 Je na čase naučit se posuzovat stav, kterýmu říkáte deprese. Begotten posunul hranici deprese a temný ponurosti na úplně jinou úroveň. Audiovizuální zážitek byl poněkud chaotický. Alespoň já bych to popsal jako opravdový chaos mezi tím, co vidíte a tím, co si myslíte, že vidíte. Prakticky jsem očekával opravdovou explozi nechutnosti a překročení hranice toho, co normální člověk zvládne vidět, ale myslím si, že se nejedná o tak těžkej hardcore. Obraz je dost similární k původnímu filmu Upíra z Nosferatu, přičemž se mi tohle zdá jako adoptivní syn, kterej se od táty něco naučil. Je pravda, že úvodní scénka si s vámi dost pohraje a než zjistíte, co tam opravdu vidíte, nebo co jste viděli, udělá vám to dost guláš. Nelze srovnávat s filmy jako například Snuff 102, kdy se jedná o opravdu možná nejzvrhlejší kousek všech dob. Begotten bych spíše zařadil k Nosferatu, jen v nechutnější a depresivnější podobě. Pokud se má jednat o žánrovou nechutnost, brutalitu, či dokonce filmovej extrém, nechal bych na trůně sedět ne tak znamý, ale za to audio-vizuálně opravdu kvalitní a zničující zážitek Snuff 102, kdy bych opravdu nastolil maximální zákaz vybrané hrstce diváků (99,9%), kteří nejsou stavěni pro takový zážitek. Begotten je spíš pokus než noční můra, experimentální kousek, kterej se snaží působit o 50 let starší, než opravdu je. Nerad bych byl kritickej, ale nedostal jsem tolik, kolik jsem čekal. Nicméně je zcela jisté, že film přinesl někomu radost či inspiraci (M.Manson), a proto bych jej nerad zavrhoval. K filmu bych nasadil štítek Satirické básně s poselstvím, proč raději nezemřít, případné doporučení těm, kteří se chystají k seberaždě, nebo si neváží života. Odstrašující příklad a zpráva s tím, proč zůstat naživu.
Jednorozený
E. Elias Merhige
E. Elias Merhige