Майбутнє НАТО: глобалізм чи традиції?
Серед головних тем обговорення на саміті НАТО у Бухаресті -майбутнє операцій НАТО проти Талібану в Афганістані. Власне це один з аспектів фундаментальнішого питання: якою має бути роль НАТО у майбутньому, якщо альянс хоче зберегти своє значення і вплив?
Редактор Української служби Бі-Бі-Сі Ростислав Хотин розмовляв про цез експертом з глобальної безпеки, Директором європейських програм Центру Стратегічних та міжнародних студій у Вашингтоні Джуліан Сміт. Бі-Бі-Сі: У чому важливість місії НАТО в Афганістані? Уявімо собі, що НАТО в Афганістані зазнало поразки -- чи матиме це глобальні наслідки? Джуліан Сміт: Якщо місія в Афганістані зазнає краху, то матимемо ситуацію, коли НАТО повинно буде визнати, що альянс не готовий протистояти безпековим викликам 21-го століття. Альянс має визнати тоді, що у нього немає ресурсів, немає політичної волі протистояти загрозам поза євро-атлантичним ареалом. Не думаю, що провал в Афганістані конче би зруйнував альянс, але це значно занизило б амбіції НАТО і змусило б альянс повернутися до традиційних підходів і консерватизму щодо майбутньої ролі. Бі-Бі-Сі: Тобто наразі в НАТО є амбіція відігравати глобальнішу роль, не обмежуючись виключно традиційними Північною Атлантикою та європейським континентом? Джуліан Сміт: Всередині альянсу є дві концепції, які змагаються між собою. Частина членів альянсу виступає за глобальніший підхід щодо майбутнього НАТО. Прихильники цього підходу за глобальне партнерство, глобальні місії, за знаходження відповіді на нові загрози. Є й інша точка зору всередині альянсу, якій не до смаку такі глобальні амбіції. Її прихильники воліють, аби альянс повернувся до традиційних цінностей -- колективної оборони в дуже вузькому розумінні й географічно замкненому ареалі. І боротьба цих двох концепцій загострюється через наближення ювілейного саміту наступного року, де має бути визначеного стратегію НАТО на майбутнє. Бі-Бі-Сі: А от, скажімо, такі моменти, як візит японського прем"єра до штаб-квартири НАТО в Брюселі чи участь нового прем"єр-міністра Австралії Кевіна Рада в бухарестському саміті НАТО -- чи не ознаки це того, що всередині альянсу перемагають "глобалісти"? Джуліан Сміт: Так, виглядає на те, що альянс повільно рухається до концепції глобальних партнерств -- але без того, щоб це затвердити офіційно. Справді, астралійці надсилають свого прем"єра-- взагалі цей саміт один з найбільших за всю історію і за участі найбільшої кількості не-членів НАТО. І вже через це можна говорити, що НАТО потроху глобалізується. Однак, прихильники обережного підходу хочуть впевнитись, що глобальні партнерства не стануть автоматично глобальними членствами, коли стати членами НАТО захочуть країни не з Північної Америки та Європи. Глобальне партнерство -- чудово, але глобальне членство? Тому багато членів НАТО не є прихильниками цього підходу. Бі-Бі-Сі: Сполучені Штати, зрозуміло, є першою скрипкою в НАТО. Але от, скажімо, той факт, що незважаючи на сильний тиск з боку Вашингтона, Сполученим Штатам наразі не вдалося переконати всіх європейських союзників дати ПДЧ Україні та Грузії в Бухаресті? Чи не кидає це тінь на американське лідерство? Джуліан Сміт: Деякі члени НАТО чекають на прихід нового американського президента з тим, аби почати нову сторінку в стосунках зі США, яка б не була засмічена негативною історією взаємин США та Європи за часів президента Буша. Тому можемо пронозувати, що Україна й Грузія отримають ПДЧ -- але вже 2009-го року чи трохи пізніше. Бі-Бі-Сі: Як щодо Росії й часового моменту -- хтось каже, що нині, власне, добрий час для України й Грузії отримати ПДЧ -- в Росії, мовляв, перехідний період: вже ніби не Путін, але ще й не Медвєдєв... Джуліан Сміт: Я думаю, що взагалі-то час не найкращий. Маю на увазі, що тертя між Росією та Заходом дуже сильні зараз. Частково через наполягання США на побудові системи проти-ракетної оборони, Косово недавно проголосило незалежність. Є й низка інших розходжень -- і щодо Ірану, і щодо енергетичної безпеки тощо. Тому всередині альянсу є члени, які не хочуть ще більше ускладнювати відносини з Росією, надаючи ПДЧ Україні й Грузії. І хоча справді можна аргументувати, що час непоганий -- в Росії перехід влади, але ті ж Німеччина з Францією не ведуться на цей аргумент. Вони би краще почекали часу, коли стане зрозуміло, яку політику поведе наступник Путіна. І вже тоді піднімати нові питання з Росією, як тільки Медведєв стане до керма.