Особливі діти: як ми шукали синові школу
Вони сидять втрьох за столом - три дорослі суворі жінки. Перед цим столом, практично посеред кабінету, стоїть стілець. На ньому ледь не висить хлопчик.
Від хвилювання він не може навіть сісти нормально, мало не зісковзує з краєчку. В кабінеті чути лише голоси жінок та їхні розчаровані нетерплячі зітхання. Хлопчик мовчить. Це мій син. Ця картина буде мені снитися, мабуть, ще довго. Я тривалий час не могла сісти за цей текст, тому що наш пошук школи і сім (рівно сім) кіл пекла рік тому змусили мене поводитися з сином несправедливо і маніпулятивно. Поводитися, чесно кажучи, як останній істеричці. Я не можу собі пробачити ту весну, але, забігаючи наперед, можу сказати, що хеппі-енд мого пошуку не став моєю заслугою, він не був нагородою за наші зусилля. Він був везінням. Але менше з тим. По все по черзі. Я нагадаю, що торік навесні синові виповнилося сім. Він вдруге закінчував старшу групу дитячого садка, і вже був цілком схожим на майбутнього першокласника. Принаймні поряд з дітьми шести років він виглядав абсолютно нормальною дитиною. До цього віку із нагадувань про наші поневіряння з відставанням у мовленнєвому розвитку залишились лише неуважність та сором'язливість із чужими дорослими. Син був в стані "я все розумію, але питання чую з третього разу і відповідати боюсь, навіть якщо знаю відповідь". Втім, знаючи, що ця дитина фактично виринула з-під глибокої-глибокої і темної товщі абсолютного нерозуміння і неговоріння, це були лише нюанси. Наближалась весна, коли треба було визначатись зі школою. Я обрала непогану школу неподалік від нас, вже подумки водила до неї малого і була більш-менш спокійна. Ми не мали наміру ганятись за супершколами, де першокласники дадуть фору професорам. Я чітко розуміла, що у звичайній районній школі, куди приймають без відбору, мою безхитрісну слухняну дитину, яка розуміє матеріал повільніше однолітків, просто затопчуть. Причому і однолітки (через вразливість), і педагоги (через потребу у додатковій увазі). Я знала, що після першого ж крику вчительки чи якогось охоронця біля входу, він замкнеться. Забагато зусиль і, будемо відверті, грошей також вже було на вівтарі психологічного спокою сина. Попри те, що школу я для себе подумки визначила, про всяк випадок записала сина ще на сім співбесід в усі більш-менш пристойні школи навколишніх мікрорайонів. I школу я дійсно обрала "для себе". Тобто, вона була непогана за відгуками і зручна для логістики. Але я жодним чином не розуміла, наскільки вона не підходить малому. Звісно, я шукала вчительку. Не школу. Але ця інформація до мене вперто не приходила. Тому доводилось робити висновки лише по рейтингах і довіряти досить суперечливим критеріям. Логопед в садочку одразу мені казала: вам туди не треба, вам би знайти школу, де в класі буде не 30 учнів, а 10. Але такі школи не знаходились. Єдина, на яку я сподівалась після тієї розмови, саме в потрібний нам рік закрила прийом до першого класу. Отже, все сиве волосся, що в мене є, з'явилось виключно минулої весни. Тривога перетворилась на паніку після того, як ми сходили на першу співбесіду. Малого всадили перед трьома жінками, які швидко ставили йому питання. Його заклинило. Він не зміг відповісти навіть на прості питання. Далі було знущання. Тітки вже зрозуміли, що перед ними не їх "клієнт", але мали довести тест до кінця. Вони ставили одне питання за іншим, а він намагався їх переварити, щоб відповісти. Але прилітало вже інше, а педагоги, зокрема і психолог, роздратовано зітхали і підкочували очі. Ступор був і у мене. Я не очікувала, що малий взагалі мовчатиме. Зараз, коли я згадую ту психологічну екзекуцію, я неймовірно зла на себе за те, що досиділа до кінця і не захистила сина. Не встала і не забрала його посеред процесу. Але то було не все. Мій шок, здається, був більшим за його. Катування продовжила я. Я завжди на перше місце ставила емоційний комфорт сина, але тоді стратила. Я маніпулювала і залякувала. Я розповідала йому про те, що може трапитись, якщо він буде мовчати на вступних іспитах. Яскраво описувала, як в поганій школі поряд з ним будуть погані діти, які будуть його ображати і знущатись. Як кричатимуть на нього вчителі. Моєму малому завжди вистачало фантазії. Він емпат. Він відчув і прожив кожен вигаданий мною епізод. Він ридав і не спав ніч. Наступні два місяці панікували вже ми разом. Він почав старатись, концентруватись і вчасно відповідати на плюс-мінус однакові запитання. До сьомої співбесіди він вже виглядав цілком пристойно. Але балів все одно не вистачало. Логіка була і залишається його слабким місцем. На питаннях, пов'язаних з довгим ланцюжком дій, який треба тримати в голові, він сипався. Йому такі ланцюжки завжди треба візуалізовувати, щоб втримати в голові. Я почала готуватись до життя в режимі щоденної боротьби за виживання своєї дитини в найближчій школі, куди брали без співбесіди. I тут відбулась просто реалізація відомого анекдота: "Як ви розбагатіли? "Я дуже довго і наполегливо працював, складав копієчка до копієчки. А потім я виграв в лотерею мільйон, і став багатим". Провидіння знову нам усміхнулось. Під час підготовки до дитячого кінофестивалю я познайомилась з класним педагогом і чудовою людиною. Раптом з'ясувалось, що вона у вересні набирає перший клас. Доля просто подарувала мені цю зустріч. Правда. Я розписуюсь у власній безпорадності: сама, без щасливого випадку, я не знайшла ідеальних умов для освіти малого. Вчителька працювала у приватній школі. Мені довелось шукати, як платити доволі відчутну суму за навчання. Але малий був поруч з педагогом, якому небайдуже, і в класі лише 15 дітей. Це дає йому змогу встигати за однокласниками. Він любить всі три іноземні мови, які вони вивчають. В нього проявляються перші ознаки "граммар-наці", тому що він пише грамотніше за багатьох дорослих. Йому геть нецікаво на математиці, але, будьмо відверті, маючи маму-журналіста та тата-юриста, любов до цифр і взяти немає де. Iнколи я думаю, що створюю для нього "потьомкінські села". Насправді світ не такий. Але нехай у нього буде фора.