Проза Махна: так гарно, що аж боляче
Василь Махно. Дім у Бейтінґ Голлов. – Львів: Видавництво Старого Лева, 2015.
Режисер Ларс фон Трієр якось сказав, що кіно треба знімати так, щоб воно муляло, мов камінець у черевику. Саме так муляє проза Василя Махна. Мені все ніяк не йде з голови оповідання "На автобусній". Це один день із життя провінційної автостанції в Чорткові. Читаєш і майже фізично відчуваєш безвихідь і марноту, якою тут все просякнуте. Це 15 сторінок бездоганного високохудожнього тексту, який засідає в голові, ніби цвях. Так пронизливо і людяно в українській літературі писав хіба Григір Тютюнник. А із сучасників, напевне, ніхто. Хочеться обняти кожного героя і заплакати. Особливо маленького Володю у холодному засніженому полі: "Володя тулився до батька, але той у легкій болоньєвій курточині, лише покашлював і затуляв Володин рот од вітру. Коли мороз пробрав їх до кісток, вони рушили у напрямку села. На поля падала з неба снігова мряка, а вітрюган то дірявив їм обличчя, то стусанами підганяв вперед. Після чергового пориву вітру безсилий Володя впав на дорогу. Його паперове тіло не витримало, і він заплакав. Це був плач хворої дитини, і батько пошкодував, що саме нині вони вирішили їхати до Чорткова. Він схопив легкого Володю, мов щеня, обтрусив його від снігу і, завдавши собі на рамена, наче мішок пшениці, вперто йшов, обліплений снігом. Володя лише попискував, бо зимний вітер і ватяний сніг лучили йому в рот, забиваючи йому слабке дихання. Перехворівши майже цілу зиму, Володя з паперового зробився ще тонший. Такий тонкий, що проламані двері його свідомості залишилися у тій зимі й на тій дорозі. Страхи, що його переслідували, стали жити у нього в голові, наче миші в пташиному гнізді". Тексти Василя Махна заворожують із першої сторінки. Своєю легкістю і чистотою. Короткі стрімкі речення, які то шпигають, як голки, то заколисують. Око ні об що не зашпортується, бо немає нічого зайвого - ні зайвих слів, ні думок. Автор не фальшивить і не вигадує. Його самого наче й немає. Ці вісім оповідань схожі на відбитки життя на папері. Чотири – про Нью-Йорк і чотири – про Чортків на Тернопільщині. Різні міста, епохи, люди, яких об’єднує трагізм і любов автора до тих, про кого він пише. Проза Махна з одного боку меланхолійна і аж прозора, але при цьому дуже чіпка і матеріальна. Як кіно в 3D. Читаєш і тобі пахне океан на Лонг-Айленді, бруклінські вулички, єврейські рибні крамнички у передвоєнному Чорткові, курява та пиво автовокзалу і перестиглі сливи у осінньому дідовому саду. І ти подорожуєш у просторі і часі разом з автором, який із пристаркуватого письменника, що поселяється із молодою дівчиною в будинку біля океану, перевтілюється у маленького чортківського хлопчика, який переживає розлучення батьків і смерть діда, якого він потім виглядає на хмаринці. Я зраділа, коли прочитала, що Василь Махно збирається написати роман. Тоді задоволення від читання його книги можна буде розтягнути надовше. Дебютна прозова збірка відомого поета Василя Махна "Дім у Бейтінґ Голлов" - це безперечно подія для української літератури. Вона нагадує мені важкий разок коралового намиста, яке холодить груди і гріє водночас. І тобі радісно, що воно в тебе є.