Severná Kórea, celým menom Kórejská ľudovodemokratická republika. Jedna z mála krajín, ktoré aj v dobe Googlu naďalej ostávajú opradené rúškom tajomstva, je domovom pre viac ako 25 miliónov ľudí, a hoci krutým, v konečnom dôsledku jediným, aký kedy poznali. Hoci má slovo demokracia priamo v názve, Severná Kórea je de facto považovaná za totalitnú diktatúru.
Život na tejto strane Kórejského polostrova je plný nástrah, ktoré si bežný človek nedokáže ani len predstaviť. Na každom rohu číhajúca hrozba smrti v pracovnom tábore je len špičkou ľadovca, ktorý sa dnes pokúsime trochu poodkryť. Pripravili sme si pre teba 5 šokujúcich faktov, ktoré ti priblížia, ako vyzerajú "všedné" dni obyvateľov štátu, ktorý aj napriek malej rozlohe drží zvyšok sveta v šachu svojím nukleárnym arzenálom. Poďme sa na ne pozrieť.
1. Ľudské hnojivo a krádeže fekálií
Vo vedrách na najbližšej farme. Tak každoročne obyvatelia Severnej Kórey odovzdávajú desiatky kilogramov vlastných (alebo cudzích) fekálií, ktoré krajina následne používa ako hnojivo. Každý z nich sa snaží naplniť neadekvátne vysokú kvótu a komu sa to nepodarí, musí sa pripraviť na mastnú pokutu.
Produkcia biologického odpadu sa zdá byť pomerne jednoduchou úlohou, no má svoje úskalia. Keď je človek smrteľne podvyživený a posledné týždne prežíva len na kobylkách, v bruchu nemá nič, čo by mohol na tento biologický odpad premeniť. Práve kvôli tejto skutočnosti sa z výkalov stala vzácnosť, a ako to už so vzácnymi vecami býva, zvyknú sa kradnúť.
"Ľudia v mestách sa bijú o fekálie z verejných záchodov," uviedol bližšie nešpecifikovaný zdroj pre Radio Free Asia. Ľudia na dedine si ich zase kradnú medzi sebou. "Tí, ktorí nenazbierajú dosť a nepodarí sa im nič ukradnúť, miešajú to, čo majú, s pôdou, aby to vyzeralo, že nazbierali viac," dodal zdroj.
2. Drogy ako liek pre širokú verejnosť
Vláda popiera, že by sa narkotiká v krajine vôbec vyskytovali (hoci z nich majú celkom slušný profit), bežný ľud však spieva úplne inú pesničku. Metamfetamín, u nás známy ako pervitín, v Severnej Kórei ako ľadová droga, sa často používa ako obdoba Ibalginu. Netradičné "liečivo" sa teší veľkej obľube a je jedným z populárnych darov pri oslavách Lunárneho nového roka.
Väčšina ľudí vôbec netuší, že má dočinenia s vysoko návykovou látkou, ktorej by sa v záujme vlastného zdravia mali oblúkom vyhýbať. Pre nich je to liek proti bolesti, prípadne pomoc pri boji s únavou. "Na pervitín donedávna nahliadali ako na niečo, čo im dodá energiu. Ako Red Bull, len silnejšie," hovorí pre New York Times odborník na problematiku Andrei Lankov. Aj to môže byť dôvod, prečo sa čoraz viac miestnych pasuje s ťažkou závislosťou.
3. Muži chodia do práce, ženy zarábajú peniaze
V Severnej Kórei neexistuje slobodná voľba profesie. Po dovŕšení určitého veku je to práve vláda, ktorá ľuďom pridelí prácu, a všetko sa odvíja od toho, ktoré odvetvie v danej chvíli pracovnú silu potrebuje najviac. Čo sa však nižších spoločenských vrstiev z vidieku týka, pracovný život vyzerá úplne inak ako v meste.
Muži síce chodia do práce, no že by skutočne pracovali, sa povedať nedá. "Na vidieku nie sú žiadne funkčné továrne. Muži v práci nemajú čo robiť, tak si krátia čas hraním kartových hier a popíjaním alkoholu. Väčšinou prídu domov opití a nahromadenú frustráciu si ventilujú fyzickým násilím na svojich manželkách," hovorí v jednom zo svojich videí Yeonmi Park, ktorej sa podarilo z krajiny ujsť.
