Дністровий: хочу показати всю Україну
Роман Анатолія Дністрового "Пацики" бере участь у конкурсі "Аудиторія Бі-Бі-Сі обирає книжку року".
"Анатолій Дністровий, "Пацики". Роман про моє рідне місто Тернопіль", - написав читач Андрій Мартишко. Сам автор сказав в інтерв'ю Бі-Бі-Сі, що при написанні роману його основним бажанням було показати, яким було міське молодіжне життя в Тернополі в останні роки Радянського Союзу - адже зараз воно повністю змінилося. Бі-Бі-Сі: Представтеся: скільки вам років і де ви народилися? А. Дністровий: Анатолій Дністровий, народився в місті Тернопіль, маю 31 рік. Мешкаю зараз у Києві. Бі-Бі-Сі: Але зараз ви перебуваєте в населеному пункті Бережани; чому ви називаєте його столицею України? А. Дністровий: Бо це найулюбленіше моє місто! Бі-Бі-Сі: Анатолію, скільки всього ви написали книжок і що це за книжки? А. Дністровий: Я написав п'ять поетичних книжок і чотири виданих романи. Ну, це книжки дуже різні, бо в поезії я один чоловік, у прозі я зовсім інакший. Бі-Бі-Сі: І що це за чоловік у прозі? Він має специфічні стосунки з жінками, чи це мені тільки ввижається? Ваші прозові персонажі, вони як до жінок ставляться? А. Дністровий: Тут треба розуміти, що я як автор маю справу зі специфічним матеріалом. Відповідно така група ризику, не знаю, як це назвати, - соціальне дно... тому я не можу дозволити собі щось інше, ніж цьому прошарку притаманне. Має бути цьому світові, про який я пишу, притаманним бути те, що йому якраз і є притаманним... Бі-Бі-Сі: Маємо те, що маємо? А. Дністровий: Так, маємо те, що маємо. Бі-Бі-Сі: А чому ви темою своїх творів обрали саме соціальне дно? І цей мотив у вашій творчості проглядується вже давно? А. Дністровий: Я колись навчався в ПТУ в Тернополі, а в ПТУ, як знаємо, відправляли зі шкіл весь отстой, усе неблагонадійне. Відповідно якщо подивитися на ці навчальні заклади, то вони по суті були розсадниками гопоти. Звідти весь напівкримінал ішов. Бі-Бі-Сі: Анатолію, а ви належали до гопоти? А. Дністровий: Ну, мабуть, що так... Бі-Бі-Сі: А ви знімали шапки з перехожих у темних підворітнях? А. Дністровий: Ну канєшно. Канєшно. І не тільки. Бі-Бі-Сі: Мені здається, що останні пару років тема 90-х років, гопоти, дворів і морального занепаду й безвиході стала популярною. І Жадан, і Вольвач звернулися до цієї теми. Що вас надихнуло звернутися також до цього часу? А. Дністровий: Мене надихнуло перш за все те, що той час уже дуже давно минув. Він минув 15 років тому. І коли я повертаюся в своє рідне місто Тернопіль, я вражаюся, бо щороку воно змінюється. І молодь зараз, сучасна молодь, зовсім інакша. Моїм основним бажанням, пишучи цей роман, було показати, яким було це міське молодіжне життя в останні роки Радянського Союзу. Бі-Бі-Сі: В вашому романі дуже багато сленгу, жаргону, нецензурних виразів. Але все-таки герої говорять українською, яка, порівняно, наприклад, із мовою в Полтаві, де я виросла, лунає майже літературною. Як вам це вдалося - ваші герої так справді говорили в реальному житті? Чи це такий художній прийом? А. Дністровий: Зараз, навіть якщо дивитися із соціологічної точки зору, Тернопіль є обласним центром, де 98 відсотків населення є україномовними. Тут найповніше представлена україномовність по всій Україні. І в Тернополі навіть мафія місцева також була україномовна. Частково засмічена, калькована з російської мова, але все одно це на базі української мови. Бі-Бі-Сі: Цікавий момент міжрегіональної дружби в вашому романі "Пацики", де головний герой на такому, сказати б, горизонтальному рівні говорить із дівчиною з Донецька, яка там єдина говорить російською. Це єдиний такий випадок у вашій творчості? А. Дністровий: Для мене дуже важливо, оскільки я з Західної України виїхав у 1992 році і живу зараз повністю на Східній Україні, є у своїх романах показувати життя і західної, і східної України. Мені здається, що це дуже зближує. Я хочу показати, наскільки Україна цікава у всіх її куточках, у всіх регіонах.