Trianon Gyásznapja | Magyar Irodalmi Lap
Szerkesztő A, h, 06/04/2018 - 00:16
Trianon Gyásznapja (Június 4.)
„MERJÜNK MAGYAROK LENNI!” (Gróf Teleki Pál)
Az, aki igaz magyar, tehát nem csupán magyar állampolgár, mert itt született, vagy mert ezen a földrajzi helyen szeretne boldogulni, vagy nem csak ezen a nyelven (is) beszél, hanem aki szívében-lelkében, minden érzésében magyar – az átérzi, tudja, miért gyásznap a magyarságnak Trianon, azaz a trianoni békedekrétum aláírásának a napja! Az ilyen igaz magyarok számára nem is kell magyarázni – a többiek számára meg majdnem mindegy! Hiszen úgysem fogják – akarni – megérteni azt a lelki traumát, amely egy nemzetet ért akkor. És amely trauma még azóta is tart.
Trianon azért gyásznap, mert egy egész nemzet lelkére telepedett akkor rá egy sötét, gyászos felhő. Felhő, amely alól azóta sem képes egyik magyar kormányzat sem szabadulni, mert a magyarság közgondolkodását ez a sötét, se másban, se önmagunkban nem bízó és remélő gondolat határozza meg.
Trianon nem elsősorban azért örök seb, mert a történelmi ország földjének nagyobb része odalett. Nem azért, mert a gazdasági erőforrások jelentős részétől elvágták ezzel az ország középső – maradvány – részét, és nem is azért, mert több milliónyi magyarul beszélő – érző-gondolkodó – nemzettestvérünktől vágtak el bennünket, daraboltak így szerteszéjjel egy érző nemzettestet. Hanem azért, mert Trianonban a más nemzetekben és legfájóbbként az önmagunkban bízó gondolkodás halála történt. És aki nem bízik, nem mer bízni másban, és nem mer bízni önmagában, saját sikerében, jövőjében, az milyen jövőt élhet meg?
Trianon kies palotájában, a versailles-i hivalkodó kastélykertben történő kikényszerített békedekrétum aláírása egy nemzet gyásznapja. Hiszen akkor egy egész népet vetettek sírgödörbe.
De, ha volt ez a temetési nap, akkor előtte lennie kellett születésnek is. Hiszen halál csak úgy lehet, ha előtte születés és élet is volt!
A magyarság, mint nemzet – ha éppen akkor nem ezt a fogalmat használták rá – még nagyon régen, több, mint 1000 éve született meg, valahol az eurázsiai sztyeppén. Ahol több törzs, sok nemzetség magyarnak kezdte mondani magát. Mertek magyarok lenni! Merték kijelenteni, és így is cselekedni. Másként beszélni, élni, ruházkodni, gondolkodni és érezni, mint a körülvevő népek.
Aztán a törzsek, amelyek magyarok voltak, hivatalosan is szövetséget kötöttek. Azért, hogy végrehajtsák a nagy tettet, megkezdjék az ország-alapítást. Hiszen egy ország nem attól ország, hogy királya vagy fejedelme van, hanem attól, hogy népe. Amely nép egyet akar!
A magyarság meghódította, vagy talán visszafoglalta a Kárpát-medencét. Hont teremtett itt! Ezt a hont meg kellett védeni, hiszen sok hatalom kívánt ide jönni, ezt a nemzetet maga alá gyűrni.
De akkor az ősök nem hagyták magukat: odaütöttek, a határokon – gyepükön – túlra, keményen, hogy ettől jajong még ma is jó néhány külföldi történész és író. Látszott, félnek tőlünk, látszott akkor, amikor adókkal és ajándékokkal váltották meg a „jogot”, hogy őket a magyarok nyilai elkerüljék: azaz hadjáratot a törzsszövetség a földjükre ne vezessen. Az, hogy mekkora volt ez a félelem, mutatja, hogy még mindig mennyit emlegetik ezeket a bizonyos „magyar kalandozásokat”. (Miért, a vikingek, a normannok, a szaracénok milyenek voltak, meg maguk a keresztény lovagok, akik egymás ellen harcoltak?)
