 Nastává konec světa a co zajímá von Triera? Signifikantní je mezi komentáři k Melancholii hojný výskyt sráčů ohražujících se vůči rádobyumění a pseudointelektuálům. Signifikantní proto, že von Trierův film se do podobného diskursu náramně hodí, ano nadbíhá mu. Budiž mi dovoleno drze se zařadit mezi ty pseudo a vypsat svůj dojem z toho rádoby jménem Melancholia: nádherný film (a ten titulek mezi úvodními obrazy a první kapitolou!). Především jedno přiznání: nevím, jak bych byl Melancholii přijal, neznaje předem jméno jejího tvůrce, přestože je (po Prolomit vlny) teprve druhým jeho filmem, který vidím. (Možná pomohlo i to, že je za posledních patnáct let asi tak pátým filmem, který jsem viděl v kině.) Jsem tedy moc rád, že jsem jméno von Trier znal už předem. Ačkoli o něm mám jen mlhavé povědomí zprostředkované jeho pověstí, říkám toto: jsou žánrové filmy, jsou parodie a je von Trier. Jsou filmy hluboké, plytké a je von Trier. Jsou filmy velkolepé, banální a je von Trier. Je art, je kýč a je von Trier. Co von Trier činí, dobře činí. Melancholii nelze kritizovat, lze ji jen vykládat. A bude vykládána ještě v době, kdy mnohé z čsfd „nejlepších filmů“ budou už zapomenuty. Zdá se mi, že ji autor tvoří ne tak, že by „tvořil film“, nýbrž tak, že „tvoří z filmu“. Film jakožto médium zábavy a sdělení (ne jako takové, nýbrž v té konkrétní historické podobě, v jaké existuje) je stavební látkou jeho snímku. SPOILERY V části Justýna neprovádí prostě „dekonstrukci“, spíše mám dojem čehosi autorsky zvráceného: jakoby vzal hotovou dekonstrukci a vytvořil z ní banální filmovou povídku o svatbě s defektní nevěstou, kterou nadto používá jako ikonostas svátostných atributů svého vlastního filmu. Povídku plnou klišé, napěchovanou jinotaji i letákovými proklamacemi, počínaje úvodní scénou s dlouhatánskou limuzínou, která se nemůže vytočit na lesní cestě. Pokud jde o dekonstrukci, celá ta paráda vyznívá nejobludněji právě v okamžiku, kdy ohroženým bodem programu je krájení načinčaného dortu. Můžeme si vybrat, zda von Trier dehonestuje rituály nebo naopak pitvornost, s níž se masmediálně zkorumpovaná lůza sápe po obřadu a ve svém esenciálním nevkusu ho zbavuje vší náležitosti. Nebo zda chce prostě mít nevěstu, která nechce být u toho, když tato vypráskaná smetánka krájí dort. Nebo nevěstu, které je to jedno. (Ostatně nevíme ani, jestli tato nevěsta chce nebýt nevěstou anebo zda pro ni jen chybí vhodný ženich.) Nebo tam, kde vidím otázku obřadu, nejde o obřad, nýbrž o klopotnou snahu, aby věci šly tak, jak se má za to, že by měly chodit, pokud možno „hezky“ – srovnej se závěrečným návrhem „víno na terase“. Takových „můžeme si vybrat“ je Melancholia plná. Nejde o to, „co tím chtěl básník říci“. Jde o to, že Melancholia nutí k výkladu, nutí k interpretaci každého detailu (a ke sporům o interpretaci), ať už to její autor myslí vážně nebo se nám směje (i v tomto ohledu si můžeme – musíme – vybrat). Především: Můžeme si vybrat, zda je sňatek obrazem planetární srážky nebo naopak. (Všimněme si, že planeta, s níž se má Země srazit, je mnohem větší. Nejde o zhoubný dopad nějakého meteoritu – Země je Melancholií pohlcena.) Vidí Justýna ve svatbě (která by měla být počátkem) konec všeho? Je tedy Melancholia filmem o nevěstě v den svatby nebo o jediné planetě života v jejím posledním dni? Nebo jde ještě o něco jiného? Justýna chce žít a nemůže. Nemůže jít. Chová se vadně? Nikoli, ze všech