Сукня поза модою і часом
Невід'ємний атрибут гардеробу жінки, вона вже більше століття надихає дизайнерів та втілює дух часу. Кореспондент BBC Culture Катя Форман досліджує скромну чарівність маленької чорної сукні.
Сукня від Юбера де Живанші, в якій Одрі Хепберн з'явилась у стрічці "Сніданок у Тіффані", мабуть, найвідоміша маленька чорна сукня в історії Її популярність поза часом та модою. Маленька чорна сукня завжди рятує у ситуації "коли немає чого одягнути", але вона й непідвладний часу символ жіночої елегантності, до якого звертаються дизайнери кожної доби. Маленька чорна коктейльна сукня має окрему статтю в енциклопедії, а в англійській мові навіть отримала абревіатуру LBD (little black dress). Термін "маленька чорна сукня" вперше використали в американському Vogue у 1926 році. Завдяки кольору, спрощеному дизайну та демократичному вигляду шедевр Коко Шанель отримав прізвисько "Форд" на честь славетної автомобільної Моделі Т. Редактори Vogue сміливо оголосили, що ця крепдешинова сукня прямого крою з довгими рукавами та чотирма діагональними смугами "стане свого роду уніформою для кожної жінки зі смаком". І їх пророцтво виявилося правдивим. Сукня надзвичайно простого дизайну та кольору, який за вікторіанської доби асоціювався лише з трауром, створила радикально сучасний образ жінки. Чорний колір для мадемуазель Шанель був визначенням простої елегантності. І дизайнерка, що кожним своїм кроком спростовувала традиції та стереотипи, принесла його в повсякденний одяг. Серед багатьох невдоволених революційною знахідкою Коко був також кутюр'є Поль Пуаре, котрий одного дня звернувся до дизайнерки-суперниці на вулиці: "По кому траур, мадемуазель?". Гостра на язик Коко миттєво парирувала: "По вам, шановний пане". Сукня та скандал Маленька чорна сукня Шанель мала своїх попередників. Трьома десятиріччями раніше картина Джона Сінгера Сарджента, одного з найуспішніших художників Прекрасної доби, "Портрет Мадам Готро" або "Портрет Мадам Х" спровокувала великий скандал у паризькому суспільстві. "Портрет Мадам Х" Джона Сінегра Сарджента, виставлений у Паризькому Салоні 1884 року, викликав неймовірне обурення публіки Сукня кольору вороного крила на тоненьких бретелях і з глибоким декольте була сприйнята громадськістю як цілком непристойна. "1884 року картина виставлялася у Паризькому Салоні (офіційна та найпрестижніша виставка творів мистецтва, яку проводить Французька академія мистецтв. – Ред.). Вона викликала такий жах у парижан, що Джон Сарджент був змушений утекти до Великої Британії і ховатися там деякий час від ганьби", – розповідає журналіст The Guardian Джонатан Джонс. "Ані стиль портрету, ані глибоке декольте моделі не викликали обурення публіки, яку важко було здивувати оголеним жіночим тілом. Не схвилювала їх ані хвороблива блідість світської левиці Мадам П'єр Готро, народженої в Новому Орлеані, ані імпресіоністський стиль Сарджента, який вслід за своїм другом Моне, відрікся від академічного натуралізму. Ні, єдиною причиною скандалу стала сукня моделі". Великою шанувальницею маленької чорної сукні була ще одна революціонерка стилю – Волліс Сімпсон, герцогиня Віндзорська (двічі розлучена американка, заради шлюбу з якою король Великої Британії Едуард VIII зрікся престолу. – Ред.). Герцогиня мала в своїй колекції декілька моделей цього стильного атрибуту і любила повторювати: "Правильну маленьку чорну сукню не замінити нічим" (їй також належить відомий афоризм "жінка не може бути надто багатою і надто худою". – Ред.) Французька мода 20-их миттєво підхопила харизматичний образ, який з того часу не