Egy izgalmas alkotópáros, akik a kevesebb néha több elméletét mesterfokra emelték, és azt mondták, a semmi egyenesen temérdek lesz. Nem gondolom, hogy tévedtek. Ebbe a gondolatba vetett hitből fakadóan a két fiú azzal a szándékkal áll színpadra, hogy létrehozzák az előadások előadását. Vagy azzal a meggyőződéssel, hogy már meg is csinálták.
Az előadás előtt elmarad a jól ismert felszólító figyelmeztetés a telefonok kikapcsolására. Helyette a nézőtér alá, előre elrejtett telefon szólal meg, és egy fényképezőgép is előkerül, mire a két főszereplő kalapáccsal töri szét azokat, érthetően és cseppet sem finoman fogalmazva. Ennek ellenére nem maradt el a lassan minden előadás részévé váló telefoncsörgés, de mivel ezt a megfelelő színészi reakció követte, rendkívül komikussá vált. Közvetlenül ezután lekapcsolják a villanyt és magukra hagyják a nézőket a sötétben. A következő pillanatban pedig máris előttünk áll a színész teljesen meztelenül és meztelensége hatásának teljes tudatába. Itt nincs, ami mögé elbújni, de nem is akarnak. Provokálják és zavarba hozzák a nézőket egészen addig, amíg a meztelenség hangsúlytalanná nem válik és elkezd jelmezként funkcionálni. Ez a folyamat meglepően rövidnek bizonyul, ugyanis a humor, és az abból fakadó nevetés, amely az előadás szerves része, gyorsan feloldja a nézők zavarát. És amint a közönség megszokja a meztelen testek látványát, már egy emberként figyel és szórakozik a monológok monológján. Azon a monológon, amely minden illúziót szétoszlat, színészi technikákat leplez le, miközben egyszerre alkalmazza és kineveti a színházi kliséket, mint amilyen például az intenzív ordítozás, a könnyekre fakadás és a térdre rogyás. A jól felépített monológ tele van iróniával, öniróniával és persze humorral is.
A dialógusok dialógusa a versengés momentumait ragadja meg. A hírnévért való sóvárgást, a szerepelni vágyást, a vállalt színészi exhibicionizmust. És ahogy halad előre az előadás, egyre több minden kerül a színpadra: az alkotópáros viszonya, az első gyermekkori lépések a színház felé. Aztán elérkezünk egy pontig, amikor az egymást instruáló színészek csak egy szót ismételgetnek újra és újra, közben eleget téve a partner utasításának. Ez a szó pedig a „me” (én). Ennek az egyetlen szónak változatos ismételgetésével, különböző szituációkban való kiejtésével, újra és újra egy-egy kis önvallomást kapunk. Aztán egy egészen mélyrehatót, amikor a színészpáros egyik tagja felszólítja társát, hogy most mutassa meg azt, amire eddig nem volt lehetősége. Most övé a színpad, a főszerep, ami sosem adódott meg neki. Így hangzik el Oscar Wilde: A boldog herceg meséjének sűrített változata. Mese egy szoborról és egy fecskéről, aki utolsó erejével osztja szét a szobor kincseit. A mese véget ért és a színész nem sírt. Talán könnyezett. Talán csak játszott a monológok monológjában leleplezett technikákat alkalmazva. Én azonban meghatottan ültem a székemben és a közönség többi tagja is lélegzetvisszafojtva figyelt. Ezután egy gyors rappel búcsúztak a fiúk: Uroš Kaurin és Vito Weis, szétoszlatva minden szentimentalizmust, így beteljesítve az előadás első perceiben tett kijelentésüket, mely szerint nem jó, hanem őszinte színészek szeretnének lenni.