szpista.eoldal.hu - irodalom - J.GY. Válogatott prózai írások
J.GY. Válogatott prózai írások
Kezdőlap › irodalom › J.GY. Válogatott prózai írások
mek.oszk.hu/06500/06522/06522.doc
mek.oszk.hu/06500/06522/06522.doc?
Válogatott prózai írások
Dagadó életöröm nélkül nincs lángész, mint ahogy nincs tavasz napsugár nélkül.
Illúziók hervadása következik, s az élet, a kegyetlen élet teljes sivárságával tárul a nagy alvajáró elé.
A nagy tűzpróba ez, amely semmivé olvasztja a gyöngét, az életre, a nagyságra képtelent, de izzóvá, ragyogóvá teszi az igazi egyéniség aszbesztjét! A nagy válaszút ez, amelyen a Herakle¬szek a virtus meredek és dicsőséges útjára törnek. Csokonai győztesen került ki a nagy vereségből.
De a pogány istenek alkonya az ő lelkére is leszáll; az életörömtől ujjongó nagy Pán ő benne is meghal, s az ő lelkében is feltűnik a kereszt, az új megváltás, a szabadság. Megismeri Rousseaut, kitárul előtte a szabad jövő végtelen és gyönyörű perspektívája, s ő e jövendőség egyik legelső magyar pacsirtája lesz.
E ponton fognak kezet Csokonai és Petőfi, e két modern lélek, a szabad jövő e két öntudatos és merész prófétája!
Természet! Emeld föl örök törvényedet,
S mindenek hallgatni fogják beszédedet,
E kézzel fogható sötétség eltűnik,
Az éjnek madara huholni megszűnik.
Egy jól tevő világ a mennyből kiderül
S a sok kigondolt menny mind homályba merül.
Ah, ti már is abból fakadt indulatok,
Nyelvemre harsogóbb hangokat ontsatok.
Siess, késő század, jövel, te boldog kor!
Én ugyan lelketlen por leszek már akkor.
Nem Petőfi hangja ez, aki az éjszakai csalogánydalok után a jövendő pacsirta-dalát akarja el¬zengeni?
Kettős harcot vívott: az élet és művészet harcát. Sorvadó testtel, beteg lélekkel. Egyik harcá¬ban a nyomor fojtogatta, a másikban a hatalom. Az igazi nyomor, hideg vacok és forrólázas agy. Szennyes bűn és tehetetlen igazság nyomora. S a hatalom? Minden gondolatot vérbe fojtó, minden igazságot mészárszékre vivő zsarnokság hatalma. Gorkij, az ember, a művész, győzött. A legnagyobb mélységekből a legnagyobb magaslatokra tört. A beteg kagyló ismeretlen ör¬vény¬¬ben gyöngyöket izzad, amelyek a világ urainak koronáját ékesítik.
Gorkij ezt mondja nekünk, a világnak: “Nyomorogtam, szenvedtem, most itt vagyok, bénán, betegen. Nemsokára elmegyek innen. Figyeljetek reám: Az élet szép! Élni, élni, ezt akarja a rög, a fű¬szál, a féreg, az állat, az ember! Élni napsugáron, boldogan. Ez a föld a mienk, ne engedjétek, hogy egyetlen élőtől elvegye valaki!
Az ember a legértékesebb e földön, lelkében végtelen jóság, szépség csírái szunnyadnak. Szeressétek, becsüljétek az embert, a nagyot és kicsinyt, az erőset és a gyengét! A sorssal szemben egyformák vagyunk! Az élet rövid, az igazság örök. Éljetek igazságban! Nem tudom, honnan jöttünk, hová megyünk, de érzem, hogy szeretni és dolgozni kell!”
Őszinteség. Ez a lírikus erény tökéletes épségben élt Reviczkyben. Az epigonok, akik valódi én¬jüket annyiféle idegen virágokkal borítják, tudom, milyen mélységes megilletődéssel olvas¬gat¬ják az ő kristályos verseit és titokban így sóhajtanak:
“Istenem, ha én ily igazán, ily szépen be tudnám vallani fiatalságomat, ábrándjaimat!”
Mert mi a pesszimizmus? Nem elkeseredés, nem szomorúság, nem is kétségbeesés, mert nem hangulat, de világnézet. Az élet értékte¬lensége és gyötrelmének tudata, és lemondás az élet akarásáról. Gyökere tehát az agyban és nem a szívben, a gondolatban és nem a hangulatban keresendő.
A halál parancsolt, és neki “menni kell, menni”. De mint a tiszavirág, mielőtt örvénybe hullna, szivárványos szárnyait édes-búsan fürdeti az aranyos verőfényben, úgy csillant meg Reviczky költészete az utolsó időkben, a legtisztultabb keresztény világnézetet hirdetve a dekadens, pogány századvégnek. Jób és Krisztus lettek ideáljai. A lemondó, Istenben kemény hittel bízó ember és a szenvedő, az embert magához ölelő Isten: a világköltészet legmagasztosabb és egy¬úttal legmélyebb szimbólumai.
Krisztusról legszebb ódáit dalolta, amelyeknek vezérmotívuma:
Szegény, szomorú Reviczky Gyula e rózsáknak köszönhette, hogy csüggedő szíve átérezte utoljára Schiller fiatal Don Carlosának szavait:
Tavasz volt ép’, a kedves akác
A rózsa kilehelte utolsó illatát, a költő végső sóhaját. A többi - “néma csend!”
Nietzsche Übermenschének semmi realitása sincsen. Filozófiai fantom és szociális agyrém csupán, de föltétlenül gyönyörű, elsőrendű költői alkotás, amely a világköltészet legnagyobb egyéniségei mellé ülteti Nietzschét.
Azonban mint kategorikus imperativus is, aminek én tartom a nietzschei lényt, sokkal bizony¬talanabb és ködösebb valami, mint Kantnak az ész autonómiája alapján kigondolt és igen mélyértelmű etikai követelése.
Mi legyen az Übermensch normatívuma, etikai mértéke? A maga bírája senki sem lehet, és mivel se földi társadalom, se égi tekintély nincs Nietzsche szemében: az Über¬mensch valóságos etikai köd és szociális káosz. Hol van az ellentétek összhangba hozója: az egyetemes érték? Az egyén és egyén viszonyát mi szabályozza? Ez az elmélet, az Über¬mensch szép és veszedelmes teóriája, ha ugyan annak nevezhető, a tökéletes anarchiához vezet, úgy az etikai, mint az ezzel mélységes lényegében rokon esztétikai értékek világában.
Ibsen problémái a lelkéből fa¬kadnak. Ibsen problémái élnek, mélységes, öntudatos, küzdelmes életet. E problémák tragikus erejűek, aki nem oldja meg őket, azt a mélységbe taszítja az élet sphinxe. Az élet ellentétes ormai merednek ránk Ibsen e drámáiban, de az ormokat meg kell mászni, hogy a nagy perspektívában gyönyörködhessünk, nevetve a leküzdött tájakon.
Osvald, a beteg lángész elsorvad, mert a szülei hazug élet ingoványában éltek. A napot keresi, mint Ibsen az igazságot. Vesszen a hazugság! De a Vadkacsa kis Hedvige belepusztul abba, mert valaki mindenáron a merő igazságot akarta a jótékony, éltető hazugságok helyett!
A testvérek és barátok, az ellenségek és idegenek lassan-lassan elszakadnak, az út egyre mere¬de¬kebb, de egyre magasabb! Végre is fönn vagyunk: Sur les glaciers de l’intelligence. (A. Suares). És ami itt kitárul bámuló szemeink előtt, az nem világnézet, csak világmelankólia. Ősz van, az élet ősze. Rubek szobrász belátja, hogy az asszony, akivel az élet ösvényén haladt, nem méltó hozzá, akit pedig a múltak májusában elhagyott, az már csupa dér, csupa fagy.
Hadd jöjjön az elmúlás tisztító lavinája, talán akkor - Mi halottak föltámadunk.
A távolságok hűvös nietzschei pátosza csendül ki Ibsen csodálatos epilógusából.
Ibsenben, mint a modern lángészben általában, Anatole France-ban, Zolában, Tolsztojban is, de főleg Ibsenben két lélek él, két lélek vergődik: a művész és a kritikus.
Shakespeare az ösztönök, Ibsen a gondolatok tragikusa. Shakespeare hősei szenvedélyeikből táplálkoznak és nőnek titáni nagyra, Ibsen hősei a lelkiismeretük problémáitól sorvadoznak el.
Ami Ibsennél probléma, az Shakespeare-nél motívum csupán. De mind a két lángész hatalmas világképeket tár föl, s művészetük lángját egyazon ősi tűz szítja lobogásra. A Kísértetekben Osvald idegrázó vége, a Vadkacsában a fajta erdeje, az Epilógus lavinája éppen oly csodálatos erejű világszimbólumokként hatnak, mint Shakespeare elemi szenvedélyei és szenvedései, Hamlet halála, Macbeth boszorkányai és Prospero vége.
Drámáiban alig találkozunk szerelemmel, nála házasságok vannak, vagyis két egyenlő, vagy egyen-lőtlen ember lelki egyesülése, vagy nem egyesülése. Nagy lelki szegénységre vall őt össze¬vetni a francia társadalmi drámával.
Sok fanatikus barátja van s temérdek fanatikus ellensége. Emberek, ez Valaki! Megmondom ki: a legnagyobb magyar költő: Ady Endre! Az ő verseit mohó gyönyörűséggel olvassák a magyar modernek és fogcsikorgató ellenkezéssel a szívós maradiak. Igen, a maradyak! Kígyót, békát kiabálnak rá. Kozmopolita, beteg, dekadens, veszedelmes! És a verseit nem lehet érteni! De hát akkor miért is olyan veszedelmes! Kimondom bizton, bátran, a mai honi Coppée-k mellett valódi representativ manje a magyarságnak, a nemzeti költőnek Ady Endre. A verseiben van valami napkeleti melódia, szín, fény, erő és szilajság, valami napimádó rajongás, valami turáni ősború! Magyar koponya az Ady Endréé, azokkal a nagy, álmatag, csillogó szemekkel. Az ő őse volt az a pogány igric, akit megszijjaztak az idegen papok, mert csak pogányul tudott énekelni. A nagy magyar ugaron dúsan teremnek a fűzfák. Rájuk akasztják lantjukat a búsmagyar poéták. Azok, akik pesti zsúristák és azok, akik vidéki zsurnalisták. ---------------------------------------
Született Szegeden egy nagy magyar ember, a nemzeti irodalom történetének jelentős alakja. A maga korában - a magyar renaissance igazi kora! - olyan kultúrmunkát végezett szívvel és ésszel, amelyért örökös hálára kötelezte nemzetét. Ő írta az első sikert arató magyar szín¬játékot, az első magyar regényt, az első magyar “tudákosság” könyvét, ő gyűjtötte össze elő¬ször a szegedi néplélek megnyilatkozásait. Ez a férfiú - ki ne tudná? - Dugonics András piarista szerzetes. Szülőháza igazán emlék. És hogy becsüli meg a város? Árendába adják, kereskednek benne. Az idegent megdöbbenti ez a kettős fölirat:
Itt született és halt meg Dugonics András. ----------------------------------------
Nem apostolnak, de a tizenkilencedik század egyik legnagyobb regényírójának indult. Azzal a páratlan gárdával volt egykorú és egyenrangú, akik az emberi élet igaz és hideg ábrázolását hirdették és valósították meg a művészetben. A nagy Balzac, Flaubert, Zola és Goncourt mellett áll az orosz Tolsztoj. Hideg, nyugodt, egyszerű őszinteség: ez a jelige. Igazság, igaz¬ság, igazság. Nem kell szépíteni és nem szabad megszánni az emberi állatot, csupán emberi dokumentumokat kell adni. És ebben a fanyar objektivitásban, ebben az érzésellenes l’art pour l’art-ban Tolsztoj jár elöl. Dosztojevszkij remekében, a Bűn és bűnhődésben az emberi részvét sápadt glóriát fon a szegény gyilkos homloka köré, de a tolsztoji regények, a Háború és béke, az Anna Karenina, a Kreutzer szonáta irgalmatlanul kemények, hűvösek, kíméletlenek. Merő igazság mind.
