Opponensi vélemény Szekfű András doktori disszertációjáról
Szekfű András doktori értekezésének vitája kétségtelenül rendhagyó esemény. Személyében a szakma egy olyan nagy felkészültségű képviselője tett le az asztalra egy doktori értekezést, aki már több, mint három évtizede publikál nívós tudományos tanulmányokat és az új kommunikációs eszközök diffúziójáról és annak várható társadalmi, kulturális konzekvenciáiról írt első magyar kismonográfia szerzője. Az elmúlt három évtizedben Szekfű több külföldi egyetemen tanított, számos nemzetközi konferencián vett részt, és az új kommunikációs technikák szociológiai kérdéseinek egyik kiemelkedő szakembere lett. Disszertációját elolvasva olyasfajta benyomásom keletkezett, mint amikor egy jóval két méter feletti ugrásra képes magasugró 180 centiméteren teszi meg az első ugrását és azt elegáns stílusban, könnyedén és igen magasan a léc fölé emelkedve teljesíti. E helyzetből adódóan az opponens feladatát is rendhagyónak érzem: csupán a munka néhány alapvető értékének kiemelésére szorítkozom.
A disszertáció legfontosabb érdemének tartom, hogy szerzője igen jó elméleti érzékkel kapcsolja össze választott témáját, az új kommunikációs eszközök által kiváltott egyenlőtlenségi-szindrómát Habermas társadalmi nyilvánosságról kialakított immáron klasszikusnak számító elméletével, amely nemcsak elméleti igényessége, történeti megközelítésmódja és rendkívüli dinamizmusa miatt ideális elméleti kiindulópont, hanem belső paradoxona miatt is. Az a felfogás ugyanis, amely szerint az a nyilvánosság, amelyből bárki ki van zárva, nem tekinthető nyilvánosságnak (egyenlőségi axióma), másfelől viszont a polgári nyilvánosság feltételének tekinti a vagyont és a műveltséget (egyenlőtlenségi axióma) különösen alkalmas a kommunikációs egyenlőtlenségek elemzésére, amely maga is hasonló feszültséget tartalmaz. A szerző eredeti módon kellő kritikai érzékkel használja ki Habermas megközelítésének szóban forgó lehetőségét saját elméleti pozíciójának kialakításánál. Munkájára általánosabb értelemben is jellemző, hogy biztos áttekintéssel és nagy erudícióval szelektálja és alkalmazza a rendelkezésre álló szakirodalmat és talál rá a saját megközelítése szempontjából optimálisan hasznosítható munkákra. Jól példázza ezt a Westley-MacLean valamint van Dijk modellek leleményes adaptációja, vagy a Rogers-féle diffúziós görbék nyomán kialakított interpretáció szellemessége. Az utóbbival kapcsolatban külön kiemelném Szekfű eredeti kezdeményezését az "emberév" mérési mutató kialakítására, amely hasznosan egészítené ki a kommunikációs egyenlőtlenségek mérésére kialakított mérőműszerek eszköztárát.
A disszertáció színvonalát és a vizsgálat dimenzióinak gazdagságát ugyancsak előnyösen befolyásolja a szerzőnek az az elgondolása, hogy nem egyszerűen a "digital-divide" szűkebb értelmezésére korlátozza vizsgálódását, hanem kérdésfeltevését kitágítja a mindenkori új kommunikációs technikák által kiváltott kommunikációs egyenlőtlenségek irányába, amely sokkal átfogóbb, komplexebb és dinamikusabb szociológiai elemzést tesz lehetővé. A feladatnak ez a tágas kijelölése számos lehetőséget biztosított a szerző számára. Az elemzések során Szekfű a hazai kommunikációtörténet szempontjából is fontos történeti adalékokat nyújt a korai kommunikációs eszközök (a távíró, a telex, a telefonhírmondó) diffúziós folyamatairól és a hozzájuk kapcsolódó egyenlőtlenségek alakulásáról. Ez a hosszú távú vizsgálódást is tartalmazó, dinamikus jellegű, a szinkron és diakron kommunikációs egyenlőtlenségek együttes elemzését kínáló felfogás teszi lehetővé, hogy a szerző kommunikációs eszközök széles spektrumán elemezze a kommunikációs egyenlőtlenségek növekedési folyamatait olyan időszakokban is, amikor a kommunikációs szükségletek kielégítése össztársadalmi szinten emelkedik. Csak ebből a perspektívából lehet megérteni azt a paradoxont, hogy éppen a kommunikációs fejlődés gyors szakaszaihoz kapcsolódnak a legnagyobb kommunikációs egyenlőtlenségek, hogy az abszolút és a relatív kommunikációs depriváció esetenként ellentétes irányban is mozoghat. Végül a kérdésfelvetés említett tágas kontextusa hozzájárult ahhoz, hogy az internet magyarországi diffúziós folyamatainak vizsgálatát a szerző ne izoláltan elemezze, hanem összekapcsolja a sokcsatornás televízió térhódításával és így - a különböző kommunikációs egyenlőtlenségek halmozódását is előtérbe állítva - ráirányítsa a figyelmet az információellátottság tekintetében legrosszabb helyzetű csoportok riasztó méreteire.
A szerző munkáját nem csak a magas szintű szakirodalmi tájékozottság, termékeny elméleti kiindulópontok és a jól megválasztott tudományos kérdésfeltevések jellemzik, hanem a kivitelezés apró munkájának színvonalas megvalósítása is. A disszertáció jelentős hozzájárulás a kommunikációs egyenlőtlenségek hazai kutatásához, és reményeim szerint hamarosan könyv formájában is eljut az érdeklődő olvasóközönséghez. Addig is javaslom, hogy a Doktori Bizottság "summa cum laude" minősítéssel fogadja el az értekezést.
További dokumentumok megtekintése:
Válasz Angelusz Róbert opponensi véleményére.doc