 Propagandou odkojená filmově kritická inteligence hodnotí snímek nepříznivě z formálních důvodů. Film neuvidím. Mohl bych zírat přes dvě hodiny na tu opotřebenou modlu, jak epicky tam „trpí“? Chorobně urputné vymítání socialismu na mě nikdy nezabíralo. Zotročovat výčitkami politickou představivost nelze donekonečna a každé nutné řešení najde si svou cestu. Proto má mít český zaměstnanec o 26 procent nižší podíl na svém HDP než německý protějšek, že kdysi kdesi mordovali miliony? Proto mají z Česka různými kanály odcházet celé násobky toho, co je možné vyvádět ze zemí jeho nejbližšího okolí? Proto se marxista má omlouvat a stydět, že v historii jeho světonázoru trčí cena útlaku a exkluze, jako by netrčela jinde a mohla netrčet? Celá moje generace byla mediálně, politicky a pedagogicky vedena k víře ve vyvolenost západního kapitálu a jeho vojsk reprezentovat jakýsi univerzální ideál člověka. Hitlerjugend měla štěstí, že se toho nedožila. Mávat siderickým kyvadlem a demaskovat bolševiky mě naštěstí nenaučili. Kapitalismus a s ním ideologicky související geopolitika Pentagonu jsou nenávratně v invaliditě. Hlupák by se nezajímal o opuštěné cesty vývoje, etalony minulého projektování, nebo o úvahy zcela bezprecedentní. A tato prolhaná slátanina chce spíše, než podat příběh obětavosti a hrdinství, jen odrecyklovat už převážně nefungující horor socialismu proti idyle tržního fundamentalismu. V komentovaném záznamu Proces H se naproti tomu skutečná Horáková přiznává k velezradě a spolupráci s cizími silami, tehdy jistě nevolenými 40,5 procenty Čechoslováků. Skutečná Horáková je tedy obětí v závislosti na tom, považujeme-li její jednání za takové, s nímž souhlasíme. Nemluvíme o ní - zbyl pouze historický pojem a dojem -, totiž mluvíce o ní nevyhnutelně mluvíme o sobě. Nejsem a programově odmítám být slepý k milionům snadno identifikovatelných biografií, které sotva strádají čím více než existencí kapitálové profilace světového rozhodování. I beze vší té nedávno ještě chorobně všudypřítomné indoktrinační námahy samozřejmě víme, že reálný socialismus obětoval miliony svých sabotérů a kursu prosadivší se vůle dláždila se cesta likvidací méněcenného protivníka. Ale taková je přece dialektika, takové jsou dějiny i dnes. Popírat dialektiku v jejím banálním konstatování všudypřítomného konfliktu je, jako popírat trh, je vlastně totéž, co popírat trh, protože i politika je nakonec podřízena selekci podle dominantní vůle a platné hierarchie své vztahy uspořádávajícího druhu. Nadto, do disentního kontingentu jsou tam i u nás ve střední Evropě efektně započítávány kriminální živly, neúspěšné konsekvence životní, s nimiž se vypořádává také dnešní kapitalistická demokracie, čili ne pouze pária doby, množina vzpírajících se, na nichž právě tehdejší rozhodující třídě vůbec nemuselo záležet tak, jako přirozeně záleží dnes. Socialismus měl své strusky, jako je má kapitalismus. Nepovažuji miliony kapitalistou vycucávaných rodin po celém světě za menší oběti, než byl nacista nebo kapitalista poslaný do gulagu. V této rovnici odpovídá jeho hamižnost jejich neschopnosti nějaké positivní reprodukce: jde nahoru zpravidla tím, že jim chybí na školy, vodovody, příbytky, klid. Hlavně mě ale musí prostě iritovat ten blahobytný exoskeleton pravicového liberála ke hnilobnému rázu ekonomických externalit: tlak na státní rozpočty způsobený odíráním pracujících, znečištěné prostředí, závazek dotovat o sobě bezprizorní podnikání (recyklační poplatky nestačící veřejným výdajům