Az intelligencia fagyos orma nagyon szomorú, nagyon keserves menedék az emberiség legnagyobbjainak is. Egy Nietzsche beleőrült ebbe a splendid isolationba, és egy Ibsen is megdermedt bele. Az igazság, a művészet mint öncél nagyon drága mulatság, imperátori játék és fényűzés a ma szegény és szomorú emberének. Még ha Tolsztoj Nikolajevics Leónak nevezik is. Minden művész (emberről van szó és nem vásári komédiásról) lelkében megcsendülnek néha-néha a fehér, szelíd názáreti holdfényes igéi a nyolc boldogságról. A nagy magányok és mély elcsüggedések óráiban kell éreznie a legnagyobbnak is, hogy mennyire egyedül van a társai, a testvérei, a többi emberek nélkül. És kell éreznie az igazságát annak, hogy szeressük egymást, hogy jobbak legyünk, hogy szebbek legyünk, hogy igazabbak legyünk, hogy boldogabbak le¬gyünk! Az emberi szolidaritás ez egyedül üdvözítő igéit Tolsztoj Leó hirdeti a legszentebb hévvel Krisztus után a küzdő, vergődő emberiségnek.
Ő a legnagyobb kalapács, aki nekiment a hazugságok és gonoszságok várának, amelyet így kereszteltek el: Modern Társadalom.
Ő a legnagyobb építő, aki a szeretet és igazság tégláját hordja ahhoz a gyönyörű palotához, amely álom még, de amelynek - hisszük - föl kell épülnie és neve lesz: Új Emberiség.
Tolsztoj kezéből kiesőfélben van a kalapács és a tégla. Mi, többiek, rombolunk és építünk tovább!
Nézzétek a tiszteletben megőszült múltat, a szent ecetbe mártott hagyományt, tekintsetek föl a Révai Testvérek által szállított engedményes magyar remekírókra és olvassátok el Ferenczy Zoltán összes műveit, amelyekben az erkölcsiség és szellemiség a komoly tudás és szorgalom fényében ragyog.
Ezeket hangoztatják ők, és ekkor jön Petőfi Sándor, az igazi, a fiatal, a forradalmi lélek, az örö¬kös garaboncás és az arcába vágja az egész hullaszállító vállalatnak: Ki a templomból, galamb¬kufárok! Én, Petőfi Sándor, világéletemben kivert ebként kószáltam paloták és viskók között, engem a ti elődeitek rúgtak, elmartak, el akartak tiporni mindenáron. Az a híres Greguss Ágost futóbolondnak nézett valamikor, akkor, mikor fiatal szívemben a Szeptember végén csodálatos melódiái kezdtek fölcsendülni! Az urak a szent hagyományok gőgjével néztek le engem, a parasztot, a mészáros fiát és az irodalmi szalonok a sáros csizmámat nézték, és nem a sugaras lelkemet. Én mindig a jövendő tárogatóját fúttam, nem úgy, mint ti, pofonvert kurucok, bécsi keringőt fütyülő brigadérosok, múltak múmiáit eladogató urak és cigány¬legé¬nyek. Én mindig a nagy kereső voltam, aki nem azért jöttem erre a szomorúan szép csillagra, hogy itt nyugdíj-igényeimet érvényesítsem, hanem hogy új álmokat és új ritmusokat, új tüzeket lopjak a ti taplós szívetekbe! Engedjétek hozzám a fiatalságot, engedjétek őket piros szívvel, piros harsonával küzdeni, álmodni, győzni!
Az előszó végén olyan vallomást tesz Petőfi, amely őt mint embert, mint művészt és magyart, egyaránt méltóvá teszi az igazak és jók örök dicséretére. Azt mondja, hogy ő mint századának gyermeke, együtt érez vergődő, forrongó korával, új léleknek érzi magát és kijelenti, hogy ő mindig a haladás zászlaját fogja lengetni, ő mindig az új igazságok és szépségek szolgálatában akar maradni. Ez nem az olajnyomatos, gartenlaubés Petőfi, ez nem a díszmagyar és ferenci-zol¬tános Petőfi, ez a mi Petőfink, az igazi Petőfi, aki finom lelke húrján egyazon gyönyö¬rűséggel játszotta a Szeptember végén mélabús szonátáját, a Falu végén magyar melódiáját és a forra¬dalmi dalok harsány himnuszát.
Csodálatos az emberi bornírtság, amely csak akkor eszmél valahogyan az élet értékére, amely csak akkor érzi némiképpen, hogy az élet, az én életem, a mi életünk nem is a legnagyobb, de az egyetlen érték, amikor már a halál kapujában, az enyészet ölében látja azt.
Meg kell halnia a művésznek, a tudósnak, hogy emberi nagyságát megláthassák. Meg kell hal¬nia a munkásnak, a proletárnak, hogy élete nyomorúságát megérezzék. Az ember, aki dolgozik, aki alkot és teremt, aki nyomorog és éhezik közöttünk, akit nem vesznek észre, sőt akit kutyába se vesznek, mindjárt megnő, a szívekhez férkőzik, a részvét és érdeklődés kellős közepébe kerül, ha fegyvert emel maga ellen, ha a gyárkémény ledől rá, ha a halál félelmetes és megsemmisítő bűvös gyűrűjébe kerül valahogyan.
Valami különösnek, csodálatosnak, valami nagy rémület¬nek kell jönnie, hogy az életre eszméljünk, a halál árnyékának kell reánk borulnia, hogy lássuk az életet.
Tehetetlen gyásszal, kései bánattal borul a közvélemény arra a három sírhalomra, amely alatt már csöndesen, békén porladoznak azok az ártatlan bárányok, akiket a természet ősi vis majora elsodort innen, e bizonytalan föld mégis oly gyönyörű színéről. Az egyház megjelenik a ko¬por¬só mellett és a kántor még egyszer, hosszú szentiváni énekkel elkínozza az élőket, a gyer¬me¬ke¬ket, az árvákat, a vigasztalanokat, a kenyér és remény nélkül maradottakat. És minden részvét, minden bánat és bűnbánat három porladozó tetem köré gyülekezik, mialatt hatszáz élő, dol¬gozni és enni akaró embertársunk, felebarátunk, testvérünk, az öröm és hatalom kitagadottjai és kihasználtjai, ölbe tett kézzel kénytelenek a vihar után bámulni, amely életük, májuk és holnapjuk és jövőjük vetését oly borzasztóan, oly kegyetlenül és váratlanul letarolta.
Memento mori - mormolja az életellenes, sötét, babonát és lemondást akaró középkori vajákosság, amely a mai élet robogó, zakatoló, lendülő kerekeit az életről való lemondás, a szolgai alázat olajával akarja mindenáron megkenni, hogy az ő malmára hajtsa az élet vizét. Mikor érti meg már a ma, a jelen, az új világ, az új ember az új igazságot, a mi igazságunkat, amely nem is új, mert hiszen örök, amely mindenkié, aki élni szeret és akar, mikor érti meg az élet igazságát az élő! Memento vivere! Emlékezzél az életre!
“Csak ahol sírok domborulnak, ott vannak föltámadások” - mondja Nietzsche. Ritkán éreztem olyan mélyen ennek a gondolatnak igazságát, mint éppen most, amikor Komjáthy Jenőt, az eddig ismeretlen és már-már elfelejtett magyar költőt föl-fedezték a jelen és jövendő számára. Valóban, nem csupán Komjáthy Jenő sírjára volt itt szükség, de egy nagyobb, egy közös sírra, amelybe egy epigon korszak temetkezett. Az új magyar líra győzel¬mé¬re volt szükség, hogy Komjáthy Jenő föltámadjon és éljen.
Komjáthy Jenő szerelmes a gondolatokba, rajong érettük, fölolvasztja őket lobogó agya fehér¬izzású kohójában. És nem a kis és nem az efemer gondolatok érdeklik, hanem a nagy és örök ideák. Ő tiszta platonikus. A jelenségek színes világából a dolgok lényegének kristályos igaz¬sá¬gá¬ba lát, és ez a látás valódi látomás lesz őnála, amely extázisba hozza, amely ódai vagy him¬ni¬kus kifejezésben tör ki és válik maradandóvá. Innen költészetének oly jellemző vonása: a nagy átfogójú egységesség, a vízió egysége, amely egyúttal monotonná teszi költészetét és minden impresszió esetlegességétől, de egyúttal színétől és egyéni ízétől is megfosztja végül. … lényegében ez Komjáthy Jenő lírája. Mi teszi őt naggyá és költővé? Az átélés mélységes bensősége és a kifejezés biblikusan spontán ereje. Mi tette őt izolálttá és népszerűtlenné, hogy úgy mondjam, állandóan korszerűtlenné?
Abszolút érzéseinek szinte abszolút idegensége az élet realitásával szemben, és éppen ennek következtében költészetében szinte puritán hiánya a művészi érzékiségnek és annak a diffe¬ren¬ciáltságnak, amely a tisztán költői egyéniségek, a mindent színben, hangban stb., szóval érzéki hatásokban kifejezőeknek elsőrendű tulajdonsága. Komjáthy Jenő költészete nem a gurmandoknak való csemege és nem a tömegnek való alkohol, de igazi ópium az erős lelkek számára az extázis ritka perceiben. Mikor az Én a végtelenbe tágul és egynek érzi magát a Mindeneggyel…
Igen, a költészet műértőivé akar bennünket nevelni a poétika, és a szorgalmon kívül még egyet kér tőlünk, amely nélkül tudásunk lehet, de gyönyörűségünk nem: szeretetet. “Minden dolog értékét a szeretet adja meg, amellyel hozzá ragaszkodunk” - mondja egy nagy belga költő, Maeterlinck, és mi hozzátehetjük, hogy e szeretet nélkül a költészet hazai és távoli virágai pusztán herbáriumi tárgyak lesznek előttünk, számokkal és nevekkel fölruházva.
Gazdagodni akarunk lelki kincsekkel, ezért tanuljuk a poétikát. Miért kell ide különösen szeretet és lelkesség? Mert a költői alkotás az emberi lélek műve, és lelket csak lélek fogad be igazán. Emberi lélek műve a költemény, érzés és képzelet alkotása éspedig - ezen a főhangsúly - művészi alkotása. Maga a második teremtés, maga egy második világ. De kérdés, mikor lesz költemény az írásból, mikor válik művé e munka? Egyszerű a felelet: ha szerzője költői tehetség. Költőnek lenni annyi, mint erős érzést és erős képzeletet egyesíteni. Petőfire gon¬dol¬junk, aki a magyar Alföld nagy költője lett. Hogyan? Petőfi előtt is volt Alföld, voltak szép¬ségei, mégis, az Alföldet a költészet - és így az olvasók számára - Petőfi hódította meg, ő fedezte fel. Mert Petőfi nagyon - a lángész érzésével - szerette ezt a tájat és a lángész erős képzeletével látta meg rejtett - a dolgok mélyén rejlő - szépségeit. De elég-e ide az erős érzés, az erős képzelet? Nem elég. Formát kell találni neki, tó kell azt fejezni a művészet erejével. A forma tehát döntő és - mondjuk - lényeges a művészetben: formája révén lesz költemény az írás. Minden költő érzése és képzelete megkeresi - és ha igazi költő az illető -, megtalálja a maga formáját. Petőfi vagy Arany egyetlen sorát sem szabad megváltoztatni: azért költe-mé¬nyek.
Így jönnek létre a költői műfajok, a költői érzés és képzelet különféle fajtája szerint. Kér¬dez¬zük: hányféle lényegesen különböző formában lehet kifejeznie magát a költőnek? Látni fogjuk, hogy három ilyen műforma van és az egyes műfajok ezeknek csupán változatai: epikus, lírai és drámai forma van.
A gyermek, a romlatlan, naiv kis ember, ugye hogy szereti a mesét? A nép, a romlatlan, naiv nagy gyermek, ugye, hogy kedveli a mesemondást? A tanár itt érdeklődik tanítványai gyermek¬kori emlékei ránt, kik, hol hallottak meséket, milyen meséket?
