Блог британки: гарне українське кіно в Лондоні
Я дуже зраділа, коли мене запросили на фестиваль "Дні українського кіно у Лондоні".
Кадр із фільму "Жива ватра" Відкриття відбулося у посольстві України на Голланд Парку. Там я познайомилася з багатьма українцями і почула вступну промову Ігоря Янковського, засновника українського благодійного фонду, який підтримує молодих талановитих українських кінематографістів. Склалося враження, що у організаторів були побоювання, що Україну можуть сприймати як пошматовану війною і корупцією країну, яка не здатна запропонувати нічого позитивного. Даремно. Нове українське кіно доводить, що українська історія - захоплива і різноманітна. Я відвідала показ документального фільму "Жива ватра". Це розповідь про зникаючий світ гірського вівчарства в українських Карпатах на тлі сучасних змін. Ватра – вогонь, добутий тертям дерева. За давнім гуцульським обрядом, за кілька днів перед виходом отар у гори вівчарі запалюють живу ватру, яка не згасає впродовж полонинського сезону і оберігає пастуше господарство. Обряд запалювання живої ватри діяв на Гуцульщині до середини ХХ сторіччя. Я бувала в Карпатах взимку, коли гори були вкриті снігом, але я впізнала знайомі краєвиди. Стрічка захоплює мистецькими панорамними зображеннями дикої природи, крутих полонин, всипаних квітами, й іноді неочікувано суворої погоди, про існування якої навіть не здогадуєшся, коли проводиш гаряче літо десь у дельті Дніпра. У центрі сюжету – життя вівчарів трьох поколінь. 82-річний Іван сумує, що його родинна справа зникає у сучасному світі. Але підростає 9-річний правнук, який поступово вбирає всі тонкощі гірського ремесла. Старий гуцул дуже хоче, щоб останній з його роду став на вівчарську стежку услід за покликанням своїх предків. Стрічка передає тривогу від відчуття втрати, але мої враження були дещо інші. І тому є кілька причин. Зимові Карпати До падіння Берлінського муру і розпаду Радянського Союзу ми майже нічого не знали про Україну і українців як народ. До подій Помаранчевої Революції Україна певним чином висвітлювалась в новинах, але те, що ми бачили, сприймалося як чергова проблема Росії і високопосадовців КДБ, які перетворилися на капіталістів і олігархів. Для більшості Україна асоціювалася лише із родючими чорноземами і Чорнобилем. Моє покоління співчувало всім країнам, які зазнали утисків комунізму. Тому коли ми думали про Україну, ми уявляли важкі умови життя, відсутність справедливості і необхідність знайти шляхи, щоб вижити - "змінити правила", щоб зробити життя терпимішим у нав'язаній корумпованій системі. Поява і розвиток нової демократії – це важкий шлях. І ми, британці, як ніхто це розуміємо. В нашій історії також є темні плями. Були часи, коли англійські суди відправляли у британські колонії дітей, які з голоду вкрали буханець хліба. В Україні збереглося значно більше традицій, аніж в Англії Те, що документальний фільм про вівчарство в Карпатах зняли саме зараз, показує, що ще не пізно вберегти той спосіб життя, яким живуть вівчарі, і природу їхнього рідного краю. Україна зберегла значно більше своїх традицій, ніж ми, і українці усвідомили це, доки не стало надто пізно. Ми ж намагаємося відродити свої традиції там, де вони вже повністю зникли. Коли живеш в селі, час спливає значно повільніше, ніж у містах. Пори року досі впливають на те, що ми робимо і як відпочиваємо. Ми з нетерпінням чекаємо весняного сонця, а довгими холодними темними вечорами скручуємося в клубок і спимо. Якщо молодь прагне комфорту і можливості будувати кар'єру, життя на землі і пасіння овець у горах її навряд чи привабить. Втім варто намагатися пристосувати таке життя до сучасності - і тоді воно отримає іншу якість і багато хто усвідомить його цінність. У містян гарний і практичніший одяг, а на квадроциклах вони можуть дістатися туди, де не ступала нога людини, і куди немає дороги. Вівчар - це чоловіча справа. А, може, й ні? Якби жінок заохочували до вівчарства разом із чоловіками, можливо, бажаючих піднятися у гори на кілька місяців було б більше. А випас овець на полонинах став би романтичною пригодою, а не довгим вимушеним усамітненням. І, звичайно, немає необхідності харчуватися лише салом і хлібом. Зараз люди часто повертаються в село після років життя у місті. Вони розуміють, що втратять певні фінансові можливості, але натомість знайдуть душевний спокій та емоційне наповнення. Так, життя в селі вимагає щоденної важкої праці: треба рубати дрова, щоб затопити піч, доглядати за худобою, працювати майже без вихідних. Але яке ж це щастя дрімати коло каміну, посмакувавши домашнім м’ясцем і овочами із власного городу. Живий вогонь - це те, що багатьох повертає до життя після міської метушні Сучасні технічні засоби дозволяють навіть вести бізнес, живучи в селі – особливо, якщо вам потрібен лише робочий стіл і wi fi. У мене є кілька друзів-фермерів, яким по господарству допомагають так звані вуфери (WWOOF (World Wide Opportunities on Organic Farms) – учасники програми, яка передбачає сільськогосподарські роботи в обмін на проживання та харчування. – Ред.). Зазвичай це містяни, які усвідомили, що їм чогось бракує в житті. Для прикладу, принц Чарльз облаштував приватний природний курорт Калноки у румунській Трансільванії, де гості можуть розслабитися та пізнати традиційне життя та переваги фермерства, торгівлі та ремесел в цьому регіоні. Звичайно, Україні зараз важко - війна з Росією і втрата Криму лякають і пригнічують, але я думаю, що в довгостроковій перспективі на Україну чекає яскраве майбутнє. Так, корупція – це хвороба, яка дратує і засмучує, але у світі практично немає країни, у якій не було б корупції. Я бачу, що українці мають великий запас доброї волі і енергії. Я бажаю українцям вірити в себе і не здаватися! У вас все ще попереду. topcat2. Блог 1: Як я везла з України лопату і сіль Блог 2: Англійське літо та українські солов'ї Блог 3: Про українську свободу Блог 4: Моє море Блог 5: Чому ми їздимо і міряємо не так, як всі Блог 6: Як я знайшла в Україні натхнення для бізнесу Блог 7: Як мене здивували Київ і Лондон