 Takovýhle filmy se mi hodnotěj těžko, souhlasim ale s KNTRKFKTem, že za mě taky jednoznačně a jednoduše - humr ne, jelen jo. Pitvat by se asi dala každá scéna (natož ty s Martinem) i každá replika (tim spíš s ty Martinem), i vzhledem k tomu, že je (aspoň podle mě) jasně patrný, že ještě víc než v Humrovi jde v Jelenovi o jednoznačnou alegorii, s čimž souvisí prolínání nadsázky, reality a fikce a tim pádem x rovin, kterejma se na film dá dívat a jak ho chápat. První hodina věnovaná seznamování se s rodinou byla opravdu zvláštní a pomalá (souvislost s monotónníma dialogama téměř bez intonace nebo jakýhokoli emočního zabarvení, s jejich plytkostí, mělkostí a falešností, obsahovou práznotou a až absurdního vyznění, ale i s bizarníma výjevama ať už z nemocnice, nebo ještě víc z Farrellovy domácnosti - vztah s dětma i s ženou, jejich vzájemný rodinný interakce a rozhovory, zvláštní pohyb po domě...) - to všechno působí tak absurdně, až to občas hraničí s nějakou temnou komedií; tou ale film jednoznačně bejt přestane (POZOR, TROLEJ) momentem ochrnutí syna. A tim se spustí mrazivá jízda, která mě pohltila, sežvejkala a lehce vykolejenýho na konci vyplivla na dlažbu, ať se s tim nějak poperu sám. I na mě to působí jako podobenství neschopnosti elitářskýho a sebespravedlivýho chirurga připustit si svoje selhání a chyby, až nakonec (navzdory alibistickýmu přístupu ke všemu a všem kolem) pocit viny nadobro prostoupí veškerym jeho viděnim světa a jeho životem a paralyzuje (skutečně nebo jen imaginárně?) jeho i celou jeho rodinu. I ten "pocit viny" je ale zobrazovanej vlastně z jeho perspektivy, a proto dost pokrouceně a deformovaně - východiska a trest si formuluje kompenzujícím protiaktem na někom ze svý rodiny, nikdy ne ale na sobě ("Neboj se, tobě se nic nestane, ty jen musíš zůstat klidný") - přitom vzhledem k tomu, jak je Farrellova postava vykreslená, lze si bejt téměř jistej tim, že obětování někoho ze svý rodiny pro něj neni vyššim trestem, než kdyby měl něco udělat sobě. Nakonec ale paradoxně i tenhle alibistickej "trest" ho toho pocitu viny v jeho chápání skutečně zbaví, jak je patrný z posledního záběru, kdy jde se zbytkem rodiny do bufetu na jídlo - což je na tom vlastně to nejděsivější; vinu i trest za svý vlastní chyby hodí na svý dítě, čimž si to odfajfkuje jako splacenej hřích a jede se dál. Postava "zvěstovatele" nebo snad "anděla smrti" Martina je jedna z těch nejděsivějších a nejnechutnějších, co jsem za poslední dobu viděl - samozřejmě i díky tomu zvláštnímu Keoghanovu ksichtu, nosu jak bramboře, jeho přepíčený dikci, mongoloidnímu výrazu a těm beďarům snad i na běďarech. Stejně děsivá je ale celá atmosféra filmu, fungování Farrella i jeho rodiny, vzájemná odcizenost, hniloba a pokrytectví, sebespravedlivej alibismus a snobství, nefunkční manželství (kdy třeba Kidman musí dělat umrtvenou, aby jí Farrel vobtáh, a jí to očividně ani nevadí) a pokřivený charaktery - (tl;dr) takže ve výsledku je celej film o neschopnosti uznat vlastní chybu nebo vinu a nést za ní následky, a o tom, jak je špatně i všechno ostatní a jak to všechno špatně taky skončí: Všechno špatně je u počáteční sebereflexe, všechno špatně je v rodině, všechno špatně je u řešení problému a všechno špatně je i ve výsledku celý peripetie - ta scéna "šťastný" rodinky v bufetu, kdy už je po všem a jsou jen tří, ta je fakt za všechny prachy. No, aspoň máme nad čim přemejšlet, abysme v některejch životních stuacích nedopadli stejně pochcaně (včetně pochcání lidí kolem nás) jako Farrell. // Tomuhle se za mě dá dát stejně 5* jako 4* - ale rezervu s tou pátou si ještě kdyžtak nechám na příští zhlídnutí.
Zabití posvátného jelena
Yorgos Lanthimos
Yorgos Lanthimos Efthymis Filippou
Colin Farrell Nicole Kidman Barry Keoghan Raffey Cassidy Sunny Suljic Alicia Silverstone Bill Camp Anita Farmer Bergman Denise Dal Vera