Népek, mint például a németek, máig hangosan emlékeznek meg az augsburgi ütközetről, ahol állítólag megsemmisítő vereséget mértek a magyarságra. Csakhogy ha ez így lett volna, akkor ezek a megsemmisítettek hogyan vezethettek volna hadjáratokat egy-két évvel később Itáliába, vagy a Balkánra, egészen Bizánc falaiig?
Figyelem: nagy pofont kapott a magyarság, de nem halt bele! Sőt, erősen támadt fel benne a harci kedv.
Aztán a tatár meg a török idők. Pusztulás-pusztulás, mégis lett feltámadás. A nemzet nem hagyta magát. Se Thököly, se Rákóczi, se Kossuth vezetésével: nem!
Az erősebb gyűrt le bennünk, de mi sosem hagytuk magunk! A magyar mindig felemelte fejét!
Kiegyezés. Jót vagy rosszat hozott? Kossuth a Kasszandra-levélben figyelmeztetett. Megérezte a jövendőt, vagy csupán nem akarta a megegyezést a Habsburg-házzal? Visszatekintve a jelenből – ismerve a történéseket – sokan hiszik, rossz volt a kiegyezés, mert úgy gondolják, ha nem lett volna, nem lett volna akkor Trianon sem!
Csakhogy! A Habsburgok a török időkben s után idegeneket hívtak, telepítettek le az országban. A nemzet széjjel-tördelése akkor kezdődött meg. Nem az önként a magyarság lakta területre költöző családokkal, hanem a tudatos, szervezett, nagy tömegű és idegen anyanyelvű betelepítésekkel. Hiszen a Habsburg-kormányzat látta, a magyarság a török kiűzése után még mindig nagyon erős, olyan erős, hogy önálló akarata van. Ezt az akaratot kívánták, feldarabolva a magyarságot, megtörni.
A 19. század közepén pedig több terv – térképpel ellátva – készült a magyar nemzet és a Magyar Királyság feldarabolásáról. Ezek a tervek jóval a kiegyezés után, pl. Ferenc Ferdinánd trónörökös asztalán is megvoltak.
Tehát a magyarság feldarabolása így, vagy úgy, mert erős a magyar, megtörtént volna.
A kiegyezés viszont – felemás volta ellenére is – nagy lökést adott a magyarságnak! És ez a kiegyezéskor kapott lendület, meg a lendület elemei – nézzünk csak több nagyvárosunkra, vagy éppen csodás fővárosunkra – azóta is tart-tartanak.
Nem csak, hogy mertek az akkoriak magyarnak lenni, hiszen elviekben Ausztria egyenrangú társországa lett a Magyar Királyság, hanem az idegen anyanyelvűek, a betelepülők tömegesen választották – önként! – a magyar nyelvet és identitást. Annyira, hogy egy előzetes jelentés szerint, ha nincs Trianon, akkor a 20. század második felére a nagy Magyar Királyság lakóinak – a horvát társkirályság nélkül – legnagyobb része, akár nyolcvan-kilencven százaléka magyar lett volna.
Tehát – talán – ezen ok miatt is tört ki a világháború? Bár ne értékeljük túl önmagunkat: azért ennyire nem voltunk fontosak – akkor sem, most sem – a nagyhatalmaknak. De egy ok ez is lehetett. Hiszen a Kárpát-medence nem csupán gazdasági, hanem kulturális egység is, amely egységben korántsem mindegy, hogy a medence stratégiai közepét elfoglaló magyarság milyen súlyban – és lelkületben – van jelen.
Ferenc Ferdinándot – a magyarokat nem kedvelő trónörököst – Boszniában, amelyet Bécsből irányítottak, meggyilkolta egy szerb terrorista. Ezért a világ nekünk támadt. Pedig gondoljunk csak bele: ha egy nyugat-európai merénylet következményeként a világ a megtámadottra támadna, s nem a terroristákra – normálisnak tekinthetnénk akkor a világot?
