"U nás je tak – kto pracuje, dostáva plat. Kto je v dôchodku, penziu. A kto nepracuje, nemá nič, žiadnu podporu. Mám dvoch synov. Jeden je dospelý, 24-ročný. Študuje, ešte rok a bude z neho magister, učiteľ. Druhý má dvanásť, pôjde do siedmej triedy. Robotu nemám. Ani muž. Robil s betónom, panely, odliatky, ale už sa nestavia a aj on je päť rokov bez práce." Pozerám na drobnú ženu, má najviac o päť rokov viac ako ja. Hovorí po ukrajinsky, ja po slovensky, ľahko si rozumieme. Na lavičke pred dverami domu švagrinej v malej dedine na východe rozložila svoj tovar. Z obrovských tašiek vyťahuje bielizeň, tričká, tepláky, nohavice. Ceny trochu nižšie ako u Číňana. Zazvonila a ponúka, keď si vyberieme bude rada, keď nie, žiadna tragédia. Skúsi o dom ďalej.
Osemnásť rokov, jeden týždeň každý mesiac rovnaká cesta. Ukrajinský podnikateľ jej naloží dobrých šesťdesiat kíl oblečenia. Poskladá ho do vakov, upevní ich na vozík a prejde cez hranice. Nevezie alkohol ani cigarety, pre oblečenie je nikto drahoty na priechode nerobí. Má svoju trasu. Od dediny k dedine, od domu k domu. Tu býva veľká rodina, tam treba prísť ráno, lebo popoludní tam väčšinou nikto nie je. V krajnom dome nosí veci pre veľmi silnú pani, oblečenie presne na mieru, na Slovensku ho ťažko zháňa. Vedľa majú bábätko, berú aj pre širšiu rodinu. Od rána do večera predáva. S tmou sa vracia do Humenného. Spolu s ďalšími piatimi ženami prespáva vo dvoch izbách v dome u starej panej. Od pondelka do nedele. Potom sa s peniazmi vracia na Ukrajinu a čaká tri dlhé týždne, kým bude môcť znova predávať. Minie väčšinu tovaru, ostáva jej asi desatina. Tú vráti a ukrajinský podnikateľ jej vyplatí podiel. "Keby som to nerobila, nemali by sme z čoho žiť. Jesť treba," hovorí stoicky. "Koľko si za ten týždeň zarobíte?", pýtam sa možno nevhodne, ale žena nemá zábrany. "Päťdesiat eur," hovorí pyšne – a mne padne brada. Päťdesiat eur za týždeň? Za kilometre chodenia s ťažkými taškami od domu k domu? Poznám ľudí, ktorí aj viac prepijú za jeden večer. "A koľko z toho žijete?" "No, celý mesiac. Máme doma kravu, kozu, sliepky, treba hlavne zaplatiť plyn a elektrinu, dačo dať deťom, aj odložiť. To tak akurát vyjde." Vloží ruky do vreciek a zaštrngá drobnými, ako by sa chcela uistiť, že to celé má zmysel. Celý rok takto chodí? Pravda, keď je chladno, oblečie sa. Čo má robiť, keď iné sa nedá? Dávno zabudla aké to bolo predtým, keď sa živila ako kuchárka. A ľudia sú tu na východe Slovenska dobrí. Iba raz sa jej stalo, že na ňu kričali. Volala cez plot na pani v záhrade a jej syn ju zahnal, nech vypadne. "Ale ja do dvorov nechodím. Ostanem pred bránkou, tašku na ceste, veď ja nie som žiadna zlodejka. Nič som nezobrala, pozrite sa," rozpaží ruky a ukazuje ako sa vtedy bránila. "A už tam nechodím. Nadávať si nenechám."
Predala, zbalí tašky, tu dnes končí. Ťahá svoj náklad na zastávku. Dvoma silnými rýchlymi hmatmi naloží obrovské vaky do autobusu, vyloží ich v susednej dedine. Do večera ostáva ešte pár hodín, možno ešte niečo udá. Sú to pekné veci a nosí ich ľuďom k dverám. Je milá a ochotná. Tak snáď bude dnešok dobrý.
Volá sa Nataša. Robí to už osemnásť rokov. Do dôchodku má ďaleko, takto chodiť bude možno ešte ďalších pätnásť. Jej domov je asi päťdesiat kilometrov vzdušnou čiarou odtiaľto. Má tú smolu, že je to v inej krajine. S prekročením hranice akoby sa nevracala len geograficky. Podomoví obchodníci, o nich som čítala v amerických románoch spred sto rokov. Vravela som si, že to musel byť strašne ťažký a neistý život, ale tie časy sú už našťastie preč. Volá sa Nataša. Slovensko je pre ňu krajina blahobytu. Myslím si, že na ňu tak skoro nezabudnem.