Keď slnko naťahuje svoje kostrbaté lúče stále bližšie k nám, z popod topiaceho sa snehu vykúkajú prvé snežienky, zazelená sa prvá tráva a pohľad na toľkú krásu nás donúti vybrať sa von a nadýchnuť sa konečne aspoň trošku slnkom prehriateho vzduchu, to nie je nič iné ako znak, že jar, najkrajšie obdobie roka, už klope na dvere. A keby len klopala. Ona sa hlási, kričí, čviriká. Nedá sa prehliadnuť. Už je proste tu, už ju zima nezatlačí späť.
Príroda ožíva. Zvieratá, pošteklené prvými slnečnými lúčmi, sa prebúdzajú, vystrkujú hlavy spod kopy lístia, cítia vôňu jari. Stromy, akoby jar do nich odrazu vdýchla život, sa zahaľujú do krásnych zelených plachiet, aby zachytili čo najviac energie, ktorú predsa aj pre nich slnko vyžaruje. "Čviri, čviri, čviri," ozýva sa prírodou. To vtáky sa hlásia, že prišli zďaleka, lebo ani oni si nechcú nechať ujsť toľkú nádheru. Lietajú z miesta na miesto ako zmyslov zbavené, len aby im nič neuniklo, aby videli ako sa to tu všetko prebúdza. A pritom ani netušia, že i oni sú našou jarou.
Keď rastliny už pevne stoja na svojich stonkách, stromy majú listy a vtáčiky už bývajú v novovybudovaných hniezdach, vtedy sa jar vrhne do svojej poslednej fázy. Lúky zaleje množstvo farieb, vzduch zaplaví nádherná, nenapodobiteľná vôňa. Nie, to nie je zázrak. Kvety najrôznejších tvarov, hýriace farbami aké by človeku ani na um neprišli, do ovzdušia vypudzujúce vône od výmyslu sveta a to všetko v dokonalej súhre, jednote pre jeden, jediný cieľ: aby práve oni vôňou privolali, farbou a tvarom prilákali včelu či čmeliaka, aby ich opelili, a i z ich sladučkého nektáru pripravili med. Na lúke to len tak bzučí. Z kvietku na kvietok, z kvietku na kvietok, stále dokola, neúnavná, pracovitá, veď nech sa nie na darmo vraví: usilovný ako včielka.
No jar nezavítala len do prírody, do lesa, na lúku. Prišla i na dedinu, do mesta, zaliala ulice, sídliská. Deti pobehujú pred činžiakom - "nahánky", "skovky" to sú slovká, ktoré počuť zo všetkých strán. A do toho zaznie: "góóól!" Kde tu sa ozve krik mamky volajúcej svojho synčeka, či dcérku. Na šiestom poschodí nebojácna pani umýva okná, niektoré mamky sa prechádzajú s kočíkmi, iné sedia pri pieskovisku, dávajú pozor na svoje ratolesti, klebetia. Podaktorá mamička dostane kytku lúčnych kvetov, veď i deti cítia, že je to najlepší spôsob, ako povedať: "Mami, ľúbim ťa."
Keď ortuť teplomera už šplhá vysoko nad 20°C, na stromoch už z kvetov vznikajú malinké plody, čaro jari sa pomalým, ale istým krokom vytráca, až si uvedomíme, že je tu leto.