Én szégyellem magam helyettük – Hargita Népe online
Én szégyellem magam helyettük
Hargita Népe	 2018. Júl. 19.
Körülbelül egy hónappal ezelőtt hemzsegtek a hírek a román diplomáciai bakiktól, és hogy ez mennyire súlyos dolog, jól szemlélteti a tény, hogy én magam először az Euronews angol nyelvű híroldalán találkoztam mindhárom esettel.
Az egyik bakit Jászvásáron követték el: Paul Brummelt, Nagy-Britannia romániai nagykövetét (aki egyébként idén itt volt Csíkszentsimonban, a megyei farsangtemetésen is) látták vendégül. A protokollnak megfelelően kis, asztalra állítható zászlókat készítettek elő a polgármesterrel történő találkozó idejére. Igen ám, csak a brit zászló az nem a ma használatos Union Jack volt, hanem Anglia 1606 és 1801 között használt lobogója, amelyen még nem jelölték Észak-Írországot. Szegény Paul Brummel ezt még mosolyogva vette tudomásul, de el nem tudom képzelni, hogy tudta megállni röhögés nélkül, amikor két hétre rá Buzăuban Izland zászlója állt előtte az asztalon a Union Jack helyett. A nagykövetnek hamarosan lejár a megbizatása, és szinte biztos vagyok benne, hogy bárhová is helyezik át, ez a két baki megmarad a legélénkebb emlékei között az országunkról.
Amúgy nemcsak a britekkel szeretnek packázni a román protokollszakértők: június közepén Konstancán Észtországnak konzulátust nyitottak. A jeles eseményen ott volt maga Jüri Ratas észt miniszterelnök, valamint román kollégája, Viorica Dăncilă. Az egy dolog, hogy a kormányfőnk annak ellenére, hogy az előző három napot Észtországban töltötte kollégája társaságában, és amikor felszólalt Konstancán, nem jutott eszébe Jüri Ratas neve – ezt már megszoktuk tőle, meg sem lepődünk. De hogy az észt zászlót fordítva állították fel, ráadásul egy külképviselet avatóján… Tudják, mit csinált Jüri Ratas? Fogta magát, felállt, és megfordította a zászlót, hogy a színek megfelelő sorrendben legyenek.
Én még most is szégyellem magam mindhárom eset miatt, ha eszembe jut, pedig tényleg nincs közöm hozzájuk. Egy bajom ezzel az egésszel: félek, hogy a diplomáciai bakik elkövetői hamarabb elfelejtik ezeket az eseteket, mint azok, akikkel elkövették. Azt hiszem, itt kezdődik az a társadalmi minimum, amit ez az ország valamiért soha nem tud megugrani.
Visszatekintő (július 19.)
Irodalmi bölcsőink Hargita megyében 11. (befejező rész)
Vigyázni az értékeinkre
Remény a reménytelenségben
A szociális érzékenységről
Parajd–Praid