Szoptatás – hogyan, mikor? | almameter
Szoptatás – hogyan, mikor?
This entry was posted on 2015-07-27, in anyaság, gondolatok, gyerekek, szoptatás and tagged madonna lactans, szoptatás. Bookmark the permalink.	7 hozzászólás
Ez az írás nem tárgyalja azt a kérdést, hogy kell-e szoptatni, és vannak-e pozitív hatásai a szoptatásnak, hisz szerintem annyira egyértelmű, hogy IGEN, kell szoptatni a kisbabát (és akár a nagyobb gyereket is), és IGEN, csak pozitív hozadékai vannak a szoptatásnak anya és gyermek számára egyaránt (azt most nem tekintem negatív hatásnak, hogy megereszkedhet a mell).
Inkább arról írnék, hogy hogyan szoptassunk és mikor.
Emlékszem, fiatal, elsőgyermekes anyaként rengeteget izgultam azon, hogy jól tettem-e mellre a gyereket, és eleget evett-e. A védőnő azt tanácsolta, hogy 4 óránként szoptassak, és a gyerek hiába üvöltött 3 órával az etetés után, én szófogadó állampolgárként kitartottam egy órát, és hagytam ordítani a gyereket (ugyanő néhány évvel később már a 3 óránkénti szoptatást tanácsolta – 2 év alatt bizonyára ennyit haladt előre a tudomány).
Máskor meg, mikor a baba nyugtalan volt, és nem akart enni, annyira megijedtünk, hogy kétségbeesetten felhívtuk a gyermekorvosi ügyeletet! Nem volt körülöttem tapasztalt asszony, aki tanácsot adott volna; anyám és anyósom csak egyszer szültek, és jobbára tápszerrel etettek minket, nagymamám tanácsaira nem lehetett adni, valamint nagyon tettrekész, ám gyermektelen nagynénéim se voltak segítségemre – pedig sokat okoskodtak mellettem.
Csak egyetlen bátorító mondat kellett volna akkor nekem, az, amire később magam is rájöttem: az asszonyok ősidőktől fogva maguk táplálják csecsemőiket, bízz Te is magadban és a gyerekedben, és figyelj a baba jelzéseire!
Vajon elég a tejem…? – aggódtam. Mai fejemmel ezt tanácsolnám az akkori önmagamnak: ha a baba nyugodt, jó húsban van és rendesen telipakolja a pelenkát, akkor elég. (Ismertem egy – elvileg – nagyon értelmes nőt, aki második gyerekét szoptatás közben többször lekapta a melléről, digitális mérlegen lemérte, és a kapott eredményeket grafikonon ábrázolta…)
Jókor teszem mellre a babát? Letelt már a kijelölt 3 vagy 4 óra…? Sajnálom, hogy az első gyereknél hallgattam a tanácsra, most már nem tenném. A babát akkor kell megszoptatni, mikor éhes vagy szomjas. És hogy mikor éhezett vagy szomjazott meg? Ezt ő az anyja értésére fogja adni! (Én mindig megkínáltam a babát, ha nyűgös volt, aztán ha nem volt éhes, úgyse fogadta el.)
Hány meg hány szoptató anyát lehet például látni a templomokban! A festményeken… (Madonna lactans az ábrázolás neve)
Fogom tudni táplálni a gyerekemet? – ez még a szülőszobán fogalmazódott meg bennem. Ma már csak mosolygok akkori önmagamon: már miért ne tudtam volna táplálni a babát? Hiszen mellem van, gyerekem van, hacsak nincs valami anatómiai problémája vagy egyéb betegsége az embernek, akkor miért ne tudna szoptatni???
Második gyerekünknél már rutinosabb voltam. Olyannyira, hogy mikor a 6 hónapos babával erdélyi utazásra indultunk, az útitársak csodálkoztak a babakelengyén, ami elfért egy kis szatyorban, hisz nem vittem neki a pelenkán és a hordozókendőn kívül semmi mást. Tanácsadóim megmondták, hogy mekkora felelőtlenség ilyen kicsi pakkal elindulni (se úti gyógyszeresdoboz, se cumisüveg, se babaétel), de megnyugtattam őket, hogy a szoptatott gyerek nem fog éhen halni (ők bezzeg hozták az útra azt, amit itthon kellett volna hagyniuk: a félelmeiket). Ennek ellenére a gyerek megmaradt, és boldogan nézegette két szoptatás között a kendőből a Kárpátok vadregényes vonulatait.
A legkisebb babánk útját már kitaposták a nagyobb testvérei. Minden stressztől és idegességtől mentesen szoptattam és hordoztam, addig, amíg csak kérte a cicit és a hordozást. (Vele megtörtént, hogy egy nagy tányér gulyásleves és egy túró rudi után azt mondta: na, most adjál cicit is!)
És hogy hol szoptasson egy asszony…?
