 1) Jelikož se zajímám, vím, že u některých z uváděných statistických či "vědeckých" informací se jedná o minoritní názor a na některé jsem ještě dosud ani nenarazil. Na druhé straně to však nic neubírá na naléhavosti a tíži faktů těch argumentů/faktů (majority), které jsou zde uvedeny a které jsou dvojího RE (tj. renomované a relevantní). 
2) Osobně jsem pro cosi, co by se dalo nazvat "pozitivní tlak", tj. ukázat krásu dědictví naši Země (které nám bylo s láskou dáno bez jakékoli naší zásluhy, stejně jako náš život, a které bezohledně drancujeme a plundrujeme jen proto, že můžeme a protože Země nedokáže/nechce klást odpor). Myslím si, že bychom měli ukazovat tuto krásu takovým způsobem, aby se nad tím každý musel zamyslet, už jen když by to porovnal s výhledem ze svého okna. I když si tak více cením Samsáru, Baraku atp. na straně jedné (za estetiku vedoucí k neklidu) a na straně druhé např. Erthlings (přesnost, pravdivost a krutost :( faktů), přesto je "Home, histoire d´un voyage" dalším z řady hlasů, které již nelze dál ignorovat. 

PS: Při sledování mě napadla taková myšlenka: Když se Ježíše farizeové ptali, které jsou ty nejdůležitější zákony (Mt 19, 18-19), vyjmenoval mezi těmi nejdůležitějšími  "cti otce svého a matku svou", což mě vždy mírně zaráželo (tím neříkám, že by to to nebylo důležité, ale oproti jiným možným.... :) - ovšem výsadní postavení má toto přikázání i v judaismu). Když se však nad tím zamyslím poněkud metaforicky ve vztahu k moderní transglobální společnosti, tak vidím, že "Otce" už zabil kdysi Nietzsche. Od té doby nám proběhly dvě světové války, nějaké ty kruté ideologie a režimy, abychom si mohli postavit na piedestal zlaté ekonomické telátko. Co se stane asi pak :)? A co matka? No to je právě ta druhá část. Matka, jejíž láska je vždy nepodmíněná (Erich Fromm), nás má ráda stále, stále dává, stále se obětuje, dokud vyčerpáním nezkolabuje. A my ji přitom incestně penetrujeme různými robotky těžních věží, znásilňujeme vibrujícími motory aut, špiníme čistotu její vzdušné pleti kouřícími faly továrních věží a vypouštíme do vod v jejích útrobách to nejzkaženější co v nás je. Kdo si myslí, že z toho nevznikne nějaký Caligulický bastard, tak...tak ať si to myslí, ale pro mě je blázen (slušně řečeno). Všechny generace před námi, ať měly jakou chtěly politiku, jaké chtěly náboženství, vždy měly hlubokou úctu k Zemi, až do té doby, než jsme od ní byli odtrženi městy a masovou velkochovnou a velkopěstitelskou výrobou. Zde začala statistika, která si ze smrti miliónů nic nedělá (Viz jistý Vysralionovič).
Domov aneb Kam směřuje naše cesta
Yann Arthus-Bertrand
Denis Carot
Yann Arthus-Bertrand Jacques Gamblin Gisèle Vienne