Новий конкурент трубам України: Констанца-Трієст
Чи стане новий нафтогін Констанца-Трієст серйозним конкурентом інших транспортних маршрутів у Європі, в тому числі проекту Одеса-Броди-Плоцьк?
Чи вистачить каспійської нафти на усі труби, якщо додати до згаданих, ще й проект Бургас-Александруполіс? Про це ведучий програм Бі-Бі-Сі Фідель Павленко поговорив з енергетичним експертом Михайлом Гончаром, попросивши напочатку розповісти про історію проекту Констанца-Трієст. М. Гончар: Це проект 90-х років, і він виник практично одночасно, чи трошки пізніше, із появою проекту Одеса-Броди чи Бургас-Александруполіс. Це синхронізовано було в часі із появою першої інформації про значні поклади нафти на каспійському шельфі. Таким чином, зараз він отримав своє, я б сказав, не друге, а третє дихання. На тлі всіх процесів, що відбуваються в каспійсько-чорноморському просторі, цілком логічним являється розвиток цього проекту. Принаймні два чинники стимулюють його розвиток: по-перше, це те, що Румунія є членом НАТО і стала членом Європейського Союзу з нового року. Другий чинник – це факт уповільнення проекту Одеса-Броди-Плоцьк, то цілком логічно, що інші конкурентні проекти отримали фору в часі для свого розвитку. Тому не випадково, що кілька тижнів тому була підписана тристороння російсько-болгаро-грецька угода про проект Бургас-Александруполіс. Також відбулось підписання домовленостей по проекту Констанца-Трієст – своєрідна конкуренція проектів. Це цілком нормальне явище. Інша справа позиції України: у тих умовах, які мають місце зараз, українській стороні доведеться стати в кінець черги за тими енергоресурсами, які у все більшій кількості виходять на східне узбережжя Чорного моря з Каспійського регіону. Бі-Бі-Сі: Тобто фактично ми можемо говорити, що реалізація цих проектів не просто створює конкуренцію для нафтогону Одеса-Броди-Плоцьк, а це створює загрозу? М. Гончар: Я сказав би, що загроза створюється зусиллями цілої групи людей всередині України, які просто не розуміють тенденцій розвитку нафтового транспорту в регіоні Чорного моря. За таких обставин і країни Каспійського регіону, і країни Європейського Союзу починають ідентифікувати Україну як зону високих ризиків. Бі-Бі-Сі: Ви сказали, що зараз проект Констанца-Трієст отримав "третє дихання", але реалізація цього проекту коштуватиме принаймні 2 мільярди доларів і, напевно, побудова нафтогону забере якнайменше кілька років. М. Гончар: Безперечно. Мова не йде про те, що це буде реалізовано протягом двох місяців. Питання в тім, що іноді краще заплатити більші гроші і бути впевненим у тому, що у подальшому це буде стабільний проект, що розвиватиметься, аніж зекономити гроші і постійно потім їх витрачати на компенсації різноманітних політичних ризиків внаслідок непередбачуваності поведінки тих чи інших урядів, як це має місце у випадку з Україною. І не тільки в Україні проблема, але і в Польщі. Польська енергетична дипломатія зазнала нищівної поразки. Нещодавно під час візиту пана Качинського до Казахстану казахстанська сторона відмовилась надати Польщі нафтові родовища для розробки польськими компаніями. Бі-Бі-Сі: Ви згадали про чергу за каспійськими енергоносіями. Беручи до уваги специфіку азійського регіону, наскільки важливо мати дружні стосунки з керівництвом окремих країн, – ми говоримо про Азербайджан, про Казахстан, – у тому, кому буде надано перевагу в наданні оцих енергоресурсів, які треба транспортувати до Європи. От як ви згадали, якщо немає у Польщі і Казахстану дружніх стосунків на рівні президентів, чи може бути плюсом, скажімо, дружба Віктора Ющенка з Ільхамом Алієвим, умовно кажучи? М. Гончар: Безперечно, це специфіка східної дипломатії. Особистісний фактор має значно більше значення, ніж це прийнято в офіційній європейській політиці. І це не просто специфіка східної дипломатії, а й встановлення мостів довір’я, яке, перш за все, носить персоніфіковане уособлення, а вже потім це стає чинником зменшення чи компенсації політичних ризиків. Тому з позиції Баку чи Астани, чи Ашхабаду – якщо є серйозні, глибокі довірчі відносини міжособистісного характеру між керівниками країн, це означає, що є відповідна преференція для реалізації тих чи інших проектів, які вже апріорно мають менший політичний ризик. І відповідно із Баку чи Астани теж видно всі ті негаразди на політичному українському олімпі, і вони роблять відповідні висновки, що реалізація того чи іншого проекту з керівництвом такої країни автоматично має політичні ризики. Такий емоційно-психологічний чинник трансформується в абсолютно раціональний чіткий конкретний чинник того чи іншого рівня ризиків.