Jóga - India világa 3. - részletek
- részletek a kiadványból
Pancságni-szádhanaBenáresz, az élet városaAz indiai tantra világképeIndiai táncok
Hogyan jelent meg isten az életemben?
Részlet Szvámí Sivánanda önéletrajzi írásából
E kérdéssel kapcsolatban könnyű lenne egyszerűen csak annyit mondanom: „Nos, a hosszú ideig tartó szigorú önmegtartóztatás és a rendszeres meditáció eredményeként, mikor a Szvargásramban éltem, darsanban részesültem, valamint számos Maharsi áldásában, és egyszer csak megjelent előttem az Úr Srí Krisna formájában.” De nem ez lenne a teljes igazság, és nem is adna kielégítő választ az Istennel kapcsolatos kérdésre, aki végtelen, határok nélküli, szavakkal leírhatatlan, elménkkel felfoghatatlan. A kozmikus tudat megjelenése nem véletlenül történik az emberrel, mint egy baleset. Tövises út vezet e csúcshoz, számos lépcsőfokkal, buktatóval. Én végigjártam ezt a nehéz utat lépcsőről lépcsőre, de minden lépésnél tapasztalhattam, hogy Isten megjelenik az életemben, s könnyedén továbbemel a következő fokra. Apám nagyon kedvelte a szertartásos imádkozást, ebben igen rendszeres volt. Gyermeki énem az általa tisztelt képet tartotta Istennek; nagy örömmel segítettem az imádatában azzal, hogy virágokat és egyéb szertartási kellékeket hoztam neki. A mély, belső elégedettség, melyet ezen alkalmakkor apám és én éreztünk, elültette bennem az erős meggyőződést, hogy Isten benne él azokban a képekben, amelyekhez odaadó hívei imádkoznak. Ez volt az én első találkozásom Istennel, így helyezte lábamat a spirituális létra első fokára. Felnőttkoromban kedveltem a testedzést, az erőteljes testgyakorlást. Vívni egy kaszton kívüli ember tanított – egy haridzsan. Csupán néhány napja jártam hozzá, amikor tudatták velem, hogy egy bráhmin nem válhat egy „érinthetetlen” tanítványává. Alaposan átgondolván a dolgot egyszerre úgy éreztem, hogy az, akihez mi otthon fohászkodtunk, most megjelent eme „érinthetetlen” szívében. „Szóval mégiscsak ő az én gurum” – gondoltam. Azonnal felkerestem, virágot, édességet, ruhákat vittem neki, virágfüzérekkel ékesítettem, és virágot szórtam a lába elé, majd leborultam előtte. Így jelent meg Isten az életemben azért, hogy letépje a kasztok közötti megkülönböztetés fátylát. Hamarosan még több hasznát leltem értékes meglátásomnak, mivel orvosnak készültem, aki mindenkit szolgál, így a kasztok közti különbségek fenntartása óriási ellentmondásban lett volna a mesterséggel. Mivel e homályt Isten fénye eloszlatta, természetessé és könnyűvé vált számomra, hogy mindenkit egyformán szolgáljak. Különös örömömet leltem minden olyan szolgálatban, mely az emberi nyomorúság gyógyításával vagy enyhítésével járt. Ha jó gyógyszerre találtam a malária ellen, rögtön úgy éreztem, az egész világgal tudatnom kell. Mohón magamévá akartam tenni minden, betegségmegelőzéssel, betegellátással vagy gyógyítással kapcsolatos új ismeretet, és legszívesebben rögtön mindenkivel megosztottam volna. Később Malájföldön Isten a betegek formájában jelent meg nekem. Nehéz lenne utólag bármely esetet kiragadnom, de talán ennek nincs is jelentősége, mivel idő és tér csupán az elmében létező fogalmak, Isten számára nincs jelentésük. Ma már egyetlen eseményként tudom tekinteni életem Malájföldön töltött időszakát, amikor Isten a betegek és szenvedők formájában mutatta meg magát. Az emberek nemcsak fizikailag betegek, hanem