Ezért olvastunk az alsóbb osztályokban is annyi sok mesét, népmesét, állatmesét. Gondoljunk Andersenre, Grimmre, a magyar mesekincsre, Petőfi “János vitéz”-ére.
Ez a stílus a legnagyobb gazdagságot, a legteljesebb változatosságot engedi és hozza magával: a nagy regény társadalmak és lelkek rajza egyben. Gondoljunk Jókai regényeire: hogy benne van azokban a magyar élet, a múlt és a jelen teljessége! A novelláról szólván, fölmerül a kér¬dés: vajon a novella apró regény-e csupán: külső terjedelem dolga-e az egész? Ó nem, itt lehet éreztetni igazán, a látszólagos rokonság mellett a lényeges formai különbséget: a novella egy embernek egy esete, amely döntő és jellemző sorsára - a regény sok ember egész élete, sorsa, története, néha - mint Dickens Twist Olivér-jében - a bölcsőtől a sírig. A regény tenger, a novella patak. A regény az élet, a novella az élet egy jellemző esete.
A lírához értünk. A lírikus költőről kell beszélnünk, akit elsősorban a maga lelke érdekel, aki elsősorban a maga érzéseit fejezi ki. Bennünket is kell érdekelnie, ez az első, amit a lírikus költőtől követelünk mi olvasók. Ki érdekel igazán bennünket? Aki valóban kiváló, aki különb, mint mi, mint a többiek, a sokaság. Akiben a nagy érzések és a mély gondolatok különös varázsa van, egyszóval a költői egyéniség. A nagy lírikus tehát nagy ember, bennünket gazda¬gító szív és szellem, akire örömmel és méltán hallgatunk. “Minden lélek értékes” - tanítja az evangélium, mennyivel értékesebb és érdekesebb tehát az erős érzésekkel és képzelettel meg¬áldott valódi lírikus. Hiszen ő nemcsak érzésével és képzeletével válik ki, de ezek művészi, eredeti kifejezésével is. A nagy lírikus varázsának titka ez: ő mindnyájunk élményeinek - öröm és bánat, emlék és remény - örök és egyetemes kifejezést, hangot, formát tud adni. Mindnyájan érezünk - szépet és jót - emberek vagyunk -, de a költő a mi néma és sokszor öntudatlan érzéseinknek méltó hangot ad.
A költő ezt megtalálja, az igazi lírikus ezt megleli, mint ahogy a szobrász Michelangelo a márványból már kiérezte a jövendőben kibontakozó idomokat. Így válik dallá, ódává vagy elégiává a költő érzése, az érzés benső lényege szerint. Egyes nagy költők állandó, mintegy temperamentumukban rejlő érzésmódjának egyes lírai formák felelnek meg. Az ilyen lírikusok, ha más műfajban fejezik is ki érzéseiket, lényegében ide is beleviszik uralkodó formájuk egyes sajátosságait. Exempla lucent: Petőfi elsősorban dalköltő. Azzá teszi őt a pillanat látásaira erősen és hevesen reagáló vérmérséklete, élményeit azon melegében formába öntő, szókimon¬dó lelke. Petőfi a valódi, Goethe legnemesebb értelmében vett “alkalmi költő”, versei (első¬sorban dalai) az igazi - ugyancsak Goethe értelmében vett - alkalmi versek. Epikája is - éppen legszebb részleteiben - lírai természetű: balladáiban csupa szenvedély, a nagy alanyiság ereje forr az epikus felszín mélyén.
A tipikus ódaköltők Berzsenyi és Vörösmarty. Mind a két nagy költő a legmagasabb és így leg¬magasztosabb - olykor a régi prófétákra emlékeztető - ihlet embere, költészetük állandó fehér izzása a lendületnek: ódai természetű lelkek. A nemzetnek vagy az emberiségnek szóla¬nak, vagy a nemzet és emberiség nevében beszélnek. “Hallgassatok, most a világ beszél” - mond¬ja egy helyen Vörösmarty. Számukra tehát az óda a lényegüket legtökéletesebben kifejező forma. Lelkük bora az óda kelyhében ragyog a legszebben.
Tompa viszont, a méla, merengő és lemondó Tompa, az igazi elégikus. Arany nyugalmas szem¬¬lélődésének is ez a lírai forma felel meg, leginkább még a Széchenyi emlékezete (ez az aere perennius költemény) is elégián kezdi, és csak lassan, méltóságosan bontakozik ki e hangulatból az ódai lendület. Mikor a tankölteményhez és általában a reflexiós költészethez jutunk, a tanár határozottan fölveti a problémát: az érzésen kívül lehet-e más hangköre a lírának? A gondolat hogyan válhatik költészetté? Egyszerű és határozott legyen a felelet: ha érzéssé válik, és egyedül ezáltal. A puszta gondolat a tudomány körébe vág, de a nagy és mély gondolat - ha egyéni élmény, ha a költő átélte, átérezte, így, érzéssé finomulva, művészi formába törhet. Ilyen forma az ars poétika, az Aranyé különösen! Az öntudatos költő ebben mintegy hitet tesz a maga művészi hitvallása mellett, vallomást tesz arról, hogy a költészetet minek tekinti. Így válik a gondolat érzéssé, az elvont eszme egyénivé. És itt az alkalom, hogy a tanár - Vojtina Ars poétikája révén - a költészet valódi rendeltetését éreztesse, kiemelje. Induk¬tív módon, egy magyar remek példa alapján, minden esztétikai felhőkakukkvár mellőzésével.
A dráma akkor jelenik meg minden korban és minden nemzetnél: mikor a fejlődés delelőjén van. Homérosz és Pindarosz után jön a három nagy görög tragikus. Rómában meg se tud születni az igazi nagy dráma, pedig a nagy eposz és líra már megvolt. A keresztény drámáknak századokig kell Shakespeare-re várni, a magyarnak is Katonára. Különben is, a dráma mintegy magában egyesíti a többi műfajokat. A görög tragédia kardalai lírikus részek, a hírnökök elbe-szélései: epikusak.
Azonkívül is: a dráma színpadot kíván és ehhez nagy és fogékony közönséget, mert a dráma a leginkább stilizált műfaj: mindezek részben technikai (színpad), részben szellemi (stilizált¬ság), de mindenképpen magasabbrendű fejlettséget követelnek. Miért mondottuk, hogy a dráma a leginkább stilizált forma? Nézzük a mi nagy nemzeti tragédiánkat: Katona Bánk bán-ját. Íme: a költő egészen mellőzi az elbeszélést, a leírást, a többi műfajoknál meglévő magya¬rázatot, egész személyiségét megtagadva, eltűnik előlünk: a puszta drámai forma áll előttünk: emberek be-szélgetése (a dialógus) révén játszik előttünk az egész költemény. Mindez a szín¬padon, az idő és tér szoros keretei között, csupán a döntő esemény, élő emberek - (színészek) előadásá¬ban. Ez a megjelenítő közvetlenség és az, hogy egy nagy tömeg nézi, amelyet az érzések és gondo¬latok közössége kapcsol össze (a színpadi játék szuggesztiója): ez adja meg a dráma nagy nevelő hatását.
A magunk életére nézve irányító példákat, emberismeretünkre fontos jellemeket látunk, aka-ratot és küzdelmet a drámában, kiváló egyéniségek tisztító hatású erőfeszítéseit a tragédiában, (az aristoteleszi katharziszt szépen be lehet mutatni Shakespeare Julius Caesarjának három vezető hősében: Caesarban, Brutusban és Cassiusban) fonák jellemek komikus kudarcát a komédiában.
A középfajú drámáról beszélve, nemzeti szempontból szeretetteljes tanulmány tárgya lehet a magyar népszínmű. A magyar népszínmű drámai formában fejezte ki a múlt század negyvenes éveinek demokratikus törekvéseit: a színpadon hangot adott a népnek, az elnyomott jobbágy¬nak, hőssé tette a népet, amely Katona Bánk bán-jában mint Tiborc, Kisfaludy Károly víg¬játékaiban mint környezet, csupán (és többnyire komikus) statisztaként szerepelt. Ebben áll a népszínműnek, mint magyar műfajnak, a jelentősége és Szigligeti érdeme. Így fejlődött ki, mint önálló műfaj és később - nagy egyéniség és éltető korszellem nélkül - ezért vált sablonossá. Gárdonyi Bor-át - e gyönyörű magyar idillt -, mint e műfaj legtisztább, legtöké¬letesebb jelenségét mutatjuk be, kiemelve, hogy Gárdonyi mennyire és mily finoman érezte a magyar paraszt igazi drámai küzdelemre kevéssé alkalmas vérmérsékletét, életfelfogását, és így a népdráma helyett kedves, derűs népvígjátékot alkotott.
Foglaljuk össze az egészet és kérdezzük: mit ad tehát nekünk a poétika, mivel gazdagítja lelkünket, mire készít elő? Szempontokat ad, amelyek szerint olvasnunk kell a költői műveket, mértéket ad, amellyel megítélhetjük a költői alkotásokat, és ezzel gazdagítja lelkünket, hiszen az emberi lélek legdúsabb birodalmát, a költészet tágas és gazdag Ophir-országát fedezi fel és hódítja meg számunkra; olyan gazdagodás ez, amely minden fáradságra érdemes, pedig e föl¬fedező és hódító út nem kíván mást tőlünk, csupán szerető figyelmet és nem ad egyebet, mint: igaz és maradandó gyönyörűséget.
… Török Gyula Pesten is magának élő és magába mélyedő bevándorló maradt, akinek lelke mélyén, mint boldog déli¬bábok, falusi akácok bólogattak, vidéki kúriák hófehér tornácai integettek és egészen diszkrét, finom és úri művész¬örömök csillogtak. Két nagy regényt és egy kötet novellát irt Török Gyula Pesten, azonfelül egy sereg, nálunk szokatlanul komoly hozzáértésre valló kritikát képekről, szobrokról. Szép, nagy szőke szakállt eresztett Török Gyula, mint valami magyar emigráns Barabás Miklós képein; csöndesen pipázott, a budai estéket szerette, a régi metszeteket, a valódi és nem a víg¬színházi bidermájert, kedvenc írója Kemény Zsigmond volt, és csodálatos módon tíz évi elhall¬gatás után meglepően érvényesülni kezdett. De itt nálunk nem engedi a sors, hogy a magyar fák az égbe nőjjenek; a szép, fiatal Török Gyula agyát elöntötte a vére, amely bőven lázongott ereiben, és nincs többé egy nagy reménység, egy gyönyörű ígéret, a magyar irodalom Jókai leple örökre eltakar egy tiszta, tündöklő akarást. Tíz éve vártam a ta¬lálkozást Török Gyulával, most már csak a könyveiben látom viszont, a mosolyát, a könnyeit, és hallgatom férfiasan meleg hangját, amint a zöldköves gyűrű regényét elmeséli.
Halkuló szívét dobogtatja felétek, márciusi ifjúságnak kései utódai, egy öreg diák, aki négy esz¬tendőn keresztül aggódva és csüggedve várt benneteket, akik egy szörnyű nyárban elmen¬tetek és a szürke egyenruhában a föld alá bújtatok, míg fölöttetek zengett és közöttetek rette¬netes rendet vágott a világ oktalan vihara.
Féltettem a lelketeket, hogy elfásul és elfárad a végtelen szürkeség uniformisában, amelybe nem jó magyar sorsotok kényszerített. A legszebb tavaszotokat pörkölte le és szárította ki négy iszonyú nyár, a legszebb álmaitokat és vágyaitokat hervasztotta és tarolta négy vér¬szüretes Ősz. A könyvekre gondoltam, amelyeket ott kellett hagynotok az öreg Múzeumban, melynek lépcsőjén legszentebb elődötök, Petőfi Sándor annak idején talpra állította az elesett magyart. A szerelmekre gondoltam, amelyeknek rózsás alkonyatai és holdas éjszakái helyett kavernák alján és fedezékek mélyén kellett várnotok a hideg halált, amely ellen minden idegetek és minden izmotok tiltakozott.