Egyébként nemcsak Szerbiában, hanem nyugaton is hősnek tartják Ferenc Ferdinánd és felesége gyilkosát-gyilkosait: ennyit az ő igazságérzetükről!
Az első világháborúban szenvedett a világ, s szenvedett a magyarság. De az Antant a magyarságot dobta oda koncnak!
Az olaszoknak a háborúba lépésükért többek között a Magyar Tengermelléket is odaígérte, ahogyan az 1915-ös londoni egyezményben Szerbiának is ígért területeket, hogy Szerbia kitartson, és különbékét ne kössön. Majd ugyanígy, titokban, odaígérték Erdélyt és Kelet-Magyarországot a Vásárosnamény-Debrecen–Szeged, vagy akár a Tisza vonaláig a Román Királyságnak, ha az hadat üzen az Osztrák–Magyar Monarchiának.
És persze az orosz kozákok sem véletlenül jöttek át a Kárpátokon, hanem már akkor a Tiszáig szerettek volna jönni.
Fentebb azt írtuk: Osztrák-Magyar Monarchia. Igazi birodalom volt ez, nem csak kis királyság, mint mondjuk az akkori Szerbia. De ez volt az egyik nagy fájdalmuk a kortárs magyaroknak, hogy szinte csak mi, magyarok mondtuk a birodalom nevét a hivatalos nevén ki, azaz Osztrák-Magyarnak. Az osztrákok, a németek és a legtöbb külföldi csak Ausztriának mondta, s mondja ma is. (Nézzünk meg egy-egy történelmi, úgynevezett ismeretterjesztő munkát, amelyet nyugaton adtak ki!)
A magyar politikusok fájdalma és mérge az is volt, hogy bár erőn felül vettünk részt a közös birodalom hadseregének fejlesztésében és fenntartásában, meg az egyéb közös kiadásokban, mégis magyar ember csak elvétve került fontos birodalmi posztra, vagy akár nagykövetnek. A közös tisztikarban, különösen szembetűnően a tábornoki karban a magyar népesség arányán jóval alul voltak a magyar anyanyelvűek. Még a Magyar Királyi Honvédségben is szembetűnően sokan voltak a németek és osztrákok, meg minden nemzetiség, és kevesebb a magyar!
Bár 1918-ra, éppen ’18 nyarára, kora őszére szóba került egy újfajta zászló használata a Habsburg és a piros-fehér-piros katonai zászló helyett, amelyben már a piros-fehér-zöld nemzeti színek is megjelentek volna, de ezt az ötletet, amelyet a többi nemzetiség nagyon nem támogatott, elsöpörte a birodalommal együtt a történelem.
Most merjünk egy kissé másként gondolkodni, egyáltalán a sírás és indulatok helyett vagy mellett gondolkodni!
A mit veszítettünk Trianonban kérdésre sokszor hallhattunk választ.
Vesztettük: a királyság területének 67%-át (a horvát társkirálysággal együtt 71%-át), azaz ilyen csonkítást a történelemben nem túl sokszor hajtottak végre!
Vesztettük: a népesség több, mint kettő harmadát, s ami a legfájóbb, a más anyanyelvűekkel együtt több milliónyi, jó részében az új határok mellett élő magyart!
Vesztettük: önértékelésünk. Elhittük, hogy gyűlöl minket mindenki, mert rosszak vagyunk! Kikiáltottak minket fő bűnösöknek, és kiáltoznak azóta is! (Pedig ha Ausztria területén egy szerb, azaz szerb állampolgár ölte meg az osztrák trónörököst, amelyért Ausztria hadat üzent Szerbiának, akkor Magyarország neve mindebben hol jelenik meg?)
Mit vesztettünk? Mit, amit száraz százalékos adatokkal nem lehet kifejezni?
A „Magyar fájdalom szobra” egy megrendítő alkotás. Debrecenben áll, Emile Guillaume francia szobrász műve. Több változata is volt, de a legkifejezőbb a debreceni. Egy életerős szép nő nyújtózna az ég felé, csakhogy a nő szörnyen csonkolt. Nincs bal karja, ahogyan hiányzanak a lábai is. Ő mégis büszke, meg nem tört. Mert meg nem törhető!
