 Kaiser v nebývalé a po pověstech předcházejícím filmu v nečekané formě. Nemaje co dělat, postává celé dny na chodníku, kouká z okna, sleduje, pozoruje, navazuje rozhovor. Kaiser konečně nešaškoval, projevil se jako nečekaně dramatický herec. Zoufalé až bojácné výrazy v obličeji, pohled zmateného a nejistého člověka. Úzkost, perfektní mimika. A to jej kamera nika nešetřila. Detailních pohledů na jeho oči, uši, rty, nos, vousy – dost a dost, skoro jako malířova studie k portrétu. Nečekaně laskavé oči, vnímavé, chápající. Proč jen měli všichni stejné modré deštníky? Krausová půvabná a přirozená. Místy jen koláž obrázků a zvuků, všechny jsem je ani nebyla s to pochopit. Možná že jednu kachničku bych si také vzala. „Teda ne že bych se hrabal v popelnici, to já nedělám. Ale všiml jsem si, že jste omylem vyhodila nějaké fotky. Tak jsem je vyndal, aby se neumazaly.“ Takový soused v ulici, je to požehnání nebo peklo? Dala bych se s ním do řeči nebo jej míjela obloukem? Drobné bezeslovná poetika. Zvláštní vztah s Krausovou. Schizofrenní střihy mezi dvěma světy. „Teď jsem se vzbudil a ona je ještě noc. To je skvělý, to můžu jít ještě spát.“ Dávám ****, ale nevylučuji, že po dalším shlédnutí či přemýšlení uberu či ještě přidám, není to film rychlého hodnocení. „Každý máme svého žraloka v hlavě.“
Žralok v hlavě
Maria Procházková
Maria Procházková
Oldřich Kaiser Jana Krausová Jiří Lábus Vlasta Žehrová Kristýna Leichtová Petra Nesvačilová Ludmila Šafářová David Máj Kristina Kloubková Věra Tichánková Henrieta Hornáčková Michal Žabka Hana Vagnerová Eva Leimbergerová Renata Visnerová-Prokopová Václav Liška