Hát ott, ahol a babája megéhezett. Én bárhol megkínáltam őket, ha kérték, soha nem szégyelltem magam emiatt. Nem is volt semmi szégyellnivaló a szoptatásban, hisz a mellemet soha senki nem látta, az meg nem zavart, ha a járókelők tudták, hogy mi zajlik a póló vagy kendő alatt.
Idegenek nekem soha nem szóltak rosszat, és biztonsági őr se vezetett ki a nyilvános szoptatás miatt. Annál több jótanácsot kaptam az ismerősöktől, akik meg is mondták nekem, mikor a pár hónapos babával egy nagyon várt rendezvényre készülődtem: „… és hol fogod megetetni a gyereket? Csak nem akarod a városban előkapni a melled, mint a cigányasszonyok szokták…?” De, épp úgy terveztem, és úgy is valósítottam meg; akkor szoptattam, mikor megéhezett. A férjem leheveredett a park egyik fája alá, én meg nekidőltem, és megetettem a babát. Remekül éreztük magunkat!
Képmutató társadalmunk…
Vajon miért várja el a társadalom, hogy egy várandós vagy szoptatós anya a négy fal között, számkivetettként élje napjait, és kirekessze magát embertársai közül? Szégyellnivaló, ha valakinek kicsije van? Miért kell az egész szoptatásnak ekkora feneket keríteni, hiszen a táplálkozó kisbaba a világ legtermészetesebb látványa kéne, hogy legyen!
Sokan megkeserítik az életüket a maguk által gerjesztett (vagy mások által beléjük ültetett) kétkedéssel, félelmekkel, hitetlenséggel. Minden várandós és szoptatós anyának sok önbizalmat kívánok, és a Teremtésbe vetett hitet, hiszen az ember (is) úgy lett megalkotva, hogy a gyermek megfogan, az anyja a világra hozza és táplálja. Ez ilyen egyszerű.
7 thoughts on “Szoptatás – hogyan, mikor?”
2015-07-27 - 08:33
Erzsikem, (megint) mintha en irtam volna. A fiammal egy mero szerencsetlenkedes volt a szoptatás, nem is tartott csak 3 hónapig, az is olyan volt, hogy kinkeservesen ment. Senki sem segített, cserébe mindenki “okos” volt. En meg fiatal, tapasztalatlan friss anyuka, aki meg nem bízott az osztoneiben. Na de most a masodik gyermek kárpótol. Szoptatok, hordozok, mosható pelenkazunk. Es azt kívánom, hogy elhessuk at megegyszer a csodát, amit egy kisbaba ad 🙂
2015-07-27 - 09:27
Az okos a más kárán tanul, de legtöbben megszenvedünk a bölcsességért. De sebaj, a lényeg, hogy a tudás a birtokunkba kerül!
Nibela szerint:
2015-07-27 - 12:48
Ismerek olyat, akinek félelem és rettegés volt a szoptatás, és neki nem jött be a dolog. Amikor beszéltem vele a szoptatásról, őt nem nyugtatták meg a többség pozitív élményei.
2015-07-27 - 17:00
Az, hogy az anyák szoptatják a gyermekeiket, öröklött viselkedésforma és fiziológiai folyamat (megindul az anya teje). Nem is tudom értelmezni, hogy az ismerősödnek “nem jött be” a szoptatás. Mintha valakinek “nem jönne be” a nyálelválasztás – de ezt Neked bizonyára nem kell magyarázni.
Talán nem volt a barátnőd számára örömteli a szoptatás…?
Mitől félt és rettegett a barátnőd? Sok oka lehet ennek, ha valaki segített volna e félelmek feloldásában, bizonyára szebb élmény lett volna neki a szoptatás. Ha lesz még gyereke a barátnődnek, beszéld rá, hogy próbáljon rájönni a rettegés okára (akár úgy, hogy segítséget vesz igénybe).
2015-07-28 - 12:01
A kisfiú koraszülött volt. Nem tudta szabályozni a baba, hogy egyen ÉS lélegezzen. Rendellenesség volt. Rendre majdnem megfulladt szoptatás közben, ezért rémálom volt etetni, innen a traumatikus élmény. Néha úgy kellett erővel leszedni a mellről, mert elájult…
2015-07-28 - 12:03
Ez súlyos probléma. Az előző hozzászólásodból nem derült ki, hogy ilyen komoly gond volt a babával, nem csoda, hogy ebben a helyzetben rémálom lett a szoptatás.
Csomóné Lindmayer Katalin szerint:
2015-07-28 - 07:56
Sajnálom, hogy ez az édesanya nem kapott maga mellé olyan segítőket, támogatókat, akik az ő természetes, egészséges folyamataiban tudták volna megerősíteni és a kisbaba természetes szükségleteit kihangosítani. Minden anyababa-páros számára az lenne fontos, hogy minden sarokban támogató emberek álljanak és segítsék őket ezen az úton.
« 2015.07.20. – Vöröskeresztes karszalag
Nyár van »