Mi lesz veletek és mi lesz belőletek, gondoltam, és sirattam anyátokat és jegyeseteket, mert benneteket siratni nem volt szabad! Vártam ifjú dalokat és új színeket, lestem a háború hármas ércébe vert szívetek ujjongó zokogását, amely győzelmi és gyászindulók monoton zenéjébe fulladt. Fiatal katonák, gondoltam, mikor lesztek és vajon lesztek-e még merész, új eszmék, a szabad egyéniség isteni és emberi jogának bátor, győztes katonái?
Én is voltam fiatal diák - fiatalnak ma is fiatal vagyok -, én is szenvedtem, én is voltam szomorú, de egy olyan világban, amelyben ifjú életünk legfontosabb és legérdeklődőbb dolgai közé tartozott egy forradalmi Wedekind-premier Pesten, egy lázongó Ady-vers, egy mélységes Tolsztoj-regény és egy szőke színésznő hajának bódító illata. Kultúrában és a kultúrának éltünk, fiatal bajtársaim: többet nem mondhatok. De most föltámadtál, de most megszólaltál, októberi ifjúság, új magyar fiatalság. Jobb kezemen, amellyel e sorokat reménytől remegve írom, már nem sajog az a régi éles kardvágás, amelyet egy lelkes tüntetésen az egyetem folyo¬sóján kaptam. Akkor is Goethe Faustja volt e kézben, amelyet szegény, nyomorgó rendőr-legények felelőtlenül megvagdostak. Nem haragudtam rájuk. Krisztus szavával mondottam: nem tudják, mit cselekszenek!
A régi vágás már nem fáj, de a régi emlék győzelmesen fölébred. A legszebb az volt a ti magyar demonstrációtokban, hogy Apponyi és Károlyi hívei, galileisták és radikálisok, egy¬aránt bátran és szépen vallomást tettetek egy jobb és szabadabb magyar jövendő mellett. Aki a zászlót a Várban elsőnek kitűzte, az új kuruc Petneházy, most jött dicsőséggel az olasz frontról, és a progresszív magyarság eszméivel vállalt közösséget.
Magyar és modern ifjúság, te fogod megmenteni, amit ostoba és gonosz öregek már-már tönkretettek.
A régi politika, irodalom, tudomány, az egész romlott régi társadalom közönyös és szürke Solnesseinek ajtaján keményen és öntudatosan kopogtat már a fiatalság, hogy új tornyait emelje a szépség, az igazság új templomainak! Azt a zászlót, amelyet ronggyá akart tépni a szolgaság és erőszakosság, ti fogjátok vinni végső diadalra! Mindig mondtam mostanában Jávorka diákkal, hogy nem iszom addig, amíg német szüretel a Hegyalján! De alkohol helyett az öröm borából hörpintek, látván, hogy a halál és a halálnál is rosszabb testi, lelki rabság helyett itt megint az élet, a haladás indul szüretelni!
Délmagyarország, 1918. október 27.
ZRÍNYI, A KÖLTŐ
Remegő kézzel, kései utód, hadd tárom széjjel három századnak bíbor kárpitját. Mert bíbor e kárpit, vészes csaták és vesztőhelyek mártír magyarjainak hulló vérétől bíborpiros. Mögötte él a múlt, magyar századok pompája és zengése alszik, álmodik, mint Csipkerózsa várában, csak varázsvesszőre vár, ihletett lélek illetésére, amely saruját oldva, szárnyait bontva jő, hogy szunnyadó szépek és nagyok bűvöletét megtörve, hangot adjon álmaiknak.
Íme, tárul a kárpit és ódon vára könyves házában látom a költőt, amint lúdtollával írja perga¬menre távoli üke életét, amelyet Istennek testált romlott nemzete vakságáért, ausztriai ház megmaradásáért. A muraközi tél csöndjében és alkonyában ül a költő a kandalló lángjánál, kondor üstöke vállát verdesi, bogyószemében lelkesedés tüze, körülötte az antik és az új kor remekművei, a falon régi magyar királyok és hadvezetők mellett Luther Márton képe, az ónos ablakokon át idecsillan a Dráva zöldje és iderémlik a kursaneci erdők smaragdja, holott ordas kanok törik az irtást. Adriai tengernek szirénája, ma új harcok magyarja köszönt, a képzelet vándorútján hozzád betérve, mint egykoron Jacobus Tollius, aki egy messzi szabad respublika üdvözletét és tiszteletét hozta, és a csalafinta diák Evlia Cselebi, ellenséges rokon nép fia, ki az ottomán hold hódolatát jelentette néked és emberséges voltodon álmélkodott.
Három századok kárpitja mögül úgy bukkansz ma elénk, legnagyobb magyarja korodnak, mint égi hősöd Gábriel, aki a magyar mennyország angyali üdvözletét küldi erre a mai pokolra, amelyre népedet kárhoztatta a sors. Ó sors bona, nihil aliud, holott éppen csak ezt nem adta néked, fátumod és irigyeli tőlünk végzetünk. Szomorújátékod minden nagy magyarokkal közös, de a tied volt mégis a leginkább reménytelen. Hármas ellenség dúlta reményeid smaragd vetését és tépte álmaid amarant koszorúját. Nyílt ellenséged a török, vitéz és becsületes ellen, méltó damaszk pengédre és hattyúfehér tolladra, a messzi Ázsia méhéből a magyarral egy vihartól idevert rokon. A fogyó ottomán hold szarvát dicsőséggel törted, ahogy bírtad, de ott volt hüvelyében rozsdaálló egyenes kardjával és görbe nyelvével ádáz irigyed, idegen zsoldo¬sok vezére habzó stratégiájával, aki országodat ostáblának nézte, városait és falvak kvártély¬nak, népeit gyülevésznek és merész, vitéz álmaidat hagymáznak vélte. Koronánk boglárát, Erdélyt veszni hagyta, váradat juhakolnak, diadalmadat renitenciának, magad személyét ingrata personának tekintette.
És ott vala legfájóbb ellened, melytől önnön nemes szíved vérzett, magas lelked borult, ott volt a magyar áfium, a visszavonás, az irigység és tunyaság, amely kiütött a nádori nyeregből, bevádolt a császári trónusnál, és ama viharzó és lángoló estén, Zerinvár elestén, Hohenlohéval együtt vétót kiáltott várad védelme ellen és utolsó resolutiodat, gyémántos kardodat is kiverte kezedből, amellyel győzni vagy halni volt végső elszánásod. A kuraneci erdő őszi avarában úgy buktál a földre, mint aki nemzetével együtt temetkezik. Soha nagyobb és szomorúbb ősz nem bíborlott Mura közében, mint akkor, soha mélyebb magány nem vett körül reménytelen magyart, mint akkor téged, akit nem csupán az erdő vadjának agyara tépett, de tulajdon vérének gyalázata is. Az olajfák hegyén volt ilyen halálos magány és szomorúság, magyar Mons Oliveti ez a messze erdő, talán Rodostó volt ilyen szörnyű solitudo a Fejedelemnek, talán Döbling a legnagyobbnak, talán Fehéregyháza félistenünknek, talán Turin apánknak.
Három század bíbor kárpitja, tárulj és jöjjetek ti mind, barát és ellen, kezdődjék a tragédia, a magyar és emberi, az örök, amelytől századok ekhói zengenek, mint szüreti sírvavígadástól a dunántúli dombok. Jöjjetek ti is szépek, ti Violák és Borbálák, kiknek kegyetlenségével küsz¬kö¬dött az ember és kiknek szépségétől ittasult a költő. Jöjjetek, akik múló boldogságot adtatok neki, puha fészket a kemény szikla ormán és jöjjetek, akik múló boldogság helyett az örök sóvárgás nyilait lőttétek szívébe, Mars barátnői, Vénusz hölgyei. És jövel te is, igaz barát és örök, bús magyar, jó Vitnyédi István, derék bornemissza, ki mámorosra itattad lelkedet a szabadság reménységének tüzes italával. És jöjjetek ti mind, asszonyok és veszélyek kedvelője, Péter, szőke és fiatal Frangepánnal és konok Nádasdyval, kiknek dacos magyar feje idegen föld kövére koppan, jövel harcok Fabius Cunctatora, Montecuccoli, Hohenlohe, és te, világszép Széchy Mária és Zrínyi Ilona, fehér hattyúi fekete vizeknek, és ti francia gavallérok, akik egy¬azon virtussal bántok a szablyátok és nyelvetek élével, és te névtelen és jeltelen nép, jobbágyok és hősi halálok népe, hulló levelei a múlt rengeteg avarának, még egyszer cikázzatok át a história aranyos ködében, és te Prológus kezdd el:
Hölgyek és urak, ma nem lebben a kárpit,
Láttam szerelmek csali ezrei praktikáit,
Mutatni cseleknek száz tarka fogásit
És balga sziveknek könnyű dobogásit,
Ma e bíbor kárpit földi hadak sorsát,
Mögötte dobog már magyar, osztrák, horvát,
Fölötte vigyázva, áldva behajol ránk
Hulló csillagával a magyar menyország!
*** ADY ENDRE
Hepehupás vén Szilágyban, Érmindszenten született, 1877-ben. Középiskoláit az ősi zilahi kollégiumban végezte. A millennium évében a maradandóság városába és Csokonai városába, Debrecenbe kerül jogásznak és lesz belőle - újságíró. A poros, sáros városból a palotás, modern Váradra megy szerkesztőnek. Itt ismeri meg Léda asszonyt, aki Múzsája és szerel¬mese lesz. Vele megy a fény városába, Párizsba, ahol költészete és magyarsága magára és hangjára talál. Innen Pestre visz az útja, a Budapesti Naplóhoz, az első dicsőséghez, a harcokhoz és kudarcokhoz.
Az arca, mintha meleg bronzból öntötték volna, a szemei a legszebb, legmélyebb sötét szemek. Kopott zsakettben is pompás úri magyar volt Ady, rekedt hangja mintha a múltat temetné, halált károgva minden maradiságnak. Imádta a szép életet, ülvén az asztal trónon, ő mámor¬fejedelem. Sokat élt, sokat szeretett, úgy gyűlölt, mint egy asszony és úgy viaskodott, mint egy férfi. A nagy halottak közül Csokonaival és Vajda Jánossal tartott rokonságot, az élő magya¬rok közül annak idején Móricz Zsigmond és Révész Béla volt legközelebb szívéhez. Nagyon nem szerette a talmi színpadi moderneket, Molnárt és társait. Szegeden utoljára Tömörkény emlékének áldozott 1917-ben. Tömörkényt a magyar pusztai bölcsesség európai jelentőségű revelálójának tartotta.
Mi itt, lapunk olvasóinak néhány irodalomtörténeti érdekességű és értékű kiadatlan Ady levelet mutatunk be. Élete különböző szakaiban Juhász Gyulához írta ezeket, a dátumok Budapestről, Érmindszentről, Párizsból valók, és még ezekből a baráti sorokból is egy nagy költő és fájdalmas magyar egyénisége bontakozik elő. Budapest, 1905.
GYEREKEK TÁNCOLNAK…
Künn az utcán fegyveres őrök cirkálnak, a forradalom 39 fokos láza lüktet a város ereiben, a véres nap után vagyunk, statáriumot hirdet a plakát, és mi, három fáradt és ideges művész, be¬menekültünk egy tiszta, fehér, hűs nyugalmú szobába, ahol a falakon régi képek mosolyognak, meghitt sarokban szülők és érdeklődők üldögélnek, a szoba közepén pedig tánc van, apró babák táncolnak, pöttöm fiúk, lányok illegetik magukat a fekete zongora halk hangjaira, illedelmes gavottok és menüettek régi, finom és szerény táncok ütemére, amelyeknek muzsi-kusai réges-régen alszanak a messze temetőben és szívükből melódiák helyett nefelejcsek nőnek. Gyermekek tánca, fűzérlánca, van-e ennél idillibb és megnyugtatóbb valami a forra¬dal¬maktól megviselt idegekre? Kedves kicsi fiúk és lányok, künn a világ legvadabb táncát ropják, amely mellett az egykori Carmagnole is elhalkult emlék, és ti aranyosan és békésen tipegtek-topogtok, mint egykor boldog és nyugodt nagyapáitok és nagyanyáitok, akik az unalmas és regényes bidermájerben álmodozták és ásítozták végig az életüket, és észre se vették, amikor a halál fekete batárja megállott a zöldzsalus és muskátlis ablakuk alatt. Egy kis szőke princet nézek, aki egy kis angyalkának suttog bókokat, miközben jól vigyáznak a tánc ritmusára: így csi¬cseregnek a fecskék a tavaszi alkonyaiban, így suttognak a pünkösdi rózsák a májusi kertben.
