 Silná myšlenka odvyprávěná v krásném mytologizujícím eposu (ale srov. J*A*S*M), žel takovou formou zpracování, která neumožnila, aby mě uchvátil. Už v úvodu jsem cítil, že je mi jaksi jedno, co se tam děje. Co mi vadí? Zaprvé výtvarno (srov. i M-arta): Zatímco scény v lese jsou vyvedeny nádherně a mají silnou působivost, scény v osadách, ve městě, vůbec v civilizaci působí plytce a nasládle, jakkoli barvitě; tutéž výtku mám stran lidských postav (snad kromě Eboši). Zkrátka to, co dokonale funguje ve Spirited away, kde se Mijazakimu i výtvarně podařilo  uchvátit mě do snové dimenze, to tady nefunguje. „Nasládlost“ je výraz, který mě napadal i při poslouchání různých „vysvětlujících“ dialogů a proslovů. Dobrota a vznešenost lidu Emiši tak vyznívá stejně trapně jako wtf žertovná hašteřivost v Železném městě. O Ašitakových příručkových etických a ekologických poučkách nemluvě. Pokud jde o hudbu, stejně jako ve Spirited away mě deptal ten jalový hezoučký klavír; jinak to šlo. Někdo by třeba řekl, že jsem hnidopych, ale mně bylo velmi líto, že vinou všech těchto nedostatků (o to nechutnějších, že se považují za dokonalost) promlouval ke mně ten příběh jen velmi vzdáleně. Vícero komentátorů si tu všímá nečernobílosti postav, komplikovanosti rozeznávání dobra a zla – k těmto pochvalným hlasům se připojuji. Nebo jak jsou tu všichni zdvořilí (klidně by tam mohlo i zaznít “můj pane démone, dovol mi prosím tě zabít“). Fascinující je děj lásky mezi Ašitakou a San, fascinující je Eboši (jejímž je San dokonalým protikladem), „západní“ nelítostná průmyslnice toužící ovládnout svět, přitom tak laskavá. Asi jako moderní Západ se svým sociálním zabezpečním a postulátem lidských práv. Nebojí se usilovat o hlavu Velkého Ducha lesa, to samozřejmě může skončit jedině globální katastrofou. (Motiv hromady zlata za jeho hlavu připomíná armádní zlato na válečném hřbitově, na němž jistý Ošklivý zažívá Extasy of Gold.) Fascinující je dech a krok Velkého Ducha lesa - má lidskou tvář (a po jeho smrti by se zvěř stala pouhou "němou tváří"). Nemohu si nevšimnout obdoby postupné degenerace zvířecích kmenů a lidu Emiši. „V západní zemi vládne zlo“, „kanci jsou hrdá rasa“ a na zabití boha „jedna rána nestačí“. Odkdy opice (sázející stromy!) jedí lidské maso? To od té doby, co dospěly k názoru, že jeho snězením získají jeho sílu. Vtipné – tyto opice evidentně mezi zvířata už dlouho patřit nebudou. Nepochopil jsem, proč „Princezna Mononoke“. Venkoncem: Jestli to má být film pro mne, tak tři až čtyři hvězdičky. Jestli má být pro mou malou dceru, uvažoval bych i o pěti. Vzhledem k neadekvátnosti určení „97. nejlepší film“ ale zůstanu u nejnižšího počtu. I když je pořád lepší než mnohé stojící v žebříčku ještě výš. Z komentářů upozorňuji vedle už jmenovaných M-arta a J*A*S*M také na novoten a fmash.
Princezna Mononoke
Hajao Mijazaki
Hajao Mijazaki
Júko Tanaka Jódži Macuda Kaoru Kobajaši Tecu Watanabe Juriko Išida Masahiko Nišimura Jošimasa Kondó Takako Fudži Adam Paul Hisaja Morišige Tošio Suzuki Akihiro Miwa Sumi Šimamoto Širó Saitó Akira Nagoja Keiko Cukamoto Kazuja Kobajaši