"Як я шукала і знайшла садок для свого особливого сина"
Богданчик пішов у дитячий садок після двох років. Його адаптація пройшла легко й непомітно. В перший же день він побіг гратися з дітьми.
На третій день його вклали спати в обід, а я чатувала біля паркану: чи виведуть його до мене, чи засне. Згодом моє життя почало перетворюватися на суцільну паніку. Я чула на адресу малого постійні звинувачення: "занадто активний", "неспокійний", "постійно мовчить", "схожий на аутиста" і пропозиції перевести його до іншого дитячого закладу. Як виявилося, якщо дитину не можна втиснути в стандартні норми, її краще позбутися, аби не заважала. Принаймні, так вийшло з моїм сином. "Нормальність" Мені пояснили, що Богдану не місце зі звичайними дітьми, що їм не потрібне "клеймо неповноцінності". Що на Богдана скаржаться вихователі, їм важко впоратися з його активністю. Що обурюються батьки - кажуть, що їхні діти приходять додому і починають "бекати" і "мекати", тому вони хочуть позбавити своїх дітей спілкування з "дефективною дитиною". Хай мій син йде туди, де він буде ближчим до решти дітей за інтелектуальним розвитком. До іншого садочка або до спецзакладу. Мій відчай можуть зрозуміти лише ті, хто через це пройшов. Люди навіть на мить не можуть уявити, приміряти на себе, відчути або навіть подумати, як це - не вписуватися в межі "таємничої нормальності", бути не як усі. Тоді найбільше мені хотілося, щоб хтось пояснив мені, куди йти і до кого звертатися, а ще краще, взяв би мене за руку і провів найпростішим шляхом. Пошуки іншого садка Так я почала шукати новий дитячий садок. Мала влаштувати Богдана в інший садочок терміново, без черги, адже потрібно було працювати. Я шукала вільні місця за допомогою інтернету, писала на форумах. Недаремно жартують: в чергу потрібно ставати одразу ж після пологового будинку. Шансів, що мій син найближчим часом почне ходити в садочок, майже не було. Спочатку я забороняла собі думати про спецзаклад, бо чула, що то - "резервація для умствєнно відсталих дітей". Мені радили віддати малого лише у звичайний садок, щоб не травмувати його, нехай тягнеться за "нормальними" дітьми. Коли стикаєшся з людським оцінюванням, часто не розумієш, як себе поводити. Замість того, щоб рухатися вперед, до тебе приходить відраза і заперечення. Я довго трималася за своє "не правда, мій син не такий", намагалася сховатися й захиститися. Потім я знайшла в собі сили переплакати й прийняла свою ситуацію. Страхи Я вирішила орієнтуватися лише на своє враження, тому поїхала "на розвідку" до навчально-реабілітаційного центру для дітей з вадами фізичного та розумового розвитку. Як приймуть мене, так приймуть і мого малого. Найперше, що мене вразило: на майданчику гралися діти, які зовнішньо не відрізнялися від звичайних дітей. А у мене надовго застрягли в пам'яті слова однієї людини: "Там ТАКІ діти, ТАКІ! У них там щось псіхічєскоє!" Зайшла до кабінету директорки. В моїй голові стукала одна лише думка: "Що я тут роблю?" Вона помітила мої переживання: думаю, таких розгублених мам до неї приходило багато. Вона вислухала всі мої страхи й порадила спочатку пройти психолого-медико-педагогічну комісію (ПМПК). Після того, як комісія надасть висновок, що мій син потребує особливих умов навчання, я приходжу до неї з Богданом і висновком комісії. Місця вільні є, тому нас чекають. У мене знову паніка, жах, шок: "Мою дитину відправляють на ПМПК. А може не йти? Ми туди не підемо! Нізащо!" Тоді я вважала, що на цю "експертизу" відправляють дітей з розумовою відсталістю, дітей з інвалідністю. А моя дитина АБСОЛЮТНО НОРМАЛЬНА, я впевнена в цьому на всі сто! Ще я боялася, що Богдан нічого не захоче показувати чужим людям. І йому обов'язково поставлять діагноз "розумова відсталість", і майбутнє сина буде назавжди зруйноване. Краще не зволікати Згодом я зрозуміла: немає нічого жахливого в ПМПК. Краще не зволікати і пройти цю комісію, щоб вчасно виявити порушення (якщо вони є) і почати корекційну роботу. Що консультанти не встановлюють діагноз, а лише узагальнюють й систематизують висновки лікарів, визначають стан розумового розвитку дитини, рекомендують корекцію розвитку та найефективнішу навчальну програму. Який краще садок обрати, тут радити щось важко. Це - особистий вибір кожного. Для мене безсумнівні плюси спеціалізованого садочка такі: - комплексний підхід, коли на дитину працює вся команда (вихователь, дефектолог, логопед, психолог і т.д.); - малі групи, тому більше уваги кожній дитині; - спеціальна програма психолого-педагогічного супроводу, яка складається індивідуально з урахуванням віку дітей, їх особливостей та інтелектуального розвитку. Я перераховую плюси спеціалізованих закладів для того, щоб ви зрозуміли: не варто їх боятися. Вони створені, щоб допомагати, а не ізолювати "складних" дітей від суспільства. В нашій групі, наприклад, деякі діти вже читають і пишуть. Я знаю, у звичайному садочку малому було б складніше, окремо з ним ніхто б займався, займатися вдома самій - не завжди є час і можливість, возити кудись на заняття - знову ж, час і гроші. Коли він наздожене однолітків - можна буде перевестися. А те, що у нього "щось псіхічєскоє", так у кожного своя історія старту. Хороший дитячий садок - той, де до дитини ставляться як до особистості. Я бачу, що малому подобається. Він ходить у садочок з натхненням, з легкістю відпускає мою руку, каже "Мамо, пока", бере за руку виховательку і йде з нею. Щодо мене, то ця історія зробила мене сильнішою, загартувала мене, навчила дивитися на світ не через призму чужих обмежень, а своїми очима. Хочете поділитися з нами своїми життєвими історіями? Напишіть про себе на адресу questions.ukrainian@bbc.co.uk, і наші журналісти з вами зв'яжуться. Хочете отримувати головні новини в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram!