Drágakõvésnök - A Holland Királyi Érmetár gyûjteményének története
A Holland Királyi Érmetárat 1816-ban I. Willem király alapította, a napóleoni korszak utáni történelmi és mûvészeti gyûjtemények általános újraszervezésének keretében. Az újonnan alapított kabinet neve kezdetben még bizonytalan volt. Penningkabinet (érmetár) vagy Zijne Majesteits Verzamelingen van Penningen (Omeltosage ermegyujtemenye).
De Wilde portréja, a Gemmae selecate Antiquae-ból származik.
1816 végétõl kezdve használjak a Királyi Érmetár nevet és ez meg is maradt használatban rövidebb formaként a késõbbi, hosszabb Érmék, Penningek és vésett kövek királyi kabinete mellett.
1986-ban, a Hágából Leidenbe történõ költözés után változott meg Állami Múzeum Királyi Érmetárra. Az Érmetár gyûjteménye 1816–ban létre jött a királyi gyûjtemény és az állami érmetár gyûjteményének összeolvasztásával.
I. Willem király a vésett kõ gyûjtemenyét õsapáitól, IV. - és V. Willem helytartóktól örökölte. IV.Willem gyûjteménye részben régebbi gyûjteményekbõl állt (a Thoms és a De Wilde gyûjteményekbõl) részben, pedig olyan vésett kövekbõl, melyeket õ maga készíttetett. Így a XVIII. századi kõvésnök Lorenz Natter számos portrét készített a helytartói családról. A Thoms kollekciot grof De Thoms gyûjtötte össze (1696-1746). Thoms fiatal éveiben a Giesseni (Nemetorszag) egyetemen történelmet tanult. Tõkéjét azonban spekulációkkal szerezte az angol déltengeri társaságnál. Köszönetképpen érdemeiért 1725-ben gróffá avatták. 1737-tõl teljesen a mûvészeteknek és tudományoknak szentelte magát, melyek mindig elõszeretetét élvezték. 1740-ben beiratkozott a leideni egyetemre, ahol rangos tudósokkal is kapcsolatba került. Kõgyûjteménye 1741 és 1746 között jött létre.
Gyûjteményének leghíresebb darabjairól metszeteket készíttetett hogy publikálhassa azokat bevezetõ magyarázattal ellátva. Így például leírta a Lívia-kámea lelõhelyét és azt, hogy õ maga hogyan jutott hozzá ehhez a híres kámeához. Egy másik, nagyon szép darab a gyûjteményébõl egy üvegpaszta, rajta egy táncoló szatír ábrájával. Thoms halála után gyûjteménye két kiskorú lánya javára el lett adva és így került IV. Willem birtokába. IV.Willem megvásárolta egy másik híres gyûjtõ, nevezetesen Jacob de Wilde gyûjteményének egy részét is. De Wilde 1645-ben, Hágában született. A Fizetõmester hivatalát töltötte be az Admiralitásnál és ez által sok tengerésszel találkozott. Ezek néha antikvitásokat hoztak magukkal az utjaikról és vésett köveket, melyeket De Wilde gyûjtött. Emellett mûvészeti kereskedõktõl is vásárolt és így felépített egy hatalmas antikvitás-gyûjteményt, melyet mások számára is hozzáférhetõvé tett.Volt egy vendégkönyve, mely épségben megmaradt és ebbõl kitûnik, hogy sok rangos tudós és Peter Car is látogatást tett a múzeumában.
Ábra De Wilde Gemmae selecate Antiquae-jabol
Kollekciójának egy részét De Wilde publikálta a ‘Gemmae Selectae Antiquae e Museo Jacobi de Wilde’ c. kiadványban. Bár De Wilde szakértõnek számított, az õ kollekciója sem mentes XVI. és XVII. századi imitációktól. A leveleit azonban egy valódi antik kõvel pecsételte le: egy nicoloval, melyen Héraklész szerepel. Ennek oka gyaníthatóan az, hogy Héraklész külseje nagyon hasonlít a XVII. századi primitív afrikai és amerikai törzsek ábrázolásáéra.
