Az előző időmenedzsment-cikkemben azt fejtegettem, hogy szerintem a legjobb út ahhoz, hogy az idődet jól menedzseld, hogy elhagyod (vagy legalábbis minimalizálod) a külső és ebből eredő belső, vélt vagy valós időnyomást, meg persze az ezzel járó menetrendszerű bűntudatot és szorongást, hogy mennyi mindent kellene megcsinálnod és azt te megint nem csináltad meg. Meg azt is írtam, hogy az időmenedzsment valójában értékmenedzsment. Az meg nem éppen egyszerű dolog, mert a mélysodorban, gyökerek szintjén levő alapvető értékeinket sokszor nehéz pontosan megnevezni (mármint akkor nehéz, ha igazán őszinték akarunk lenni magunkhoz; ha csak társadalmi konvenciók szerinti normákat szeretnénk iskolásan elszavalni, akkor könnyű), még nehezebb ennek mentén priorizálni, és még annál is nehezebb mindezt a gyakorlatba ültetni. De nincs más út szerintem, muszáj innen kezdeni a dolgot: melyek az én jelenlegi, erre az életszakaszra vonatkozó alapértékeim, amelyekre az időmet szánom.
Vagy szeretném, ha szánnám.
Már az Örömterv-csoportban (ahol mindig van egy aktuális topik - az időmenedzsment is volt már... gyertek, beszélgessünk!) is megírta valaki, hogy ez sokat segített neki. Nekem egyenesen rengeteget. Túlzás lenne azt állítani, hogy megváltozott tőle az életem, mert az más dolgoktól változott meg, de hogy a 10 legkönnyebben megvalósítható és leghasznosabb lifehack toplistámon rajta van, az biztos. Ennyire egyszerű:
Ilyenek a napi apró-cseprő dolgaink tömegével. Felhívni a fogorvost és időpontot kérni. Átküldeni egy doksit, amit emailben kér valaki. Rákattintani a fizetés most gombra egy webshopban, amin hosszas keresgéléssel kinéztem vmit, de napok óta halogatom, hogy megvegyem (hátha lesz jobb... nem lesz). Kisúrolni a mosogatót a konyhában (nekem minden ilyen súrolós takarítási művelet nagy mumus, de valójában kevesebb, mint 2 perc darabonként és így legalább nem halogatom tovább). Ilyesmiből mindenkinek több is van egy nap. Csináld meg azonnal és ne halogasd, ha 1 másodpercnyi mérlegeléssel arra jutsz, hogy az kevesebb lesz, mint 2 perc! Mérhetetlenül nagy idő- és frusztrációspórolást jelent és elég könnyű betartani, mert annyira egyszerű és egyértelmű ez a szabály, hogy nem ad kibúvót alóla. Köszönet érte David Allen! (Aki a GTD időmenedzsment-rendszer megalkotója.)
Az a legjobb az egészben, hogy ahelyett, hogy frusztráló lenne a dolog, hogy valami rég halogatott, felgyülemlett cuccnak állsz neki, ahogy eltelik az első 10 perc (ami borzalmas, mert az elején ijesztően soknak és végeláthatatlannak tűnik az egész), utána egyre jobb lesz. Belemerülök, elmélyedek benne, és pont azért, mert biztosítom magamnak, hogy most ne kelljen figyelnem másra, csak erre az egy feladatra, ezért felszabadító is tud lenni a tevékenység. Van amikor gálya, van amikor szárnyalás, vagy full relax - de mindegyik tud belefeledkezős jó érzést adni. A gépies rutintevékenységek is ki tudnak kapcsolni (pl. két hónapja halogatott vasalnivalók); az ötletelős, tervezős, újat létrehozós szellemi feladatok is (pl. egy új képzési vagy coaching tematika kidolgozása); és igen: én így pihenek, ezzel a módszerrel, így a többórás, rendszeres kikapcsolódós lazulások (évente egyszer-kétszer a többnaposak... hű, de várom már a következőt!) is elérik a céljukat: tényleg pihenek és töltődöm.
Nem lehet úgy élni, hogy nem látunk ki a napi teendőkből. Illetve de, nagyon is lehet, de nem érdemes. Mindannyiunk hétköznapjait az ismétlődő, rutinszerű tevékenységek strukturálják. Munkaköri kötelességek, hivatalos ügyek intézése, a levelezésünk kézbentartása (sziszifuszi munka), a háztartási feladatok (még sziszifuszibb) stb. Ha nem figyelünk, ezek ELVESZIK MINDEN IDŐNKET.