na rekultivaci, dotacemi vydržovaná pracovní místa…), zneužívání jak sebedestruktivních, tak veřejně škodlivých patologií (gambling), hroutící se továrny (Indie), privatizace strategických surovin (Dienstl, Fohler, Tykač rozdávali si každý v průměru po 118 milionech měsíčně po dobu 4 let) či nevýhodné pronajímání inženýrských sítí (Veolia)… Pozoruji jen působením objektivní patologie zmařený život, ne binárně: zabitý, nezabitý, poslaný na Sibiř, či pouze „svobodně živořící“. Nevěřím v model viníka, jaký si vynalezne hierarchie té které doby; vidím, co vidím. Nakonec nemůže mi ani záležet na obětech kapitalismu jinak, - než jako na důkazu pro své vlastní ego… Člověk-individuum je svůj zájem, svá pýcha, svá vášeň, svá biologie, jasně ohraničená tělem. Mírové prostředky jsou zase jen prostředky, konsensus je pouze výhodnější volba vzešlá z kalkulu v zásadě, jen zastřeně dobyvatelského, posičního, okupačního. Probíhající pokrok navrátí moc po jistých peripetiích, troufám si věřit, tomu typu konsensu a té variantě pragmatického výpočtu, která upřednostňuje rozmanitost relativně izolovaných, jak jen možno nezávislých forem redistribučních, doprovázených jim odpovídajícími formami politického spolurozhodování, - protože se vytratily, propadly dějinami, podmínky umožňující schematický dualismus nakonec zase jen vysněného a nikde čistě nefungujícího pravolevého střetu. Dítě hned vidí, že kde dochází ke střídání polarit jakožto libovolně představitelných protikladných situací, nemůže se ustálit žádná orientace, což je fyzikálně logická banalita. Sociální dávka je dlouhodobě viděno ten nejurážlivější a nejvýbušnější koncept sociálně-demokratického prodlužování životnosti kapitalismu. Vyrostla do hodnot 42 procent u nás a 50,5 procenta v Německu jako kompenzace nedostatečných příjmů ekonomicky aktivních občanů. Ještě k obětem. A naprosto definitivně. Jen sem s těmi 40 miliony, stavím proti nim nacismem tři sta tisíc zabitých Čechoslováků, stavím proti nim třeba jen úhrn evropských periferií a účtuji po svém, protože na nějakou „objektivní“ matematiku si odmítám hrát. Takže sem s těmi 400 miliony a klidně s miliardami, bude-li je jednou někdo chtít tvrdit a dohledávat v archivech liberálně demokratické ukřivděnosti. Nedojímám se, nerozněžňuji, nefunguje to. Tuto emoci již nekonsumuji. Vidím fyziku skomírajícího organismu, vidím, jak doufá načerpat promrhanou legitimitu odkazy na „horšího“. Tak zoufalému žebrání předpovídám brzký konec nezávisle na tom, čím to bude a bude-li to k duhu paleokomunistům, neonacistům či neofašistům, anarchokapitalistům, úspěšným individualistům, tyranům, oligarchům, zkrátka všem vyhladovělým cynikům.
Milada
David Mrnka
David Mrnka Robert J. Conant
Ayelet Zurer Robert Gant Daniel Rchichev Karina Rchichev Taťjana Medvecká Vica Kerekes Igor Orozovič Jaromír Dulava Marián Mitaš Vladimír Javorský Dagmar Bláhová Robert Jašków Jitka Smutná Hana Vagnerová Alena Mihulová Karel Dobrý Petr Lněnička Tomáš Měcháček Leoš Juráček Jiří Vyorálek Dan Macek Aňa Geislerová Jiří Bábek Martin Pechlát Ladislav Hampl Jiří Štrébl Zuzana Hodková Philipp Schenker Petr Meissel Daniel Rous Ivana Chýlková Brian Caspe Radek Bruna Anna Stropnická Jan Holík Jakub Šmíd Zdeněk Pecha Jakub Kohl Ondřej Novák Sára Arnsteinová Zelda Smyth Dan Brown Nataša Burger Lenka Andelová Jan Nemejovský David Bowles Ted Otis Ondřej Malý Ivan Sochor Václav Havel Halka Třešňáková Jan Přeučil Jaromír Nosek Markéta Hrubešová Daniela Drtinová Karel Freund Bohuslav Hrdlička