Vuelta nie tak prestížna ako Tour de France, ale dokáže ponúknuť veľké vrchárske divadlo.
Vuelta tento víkend končí, pripomeňte si jej výnimočnosť. Aj vďaka týmto momentom sa teší veľkému diváckemu záujmu.
Podobne ako Tour de France ani Vuelta to v úvodných ročníkoch nemala jednoduché. Organizátori spočiatku nevedeli nájsť stabilný termín. Premiéru si španielsky etapák odbil v roku 1935 a išiel sa na prelome apríla a mája. Niekoľkokrát sa dokonca kryl s Tour.
Na štart sa postavilo 50 pretekárov, z toho 33 Španielov, ale vyhral Belgičan Deloor. S traťou sa usporiadatelia príliš netrápili. Vyrážalo sa z Madridu a jazdci v smere hodinových ručičiek obkrúžili celé Španielsko, aby finišovali taktiež v hlavnom meste. V štrnástich etapách prekonali 3425 kilometrov. Je to o 38 viac ako je v 21 etapách na programe tento rok.
Vuelta na rozdiel od Tour de France však nemala stabilné zázemie. Až od roku 1955 sa preteky usporadúvali každoročne. Dovtedy aj kvôli druhej svetovej a najmä občianskej vojne prebehlo len desať ročníkov.
Najväčšou osobou tejto doby bol Španiel Delio Rodriguez. Ten sa z celkového víťazstva tešil iba raz, ale dokázal vyhrať najviac etáp v histórii; 39.
V šesťdesiatych rokoch si Vuelta získavala čoraz väčšiu obľubu. Prichádzali sem aj také hviezdy cyklistiky ako Raymond Poulidor, či Jacques Anquetil. V roku 1968 sa však stala udalosť, ktorá vážne ohrozila bezpečnosť pretekov.
Pätnásta etapa viedla cez vrchy Baskicka. V autonómnej časti Španielska to vtedy vrelo. Baskovia sa chceli od Španielska odtrhnúť a najviac to proklamovala organizácia ETA, ktorú historici charakterizujú ako teroristickú.
Tá stojí za útokom na pelotón práve v etape do Pamplony. Teroristi odpálili bombu na mieste, kde pár minút pred tým prešiel pelotón. Našťastie sa však nikto nezranil, ale organizátori okamžite stiahli pretekárov z trate a etapu neutralizovali.
Paradoxom je, že preteky pokračovali podľa plánu práve v Baskicku. Bezpečnosť však bola zvýšená a v nasledujúcich troch etapách už k žiadnemu incidentu nedošlo.
Zatiaľ čo na Tour de France a Giro d´Italia je farba dresu pre vedúceho muža celkovej klasifikácie jednotná od samotného vzniku, na Vuelte sa jeho farba menila osemkrát. Terajšiu la roja predchádzala oranžová, biela, oranžová, biela s červenými pruhmi, žltá, oranžová a zlatá. Od roku 2010 je dres lídra červený.
Nestálosť farby dresu lídra nie je jediná nezvyčajnosť v systéme klasifikácie. Na Vuelte síce je biely dres, ale nie je určený lídrovi súťaže do 25 rokov ako na Tour či Gire. Nosí ho cyklista, ktorého súčet umiestnení v celkovej, šprintérskej a vrchárskej súťaži je najmenší.
Biely dres však nebol stabilnou súčasťou Vuelty. Bojovalo sa oň s prestávkami v 26 ročníkoch. V súčasnom formáte sa udeľuje od roku 2002. Len trikrát sa stalo, že ho nezískal víťaz celej Vuelty.
Pri systéme bodovania Vuelty by sa mohlo zdať, že byť vysoko vo všetkých klasifikáciách nie je náročné. Iba jeden cyklista sa však môže pochváliť všetkými dresmi v jednom roku.
Líderský, bodovací a vrchársky získal v roku 1995 Francúz Laurent Jalabert. To isté sa podarilo aj Švajčiarovi Romingerovi. Nezískal však biely dres, keďže vtedy sa udeľoval podľa iného systému.
Líder aktuálne jazdí v červenom. FOTO - TASR/AP
Každá Grand Tour je niečím špecifická. Na Tour de France sa cyklisti môžu tešiť na fantastickú divácku kulisu a mediálnu sledovanosť. Giro ponúka veľa dlhých náročných Alpských stúpaní. Vuelta je jedinečná vo svojom vrchárskom zložení. Vždy ponúkne strmé a tvrdé kopce, ktoré vyhovujú najmä výbušných jazdcom typu Rodriguez alebo Valverde.
V Španielsku je ich nespočetne veľa. Hovorí sa, že organizátori nemajú problém cestu do tvrdého stúpania vyasfaltovať a potom tam dať cieľ etapy.
Kopce na Vuelte sa opakujú podstatne menej často ako na Tour či Gire. Všetkých deväť tohtoročných cieľových stúpaní si na španielskom etapáku odkrútilo premiéru.