Nézzünk erre a szoborra, szó szerint emeljük rá a szemünk!
Trianonban csonkíthatták – brutálisan – az országot, a nemzetet, de nekünk megtörnünk nem szabad.
Máskor is már voltak tragédiák, sokkoló sorscsapások, amelyekbe más népek belepusztultak. Gondoljunk arra, hány népet gyűrt maga alá a középkori német birodalom – többek között a cseheket! Vagy mennyi nép pusztult el a tatárok által, mint például a keleti bolgár állam.
Vagy a szerbek: felettük volt a török birodalom, és ők szépen betagozódtak ebbe az államba.
Ne is folytassuk a sort! A magyarság több, mint ezer éve megvan. Erre kell gondolnunk, erre büszkének lennünk.
Meg, egy kissé rendhagyó módon, gondoljunk a trianoni veszteséglista mellett arra, amit nyertünk. Mert igen, nyertünk is!
1526-tól 1918-ig (hivatalosan az 1921-es trónfosztásig) majdnem négyszáz, írjuk le számmal is, azaz 400 éven át a Habsburgok uralkodtak felettünk, és Bécsben döntötték el, mi legyen a magyarság sorsa, jövője. A magyarság kis megszakításokkal 400 éven át küzdött eme osztrák uralom ellen. (Szapolyai János, Szapolyai János Zsigmond, Báthory István, Bocskai István, Bethlen Gábor, Thököly Imre, II. Rákóczi Ferenc és Kossuth Lajos, hogy csak a legnagyobbakat említsük. Meg gondoljunk közben a politikusokra is, akik tárgyalóasztal mellett küzdöttek.)
400 év szakadatlan küzdelem. Hogy miért? A nemzeti függetlenségért!
Ezt Trianonban 1920. június 4-én hivatalosan is elértük. Független lett Magyarország! Sőt, függetlenségét a nagyhatalmak „garantálták”, mert akarták. És a környező államok szintén ezt a függetlenséget akarták. Azt – bár önös érdekből –, hogy Magyarország függetlenként ne egyesülhessen újból Ausztriával, és ne ülhessen Habsburg király a magyar trónra.
Summa summarum: megszabadultunk a Habsburgoktól és Ausztriától!
Nyertünk mást is: nemzetállam lettünk. Egy soknyelvű ország és birodalom helyett egy szinte 100 %-ig magyar nemzetiségű államot kaptunk.
Próbáljunk meg jót is látni abban (legalábbis, ha már így esett, akkor lehetőséget), hogy mi vagyunk szinte az egyetlen nép a világon, amelyet „önmaga” vesz körül, azaz induljunk bármely irányba, mindenhol magyar nemzetiségűekkel találkozunk a határainkon túl. Ez pedig hatalmas gazdasági előny: nem kell tolmács, nem kell fordítás, közvetlen, anyanyelvi a kapcsolat. (Ezt egyébként a vallonok és franciák; a flamandok és hollandok nagyon kihasználják!)
És fogjuk fel azt a sírni való tényt is előnynek, hogy a környező országokban a magyar nép történelmének emlékeit mutogatják! Vagy mutatják azt is. Ne irigykedjünk, ne legyünk kirekesztőek, mert ezek az emlékek valóban ugyanúgy a szlovák, a szerb és a román nép emlékei is. Közös múltunk emlékei, amely múltból kitörülhetetlen a magyar 1000 év, vagy a több, mint 1000 esztendő, itt a Kárpát-medencében!
Lehet és kell is fájdalommal gondolnunk Trianonra, és arra, amit ott és akkor elvettek tőlünk. Fantáziálhatunk arról is, mennyire erős lenne ma a magyar, nem csupán számbelileg itt, Európa legközepén, hanem gazdaságilag és legfőképpen lelkiekben erős. Emlegethetjük fel a bezzeg régen volt korokat: Mátyás király idejében Anglia és Magyarország területe illetve a lélekszáma azonos volt, ám gazdaságilag hazánk volt akkor az erősebb! Vagy amikor a büszke német birodalmat Budáról irányították, és nem Zsigmond császár-király, hanem a magyar főhivatalnokok és tanácsosok.
