 Přesmutný příběh ženy, které osud dal jen touhu po lepším životě, čisté srdce, vůli žít, holou řiť a spoustu modřin – zkrátka akorát tolik, aby pokaždé když se objeví šance na zlepšení, neudržela nervy a jako zoufalý gembler vsadila v té rozvrzané ruletě zvané život všechno na nulu. Snad že se šance na lepší život jeví rovna zázraku a vsadit vše tady a teď není hazardérstvím a vyznáním víry v život, naději a lásku. 
Dal bych snad jen čtyři – ale bravurně „prokouklá“ náboženská pouť a emocionálně devastující předposlední scéna – „vyznání nastávajícímu“ a… Ale scény ne-scény, režie, kamera, příběh… copak to, ale!!! – ó, cara mia Guilieta Massina, jak ta hraje, jak ta dokáže strhnout a přesvědčit… (Samozřejmě to není nic pro ty, kdo nezkousnou italské vyjadřování emocí a teatrální gestikulaci, ale o moc přijdou.) Přijde mi, že to co hraje nemohlo být ve scénáři, nemohl vidět Fellini..., přijde mi, že ten film v něco velkého proměňuje, až ona.
Já nevím, chci, aby to působilo jako nekonečně velkolepý kompliment, ale když o ženě řeknu, že mě její výkon upomínal na Chaplina, když o ní řeknu, že v žádném případě nepůsobila jako krásná, žena, ale dokázala být víc než pouze krásná… Ženy přeci nechtějí být jako Chaplin a chtějí být prostě jen krásné… Asi. Říká se to. Přesto trvám na tom, že to byl kompliment, pokus o něj…, tak jsem to myslel… Tak jsem holt popleta, no.
P.S. ve srovnání s Fellinim a jeho pohledem na „ženskost“ a „krutost“ života  je Lars von Trier (při všem respektu) jen obyčejný (jeminkote, že by opovrženíhodný - nepřeháním to trochu?) psychopat.
Cabiriiny noci
Federico Fellini
Federico Fellini Pier Paolo Pasolini Ennio Flaiano
Giulietta Masina François Périer Dorian Gray Amedeo Nazzari Loretta Capitoli Franco Fabrizi Pina Gualandri María Luisa Rolando Christian Tassou Dominique Delouche Ferdinand Guillaume Ennio Girolami Riccardo Fellini Mimmo Poli Biagio Gambini Leo Cattozzo Aldo Silvani Gianni Baghino Sandro Moretti Mario Passante Franca Marzi Franco Balducci Ciccio Barbi Amedeo Girardi Nino Milano