S náročnosťou samotných stúpaní je spojená aj obtiažnosť etapy. V dvoch tohtoročných cyklisti nastúpali viac ako 5000 výškových metrov. V jedenástej len na 138 kilometroch. Kráľovská etapa v Andorre bola viacerými odborníkmi označovaná ako jedna z najťažších v histórii Grand Tours.
"Záverečné tri kilometre boli najťažšie v mojej kariére," povedal jej víťaz, Mikel Landa. Joaquim Rodriguez na neho nadviazal: "Všetci sme trpeli."
Španielska Grand Tour má špecifický termín. Pre mnohých cyklistov je vrcholom sezóny Tour de France a potom Majstrovstvá sveta. Tie sú na programe dva týždne po skončení Vuelty.
Sem teda nie vždy prichádza svetová špička. Ak aj príde, cyklisti už nie sú v stopercentnej kondícii. To na začiatku nového milénia využil Španiel Roberto Heras. Vueltu vyhral v priebehu šiestich rokov štyrikrát.
Na španielskej Grandtour štartoval deväťkrát a nikdy nebol horší ako šiesty. Naopak Tour de France neboli preteky pre neho. Tri ročníky musel pomáhať Lancovi Armstrongovi vo farbách U.S.Postal. Jeho najväčším úspechom je piate miesto, kedy pôsobil v tíme Kelme.
Špecifický bol ročník 2005. Najprv mu titul kvôli usvedčenia z užívania zakázaného hormónu EPO zobrali. Po takmer desaťročných ťahaniciach mu napokon víťazstvo bolo vrátené. Riaditeľ pretekov, Javier Guillen, podporil Herasa: "Pre mňa je to víťaz ročníka."
Roberto Heras (Esp)4 time winner of the Vuelta a Espana after being re instated for his 2005 win by the Vuelta. pic.twitter.com/ARHK54TbUG— The World of Cycling (@twocGAME) September 8, 2014
Úspech, ktorý sa podaril Petrovi Velitsovi na Vuelte v roku 2010 dlho slovenský cyklista nezopakuje. Umiestnenie sa na pódiu na Grand Tour bol pre slovenskú cyklistiku obrovský šok. Velits za sebou nechal takých vrchárov ako Rodriguez, Schleck, Roche, či Sastre.
Velits pretekal vo farbách tímu HTC. Pôvodne skončil tretí, ale kvôli dopingu diskvalifikovali druhého Mosqueru.
Základom jeho prenikavého výsledku bola víťazná časovka. 45 kilometrov okolo mesta Peňafiel zvládol najlepšie. Za sebou nechal o pol minúty aj Fabiana Cancellaru. Neskoršiemu víťazovi Vuelty Nibalimu nadelil takmer dve minúty. "V pelotóne som si vybojoval oveľa väčší rešpekt ako doteraz. Po víťazstve v časovke na mňa pozerali úplne inak, človek to pocítil. Spokojnosť je aj v tíme. Všetci sú šťastní."
Na Vuelte mu pomáhal aj brat Martin: "Všetkých týmto výsledkom prekvapil, ale ja si nemyslím, že je to zázrak. Dlhé roky tvrdo pracuje."
Na Vuelte dal o sebe vedieť aj Peter Sagan. Tento ročník vyhral raz, v roku 2011 trikrát. Pamätným ostane najmä triumf z piatej etapy. Išlo o jeho premiérové víťazstvo na Grand Tour.
Vo finiši mal len pomôcť Vincenzovi Nibalimu získať bonifikačné sekundy. Za výhru by ich dostal desať. Spolu s ďalšími dvomi kolegami z Liquigasu však ušiel pelotónu aj Lastras z Movistaru a iba Sagan mal šprintérske kvality, aby ho porazil.
Američan Chris Horner z tímu RadioShack nastúpil na Vueltu 2013 ako jeden z čiernych koňov. A to len preto, že sám ohlasoval svoju dobrú formu. Favorit bol jasný.
Vincenzo Nibali chcel po víťazstve na Gire pridať v jednom roku aj triumf na Vuelte. Horner už v tretej etape dal výhrou jasne najavo, že so svojím útok na la roja to myslí vážne.
Víťaz Vuelty musí zvládnuť najmä tvrdé prudké kopce. Horner v tých dvoch najťažších ušiel konkurentom. Kľúčové bolo hlavne posledné stúpanie celého etapáku.
Na dvanásťkilometrovom Anglíru, ktoré dosahuje priemer 10,2% na Nibaliho natočil rozhodujúci náskok. Pred etapou strácal tri sekundy, ale aj pol minúta k dobru mu stačila.
"Čelil som mladším jazdcom, ktorí predviedli dobré výkony. Pre mňa je to legendárny moment, ktorý sa už nezopakuje," tešil sa Horner.
41- ročný Američan sa stal najstarším víťazom Grand Tour. Druhý v tomto ukazovateli je Belgičan Lambot. Pri triumfe na Tour de France v roku 1922 mal 36 rokov.