 Potom, co opadlo veselí z konce druhé světové války zjišťují Dánové, že jim tu Němci po sobě nechali na plážích nepěkný dáreček v podobě milionu nášlapných min, které měli zpomalit případnou invazi spojenců na jejich západní pobřeží. Dánové tak uplatní princip kolektivní viny, shromáždí skupiny německých válečných zajatců, kteří dostanou rychlokurs v zneškodňování nášlapných min a šup s nimi rovnou na čištění pláží plných nastražených pastí (v čemž byli němečtí pionýři mistři). Dalo by se říct, kdo čím zachází tím také schází. Ve zmatcích po konci války to bylo určitě nejjednodušší řešení, protože poloostrovní stát se teprve zvedal z těžkého traumatu pěti let nacistické okupace. Historii píši vítězové a občas po vítězném večírku přichází kocovina, někdy dorazí až hodně dlouho poté. Tohle je typ filmu vyrovnávající s pohnutou kapitolou historie, který ale ničím nepřekvapí a jedinou neznámou je, kdy vybuchne první mina a koho si zubatá odnese. Přišlo mi, že tvůrci ve svém vyprávění zůstali někde na půl cesty. Jediné, co se jim dle mého povedlo bylo, že člověk si po zhlédnutí klade otázky. Bohužel o jednotlivých postavách se prakticky nic nedozvíme a ani ony sami nám nic o sobě neprozradí, jsou to pouze čísla v seznamu už odepsaných položek, tady se jede na čistou atmosféru, a přitom pod povrchem bublaly nevyslovená témata, která se mohla a měla vyprávět. Třeba rivalita seržanta výsadkářů ze zahraniční armády a kapitána ženistu, který zjevně strávil válku doma v Dánsku a možná se zapojil do domácího odboje, to se dá vyčíst jen z uniforem a pár úsečných pohledů. Hrdiny pohnutého příběhu je parta vyjukaných kluků spíš dětí ze všech zbraní branné moci Třetí říše a okoralý nepřístupný seržant dánské armády, který je pánem nad životem a smrtí. Samozřejmě si k sobě postupem času najdou křehkou cestu. Co však ve filmu nezaznělo ani slovem bylo, že všichni ti chlapci museli projít organizací Hitlerjugend. Děti byly jednou z obětí zvráceného totalitního režimu, ale na druhou stranu i s fanatizovaným nástrojem svých vychovatelů. Pozitivem je minimalistická kamera Camilly Hjelm, která s maximální syrovostí dokázala zobrazit následky války. Dalším kladem jsou výtečné herecké výkony, zvlášť Roland Møller jako seržant paragánů Carl Rasmussen a Louis Hofmann jako nepsaný vůdce party kluků Sebastian Schumann, oba na sebe strhávají většinu pozornosti. Asi jsem čekal vzhledem k zdejšímu velmi pozitivnímu hodnocení o hodně víc, možná jsem k válečným filmům až příliš kritický, ale zjevně postrádám ve filmu věci, které většině zdejších uživatelů nevadí a hlavně samotné téma mi nebylo neznáme, tedy se vytratil odzbrojující moment překvapení. Neříkám, že až na kost civilní drama režiséra Martina Zandvlieta je špatný film, ale víc jak  tři hvězdy ode mě prostě nedostane.
V písku - Příslib svobody
Martin Zandvliet
Martin Zandvliet
Roland Møller Louis Hofmann Joel Basman Mikkel Boe Følsgaard Laura Bro Zoe Zandvliet Mads Riisom Oskar Bökelmann Emil Belton Oskar Belton Leon Seidel Karl Alexander Seidel Maximilian Beck August Carter Tim Bülow Alexander Rasch Julius Kochinke Aaron Koszuta Levin Henning Michael Asmussen Magnus Bruun Mette Lysdahl Johnny Melville Anthony Straeger Kim Winther Martin Roskowetz