 (2x) - „Je třeba najít, vypracovat princip, který by dovoloval působit na diváka individuálním způsobem, který by z obecného obrazu udělal obraz osobní.“ Tak tato slova si kdysi zapsal do svého deníku sám režisér a na Zrcadlo se dají uplatnit na 99 procent. Buď jak buď, Tarkovskij nám tu cestu k mozaice svého dětství nijak nezjednodušuje. Většina postav tu má dvoj/trojrole, děj je zpřetrhán do částečně paralelních příběhů minulosti a přítomnosti, je doplněn sny (které jsou jako vždy spojené s vodou a pekelně/božsky dobře natočené) a dokumentárními sekvencemi. Navíc v pozadí párkrát recituje sám Tarkovskij verše svého otce, takže divák někdy neví, co dřív. Zachytávat smysl právě probíhajícího děje nebo skrytý smysl básní? Dohromady se to dá zvládnout jen těžko, tak je potřeba některé sekvence vstřebat i dvakrát, což už v tak pomalém snímku snižuje tempo k nule (Andrej Rublev je proti němu uspěchaný lineární historický epos). Ať se snaží člověk sebevíc, nevěřím, že lze tento film uchopit ze 100%  (když už jsem s těmi procenty v úvodu začala). Ale i tak je dostačující na to, aby se dala vycítit ta pomalá, přesto trpce návratová osamělost. Zrcadlící (myšlenkově pro diváka velmi náročnou) minulost člověka, který měl co říct a řekl to formou co nejosobnější.
Zrcadlo
Andrej Tarkovskij
Andrej Tarkovskij
Margarita Těrechova Oleg Jankovskij Filipp Jankovskij Ignat Danilcev Nikolaj Griňko Alla Demidova Anatolij Solonicyn Innokentij Smoktunovskij Larisa Tarkovská