Блог із Луганська: прірва між друзями
Такий швидкий і невблаганний час. Влітку 2014 хтось залишав місто з валізою речей і думав, що повернеться з моря і буде жити, наче нічого й не сталося.
Та майже всі сподівалися, що за відпустку все якось вщухне і вирішиться - без нашої безпосередньої участі. Потім було складно повернутися. А далі з'явилася ще сотня питань - житло, робота, навчання дітей... І стало навіть звично ось так - на два дома, без улюблених каструльок. А із залишених вдома речей, всі виросли... А найдивніше, що зрозуміти, де тепер цей дім майже неможливо. Залишений будинок в Луганську, з ремонтом, улюбленими речами, книгою на тумбочці та сухим лаком для нігтів, або дім - в новому будинку з чужими запахами, чужими меблями, вже звичною вм'ятиною на дивані та скрипом старих пружин... Те, що було на тижні й місяці, стало - на роки. І коли приїжджаєш додому в Луганськ тягне вже до того дому, де сім'я, хоча нічого свого і хорошого в ньому немає. Окрім людей. А ті, хто лишилися в Луганську, також вирішують десятки нагальних питань і побутових проблем. Шукають і змінюють роботу, нервують в очікуванні зарплат, і якось віддаляються від тих, хто виїхав. Хоча до літа 2014 нас відділяла лише пара метрів між столами в офісі. Дивним стало спілкування з тими, хто виїхав. Вони доводять, що у них все добре - дім, робота ... І новий дім з новими меблями, і нова робота з кращою зарплатою. І навіть нові сім'ї вже там... Ніби нічого поганого і бути у них не може. Для реалістичності й достовірності кажуть, що жити дорого, що сумують за своїм домом і батьками, які старіють тут. Але ці розповіді сповнені перебільшень та епітетів про те, як добре все у них тепер - поруч море, культурні заходи, метро або червона риба... У нас теж все прекрасно. Мало хто після таких оптимістичних монологів зізнається, що все не так вже і добре. Та й навіщо скаржитися? У відповідь завжди одне й те саме: потрібно їхати, або чому не поїхали? Це прірва: вони пройшли пошуки роботи та зміну житла, перевозили свої пожитки з однієї квартири на іншу, а ми весь час були вдома, ще й жаліємося. У відповідь на скарги хочеться або допомогти, або перестати спілкуватися. Розповідям про те, що все добре, не дуже вірять. І сам цьому не дуже віриш... Друзі прагнуть всім серцем до свого замкненого будинку та життя, яке вони тут залишили, натомість знаходять заіржавілі крани. Дивуються, що ж так тягнуло сюди. Навіщо було з такими труднощами їхати до Луганська. Мерзнути під блок-постами в чергах. Везти ліки родичам. Платити просто, щоб провідати будинок? Якщо це відпустка - то задорога і виснажлива. А відвідання своєї квартири очікуваних емоцій не викликає. Перший раз, коли натрапила очима на саме той залишений під лампою і вже сухий лак та забуту на тумбочці книгу, поплакала і... пройшло. У всіх своє життя, робота. Хто окрім тебе скаже, де краще? Подруга не змогла залишити матір і улюблену роботу, а їх синочка чоловік відвіз до Москви до своєї рідні. Відправив і залишив там. Уже колишній чоловік. А потім і Skype у них чомусь перестав відповідати... Їй звідси з Москвою судитися важка справа - дорого, складно. Як бути? Вона, як і раніше, тут з матір'ю, улюбленою роботою і надією повернути синочка... Таких прикладів зараз - на томи. Подруга сина вивезла до Києва в інтернат. Мудра подруга! Вона тут, а син там - потрібен український атестат. Він два роки з матір'ю тільки по телефону спілкувався, жив, як сирота в чужій хаті серед чужих людей. Зараз він вже студент, вона йому сумки передає водієм - ковбасу, шкарпетки, гроші. Каже, синові потрібне майбутнє, робота, зрозумілий диплом. А вона тут дітей вчить. Чужих дітей, яким підійдуть і місцеві атестати. Ті, хто пережили те страшні літо 2014 року в Луганську, нібито пишаються цим досвідом. Ми, мовляв, тут були, на моря не їздили. У свій клан тебе ніби не пускають - замало досвіду, не розумієш, як ми під ліжком в темряві лежали, за водою годинами стояли... З ними теж прірва. Днями почула виправдувальне про когось: "Вона те літо в Луганську пережила. Стрес, порушення психіки, ви ж розумієте". Мені подружка фото сала прислала - дешеве, з прожилками, на кожному кроці в її новому місті. Напевно, хотіла як краще, а вийшло, як фото хліба у місто в обозі надіслати. І дедалі рідше ми тепер спілкуємося. Дедалі складніше стає чомусь. Їм - зрозуміти, як ми тут, а нам це пояснити. Мій найкращий друг наприкінці 2014 р. надіслав мені листа: "Твої речі і гроші потрібно віддати біженцям". Він був у Києві, я - тут. Він на підлозі на чужій кухні в спальнику спав, не було грошей знімати навіть кімнату, а я в своєму ліжку під канонаду засипала. У нього була моя сотня доларів, не знав, як мені їх переправити. І я ридала над цим його листом в один рядок цілий день - не грошей було шкода, а стосунків, до яких ми йшли з ним разом роками. Невже те літо змогло так розділити нас? Перекреслило роки, спогади, плани. Я написала йому, що він може вчиняти, як вважає за правильне. А він пізніше відповів: "Вибач і розраховуй на мене, коли буде потрібна допомога".