Jak Beth doufala, „příliv snadno odezněl“ a v temné hodině před úsvitem, v lůně, kde se poprvé nadechla, potichu vytáhla poslední, bez rozloučení, ale s jedním milujícím pohledem, jedním malým povzdechem. <br> Matka a sestry ji se slzami, modlitbami a něžnýma rukama připravily na dlouhý spánek, aby bolest už nikdy nezmizela, a s vděčnými očima viděla nádhernou vyrovnanost, která brzy nahradila ubohou trpělivost, která tak dlouho svírala jejich srdce a cítili s úctivou radostí, že k jejich milé smrti byl benigní anděl, ne přízrak plný hrůzy.
beth nebyl moc nadějný.