Gyerekek, én elfelejtettem táncolni, én sohasem voltam bálban, pedig akkor nem volt se hábo¬rú, se forradalom és akkor is tavasz volt, édes, bolondos, drága fiatalság, amely nem törődik se királysággal, se forradalommal. Gyerekek, csak táncoljatok, én mondom, megtérő eretnekje az életnek, kései fanatikusa, táncoljatok bele szépen, vidáman, boldogan a jövőbe, amely, ugye remélhetjük, csakugyan öröm lesz és szépség és diadal és élet, élet, élet!
Délmagyarország, 1919. március 16.
Nyugalom: ez a dolgok lelke, ez az élet célja, ez a művészet teteje. Nyugalom. Oh ember, miért vonaglasz görcsökben, miért ordítasz diadal után, miért ez az egész nagy láz és erőlködés, miért? El fogsz pihenni végül. Meg fogsz békülni egyszer. És jobb előbb, és szebb önkényt, öntudattal. A nagy minden ezer nemét nézd és szeresd. Ne akarj, hanem láss! Légy művész, aki alakít, és ne ember, aki alakul csak! Az örök törvényt érezd magadban, és engedelmeskedjél neki alázatosan! Én pedig azt mondom neked, hogy a költőnek egy parancsa van. Írj! És ha te azt mondod, hogy: Ölj! - én pedig azt üzenem, hogy öld meg, tue-la, öld meg magadban az öldöklő embert, az öngyilkos gyilkost, és légy szem, aki lát, fül, aki hall, ajak, aki dalol, agy, aki tud, szív, aki dobog a végtelenben. A többi vak lárma és néma csend…
… Ha engem hirtelen megkérdeznének, hogy melyik az a tíz könyv, hát meglehetősen zavarba jönnék. Mi tagadás, százat csakugyan könnyebben föl tudnék so¬rolni. Különben is, az ilyen dologban nehéz az őszinteség, viszont banálissá se szívesen válik az ember. Nézzünk csak körül hirtelen a könyvtárunkban és a lelkünkben. (Sajnos, a lelkünk még mindig gazdagabb, mint a könyvtárunk, az enyém például jó ideje inkább csak írótársaim tiszteletpéldányaival gyarapodik.)
A bibliát elsősorban és mindenesetre választanám. Petőfit szintén. Adyt hasonlóképpen. A többiekkel úgy vagyok, mint Pókainé a két fiával. De nem, Pókainé azt kérdezte: melyiket sze¬retem, melyiket szeretem: én csak azon tűnődöm, hogy melyiket szeretem jobban! Meg¬vallom - és úgy hiszem, ebben egyetértenek velem - nem mindig a legnagyobb remekek tetszenek leginkább. Valahogy úgy vagyok ezzel, mint a divatosokkal: a patinások se mindig imponálnak. Nem bánom, ha Csengery János megkövez is érte, és nem bánom, ha Titán Laci megcsókol: Shakespeare-t csak részleteiben szeretem egészen és igazán, nem annyira azt, ami dráma, hanem ami líra benne, ami vallomás, ami “menschliches, allzu menschliches”: Lear királyt a viharban, Hamletet a koponyával, Falstaffot a Hableány asztalánál, de történeti drámái sokszor elálmosítanak, vígjátékai gyakran elszomorítanak, és ha névszerinti titkos szavazásra kerülne a sor (hiszen demokratikus világot élünk) én arra a kérdésre, hogy ki a legnagyobb tragikus költő, habozás nélkül a ditmarscheni Hebbelnek adnám az elsőséget.
És ha már benne vagyok az őszinte vallomásban, miért ne mondanám meg nyíltan és kereken, hogy Lucretiust és Senecát sokkal nagyobb géniusznak tartom, mint az iskolai Horatiust és Ovidiust, hogy Dantet addig nem bírtam igazán szeretni, amíg Babits Mihály nem fordította, és a Paradisoval még mindig várnom kell, amíg el nem készül vele teljesen. (Elvégre ha Dante több mint félezer évig tudott várni Babitsra, én is elvárhatok rá karácsonyig.) Volt néhány mélységes élményem könyvek révén, amelyekkel az élet nem igen tudott fölérni: ilyen volt Dosztojevszkij Raszkolnikovja, Jacobsen Niels Lyhneje, Goncsarov Oblomovja, Maupassant Horlája, Andrejev Leonid több elbeszélése, Wilde néhány meséje, a magyarok közül Petőfi Apos¬tola, Kemény Zsigmond Két boldogja, Gárdonyi és Tömörkény egypár igénytelennek látszó kis remeke, de talán mégis egy irodalmi élményem az, amelyikre legerősebben emléke¬zem úgy, mintha nem is olvastam volna, hanem éltem. Az orosz Csehov egy novellájára gon¬dolok, A Hét egy régi számában került a kezembe, nem volt abban semmi más, csak egy álmos, poros, szürke és unalmas orosz délután egy isten háta mögötti kisváros börtönének udvarán, ahol az őrök egy asztal körül ültek, kártyáztak, söröztek. Néha egy légy beleszállt a sörbe, és a rabok rab őrei - mindnyájan az élet foglyai vagyunk életfogytig - közönyös hangon közömbös dolgokról diskuráltak. Ma is úgy látom ezt a délutánt, ezt az unalmat és nyugalmat, azt a legyet a sörben, mint hosszú-hosszú évek előtt, amikor először mutatta meg nekem Anton Csehov, a költő.
Mert van az úgy, hogy a költészet elevenebb és igazabb, mint a valóság, és van az úgy, hogy néha nem tudjuk, álmodtunk-e valamit, vagy éltük? Nekem jóidéig egy dolgot vetettek sze¬memre kritikusaim, hogy nem éltem. Igaz, hogy viszont készségesen elismerték, hogy ezt elég szé¬pen megénekeltem. Azóta sok víz lefolyt a Tiszán, és ezt a csorbát is alaposan kiköszö¬rül¬tem. Szeretném én látni azt a magyar lírai költőt, akinek az életrajza változatosabb az enyém¬nél! Meg is haltam, föl is támadtam jó egynéhányszor, többet igazán nem tehettem a kritiku¬saim érdekében, mert az már csalás lett volna. De a könyvekhez mindig visszatértem. (A hűsé¬get is akkor becsüljük meg, ha hűtelenek voltunk.) Valamikor úgy vágtam neki a tudományok és művészetek arzenáljainak, mint derék elődöm, boldogtalan boldogult ősöm, a manchai lovag a szélmalmoknak. Másoknak az esti tánciskolák, a báli éjszakák, az éjjeli zenék az első kedves és soha el nem felejthető ifjúsági emlékeik. Nekem a Somogyi Könyvtár, a Nemzeti Múzeum, az Egyetemi Könyvtár komoly és nyugalmas, csöndes és ünnepélyes olvasótermei. Ha majd vég¬érvényesen elkászolódom innen, és annyi szenvedés és szenvedély, annyi kudarc és csaló¬dás, annyi elismerés és nekrológ után megállok az örök Bíró elő¬szo¬bá¬jában és ott megkérdezik, hogy mit csináltam fiatalságomban, egy szekérre való olvasójegyet fogok leadni különböző könyvtárakból. És fölmutatok egy elszakadt fekete reverendát, amely a fratres scholarum piarum szabójának kezenyomát viseli. Ezekért talán megbocsáttatik nekem ott fönn az a vég¬telen könnyelműségem, hogy poéta és csak poéta mertem lenni Magyarországon, a huszadik században.
…József Attila Isten kegyelméből való költő, ezt meg lehet és meg is kell mondani, és nagy fiatalsága olyan ígéretekkel teljes, amelynek beváltása - és ez nem csak és nem mindig a költőn múlik egészen - őt a jövendő magyar poézis legjobbjai és legigazabbjai közé fogja emelni. Ez a most serdülő és még iskoláit járó költő már eddig is sokat és mélyen szenvedett az élettől és az emberektől, hordozta a kietlen nyomor és elhagyottság keresztjét, árván és nincsetlenül ván-dorolt és dolgozott és tanult, egyetlen vigasztalása az a jótékony és áldott géniusz volt, amely Csokonait és Petőfit - dicsőséges elődeit nyomorban és küldetésben - a cudar és átkozott nélkülözés kőpárnáin és szalmavackán se hagyta cserben. Ma költőnek lenni megint áldozat és mártírium egy kicsit, szegény költőnek lenni - bár ez talán pleonazmus - különösen az. De József Attilának van még egy irigylésre méltó kincse, a költészet adománya mellett - ifjúsága és az a tudat, hogy előtte a végtelen lehetőségek holnapi birodalma. Ám a fiatal palántát szeretni, gondozni és ápolni kell, mert különben nem fog égbe nőni. (Ezt úgy se igen engedik meg nálunk emberek és viszonyok, akár Petőfiről van szó, akár Adyról.)
Nem ismerek bölcsebb és igazabb fajvédelmet, mint a valódi tehetség, az ígéretes fiatalság megbecsülését, pártolását, okos és szerető felemelését. Emberek, magyarok, íme a költő, aki indul, magasba és mélybe: József Attila, szeressétek és fogjátok pártját neki! Ennek a szegény, csonka országnak egyetlen megmaradt és el nem rabolható kincse kultúrája, és ennek a kultú¬rának reménységei közül való ez a József Attila, akit nem én, de a múzsa avatott pappá a szépség és igazság magyar templomában.
Költők Tápén
Piros pünkösd hétfőjén, magyar költők és más kasza-kapakerülők cigány karavánja, holmi rousseaui honvágytól ösztönözve, kisétáltunk a világ közepére, a faluba, amely ősi nyugalmá¬ban és csöndjében ott nyújtózkodik az álmodó nagy magyar víz partján, hunokat és avarokat, tatárt és törököt, háborút és forradalmat szép csöndesen túlélve, mint ahogy a komondor lerázza a bundájáról a vizet és hever tovább a nyári napsütésben. Én már jó ideje elkerültem, nem volt szívem hozzá, hogy nagyon kedves és nagyon fájdalmas emlékeimet fölidézzem, amelyek dallá váltak, édesbús monoton magyar muzsikává a lelkem mélyén.
A festő halála óta nemigen láttam a falut, a legbájosabb magyar regények egyikének azért is kü-lön hálával tartozom, hogy legalább gondolatban - a realitás fájó érintése nélkül - elvitt megint a házikók és emberkék közé, ahol annyi boldog órám pergett le a múlandóság ho¬mok¬ján, és ahol egy szörnyű óra örökre elvitt közülünk valakit, aki velem együtt szerelmese volt a napsütésnek, a füzeseknek, a nagy vizecskének és a kis templomnak, amelynek gólyafészkes öreg tornyában úgy szól a harang, mint a jó pásztor kolompja, olyan elmélázón és olyan barátságosan.