svatebčanů je ona jediná, která se chová jako člověk – v nelidské situaci. Ještě tak lze mít sympatie k ženichovi, který je opravdu hodný, dělá, co může, ale prostě na to nemá: „goodbye“, říká mu Justýna po té, co jí oznámil, že bez jejího vědomí určil místo jejího dalšího života. (Srov. Timovo „teď jsi bez šéfa a manžela“.) Ostatně nevíme ani, jestli ženichův odchod vítá nebo jen trpně akceptuje. Nikdo o ní nic neví, jen, že se chová nenáležitě (což se týká postav i diváka). Naopak náležitost chování těch ostatních přehrává von Trier až do směšné nepravděpodobnosti (a co von Trier činí, dobře činí). Na každý pád Justýna při tom všem působí impozantně (ano, fmashi, vím, čím to je). Právě název „melancholia“ je mi klíčem k pochopení Justýny: život mezi stíny není možný, ať člověk chce sebevíc. Zajdu příliš daleko, budu-li předpokládat, že právě tento psychický „handicap“ je tím, co Justýně někdy otevřelo oči k pohledu, který se projeví ve scéně s šéfem u cibulačky? Ostatně můžeme si také vybrat, zda to, co má v příští hodině Zemi pohltit a zahubit, je Justýnou očekávaná planeta, nebo Justýně odporný výsledek vezdejší civilizace (i s jejím zaklínadlem „vědci tvrdí, že“). Každopádně je to její melancholie. Druhá část se prý týká Kláry. To lze chápat tak, že nyní je ona tou, kdo se bojí a nemůže dál (opět tváří v tvář konci) a také tak, že nyní jde o její – už hotové - rodinné poměry, ona už byla planetou absorbována, ona patří mezi stíny. Srov. i komu patří která planeta v jednom z úvodních obrazů, pokud si každou z postav představíme jako Zemi: Klára obíhá kolem Slunce, kdežto Justýnu čeká pohlcení Melancholií; chlapec má Měsíc (Lunu), který/á obíhá kolem něj. A když už jsme u obrazů, pomněme, že je to Klára, která se při marném útěku boří do bahna. Srovnejme též obraz Justýny – neživé nevěsty obklopené lekníny jako ze stoleté fotografie (to je ta pravá melancholie) s obrazem nahé Justýny – Nevěsty, jak se zjeví Klářiným zrakům. Zde musím zmínit jedno předporozumění, kterému jsem se (přes všechnu snahu nepustit k sobě předem žádné informace) neubránil: kolega, který tento film nejvíce doporučoval, říká, že obě sestry jsou vlastně jednou a touž postavou. Toho jsem se držel a hle, co jsem obdržel: Kdykoli jedna druhou kárá, těší, pobízí, přemlouvá, podpírá, sráží, usměrňuje, jde o vnitřní dialog, jde o dvě přirozené stránky jediného člověka. Říkám „člověka“, neboť při sledování Melancholie jsem snad poprvé v životě zažil, že to, co mi automaticky naskočí při tomto pojmu, je představa postavy ženské, nikoli mužské. Mužství jsem vždy bral prostě jako lidství, kdežto ženství jako speciální typ lidství. Film s ženskou hrdinkou jsem vnímal jako film o ženě. Melancholia to obrátila. Už při scéně, v níž manžel/švagr přiváží zásoby, jsem náhle pocítil k mužství odpor jako k něčemu méněcennému, blbému. (Strašný obrat, vzhledem k tomu, že jsem nedávno fandil chlapům v Sexmisi.) Resumé: člověk je v situaci nevěsty, od které se očekává jediné: podřiď se (srov. i dialog s ženichem o fazolové loterii). Podřiď se a všechno bude ok. K manželovu/švagrovu útěku před hroznou pravdou nemohu říci ani ano ani ne, nýbrž jen tolik, že jsem pocítil spokojenost, když přestal zaclánět i se svou domácí kravatou. Co taky s ním? Zůstalo po něm jen to golfové hřiště. (Jeho základní charakteristikou je, že pořád počítá: má spočítáno, kolik stála svatba, kolik taxík, že se Melancholia se