Щоденник: Чи є життя без Facebook? День 3
10-15 хвилин Facebook в день – занадто багато. За цей час я встигла конкретно полаятися з одним із кандидатів на посаду міського голови Одеси – ми удосконалювали свій сарказм.
Зоя Казанжи день за днем розповідає про те, як вона вирішила відмовитися від постійного користування мережею Facebook Вийшла з мережі і запитала себе вголос: "Ну, і навіщо?" Що це мені конкретно дало? Окрім поганого настрою, звісно, і докорів самій собі. Від спокуси повернутися на простори віртуальності мене рятувало те, що я цілий день мала багато зустрічей і пересувалась містом за кермом. На світлофорах намагалася читати новини. Лаяла себе, відкладала телефон на заднє сидіння. Потім знову намагалася його дістати. Врешті-решт я вимкнула звук і заховала апарат в сумку. Так я пропустила Нобелівську премію Світлани Алексієвич. І, впевнена, ще багато інших новин, про які я дізнавалась виключно зі своєї стрічки. Там, в моєму Facebook, я створила собі майже ідеальне середовище – з однодумцями і світлими головами, які постили важливі для мене речі і писали розумні пости, які аргументовано дискутували, і розділяли ті ж самі цінності, що і я. Всіх, хто був зі мною в дисонансі, я постаралася "ліквідувати". Тому що людина може жити в дискомфортному стані. Але недовго. Мені хотілося Facebook, де би всі мене любили і розуміли. Місто Сонця в мережі:) Але так не буває. ... Мені тяжкувато без мого середовища. Сьогодні весь день думаю, які прекрасні пости я б могла написати прямо зараз. О, ось такий класний кадр, зараз витягну айфон, сфоткаю – і в Facebook! О, сфоткала! Де мій Facebook?! Одна зустріч у мене була в ресторані. Прийшла раніше. З багажника витягла ноутбук, пішла в лоббі, відкрила, зайшла, прокрутила новинну сторінку – там всі раділи з приводу Нобелівки для Алексієвич. Лайкнула пару постів. Щось прокоментувала. Прожогом вискочила. Стала частіше їсти. За ці три дні я реально стала частіше їсти! Зателефонував чоловік, запитав, чи тримаюсь? Похвалив. Він ніколи не був затятим Facebook-користувачем, тому його завжди дратувало моє зависання в мережі. - Ти розумієш, що це хвороба? - Ну що ти? Я можу відмовитися в будь-який момент! І тут же писала статус: "Забудьте про мене на два тижні!". Смішно, звичайно. Тому що людям, які сидять в мережі, абсолютно фіолетово, на який час ти зникаєш з Facebook - на один день, на один тиждень чи на один рік. Чомусь ми перебільшуємо власне значення в чужому житті. І 6,5 тисяч репостів і 600 коментарів тішать твоє персональне его, ні розуму, ні серцю не даючи нічого. Окрім необхідності вбивати час, намагаючись відповісти влучно, гарно, з іронією і витонченими жартами. Але мушу зізнатися: я скучаю за Facebook. Щоб я не писала вище:) Зараз закінчу цей текст, зайду на 5 хвилин у Facebook, потім вип’ю чай – і ляжу спати. Чесне слово!