Zimné obdobie pre mňa znamená hlavne dni strávené na svahu. Niekedy v strede marca som si zaumienila, že chcem ísť na východ slnka niekam na kopec s doskou na chrbte, vychutnať si prvé ranné lúče s čajom v ruke a potom sa len tak voľne spustiť po svahu.
Budík sme si dali s priateľom Jakubom o pol druhej ráno, hm celkom pekný čas. Ledva sa dostali z postele, niečo hodili do žalúdka, uvarili sme si čaj, naložili dosky do auta a vyrazili. To, že sa mi chcelo celý čas spať asi nemusím ani veľmi spomínať. Cestou na Martinské hole sme len tak ticho sedeli v aute a ja som premýšľala, aká hlúposť mi zase len napadla. Našu tichú jazdu prerušil nejaký "rozkošný" hmyz, ktorý si poletoval po aute, sadal nám na krky, a tak nejako sme sa ho nevedeli zbaviť. Šermovali sme rukami a skôr som sa bála, že Jakub trafí mňa ako toho okrídlenca. Nevadí, otvorili sme okná a dúfali, že za jazdy vyletí aj sám.
Ku chate na Martinkách sme dorazili o tretej ráno. Vzali dosky do rúk a vybrali sa po kraji svahu až k vysielaču. Čelovka nám dlho zapnutá neostala, pretože mesiac krásne svietil na cestu, obloha bola jasná, čistá, takže sme videli všetky hviezdy. Zastali sme pri jednom bufete, ktorý počas zimnej sezóny slúži hladošom na svahu. Urobili sme si zopár fotiek mesiaca a hviezd, a tiež sme sa čo to pokúšali experimentovať so svetlom. Po pol hodine nám začala byť aj zima, tak sme sa radšej opäť vydali na cestu.
Cestou k vysielaču som sa ešte pár krát stihla preklínať, predsa len snowboard nie je najľahší a ja som tak musela zastavovať častejšie a dávať pauzu rukám. A sme v cieli, radosť nás oboch zaliala. Jakub vytiahol fotoaparát a fotil nočnú prírodu, výhľad na mesto, vysielač Krížava, ktorý sa nachádza na rovnomennom vrchu medzi mestami Martin a Žilina. Zatiaľ čo ja som sa rozhodla dať si druhé raňajky, ktoré mi stihli v batohu zamrznúť, a však nevadí, keď som hladná zjem kadečo.
Čelovku sme predsa len využili pri prezúvaní sa do snowboardových topánok. Prvú jazdu sme absolvovali ešte za tmy, keďže sme mali stále dostatok času.
S prvými hrejivými lúčmi na našich tvárach, jedinej odhalenej časti nášho tela prichádzali aj široké úsmevy. Upravený sneh na svahu sa nám ligotal pred očami, okolité kopce sa ponárali do zlatistej pokrievky a my sme si to len užívali. Teda skôr ja, keďže Jakub sa tú krásu snažil odfotiť. A keď bolo slnko dostatočne vysoko a my sme sa dostatočne na všetko vynadívali , tak sme dali nohy do dosiek a spustili sa tentoraz po inej trase dolu kopcom.
Text je součástí Refresher blogu, není redakčním obsahem. Administrátory můžete kontaktovat na email@example.com.
Chceš vědět, když Hanka Herinková přidá nový blog?
Zadej svůj mail a dostaneš upozornění. Kdykoliv se můžeš odhlásit.