Ha hagyjuk, és ha nem vagyunk ebben tudatosak, akkor a hétfő után jön a kedd, egyik hónap után a másik, egyik évet követi a másik, és olyasféle statisztikákat tudunk csak elmondani arról, hogy mivel töltöttük az időnket, mint hogy hány adag szennyest mostunk ki, hány csekket fizettünk be, hányszor csináltuk meg az éves jelentést a munkahelyünkön vagy hányszor voltunk szülői értekezleten. Igen, és mi történt még? Tényleg, mi is???
Amikor elúszós, rutinszerűen csordogálós, sok feladattal sodródós hetek után ránéztem az elmúlt időszakra, akkor előfordult, hogy elkeseredtem, mert azt éreztem: basszus, ez most már mindig ilyen lesz??? És egy pillanatra úgy tűnt, hogy igen. És az nem volt jó. Az én válaszom erre pedig az, hogy:
Perspektíva. Kétféle: személyes és univerzális.
Ami csak a tiéd - és ami egyetemes.
a) élethosszig tartó tervezés (life-plan)
Életpálya-tervezésnek is hívhatnám, de azt már kisajátította magának a munka világa, pedig mennyivel több egy ember élete, mint a karrierje és a munkája! Mindenfélét lehet tervezni a saját életünkre, amiből jó esetben még több évtizednyi hátravan. Nekem például van egy bakancslista-füzetem, amiben tematikusan vezetem, hogy mi mindent szeretnék még látni, megtapasztalni, megtanulni stb. az életben (nem a következő 2 évben, hanem a halálomig...). Folyamatosan bővítem a sort, és meg is valósítok belőle ezt-azt.
Ez az emberi léptékű, jól tervezhető, reális célok kitűzésére alkalmas időtáv. A következő egy évre mindig bátrabban tudunk tervezni, mintha a következő hétről lenne szó, de nem tűnik annyira meseszerűen távolinak, mintha azt mondanánk: majd nyugdíjas korunkban! Épp a jól belátható, de kellő teret és szabadságot adó időtartam, amikorra akár változtathatunk valamin, új dolgokba foghatunk vagy irányt válthatunk. Ha nem megy jól egyedül, akkor gyere el éves tervezésre - nagyon hatékony és motiváló módja a következő időszakra való rákészülésnek!
Rendszeresen nézek tudományos filmeket, pl. az űrkutatással kapcsolatban, imádom a természetfilmeket és egyre jobban érdekel a természeti jelenségek tudományos magyarázata, az emberi test működése. Gimis koromban egyáltalán nem érdekelt a fizika, a kémia, a biológia is csak kevéssé... de mostanában egyre jobban izgatnak a természettudományok. Szeretném érteni a világot körülöttem - és nem csak használni. Mindezzel párhuzamosan egyre inkább hálás tudok lenni azért a csodálatos körforgásért, hogy a telet a tavasz követi, hogy a fák rügyezni kezdenek, ha itt az ideje, hogy minden reggel láthatok napfelkeltét, ha elég korán kelek, hogy a hold megint teli van, majd fogyni kezd az éjjeli égen. Egyre jobban látom ezeket a csodákat, érzem ezt az univerzális rendet és ez áhítattal tölt el.
Nem vagyok vallásos ember, de ez a fajta egyetemes állandóság és mégis folyamatos változás szinte misztikus ujjongást kelt bennem, ha rágondolok. És ez baromi sokat segít, amikor battyogok hazafelé a sarki közértből szatyrokkal a vállamon, sóhajtok egyet, hogy mennyi dolgom van még ma... és nekem nincs időm semmire... aztán meglátok egy makulátlanul hófehér, taposásmentes, szikrázóan csillogó hófoltot a járda mentén, a városi piszokrengetegben... És akkor azt érzem, hogy helyükre kerülnek a dolgok, én meg egyensúlyba: 1. mert minden rendben van, igenis sok, nagyon sok időm van; 2. mert mi az én kis egyéni életem és cetlire firkantott teendő-listám a természet rendjéhez és időtlenségéhez képest. Persze nagyon is sok, de én is csak része vagyok valami nagy egésznek.
És akkor fellélegzek, hogy szuper: tök jó, hogy élek! Keressetek természeti csodákat mindenütt - mert sok van. :-)