A falu ma is a régi, és - úgy érzi benne az ember - száz esztendő múlva is olyan lesz, mint száz esztendőnek előtte. A nepomuki szent János a tavalyi virágokkal a dereka körül, fekete-fehéren integet feléd az esőverte baldachin alól, a csehek hitvallója egészen megmagyaroso¬dott errefelé, pedig a régi nemzetiségi politika az ő személyével bizonyosan nem sokat foglalkozott. A kis kocsmában a templom mellett - másnapos öreg korhelyek üldögélnek a kettő deci siller mellett a lócán. A májusi napfény beragyogja a poharakat, a két öreg szívében lassú csárdást muzsikál az újbor, olyan jók most, olyan adakozó tekintetűek, olyan békes¬ségesek és alázato¬sak, amilyenek csak azok lehetnek, akiket otthon a ciroksöprűvel vár az asszony és a gyerekük minden félórában megjelenik a küszöbön, hogy az újabb fejlemé¬nyek¬ről értesüljön és jelentést vigyen. Nini, a mestergerenda alatt búbos kemence is terpesz¬kedik, egy régi versem minden külső és belső kelléke megvan, és Babits Mihály felesége - aki a finom és mély húrú lírát egy időre fölcserélte a Kodakkal - már szépen be is állította a képet, két apró fehércselédet a nyakamba akasztott, egy pohár jó bort a kezembe és már kész is a fölvétel. A két pöttöm leányzó mindjárt szeretné látni a képet, ők ugyan nem várnak csütörtökig, amikor bejönnek a városba és amikor megtudják, hogy ahhoz idő kell, amíg a valóságból ábrázolás lesz, csalódva távoznak az ivóból.
A templomban, az oltár háta mögött az árpádkori szentelés halovány bíbor nyomai még ott tarkállanak a falon, de a sekrestyében már nem találom azoknak névsorát, akik törvénytelen közösségben élnek. Ki tudja, mi történt itt azóta, vagy a falu lett prűdebb, vagy a népek erköl¬cse lett szűzebb, ami hiszen nem is volna csoda, hiszen olyan kurzusban élünk, amelyik nem győz és nem szűnik meg a morált prédikálni (ha nem is éppen gyakorolni) éjt-napon. Künn a temp-lomkertben valósággal nyilaz a nap, az öreg bodzafa alatt jólesik egy kis pihenés, elheverés. Vörös cingulusos papi férfiú halad el mellettünk, egy kis surbankó legénykét meg¬kérdezek, hogy kicsoda. A kölyök, miközben vígan hessegeti az öklömnyi csibéket, amelyek a kosárba zárt kotlóst akarják mindenáron szabadon üdvözölni, amúgy félvállról felel:
- Az öspörös!
Ahogy megyünk az országúton, a tápai Krisztus előtt, a nagy nyárfák felé, amelyek e tájak örök melankóliáját hárfázzák a szélben, szép, bodros szélű felhők kerekednek a látóhatáron, ahol a szélmalom vitorláján és egy kútágason kívül semmi sem zavarja a végtelenséget.
- Milyen szép felhők, milyen szelídek és barátságosak! A pesti felhők milyen mások! - mondja az egyik fővárosi költő a másiknak.
- Ezek Nyilasy-felhők! - véli a másik.
- Azok ott Heller-felhők! - feleli valaki.
És a májusi délben, a pünkösdi ragyogásban, az ünnepi csöndben és nyugalomban a Nyilasy-felhők és a Heller-felhők boldogan és álmatagon ott úsztak egymás mellett a nagy kék tavon, mint “hattyúi az égnek”.
*** NIETZSCHE
Halála 25. évfordulóján
Mutter, ich bin dumm: ez volt az utolsó szava a halála előtt tíz évvel, mert élete utolsó tíz esztendejében nem volt több szava annak, aki Krisztus óta a legnagyobb szavakat intézte az emberiséghez. Tíz évig járt körbe-körbe némán, a naumburgi park fái alatt, majd a weimári házban, ahol előtte Goethe élt. Az emberi gondolat egyik legdicsőbb vértanúja volt Friedrich Nietzsche. Nem máglyán égett el, mint Husz, Giordano Bruno, Savonarola, Servet, vagy Henri Étienne, önnön tüzében hamvadt el, hogy a jövőbe loboghasson tanítása. A tíz év alatt, míg gondolat és szó nélkül bolyongott a földön, lassan, de biztosan érett a vetés, amelynek aratása még a messze távolban késik. Halála (1900. augusztus 25.) már megdicsőülés volt, a germán Walhallában Luther, Goethe és Wagner mellé helyezték, és élete műve az emberiség közös tulajdonába ment át.
Mint rendes ember kezdette. Egész fiatalon egyetemi tanár lett Bázelben. Filológus. Látszólag azon az úton haladt, amely az előléptetés, a korpótlék, a fizetésemelés és a nyugdíj mérföld¬kövei mellett visz a csöndes temetőbe. Nem úgy történt. Már első könyve, amely a tragédia születéséről, a zene szelleméről, vagyis a görögségről és pesszimizmusról szólt, forradalmat csinált a filológiában. A baglyok huhogni kezdtek ellene. Ő mutatta meg először igazán, hogy az antik görög világ nem volt olyan derűs és szabályos, mint ahogy Winckelmann gondolta, egyúttal ő volt az, aki korunk művészetellenes szellemének hadat izent, és új áhítatot hirdetett.
Ez a könyv egyben apológiája volt Richard Wagner romantikus művészetének, mint a klasszi¬kus tragédia mai utódának. A filológusból rövidesen a filológia halálos ellensége lett, harcias filozófus, aki kalapáccsal filozofál. És halálos ellensége lett Richard Wagnernek, aki szerinte a középkorba menekült a szabad és világos jövő elől. És halálos ellensége lett Nietzsche az egész kornak, ő, a nagy korszerűden, aki látta és érezte a mai civilizáció nagy hazugságait, amelyek a kultúra romjain burjánoztak, és az embertől az Übermensch felé fordult, az istenek alkonyától a hajnalhasadáshoz.
Übermensch! Oly sokan mondják, és oly kevesen értik. A háborúban minden német generális, őrmestertől felfelé annak tartotta magát. Nietzsche gondolata a fejlődéstörténetből indul ki, de a szűkebb körű természettudományi törvényt végtelenbe táguló vallásos eszmévé építi ki. Az ember csak átmenet az állatból az istenségbe, az ember csak a sóvárgás nyila a túlsó part felé, az ember a szürkület, az ember valami, amit le kell küzdeni, amit fölül kell múlni. Also sprach Zarathustra. Az ember nem volt, hanem lesz - az Übermensch! Ez az a mély és magasztos ige, amely Friedrich Nietzschét korunk nagy vallásalapítójává és életét vértanúsággá avatja.
Oswald Spenglernek is így lett ő előhírnökévé. Nietzsche látta a mi civilizációnk facies hippocraticáját egy negyedszázaddal a nagy háború előtt, mint ahogy Ady látta a magyar tragédiát Szarajevó előtt. Az igazi gondolkodók és igazi költők váteszek. És az Also sprach Zarathustra szerzője költő is volt, mégpedig a legjavából. Goethe és Hölderlin mellett és Stephan George előtt a legnagyobb a németek között. Örök zenét hozott ő új szöveggel.
A szökőkút, az örökkévalóság gyűrűje, a hetedik magány, a táncdal olyan költemények prózában, amelyek a bibliai énekek énekéhez méltók. És régebbi versei - a honvágy versei az örökkévalóság után.
Ma huszonöt éve halt meg. Azóta halhatatlan. Először egy arcképét láttam, amelyet nem felejtek el soha. Kupolás homloka, bozontos szemöldöke (ilyenre gondolt a költő, mikor írta: ronthat, teremthet száz világot), mélységes tengerszeme, hatalmas bajusza és álla: a rendkívüli ember varázsát árasztotta felém. Napokig elnézegettem. Az egyetemen olvastam el az Also sprach Zaratkustrát. Rendetlen nebulók nevelője voltam, modern rabszolga egy méltóságos úr magánintézetében (nyilvánossági joggal), és mint az oroszlán a ketrecében, úgy jártam föl és alá a keskeny folyosón, félhangosan dúdolva, ujjongva, dörmögve és dübörögve az új igéket, a szabadító szavakat. Életem egyik legnagyobb élménye volt. Első valódi verseimben ennek az élménynek lírai visszhangja zeng.
És mikor Eugen Heinrich Schmittnek, a kiváló filozófusnak kíséretében, mint lelkes tanítvá¬nyok, átmentünk éjfélkor a Lánchídon, mialatt az órák tizenkettőt ütöttek a két parton, és a csillagok égtek a firmamentumon és a Duna tükrében, mi levett kalappal mondogattuk:
O Mensch, gieb Acht,
Was spricht die tiefe Mitternacht.
Doch tiefer, wie der Tag gedacht!
A tíz esztendeig élőhalott Nietzschei édesanyja és nővére ápolta megindító hűséggel, ön¬feláldozással és szeretettel. Az óriás termetű emberrom gyakran megállott az ablak előtt és nézte a leáldozó napot, de már nem gondolta és nem mondotta többé: Die Sonne sinkt… A leg¬szebb verse kezdődik így. És így végződött az élete. Elvérzett egy gondolaton. De a gondolat él és győz. Csak ahol sírok domborulnak, ott van föltámadás! Ő mondotta.
A gyógyintézet udvarán ült, s harsogó napsütésben. Feje vászonkendővel átkötve, hogy eltakarja hiányzó félfülét. A fehér-kék intézeti ruhában olyan volt, mint a többi beteg. Csak a szeme élte még a régi külön életét, sötét, kereső és szerető szeme, amely egy rendkívüli lélekről árulkodott. Ez a szem bizalmasan és jóságosan tapogatta a dolgokat, testvéri örömmel itta a fényt és szerelmes ámulással legelt a felhőkön és néha mintha túllátott volna a dolgokon.
Csöndesen és szelíden pipázott Vincent a padon, bámulta a füstöt, amely, mint Ábel áldozatja, szőkén, egyenesen a mennybe ment. Körülötte csonka és béna lelkek vánszorogtak és dadog¬tak, sírtak és üvöltöztek, mindegyik a maga üres mélységeibe merülve, a maga nyomorúságát vagy boldogságát teregetve a napra, de ez mind nem zavarta őt, tanulmányfejeket és különös mozdulatokat látott bennük, gyűjtötte, némelyiket meg is örökítette, ha jó órában került elébe. Mert művész volt Vincent, Isten kegyelméből.
Márpedig nem lehet a földön olyan ínség és olyan nyomor, amelyből a művész ne tudna valami hasznot hajtani. Vincentnek éppen az volt a legnagyobb bánata, hogy érezte a végső letörés előszelét. Ez ellen tiltakozott egy ideig, viaskodott az ismeretlen támadóval, mint Jákob az Istennel, de ereje egyre gyöngült, keze már remegve fogta az ecsetet, és szemei előtt sokszor elborult a fény és összeszaladtak a vonalak. Az utolsó vásznat a borotvájával vágta át, az egész olyan volt, vérző színeivel, mint egy eltévesztett öngyilkosság áldozata, szegény. Az egyik beteg nagyító üveget tartott a nap felé s várta, hogy az alája tett papírlap meggyulladjon. Hirtelen sárga láng lobbant.
- A nap nyila - mosolyodon el Vincent -, magam is ezt akartam mindig, nyilazó fényt, hogy tündököljön a vászon, hogy égjen rajta minden. Égett és én elégtem!
Gachet doktor közeledett feléje, az alacsony termetű kedves, kecskeszakállas orvos, az egészség maga, aki a betegséggel parolázik mindig.
- Hogy vagyunk Vincentkém? - harsogott és mosolyogva a beteg szemébe nézett. Fehér köpenye meleg, derűs fényfolt gyanánt csillogott a sok, csíkos ruha között, amelyek nyugtala¬nul imbolyogtak az udvaron.
Vincent nem tudott mit válaszolni erre a mindennap megismételt kérdésre. Mint a tettenért rossz gyerek, állott az orvos előtt, aki tovább mosolygott.
- Gachet doktor jobban tudja, mini én - válaszolt végre és lemondóan intett az egyik kezével, míg a másikkal a kabátja zsebében valamit idegesen szorongatott. - Az élet majd csak elmúlik, jó orvosom, de a művészet, az talán még odaát is gyötörni fog. A képek, amelyeket nem bírtunk megfesteni, visszajárnak. Miért is beteg a művész? A jó Giotto is beteg volt már, tőle örököltük a bajt. Én mindig csak kerestem a dolgok lényegét, a lelküket, a mélységüket, az ör¬vényeiket, pedig a vászon csak felület, úgy bizony. A fél fülemet levágtam kínomban, holott a két kezemet akartam levágni és a két szememet kiszúrni, ha már hiába erőlködöm velük. Valamikor régen azt hittem, hogy sikerül megfogni a fényt, voltak szép arles-i napjaim, de a nyugalom, amely a művészet élete, a nyugalom nem jött soha. Mindig magasabb lett a lázam, mindig messzebb ment, amit el akartam érni, ma már látom, hogy elérhetetlen. Legalább nekem és ennek a nemzedéknek. Nyugtalan az én lelkem mindhalálig - ebben a bibliai mondatban a sorsomat olvasom. Nem bírom az életet; mert nem bírom már a művészetet.