1721-ben bekövetkezett halála után gyûjteményét eladták. Végül ennek nagy része IV. Willem helytartó birtokába került. Az õ fia V. Willem helytartó, Angliába történõ távozásakor 1795-ben a franciák elõl való menekülésnél mindenféle értéket magával vitt. Ezek közé tartozott a helytartói vésett kõgyûjtemény nagy része. A maradékot a francia megszállás idején Franciaországba szállították és ott különbözõ múzeumokban, kaptak helyet.
A francia megszállás után V. Willem király fia lett Hollandia királya. I. Willem király volt a hajtóerõ az újraszervezés és a mûgyûjtemények kiszélesítése mögött. Arra törekedett, hogy Hollandiát kulturális szempontból ismét fontos pozícióba helyezze. Amikor 1816-ban a Királyi Érmetárt megalapítottak, J.C.de Jongét nevezték ki elöljárónak. Lelkesítõ vezetése alatt a vésett kövek gyûjteménye jelentõsen kiszélesedett az 1816 és 1830 közötti években. A gyûjtemények megvásárlásához az anyagi eszközöket az állam teremtette elõ, gyakran extra anyagi támogatással magától I.Willemtõl. Elõfordult az is, hogy I.Willem saját költségén saját magának vásárolt és ezt tarolásra az Érmetárba helyezte. Ez a mód jellemzõ volt az uralkodóház és a haza szoros kapcsolatára. Az uralkodás birtoklása és az államé akkor még nem voltak olyan szigorúan elválasztva mint mostanában. 1819-ban a király megvásárolta a Hemsterhuis gyûjteményt 50 000 guldenért és az Érmetárba helyezte. Frans Hemsterhuis gyûjtõ és tudós volt, aki ifjú korától kezdve jártas volt az antik világban és kövek gyûjtésével foglalkozott, ugyanis õ az unokája volt magának a nagy gyûjtõnek, De Wildenek. Akkor a gyûjteménye még csak csekély részben állt antik kövekbõl. Ismeretes, hogy Hemsterhuis kapcsolatban állt olyan kõvésnökökkel, mint pl. Natter és Schepp. De nem volt elég gyanakvó a gyûjteményében lévõ kövekkel kapcsolatban. Számára elegendõ volt az a gondolat, hogy a kövei az ‘antik idõk szellemét’ adják vissza.
1821-ben a Smeth kollekció került eladásra. Mivel De Jonge ezt a gyûjteményt fontosnak találta, I.Willem ezt 14 000 guldenért megvásárolta és az Érmetárba helyezte megõrzésre.
A De Smeth kollekciót De Smeth báró gyûjtötte össze. (1710-1772) De Smeth bankár és kereskedõ volt. Kapcsolatban volt Nagy Katalinnal Oroszországból és õ nevezte ki báróvá is. Az õ gyûjteményérõl keveset tudunk, mert nem készült róla leltár. Csak De Jonge adott errõl némi információt leveleiben, a megvásárlás kapcsán. A 92 kámea és a 323 intaglió végül 14 000 guldenért kelt el. Mivel De Smeth a nagyobb köveket egyértelmûen elõnyben részesítette, elég sok XVIII. századi mû volt a birtokában, így pl. aláírott darabok Nattertõl. Emellett volt egy pár köve, melyeket most az Érmetár csúcsdarabjai közé számítunk: egy csodálatos, Dalion által szignált ametiszt, melyen egy tengeri istennõt ábrázol delfinháton és az intaglió a részeg szatírral, mely gyaníthatóan a kõvésnök Hyllos által készült.
1822-ben a Van Hoorn–van Vlooswijck került megvásárolásra 6000 guldenért, a fennmaradó összeget, pedig a király biztosította. Van Hoorn–van Vlooswijck báró (Amszterdam 1742 – Párizs 1809) egyike volt hazánk legfontosabb XVIII. századi gyûjtõinek. Sokat tartózkodott Franciaországban és Olaszországban valamint Európa legelõkelõbb klasszicistáinak köreiben forgott, mint pl. Pichler, Mengs és Albani kardinális. Fiatal korától kezdve a mûvészet – és régészet tanulmányozásával foglalkozott. Élete során nagyszerû gyûjteményt hozott létre festményekbõl, szobrászati mûvekbõl, bútorokból és vésett kövekbõl. Halála után a gyûjtemény nagy részét azonban eladták.