втрачає своєї актуальності. А вклад у його привабливість зробила майже кожна світова ікона стилю. Однієї з перших на думку спадає Одрі Хепберн. Її образ в стрічці "Сніданок у Тіффані" – чорна струнка сукня без рукавів, перлинне намисто, рукавички до ліктя, темні окуляри і мундштук – зачаровують вже не одне покоління глядачів. Волліс Сімпсон, герцогиня Віндзорська, була також великою шанувальницею маленької чорної сукні "Я цілком вражений тим фактом, що шматок тканини, який належав цій чарівній актрисі, зараз дозволить побудувати школи для найбільш знедолених дітей світу", – розповідав Домінік Лапьєр із сльозами на очах в інтерв'ю BBC News, після того як анонімний телефонний покупець придбав сукню за 765 тисяч доларів на благодійному аукціоні в 2006 році. Пан Лапьєр, французький письменник і філантроп, отримав сукню від її творця, французького кутюр'є Юбера де Живанші, близького друга та шанувальника Хепберн. Друга копія сукні зберігається в архівах Живанші в Парижі і ще одна – в Мадридському музеї костюма. Силует часу Оманлива простота, безліч можливих силуетів та деталей дозволили маленькій чорній сукні стати маркером соціальних змін у суспільстві. Неймовірно сексуальне плаття від Версаче, в якому акторка Елізабет Херлі з'явилася на прем'єрі стрічки "Чотири весілля і одні похорони" 1994 року, було визнане найкращим вбранням всіх часів і народів. Символом доби стала й маленька чорна сукня з білим шовковим комірцем та манжетами від Ів Сен-Лорана – невід'ємна частина образа Катрін Деньов у скандальному фільму Луїса Бунюеля "Денна красуня" (1967). Сукня від Версаче, у якій акторка Ліз Херлі з'явилася на прем'єрі стрічки "Чотири весілля і одні похорони" 1994 року "Маленька чорна сукня адаптується до будь-яких соціально-політичних змін, – зазначає спеціаліст вінтажного одягу Дідьє Лудо. У 1999 році він розробив лінію одягу, яку так і назвав La Petite Robe Noire (маленька чорна сукня), а потім відкрив однойменний магазин у Пале-Рояль в Парижі. Дизайнерка Міучча Прада якось сказала: "Коли я розробляю маленьку чорну сукню, я намагаюсь через цей простий предмет висловити всю складність жіночої природи, естетики і сучасної епохи". Навряд чи існує інший предмет одягу, який був би таким різноманітним і водночас личив кожній жінці. Виріз декольте та довжина рукава кожного разу створюють нові образи, а чорний колір відтіняє білизну шкіри. За словами Дідьє Лудо, "цей легендарний і чарівний предмет одягу водночас підкреслює всі достоїнства жіночої фігури і приховує її недосконалості". Створення маленької чорної сукні – обряд ініціації для багатьох поколінь дизайнерів і справжній фетиш для деяких з них, зокрема культового кутюр'є Аззедина Алайї, який починав свою кар'єру у якості архітектора. "Маленька чорна сукня цікавить дизайнерів, тому що це класика гардеробу, з якою ми можемо багато експериментувати. Крій та об'єм створюють основу, а тканина вдихає у сукню життя. Це справжнє випробування таланту дизайнера", – коментує французький кутюр'є Алексіс Мабій. Минулого року він разом із чотирма іншими дизайнерами – Джайлсом Діконом, Хусейном Шалаяном, Анною-Валері Геш та Іцін Інь – розробляли маленьку чорну сукню на замовлення французької мережі модного одягу Monoprix. Результат роботи дизайнерів – нові варіації безсмертної "моделі Т". Від надзвичайно складного та вишуканого дизайну Анни-Валері Геш до сорочкового крою Дікона – маленька чорна сукня знову продемонструвала свою незмінну актуальність та невичерпні можливості для творчості художників-дизайнерів. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Culture.