Az orvos megsimogatta beteg fejét, és tovább mosolygott. Gondolta, könnyebb lesz neki, ha ki-beszéli magát.
- A szépség, annak már vége. Nincs többé harmónia a földön. A szépséget ma a tanárok tanít¬ják az iskolákban, és felnőtt kiskorúak hisznek csak benne. Az élet nem szép, és a világ sem az. A munka nem szép és a művészet isteni favágás, keserves, verejtékes és a vége ez. A borinage-i bányavidékre emlékszem, ahol először döbbentem magamra és hivatásomra. Akkor meg akar¬tam váltani a nyomort, prédikáltam és láttam, hogy a munka vallása az egyedüli üdvözítő vallás. Magam is munkás lettem, de a dolgomat nem tudtam befejezni. Volt néhány remek napsütés Arles-ban, néhány kiváló barát, a légkülönb ezek között, aki most valahol egy távoli óceán szigetén keresi az Édent, amelyből régen kiűzött bennünket az öntudat. Talán írni kellett volna, Balzac és Zola, azok ki tudták fejezni magukat egészen, könyvek rengetegében, egy új világot teremtve, amely élni fog, ha ez a mienk eltűnt a föld színéről. Mert ennek barátom, pusz¬tulnia kell. Gachet doktor, ön orvos, ön bizonyára látja, hogy ez milyen gyógyít¬ha¬tatlanul beteg. Talán Japánba kellett volna mennem, a rajz vén bolondjának lábai elé borulni, és meg¬tanulni az egyszerűséget, ami a legnagyobb dolog. A dolgok jellemét eltalálni: ez lesz a jövő szép¬ségideálja, és ehhez az kell, hogy igazak legyünk. Azt kérdezte Gachet doktor, hogy vagyunk? Köszönöm kérdését, nemsokára jól!
És most már Vincent is mosolygott, mint az őszi alkonyat utolsó fénye, amely búcsúzik a tetőktől és a fellegektől. Gachet doktor megnézte a beteg pulzusát, megütötte a térdeit, még egyszer megcirógatta a homlokát, néhány vigasztaló szót mondott neki, azután elsietett fehér köpenyében, mint valami kis szakállas angyal a kárhozottak seregében.
- Nem engednek haza a földemre, meg akarnak ölni. Az én földem a legszebb a világon, mellette van a tenger. Miért kell itt senyvedni nekem, mikor semmi bajom se volna, miért nem engednek haza, ahol a sós levegő visszaadná a kedvemet?
A két pipa füstje szőkén ölelkezett és Vincent látta, amint hatalmas sós cseppek gördülnek végig a paraszt arcán. Mikor a bretagne-i, fölállott, maga elé meredve, olyan volt, mint valami beteg öreg tölgy, amelyet idegen talajba ültettek át. Reves fa, amelyik a gyökereit keresi, sze¬gény. Vincent fölsurrant a nagy, közös hálóterembe. Egy tükörben megpillantotta magát, ide¬gen arc meredt felé. Utolsó önarcképére gondolt és arra, hogy milyen lesz a halotti maszkja…
Mikor a tompa dörrenésre az ápoló és a doktor fölszaladt, az ágyán elheverve találták Vincentet. A rettenetes puskaporszag betöltötte az egész termet, és Vincent fehér-kék kabátján egy nagy folt piroslott. Eszméletén volt, elkényszeredett mosollyal fogadta a megrémült embe¬re¬ket, akik a sebet bekötözték. Vincent a pipáját kérte, amely még ott füstölgött a kis szekré¬nyen az ágya mellett.
- Nem lesz már semmi baj se, kedves doktorom - mondotta, és nagyon messzire nézett. Olyan fénybe, amelytől a földi szem örökre lecsukódik.
A nyelv legtökéletesebb művészetével is nehéz dolog méltán beszélni róla, hiszen a részeges bonni kántor és a tébolyult cseléd fia éppen azt fejezte ki a legmagasztosabban és a legmé¬lyebben, ami túl van az emberi beszéd lehetőségein: a világ lelkét adta, a titkok titkát hirdette, a mindenség akaratát tolmácsolta, maga az isteni lényeg szól hozzánk az ő zenéjében, ebben az igazán abszolút muzsikában. Egy Richard Wagner, egy Romain Rolland próbáltak közel férkőzni művéhez és sorsához, de ők is kénytelenek voltak saru-megoldva állani meg nagysága szentélyében. Őt is csak hódolat illeti meg, nem bírálat, csak hálával járulhat színe elé az ünnep¬lő emberiség. Nagysága nem csupán abban nyilatkozik meg, amit alkotott, de abban is, amit szenvedett és cselekedett. Auguste Comte, a pozitív filozófia álmodó lelkű alapítója egy világi naptárt tervezett, amelyben minden napot az emberiség egy jóltevőjének szentelnének. Annyi bizonyos, hogy az idei kalendáriumban az egész március hónap Beethoven hava a kerek világon.
Egy valódi hőst ünnepelünk, aki soha nem üzent háborút, aki soha nem ölt testvért, aki a Sorssal magával csatázott, aki a Szenvedéssel viaskodott, és aki végezetül a Béke és az Öröm dicsőséges, diadalmas himnuszát énekelte. Ez az igazán igazi hős a lángész erejével és hatal¬má¬val küzdötte föl magát a legszédítőbb mélységből a legnagyobb magasságba, a komor árnyból az örök fényességbe, a szomorúság völgyéből az Öröm hegyére, és most uralkodik a világon és az ő uralmának nem lesz többé soha vége!
Minden lángész valami újat hoz erre a földre, mint az első nagy lázadó titán, Prométheusz, aki a tüzet lopta le nekünk az égből. (Mint kései utóda, Franklin, a villámot.) Columbus egy új világot fedezett fel Castiliának és Aragonnak, Copernicus, a thorni csillagász mintegy új pályát jelölt ki földünknek a mindenségben, Rousseau a szabadság új evangéliomát hirdette, Petőfi megmutatta a magyar Alföld és a magyar Tisza addig elrejtett és ismeretlen szépségeit, Ady Endre a magyar ugar tragikus hangulatát először éreztette, Beethoven pedig az abszolút muzsikát, amely eladdig vagy fejedelmi udvarok egyéni kedvtelését, vagy egyes egyházak áhí¬tatát szolgálta, az egész emberiség vágyainak és akaratának tolmácsolójává avatta, és végül az isteninek nevezett kilencedik szimfóniában a népek millióinak lelkét szólaltatja meg, az emberi közösség halhatatlan és felejthetetlen ünnepi miséjét mondja.
Száz évvel a halhatatlanságba költözése után Beethovennek áldoz az egész művelt világ. Bécs és Martonvásár, Párizs és Peking, Róma és Moszkva, a ragyogó nagy Operák és az egyszerű munkásotthonok ünnepelik a Fájdalom és az Alkotás egyik legnagyobb Emberét, akinek hazája az örökkévalóság. Hol van már az osztrák császárság, de ennek a flamand származású, bonni születésű bécsi muzsikusnak birodalma immár a föld egyik határától a másikig terjed. Beetho¬ven az a lángész volt, aki nem csupán tündökölni tud, hanem világít és melegít is. A szimfóniák és szonáták, a misék és kardalok e páratlan költője szövétneket gyújt sorsunk éjjelében, és mind¬nyájunk lelkébe meleget áraszt végzetünk kietlenségében. Ő maga mon¬dotta, hogy a sze¬gé¬-nyeknek akar zenélni. Szenvedők vigasztalója, elnyomottak szabadítója, elfáradtak föleme¬lő¬je a beethoveni szellem. A szeretet után vágyódott világéletében ez a megsiketült és elhagyatott titán, a szeretet után, amely az isteni színjáték költője szerint a csillagokat mozgatja. A leg¬mélyebb és legmagasztosabb, a tizedik szimfónia, a Szeretet, amely Beethoven életéből és művéből árad felénk, és amely most egy világ kegyeletét és háláját hozza neki.
Mi magyarok nyugodtan és bátran járulhatunk az oltár elé, amelyen az Emberiség áldozata ég, hiszen a ma élő harcos és alkotó művészek között senki sincs közelebb Beethoven elérhetetlen nagyságához, mint a mi két vívódó és győzelmes büszkeségünk, a nagyvilágnak két híres zenésze: Bartók Béla és Kodály Zoltán!
CHAPLIN MŰVÉSZETE
Mikor megjelenik fura figurája a fehér lepedőn - New Yorkban vagy Tokióban, Párizsban vagy Moszkvában, Rómában vagy Abádszalókon, akárhol a kerek világon -, az emberek arca fel¬de¬rül, a tetszés moraja zsong a rejtelmes és kellemes félhomályban. Jön, látják és győz. Nagyobb hódításai vannak, mint Cézárnak és Napóleonnak. A mi nagy Vörösrnartynk azt énekelte Liszt Ferencről:
Hirhedett zenésze a világnak,
Bárhová juss, mindig hű rokon.
Charlie Chaplin ilyen értelemben még inkább hírhedt művésze a világnak. Mindnyájunknak barátja, testvére, jóltevője, vigasztalója. Az udvari bolond a királyokat mulattatta. Charlie Chaplin az egész emberiség mulattatója. Esetlen, félszeg, csetlő-botló alakját milliók és milliók hálája öleli körül.
Művészete bármennyire népszerű és akármilyen egyetemes is, a legmagasabbrendű tulajdon¬sá¬gokból alakult. Mindenekelőtt ebben a csodálatos komédiásban egy mély filozófus szunnya¬do¬zott, aki az idők során és az alakítások rendjén egyre jobban ébredezik.
Chaplin filozófiája az élet és művészet komoly szemléletén alapul, könnyes és véres valóságok talajából fakad. Rengeteg szomorúság, szenvedés és csalódás fejlesztette ki ezt a halk, lemon¬dó, bizarr és groteszk bölcsességet. A kis kalap és a nagy cipő, a tarka mellény és a rongyos nadrág embere a nincstelenek sorsát példázza, az örök emberi balekség végzetét jelképezi. Az élet mindig félretaszítja, felökleli, megpofozza, megtépázza a szegényt, de a művészet, az álom megvigasztalja, megnyugtatja. Szivárványos művészet a Chapliné: könnye¬ken keresztül moso¬lyog. A komédia és tragédia kötelén táncol. Az ő élhetetlen alakja közeli rokona, talán édes testvére az elmés, nemes manchai lovag don Quijote halhatatlan figurájának.
Chaplin mindig fejlődik, egyre mélyül, folyton tökéletesedik. A klasszikus egyszerűség irányá¬ban halad. Egy mozdulattal egy életet fejez ki. Egy hallgatással egy sorsot mutat meg. Fintora mögött fájdalom remeg. Mosolyában a mulandóság beszél. Egy rúgása olyan, mintha a világ fenekét akarná kilyukasztani. Utánozhatatlan és felülmúlhatatlan mester, aki már messze maga mögött hagyta a mesterséget. A teremtő nagyok meredek ösvényén megy végtelen távlatok felé.
Nagy utat futott meg eddig, megalkuvás és megállás nélkül.
Eleinte könnyű burleszkek bohóca volt. De ezen a téren a legnehezebb dolgokat játszva győz¬te, a lehetetlen és a hihetetlen föladatokkal úgy birkózott, mint a macska az egérrel. Ezer ötlete, csínye, tréfája, mozdulata, fordulata volt, mind eredeti, új, váratlan, meglepő, az ösztönösség és tudatosság ragyogó keveredése és kavarodása. A kacagások tomboló viharait támasztotta, a tömegek testvéri nevetésben egyesültek az ő láttára, mindenféle rend és rang különbsége nélkül.
