддаленого округу Нью-Йорка, на якому зараз осів із родиною і велосипедом письменник. За тематичним наповненням тексти можна поділити на декілька стосиків: спогади про людей; спогади про письменників; враження від відвіданих місць; враження від певних подій (як-от виставка, перформанс чи участь у якомусь літературному фестивалі), досвіди. Часом його тексти ‒ це рідкісний (і успішний) симбіоз есеїв і рецензій, як-от у випадку із твором "Геній з лицем ангела", що слугує певним трибютом творчості Томаса Вулфа. Ще один приклад ‒ дивовижне замилування персонами. З уважністю детектива Махно любить прослідковувати життєві траєкторії відомих композиторів ("Сильвестров"), художників ("Водоноша в Чорткові", "Різдво, ситара, Воргол, носороги, дощ"), письменників ("Токарчук" "Безбородий Рубчак", "Смерть Рубчака"). Він заїжджає у їхні домівки, якщо це можливо, озирає їхні книжкові шафи, навідується "на роботу", розмірковує про їхні життя так, наче ці люди ‒ найважливіші. Есеїстиці Василя Махна притаманна максимальна деталізація потрібних елементів. Він із ретельністю працівника музею описує ("зліва-направо") місця і людей, достоту передаючи все, що тільки можна вхопити своїм людським чуттям: запахи, кольори, текстури. Поля, наприклад, пахнуть полуницями-трускавками-strawberries, а вдома чується стійкий запах оцту, вапняних стін і випраної постелі. Так описаний об'єкт постає перед нашими очима, мов живий, з плоті і крові. І ця так звана "фотографічність" письма доповнюється цілком реальними фотографіями самого автора. На маленьку непрофесійну камеру він зазнимкував чимало вражень, тож якщо не вірите опису, мов Тома, то ось чорно-білий оригінал-доказ. Найголовніше питання, яке не припиняють запитувати у письменника ні журналісти, ні читачі ‒ "а що таке дім і де він?". Вся книжка видається намаганням відповісти на це питання ‒ поступово, з різних боків підходячи. Дім в есеях Василя Махна зітканий з уривків спогадів; це щось, що можна носити із собою все життя, але не на спині, а у голові: "... у пам'яті ми носимо наші легкі, як павичеве пір'я, доми. Нам легко їх переносити ‒ ці цегляні доми чи квартири у панельному будинку ‒ разом із меблями і голосами наших рідних. Чому уява? Бо в нашій уяві завжди існують доми, в яких ми ніколи не мешкали. Ми будуємо їх з власного життя. Матеріал крихкий, однак випробуваний" ‒ пише Василь Махно в есеї "Дім письменника", і я не можу не погодитися. А чим ще, як не велосипедом-ручкою, цей крихкий матеріал охоплювати і осмислювати? Хай тільки повернеться до календаря сонце. Орфографію, пунктуацію і стиль автора збережено. Рецензії журі: Інші читацькі рецензії: Стежте за перебігом конкурсу на Facebook-сторінці Книги року BBC, а також на сайті bbc.ua у розділі Книга року ВВС