Google робить із нас всезнайок?
Інтернет створює ілюзію знань, переконує, що ми розумніші, ніж насправді. На щастя, є можливість позбутися цієї небезпечної самовпевненості, пише психолог Том Стаффорд.
Інтернет, здається, знає все. Автори блогів і статей, коментатори, дописувачі, навіть ваші старі шкільні друзі на Facebook мають точне розуміння того, як влаштований світ, і прагнуть ділитися цим із кожним, хто готовий слухати. Останні дослідження свідчать, що відкритий доступ до будь-якої інформації створює переконливу ілюзію мудрості. Втім, науковці також розповіли, за допомогою яких простих трюків можна цю ілюзію подолати. Зокрема, психологи вивчають вплив інтернету на те, як ми обмірковуємо вже знайому нам інформацію, - процес, який вчені називають метапізнанням. Коли ви вихваляєтеся, ви знаєте, що кажете неправду, адже усвідомлюєте свої справжні здібності. Та якщо ви щиро вірите, що знаєте більше, ніж насправді, це вже небезпечна омана. Дослідження показують, що ілюзія розуміння насправді доволі поширена. Ця метакогнітивна помилка має нові форми в добу інтернету. У новому дослідженні Метт Фішер із Єльського університету вивчає особливий тип мислення, який називається транзактивна пам'ять. Вона виражається в тому, що ми перекладаємо на інших людей або речі обов'язок запам'ятати щось замість нас самих. Якщо ви колись залишали річ, яка вам буде потрібна наступного дня, біля дверей помешкання, ви використовувала транзактивну пам'ять. У результаті ми починаємо плутати те, що ми справді знаємо і що зберігається в нашій пам'яті, з тим, до чого ми просто маємо доступ, зі знанням, яке можна отримати в будь-яку мить. Нам здається, ми знаємо, як працює двигун, або про що ідеться у суперечці, але насправді - це не глибоке розуміння. Я натискаю на педаль газу, і моє авто рухається вперед, але чому воно насправді рухається, я навряд чи міг би пояснити. Коли ми маємо доступ до інтернету, ми впевнені, що знаємо більше, ніж насправді Доктор Фішер і його колеги зацікавились, як міняється транзактивна пам'ять у добу інтернету. Вони поставили людям запитання про наукові факти, приміром, "Чому існують часові зони?". Половині учасників дозволили скористатися інтернетом, решта – мали відповісти самостійно. Далі учасників запитали, чи змогли би вони пояснити інші наукові факти, як-от "Чому ночі тепліші, коли на небі хмари?" "Як виробляють оцет?" та інше. Виявилося, що люди, які щойно шукали інформацію в інтернеті, були значно більш впевнені у своєму розумінні проблем. Подальші дослідження підтвердили, що ці учасники експерименту справді вважали, що добре знаються на цих питаннях і без допомоги інтернету. Вони демонстрували значну впевненість, коли визначали ступінь свого розуміння проблеми за допомогою шкали з фотографіями активності мозку (прийом, який мав підкреслити, що інформація справді була в їхніх головах). Ефект упевненості зберігався, навіть коли контрольна група отримала відповіді, а група, яка шукала інформацію в інтернеті, мала знайти сайти, з яких взяли відповіді. Отже, активний пошук інформації в інтернеті створює переконливу ілюзію, що ви й справді розумієтеся на проблемі. Якщо відчуття контролю над інформацією породжує самовпевненість у власній мудрості, тоді інтернет перетворює всіх нас на невиправних зануд. На щастя, ще одне дослідження, також опубліковане цього року, пропонує певний спосіб позбутися цієї риси. Ми піддаємось небезпечній ілюзії, що інформація на нашіх кінчиках пальців – насправді у нас в голові Аманда Фергюсон з Університету Торонто та її колеги провели аналогічне дослідження, але за протилежних умов. Вони попросили учасників спочатку відповісти на запитання самостійно, і тільки якщо вони не знали відповіді, пошукати її в інтернеті. Учасники контрольної групи, які не знали відповіді, просто переходили до наступного запитання. Учасники з доступом до інтернету в цьому експерименті менш охоче давали самостійні відповіді, ніж учасники без інтернету. Здавалося, можливість знайти інформацію в інтернеті затамовувала бажання думати самостійно і позбавляла учасників упевненості, що вони знають відповіді. Але після аналізу відповідей виявилося, що справа не в тому, що можливість перевірки підривала віру учасників у власні сили. Ті, хто знали, що можуть перевірити свою відповідь, не були менш упевнені в своїх знаннях, але й не поспішали продемонструвати ерудицію. Отже, учасники, які могли перевірити свої відповіді, були більш обережні з висловлюванням своїх знань. Отже, якщо вам потрібно протистояти всезнайкам, - продемонструйте, що їхні знання можна ретельно перевірити. Це навряд чи зупинить їх від пошуків відповіді в інтернеті, але, напевно, вгамує їхній ентузіазм і продемонструє, що якщо в інтернеті ця інформація є, це ще не означає, що вони це добре знають. Якщо спочатку спробувати відповісти на питання, а потім перевірити факти в інтернеті, інтелектуальний снобізм зникає Зараз часто постає запитання, чи змінює інтернет наш спосіб мислення. Дослідження показує, що інтернет підсилює наші когнітивні особливості. Він може викликати як самовпевненість у власних інтелектуальних силах, коли ми плутаємо наші справжні знання з можливістю "погуглити" їх, так і невпевненість, коли ми знаємо, що істинність фактів, про які ми говоримо, можна перевірити. Схильність переоцінювати власні знання, плутати справжню ерудицію з можливістю знайти фактичну інформацію і хвилюватися через те, що все, що ми кажемо, можна легко перевірити, є особливостями впливу інтернету на процеси мислення та пізнання сучасної людини. Інтернет втручається в цю заплутану екосистему пізнання і впливає на виникнення нових форм мислення. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Future.