Chaplin egyetemes demokráciáját teremtette meg ezen a földön az általános, élénk derültség¬nek.
Az Aranyláz után jött a Cirkusz. Ez az új alkotás Chaplin művei között olyan helyet foglal el, mint Shakespeare oeuvre-jében a Szentivánéji álom. A meséje végén rejtőző és a végén tisztán és diadalmasan kicsendülő alapeszmére gondolok: az élet óriás színház vagy cirkusz, a sze¬re¬lem szép bolondság, a dicsőség nagy őrültség, az ember végre is magára marad, egyedül a bánattal és az elmúlással. Egészen egyedül. De míg a néző eljut odáig, halálra neveti és sírja magát egy édesbús, isteni komédiás kegyelméből. A világ mai szegénységében és szomorú-ságában jólesik tudni és látni őt, aki a legnemesebb és legegyetemesebb művészet varázsával ringat el mindnyájunkat.
Nem jó, nem jó minden este a fonóba eljárni…
énekelte ablaktisztogatás közben egy kis cseléd a nyolcvanas évek vége felé az udvarunkban és én, óvodás gyerek, oly áhítattal hallgattam, mint egykoron Gellért püspök a szolgálóleányt, aki a kézimalom mellett dúdolgatta a magyarok szimfóniáját. Nem is sejtettem, hogy ez a verbun¬kos ütemű nóta egy időben és egy utcában született velem és hogy az a viaszos arcú, tétova járású, fiatal cigány, aki esténkint hóna alatt a hegedűvel az öreg Hungáriába sietett, a költője ennek a nótának. Hajnalodó lelkem sokáig ringatózott a bűbájos ritmusokon, talán éppen akkor nyiladozott benne legelőször a poézis virága. Azóta sok víz lefolyt a Tiszán, sok dallam termett a cigány szívében, az Ipar utcai apró házak helyén a tudomány palotái emelkedtek, a nóták apjának márvány alakja méláz a szőke folyó partján, őt magát huszonöt esztendeje királyokat megillető pompával és a legjobbakat megsirató részvéttel kísértük utolsó útjára a szegedi temetőbe, de ami a legfőbb dicsőség, dalai élnek, szájról-szájra, szívből szívbe szállnak drága kincseiként szegény magyarságnak.
Vidám világ járta akkor azon a tájon, a holdakat egymás után hegedülték ki a birtokosok alól, mindig akadt úrimuri, dínom-dánom, lakodalom, tor, kárvallató, és ahogy Tömörkény István beszéli, sokszor megtörtént, hogy a Dankó gyereknek föl kellett másznia az eperfára, hogy onnan hegedülje el a harmadnapos mámor rózsás ködében úszó gazda kedvenc nótáját, majd meg a vödörben kellett leszállnia a kútba, hogy onnan húzza a sírvavigadó vendégek fülébe a talpalávalót. Ilyen mélységeket és magasságokat járt meg a szegény cigányfiú, de mi ez a testi nyo¬morúság mélységeihez és a lelki vágyak magasságaihoz képest, amelyek oly korán ébresz¬tet¬ték Dankó Pistában a szunnyadó zsenit?
A nagy érzés is hamar megdobogtatta szívét: Joó Ferencnek, az elkallódott piktornak serdülő leánya, a szép Ilona rajta felejtette a tekintetét. Kölcsönösen megtetszettek egymásnak és mivel az apa hajthatatlan maradt, Pista ősi szokás szerint megszöktette a lányt és a városban rövi¬de¬¬sen egy¬be¬keltek. A schilleri kunyhó-teóriára alapították boldogságukat, és éltek, mint két madár egy ágon.
Erdélyi Náci, a derék prímás volt első megértője és mecénása Dankó Pistának, de Onody Kálmán, a jeles másodprímás is sokat tett az érdekében. Szeged aranykora kezdődött ebben az időben, Tisza Lajos udvarában szólt a nóta, Urbán Lajos, akit Kukaccá neveztek ki, szintén akkor tűnt föl, Ferenc József 1883 őszén az akkor épült gyönyörű francia barokk városháza dísztermében legmagasabb elismeréssel hallgatta Erdélyi Nácit, aki a király fülébe húzta Dankó Pista alkalmi darabját: Szeged szebb lesz, mint volt. Őfelségének nagyon megtetszhetett az ágrólszakadt cigánygyerek szerzeménye, mert a krónikás szerint, másnap egy ékszert adomá¬nyozott a dalköltőnek. (Ez az ékszer három napig tartott, mint minden csoda, azután odaván¬dorolt, ahol annyi dicsőség maradványa hever: a zálogházba.)
Dankó Pista pedig hegedült tovább a szegedi rekonstrukció éjszakáiban, és jó sorsa (sors bona, nihil aliud) hamarosan összehozta a lelke felével: Pósa Lajossal. A Hungária bohém¬asztalánál sorra-rendre születtek a nóták, Pósa írta a szöveget, Dankó kipengette hozzá a dallamot. Erre az ideális költői frigyre méltán rá lehetett mondani, hogy: Páros élet a legszebb a világon!
(Ha úgy néha szelíd alkonyatkor eltűnődve álldogálok a márványcigány előtt, az az érzésem támad, hogy fáj neki ez a nagy magányosság, mintha a szomszédos tisztás felé integetne a he¬ge¬dűjével, mintha mondogatná: nem jó a cigánynak egyedül lenni, emberek, szegedi magyarok, szobrot Pósa Lajosnak!)
Dankó Pista közben megtanulta a kottaírás magas tudományát és a fonóról szóló nóta után kö¬vet¬keztek a többiek: Szőke, barna kislány, csitt, csitt, csitt… Egy csillag se ragyog már az égen… Még azt mondják nincs Szegeden boszorkány… Vásárhelyi sétatéren Béla cigány muzsikál… Hallod rózsám, Katika… Darumadár gyere velem, majd Molnár György népszín¬művébe, a Balassa Ármin Szegény Laci-jába írt nóták vadrózsabokra, mind. Mikor Blaháné egy bukott darabban elénekelte Dankó diadalmas dalát (Habra hab siet…), akkor már az országos dicsőség verőfénye hullott a szegedi cigány sok éjszakától sápadt homlokára.
A csalogány és a pacsirta után jött a fülemüle: Pósa Lajos után Gárdonyi Géza, a hallgatag ezer¬mester, az édesbús mindentudó lett a másik nagy szövegírója Dankó Pistának. A kilencve¬nes évek kanásznótái, a Göre nóták a magyar humor elragadóan kedves dévajságai örökítették meg ezt a társulást. (Most olvasom, hogy egy budapesti magánszínház Gárdonyi regényéből készült színjátékban eleveníti föl ezeket a pajzán remekeket, talán elkésve siet, hogy pótolja a szegedi városi színház nagy mulasztását, amely a huszonötödik évfordulón egészen elfeledke¬zett a szegedi nótafáról, aki pedig több népszínművet is írt. Ezek egyikében, a Pataki lányok¬ban Dezséri Gyula, az istenadta magyar művész pályája egyik legzajosabb sikerét aratta.) Még egy miniszterelnök népszerűségéhez is hozzájárult a szegedi cigány, akinek Wekerle hozta törvénybe… kezdetű recepciós dala diadallal járta be akkoriban az egész országot.
A millennium után Budapestre sodorta a sorsa a nótafát, aki sohase tudott igazán gyökeret verni a számára idegen aszfaltban. Kerepesi úti kávéházak közönségének húzta a magyar nótákat, majd daltársulatot alakított (nők is voltak benne), és elindult velük a vidékre: 1900 őszén Nagyváradon egy fiatal, sápadt, égőszemű újságíróval került össze. Ez az ifjú legény mámoros lett a nótáitól és verset írt hozzá, amelyet egy ünnepi vacsorán olvastak fel a dalos cigány előtt. Ady Endrének - mert ő volt az ifjú - ez a legszebb, legigazabb, legerősebb verse a Még egyszer kötetében, egy kamasz zseni hódolata a másik nagyság előtt, aki eredendő ma¬gyarságát új lángra lobbantja a költőnek, akit úgy, úgy húz magához az idegen isten, de aki mégis győztes, mégis új és magyar lesz nemsokára. Ady Endre háromszor ismétli ebben a vallomásos, ébredéses versében:
Még Élesdre is elkísérte a vándor hegedűst az ifjú Ady, aki pedig nehezen mozdult ki váro¬sából, a vak Gyulát hallgatva mindig: kárhoztatni a váradi éjben.
Dankó Pista útja a külföldre is ívelt, bizony, még a messze Moszkvát is megjárta dalos csa¬pa¬tával, amelynek lelke Helvey Gyula volt, Helvey Laura öccse, zongorista, harmóniumos, és kottaíró. (A társulat egyik nőtagja még itt él Szegeden, a szép idők emlékein andalogva.)
Most van a nap lemenőbe…
Szép temetése volt. Először Budapest búcsúzott el tőle, akit visszavárt a szegedi televény. Herczeg Ferenc indította utolsó útjára az Alföld szívébe. Szegeden az egész város ott volt a koporsója mellett, ahol Tömörkény és Pósa Lajos istenhozzádja várta. Az özvegye és édes¬anyja ballagott a halhatatlan diadalszekere után, Urbán Lajos, a hűséges Kukac vitte az eltörött hegedűt, s az összes cigányzenekarok húrjain felzendültek a soha el nem múló melódiák. Ott muzsikált a vásárhelyi Béla cigány is, Czutor Béla, akinek hírét egy Dankó-nóta adja által nemzedékről nemzedékre.
Fajából kinőtt cigány - ez volt valójában a mi Dankó Pistánk, akiről a magyar népdal zenei fejlődésének avatott történetírója, dr. Fabó Bertalan korszakos könyvében úgy beszél, mint aki a népiesen magyar nótának első mestere ezen a tájon. Ez a tanulatlan népzenész onnan merített, ahol az ősi, örök szépségek forrása fakad: az alföldi magyarság leglelkéből. Maga szokta mondogatni, hogy ha a Tisza partján sétál, akkor megduzzad a lelke, mint tavasszal a szőke folyó. Dankó az első alkotó és az első igazi nótaköltő cigánya a magyar művészetnek, mert hiszen Bihari János palotás és toborzó táncokat szerzett, Lavotta az úri rendhez tartozott, Csermák germán hatásra komponált, Rózsavölgyi pedig, akit Petőfi Sándor verse is megörö¬kített, zsidó volt. Az ázsiai cigánylélek, ez a rejtelmes, borongós és ujjongó géniusz itt a Tisza táján, a szegedi homokon ébredt paraszt zsályaként magyarrá és teremtövé Dankó Pista mu¬zsikájában. Olyan szegedi csoda ez, a magyar átlényegülésnek olyan boldogságos titka, mint az, amelyik a másik halhatatlan Pistát, a Steingassner-fiút Tömörkény Istvánná változtatta. Van itt valami a nyárfák zenéjében, a puszták csöndjében, valami, ha azt ki tudnók mondani…
Éppen az idén, a német dalkirály, Schubert százesztendős halhatatlanságát egyre-másra ünnepelik Szeged művészi körei. A nagy bécsi zeneköltő emlékének áldoznak most derűre-borúra városunkban. Méltó és igazságos ez a kegyelet, ez a hódolat, ez az áhítat, ez az ájulat, de talán nem ártott volna Dankó Pista huszonöt esztendős halhatatlanságának is szentelni egy kis időt és fáradságot. A szegedi Schubert is bevonulhatna a szegedi kultúra templomaiba, különösen mai napság, amikor vad idegen ritmusok szennyes árvize készül elönteni a magyar gátakat! Urak, úrfiak, válogatott cigánylegények, a Dankó Pista eltörött hegedűjét meg kell reperálni, mert különben nemsokára darabokra hasad a világ legfájdalmasabb és legdicsőségesebb eleven hangszere is: a magyar nép lelke!mek.oszk.hu/06500/06522/06522.doc