Zemí nemůže srazit i kolik má hřiště jamek.) Koneckonců nejde o nějaké jeho selhání; jde o to, že Klára se tváří v tvář neodvratnosti přirozeně dovolává pomoci tam, kde ji naprosto nelze nalézt. Je tu ovšem ještě chlapec: syn/synovec. (Dědic katastrofy, kterrý při té skvělé podívané spal - přesně naopak od toho, po kom dědí.) Jak si povšimla Pollyjean, Klára na útěku do nikam stále vláčí svého zdravého syna v náručí. Zato Justýna s ním partnersky spolupracuje. Vracím se opět k úvodním obrazům, tentokrát k tomu, jak tento nevinný ořezává nožem klacky přinášené Justýnou (děje se to i v závěru, ale ne v této síle). A chlapec je krom Melancholie jediným, k němuž Justýna lne, jediný živý (jehož matkou je ovšem jakožto Klára). Ratolest naděje. Naděje prý umírá poslední. Jenomže Melancholia je film o tom, když naděje umřela jako první. Konečně nastal čas pro zbudování kouzelné jeskyně. Konečně zavřít oči a držet se za ruce. Klářin strach v posledních vteřinách ničí řetězec, Justýna a Leo čelí tomu, co nastává, sami. Je to dobře nebo špatně? Kdo tedy vyčítá Justýniny chorobné zlovolnosti, může k nim přidat touhu ukrást své sestře syna. A nadto doložit její bytostnou vůli k zániku tím, že mezi oběma vyjížďkami (z nichž při první si u mostu všimne, že Antarés - tedy mužský element -  zmizel, u druhé pak spatří Melancholii v celé její kráse) prochází Justýna vývojem od nemluvněte, které je třeba nosit do vany, přes dítě lízající marmeládu až po hotovou, silnou, panovačnou osobnost. Já jsem však i v její tváři v poslední chvíli viděl strach. A jestli věděla celou dobu, co přijde, bylo všechno její chování motivováno zvládnutím toho jedioného, co se dá udělat. Nadhodil jsem nesouvisle několik výkladových linií a všechny mají tutéž vadu: jsou to linie. Melancholia však není lineární film. Jakkoli mě vzrušuje celkovou multizrcadlovou polarizací, nijak mi nevadí, že nevím, jak tomu rozumět, jakož i nesčetným symbolickým detailům (vana, most, kůň Abraham, oba rodiče, takřka každá pronesená věta etc. etc.). Jen připodotknu pár drobností pro vykladače: Na prvním balónku přání, nesoucím se k nebi, je krom srdíček nakreslená davidská hvězda. Jméno chlapce je Lev. Poslední věta první části zní „Antarés už tam není.“ Planeta už minula Mars i Venuši (pohlavní planety), přičemž dráha Země se nachází mezi nimi. Společnou vlastností melancholie (černá žluč) a pelyňku (Apsinthos; Zj 8,11) je nestravitelná hořkost. Specielně pro Subjektiva upozorňuji, že číslo 18 jsou především tři šestky. Klára pokáždé, když se bojí, volá "John, John". Poté, co manžela nalezne ve stáji, pouští koně (Abrahama?) ven, což mimochodem von Trier neukazuje nějakou jímavou scénou, nýbrž osamoceným záběrem v rychlém střihu. Komentáře: z toho mála, co jsem přečetl, jsou doporučeníhodné takřka všechny trochu obsáhlejší (jmenovitě Subjektiv, Traffic, Marigold, Radek99, JASM, Lavran), avšak medaili dostávají fmash, janisska a Aelita, zvláštní cenu získává NinadeL. Pro pořádek dodávám, že moje úvodní impertinence se samozřejmě netýká verbala, který jediný má na podobné hodnocení božské právo a jehož komentář je mnohem víc při věci než různé pomožvásty.
Melancholia
Lars von Trier
Lars von Trier
Kirsten Dunst Charlotte Gainsbourg Kiefer Sutherland Charlotte Rampling Udo Kier Alexander Skarsgård Stellan Skarsgård John Hurt Jesper Christensen Brady Corbet Claire Miller Katrine A. Sahlstrøm Gary Whitaker Peter Ekedahl