Іранське селище, де мешкали справжні ліліпути
Зріст іранців, які жили в поселенні Махунік на сході Ірану, до початку XX століття не пере вищу вав одного метра.
У першій частині "Подорожей Гуллівера" Джонатан Свіфт відправляє свого героя до країни ліліпутів, зріст яких ледве перевищує 15 см. Хоча Ліліпутія - країна фантастична, виявляється, що в неї є справжній прототип - крихітне поселення в провінції Хорасан на сході Ірану. Селище Махунік, що лежить за 75 км на захід від афганського кордону, існує тут вже понад півтора тисячоліття. Серед місцевих воно відоме дивним феноменом - зріст деяких мешканців Махуніка ще століття тому не перевищував одного метра. 2005 року неподалік від селища виявили муміфіковане тіло дитини лише 25 см завдовжки. Відкриття дало підставу вважати, що в цій віддаленій області Ірану, яка разом із Махуніком складається всього з 13 невеличких сіл, колись було стародавнє "місто гномів". Вважають, що Махунік був колись стародавнім "містом гномів" І хоча згодом з'ясували, що мумія була тілом передчасно народженого немовляти, яке померло приблизно 400 років тому, науковці переконані, що минулі покоління мешканців Махуніка були дійсно набагато нижче середнього зросту. Основною причиною затримки росту було недоїдання. Скотарство у цій засушливій, кам'янистій пустелі було практично неможливим. Єдине, що вдавалося виростити поселенцям, були ріпа, зерно, ячмінь та фрукт ююба, схожий на фінік. Основою харчування жителів Махуніка були прості вегетаріанські страви, як-от "кашк-бенех" (напій із сироватки та фісташкових горіхів, що росте в горах) та похтік (суміш сушеної сироватки та ріпи). Утім, найбільш дивним у харчуванні жителів Махуніка була їхня абсолютна байдужість до чаю - однієї з найважливіших традицій іранської кухні, що є також ознакою гостинності. "У моєму дитинстві в нас не було заведено пити чай. Якщо хтось пив чай, його називали наркоманом", - згадує Ахмад Рахнама, натякаючи на повір'я, що курці опіуму зазвичай пили багато чаю. 61-річний житель Махуніка очолює музей, присвячений історії архітектури і побуту Махуніка. Будівництво шляхів та поява транспортних засобів у середині XX століття дозволили мешканцям села харчуватися більш різноманітно. Вони почали вживати в їжу харчі з інших регіонів Ірану, насамперед рис та курку. "Коли з'явились автівки, люди почали привозити продукти із сусідніх містечок і їсти більше різних страв, окрім кашк-бенеха та хліба", - розповідає Рахнам. З двох сотень будинків у Махуніку трохи менше половини мають висоту стелі 1,5-2 м Сьогодні більшість із 700 мешканців Махуніка мають середній зріст, але про мініатюрну статуру їхніх предків й досі нагадують будинки в поселенні. З майже двох сотень кам'яних та глиняних помешкань Махуніка 70 чи 80 є дуже низькими - лише 1,5 до 2 м заввишки. А є й будинки з висотою стелі близько 1,4 м. Нахиливши голову, я слідом за Рахнамом увійшов до одного з таких ліліпутських будиночків. Дерев'яні двері, розташовані на південному боці помешкання, мали забезпечити його сонячним світлом та захистити від лютих північних вітрів. Я опинився в крихітному житловому приміщенні, вітальні, перебувати в якій можна було тільки сидячи. Площа кімнати була приблизно 10-14 кв. м. В одному її куту розташоване місце для зберігання зерна та пшениці (кандік), в іншому - глиняна піч для приготування їжі (каршак), а також спальня. Будівництво було нелегкою справою в цій місцевості, пояснює Рахнама. І маленький зріст мешканців - далеко не єдина причина зведення таких крихітних домівок. Великих домашніх тварин, які могли би перевозити вантажі, не було, а дороги були дуже погані. Будівельні матеріали місцевим мешканцям доводилося за кілометри нести на собі. З іншого боку, невеликі будинки було легше обігрівати взимку та охолоджувати влітку, і вони були практично непомітними на тлі навколишнього краєвиду, захищаючи, таким чином, мешканців від небажаних прибульців. Тепер місцеві сподіваються, що "ліліпутські будинки" приваблять до Махуніка туристів Життя в селищі й тепер є досить нелегким. Сільське господарство, яке ніколи не було тут надто розвиненим, в останні роки переживає занепад через посуху. І молодь змушена шукати роботу в інших місцях. "Сьогодні молоді люди їздять працювати до найближчих міст, повертаючись додому з грошима та харчами. Жінки трохи займаються ткацтвом, але, окрім цього, тут немає роботи", - каже Рахнама. Людям літнього віку доводиться покладатися на державні субсидії. Попри складні обставини, Рахнама не втрачає надії, що інтерес до унікальної архітектури села привабить до нього відвідувачів, і туризм створить нові робочі місця та можливості для бізнесу. Але наразі "маємо те, що маємо", сказав він зі смиренною посмішкою. "Хоча життя все одно стало кращим, - сміється чоловік. - Раніше мешканці Махуніка були приземкуватими і кремезними, тепер вони - високі та стрункі". Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Travel.