Minimálna mzda v krajine sa pohybuje medzi 5 až 10 eurami na deň (5,000 – 10,000 severokórejských wonov), väčšina mužov si však domov neodnáša ani toľko. Preto ostáva na ženách, aby zarobili peniaze a zabezpečili rodine všetko, čo potrebuje. Na to existuje len jediná možnosť – predaj na čiernom trhu.
Na neoficiálnych trhoviskách obchodujú s kontrabandom, za ktorý by mohli skončiť v koncentračnom tábore, čo veľmi radi zneužívajú hliadkujúci vojaci. Aby nad nimi prižmúrili oko, berú od žien úplatky a sexuálne ich obťažujú. Tie nemajú inú možnosť ako toto správanie tolerovať.
4. Pleasure squad – ženy vodcom pre radosť
Ázijské krajiny sú v porovnaní so Západom značne konzervatívne, ale keď na teba celý národ hľadí ako na boha, naozaj sa nemusíš podriaďovať zaužívaným morálnym zásadám. Vodcovia Severnej Kórey to vedia a výsledkom je Pleasure Squad. Dnes skupina pozostávajúca z viac ako 2000 žien a dievčat začala ako "milá" pozornosť pre otca, ktorou si bývalý vodca Kim Čong-il vyslúžil titul budúceho prezidenta.
V 70. rokoch minulého storočia Kim Čong-ilovi napadlo, že svojho otca Kim Il-songa trochu poteší a možno práve vďaka tomu zverí neskôr krajinu do jeho rúk. Do rezortu, kde Kim Il-song oddychoval, vyslal niekoľko atraktívnych žien, ktoré mu mali robiť spoločnosť, a dnes je už zjavné, že jeho plán do bodky vyšiel. Takto sa zrodila prvá odroda Kippumjo, teda po anglicky Pleasure Squad, ktorá rokmi narástla do závratných rozmerov.
Keďže tieto ženy prichádzajú do veľmi úzkeho kontaktu s vodcom, ich výber je veľmi dôkladný. Úradníci z Pchjongjangu prehľadávajú triedy naprieč celým územím a vyberajú dievčatá vo veku 14 až 15 rokov, ktoré spĺňajú vzhľadové preferencie. Následne si ich preveria. Dievčatá nesmú mať v rodine nikoho, kto zo Severnej Kórey utiekol, dopustil sa iného závažného zločinu, musia byť panny a nesmú mať na tele žiadne jazvy či iné nedokonalosti.
Takto vyselektované dievčatá sa musia podrobiť striktnej propagandistickej výučbe a následne sú rozdelené do rôznych divízií. Z niektorých sa stanú speváčky, z iných tanečníčky či masérky a úlohou tých najkrajších je poskytovať služby sexuálneho charakteru vodcovi osobne. Žiadna z nich nemá nárok odmietnuť.
5. Rádio, ktoré nikdy neprestáva hrať
Elektrina je v Severnej Kórei prakticky na prídel. Bežní obyvatelia (keby sa im nejakým zázrakom dostali tieto spotrebiče do rúk) nesmú používať variče ani mikrovlnné rúry, pretože jej spotrebujú príliš veľa, a s príchodom noci celá krajina upadne do tmy. Vtedy totiž elektrina funguje len v hlavnom meste a zvyšok krajiny je odkázaný na sviečky či plynové horáky, ktoré majú pre nich cenu zlata.
Čo však elektrinu pokojne žrať môže – a nielenže môže, musí – je rádio. Podobne ako zarámované portréty drahých vodcov, rádio patrí k povinnej výbave každej domácnosti a za žiadnych okolností ho nemožno vypnúť. Jediné, čo sa dá, je stíšiť ho. A čo vysiela? Nuž, režimovú propagandu, ktorá ťa má presvedčiť, že hoci hladuješ a umývaš sa v rieke, v skutočnosti naozaj žiješ v socialistickom raji.
Na záver treba podotknúť, že jeden čas začali svetom kolovať špekulácie, či celá vec s rádiom nie je len mýtus. Niekoľko ľudí, ktorým sa do KĽDR podarilo dostať, totiž tvrdilo, že sa s podobným zariadením nikdy nestretli. Dôvodom však môže byť to, že turizmus v tejto krajine je prísne regulovaný a nikto zo zahraničia nemá možnosť dostať sa do domácností tých najobyčajnejších obyvateľov.