Minderre gondoljunk, de ne csak a történelmi tényekre gondoljunk, hanem a történelmi tények mögötti életre.
Gondoljunk hát erre az életre, nemzetünk több, mint 1000 éves életére, s merítsünk ebből erőt!
Erőt, a jövőre! Mivel ez most a legfontosabb! A múltban gyökerező és jelenből építkező jövendő. „Merjünk magyarok lenni!” – ahogyan gróf Teleki Pál felszólította kortársait, s felénk szólva felszólít minket. Merjünk itt, Magyarországon magyarok lenni, és merjünk a határokon túl, ott élve-dolgozva, vagy látogatóként is magyarok lenni.
Találkozhatunk – sajnos – honfitársainkkal, akik külföldön járva nem mernek megszólalni magyarul. Mert, mint ahogyan mondják, kinézik őket. De miért? Miért lenne erre joga bárkinek is? Sajnos vannak itthon is olyanok, akik szemünkre vetik, hogy mit magyarkodunk! Hát, ha egyszer magyarok vagyunk, s a Teremtő akarta így, hogy azok legyünk, akkor mit csináljunk? Oroszkodjunk, szerbkedjünk, angolkodjunk?
Nyugalom! Nem nemzeti sajátságunk, hogy néhányan a saját bőrükben kevesebbnek érzik magukat más nemzetek fiainál. Csakhogy nálunk ez nagyon nagy sajátság! És ha magunk önmagunkat kevesebbre tartjuk, akkor ki fog bennünk értékelni? A kishitűség nagy átkunk! Ha valamely külföldi dicsér bennünk, egyből gyanakodunk, s nem kihúzzuk magunkat. Nem merünk azok lenni, akik vagyunk! Úgy egyénileg, mint nemzetként!
A Kárpát-medence, sőt a Kárpát-Balkán régió határokkal felosztható, mégis gazdaságilag, kulturálisan és történelmileg oszthatatlan egység. Lépjük át a határokat – a legtöbb irányban egyre könnyedébben –, s mindenütt találkozni fogunk, ha találkozni akarunk, ezekkel a kötelékekkel.
Hiába is kényszerítették ránk ott és akkor, 1920. június 4-én a versailles-i kastélykert egyik kastélyában a békedekrétumot, ez a minket büntetni, sőt eltörülni kívánó erő nem járt sikerrel. Hiába is kapott minden szomszédunk – még Lengyelország is – belőlünk, hiába is rendezték vissza a két bécsi döntést követően a trianoni határokat 1947-ben, hiába is próbálta meg propagálni a szovjet-uralom majd negyven éven át, hogy ne emlegessük Trianont, mi mégis emlegettük. Mi emlékezzünk! Mi sírjunk és zokogjunk. Mondjuk újból és újból, hogy nem értjük! Mi volt a bűnünk? Hogy magyarok voltunk? Ez nem érdem, és nem bűn. Ez tény. És ha már tény, mi ne akarjunk változtatni rajta.
Trianon gyásznap. Legyünk szomorúak, emlékezzünk, de gondolkodjunk is!
Ne csak a rosszat lássuk meg, hanem lássuk meg a fájó mögött a lehetőséget. Higgyünk önmagunkban. Higgyünk a debreceni Trianon szobor közvetítette gondolatban: csonkult a nemzet, mégis merészen az égre, a jövőbe néz, nyújtja maradék karját, mert azt használja fel, amije van, nem szégyelli csonkaságát, hanem büszke a maradékra, amely fontos. Hiszen ez a maradék a Törzs. A törzs, amelyben lüktet a szív és van lélek, amely nem veszhet el!
„Merjünk magyarok lenni!” Emlékezzünk és tekintsünk bátran a jövőbe. Egy nemzet, amelyet széjjeltéptek, mégis él, nem könnyen halhat meg. Csak akkor, ha mi magunk akarjuk ezt. És nem a jövőt, az életet!