Nereida delfinháton
Aláírva: Dalion
A De Smeth kollekcióból származó ametiszt. 1. század második fele Kr. elõtt.
1822-ben a vésett kõ gyûjteményt felajánlották eladásra és I Willem támogatásával az Érmetár vette meg. A gyûjtemény eredetileg 800 kõbõl állt, de miután van Hoorn egy inasa ezek nagy részével eltûnt, csak 200 maradt meg belõlük. Ehhez a 200 példányhoz tartozik 60 nicolo es agát ,melyek aranyba foglalva Van Hoorn óraláncát alkotják. A leghosszabb lánc 50 kõbõl áll, melybõl a többség (42 darab) római. Ezek között vannak ábrák istenekrõl és hõsökrõl, de a hangsúly az állati ábrázolásúakon van.
A kis láncban van 10 kõ, melybõl 7 római. Mindkét óralánc egyedülállónak számít három okból kifolyólag. Nagy mennyiségû antik kõbõl készültek, ismerjük az eredeti tulajdonost és készítõt és tipikus példái a XVIII. századi klasszikus ókor iránti érdeklõdésnek. Merthogy azáltal, hogy a köveket egy használati tárgyba illesztették, egy nagy kõismerõ és kõkedvelõnek - mint amilyen, pl. Van Hoorn-van Vlooswijck volt- sohasem kellett távol lennie kedvenc antik tárgyaitól. Az Érmetár gyûjteménye nemcsak nagy gyûjtemények felvásárlása által növekedett, hanem különbözõ különálló szerzemények által is. Festõi figurák, mint pl. Rottiers* ezredes és Humbert* ezredes körutazásokat tettek, hogy ásatások és mûkereskedelem által többek között az Érmetár számára antikvitásokat szerezzenek meg. Egy nagy szerzemény az Érmetár gyûjteményében a ‘nagy kámea’ megvásárlása volt. Ez a csúcsdarab és egészen biztosan a legnagyobb is a gyûjteményben, 50 000 guldenért személyesen I.Willem király által lett megvásárolva a Pabst–van Bingerden családtól.
1830 után vége lett az Érmetár vésett kõgyûjteménye növekedésének. Kevesebb pénz volt hozzáférhetõ vásárlásokra a belga felkeléssel kapcsolatos költségek miatt. A királyi támogatások is nagyrészt abbamaradtak, mert I.Willem, eltekintve a személyes pénzügyi veszteségtõl, kiábrándulttá vált királysága elfelezése miatt.
(• * lásd F.Bastet Holdkõzátony.61.oldal)
(• * lásd J.L.Lapidaire-Ponsen hozzájárulását L.B.v.d.Meer Az Etruszkok c. könyvében.)
Továbbá szerepet játszott az a tény is, hogy az érdeklõdés a klasszikus ókor iránt a saját szülõföld múltjának javára lecsökkent. Ez a megváltozott tartás a Romantika behatásának eredménye volt. Ezen felül a bizalmatlanság az antik kövek valódiságával kapcsolatban, mely az egész tudományos világra kihatott, szintén azt okozta, hogy a kõgyûjtés kevésbé nagyarányban történjen. Amikor rájöttek, hogy az Érmetár gyûjteményének nagy része nem antik darab és hogy az aláírások nagy része hamisítottnak tûnik, az eredeti lelkesedés elveszett.
A XX. században a kollekciót pozitívabban nézik. Mert antik kincsek kínálása mellett a gyûjtemény a kõvésõ mûvészet áttekintését is adja a XII.-tõl a XIX. századig. Emellett feltûnõ a XVIII. századi kövek egy csoportja, melyben Natter munkája különleges helyet foglal el.
Több mint 1,5 évszázad gyûjtésének eredménye egy 2750 követ számláló kollekció, mely megmutatja, hogy kicsi mûtárgyak is nagy érdeklõdést érdemelnek.