lelkileg is. Néhányuk számára az élet nem más, mint elhúzódó halál; mások jobban várják a halált, mint amennyire örülnek életüknek, és vannak, akik siettetik a halált – mivel képtelenek szembenézni az élettel –, s öngyilkosságot követnek el. Úgy gondoltam, ha Isten nem pusztán pokolnak teremtette ezt a világot, ahová a gonoszok vettetnek szenvedésre, és ha van valami más, mint eme nyomorúság és reménytelen létezés (ahogyan ösztönösen éreztem is, hogy muszáj lennie), akkor azt meg kell ismernem és tapasztalnom. Életem e döntő pillanatában történt, hogy Isten kolduló szerzetesként jelent meg előttem: tőle kaptam első leckémet a védántából. Ez világított rá földi életünk pozitív oldalára, az emberi lét valós céljára. És így kerültem Malájföldről a Himalájába. Isten most annak a mindent felemésztő vágynak a formájában jelent meg bennem, mellyel őt mindenkiben látni akartam. Gyorsan haladtam a meditációval és az önzetlen szolgálattal, és jöttek is a különböző spirituális tapasztalatok. Eltűnt a test, az elme és az értelem, mint korlátozó, járulékos fogalom: az egész Univerzum az ő fényeként ragyogott. Ekkor Isten e fény formájában jelent meg, melyben minden az ő alakját vette fel, és amelyben a fájdalom és a szenvedés – mely úgy tűnik, mindenkit kísért – káprázat volt csupán, tudatlanságunk által létrehozott illúzió, mely az emberekben bujkáló alantas érzéki vágyból táplálkozik. Még egy utolsó akadályt le kellett küzdenem, hogy igazán megértsem: minden csak Brahman. 1950 elején – január 8-án – az Úr egy félőrült gyilkos személyében jelent meg előttem, aki megzavarta éjjeli szatszangunkat az ásramban. Próbálkozása kudarcot vallott. Leborultam előtte, imádkoztam hozzá, és hazaküldtem. A rossz azért van, hogy a jót dicsőítse. A rossz csak a felszínen az; fátylán túl ott ragyog mindenkiben az egyetlen Én. Itt érdemes megemlíteni egy figyelemre méltó tényt. Jelenlegi fejlődésünk során semmi sem vész el, amit már egyszer magunkénak vallhattunk. Egyik cselekedetünk a másikra épül, azzal eggyé olvad: ennek gyümölcse lett a jógaszintézis. Isten képmásainak tisztelete, a betegek szolgálata, a meditáció, a kozmikus, a kasztok és hit korlátait átlépő szeretet gyakorlása tárult fel előttem, s ennek mindenekfelett álló célja: a kozmikus tudat elérése. Ezt a tudást azonnal meg kellett osztanom mással is, és saját létezésem szerves részévé kellett tennem. Küldetésem erőre kapott, és egyre ismertebbé vált. 1951-ben bejártam Indiát. Isten ezután a megnyilvánult világ kozmikus alakjában jelent meg előttem – hívők tömegeinek alakjában, akik alig várták, hogy az isteni lét igazságairól hallhassanak. Minden jógaközpontban azt éreztem, hogy Isten beszél rajtam keresztül, ő maga terjed szét előttem kozmikus alakjában, hogy emberek sokaságaként hallgatómmá váljon. Velem énekelt, velem imádkozott, beszélt és hallgatott. Szarvam khalvidam Brahma – valójában minden Brahman.
Pancságni-szádhana
Szvámí Szatjánanda Szaraszvatí tanításából
A pancságni öt tüzet jelent, a pancságni-szádhana pedig az öt tűz kiállását. Ez a prájascsittaként ismert tisztító szertartás. A pancságni-szádhana három részből áll. Elsőként az öt külső tüzet kell kiállni; négy tüzet gyújtanak a négy égtáj felé, az ötödik tűz pedig a nap az égen. Ezután az öt belül tomboló tüzet kell kiállni, melyek: a szenvedély (káma), a düh (kródha), a kapzsiság (lóbha), a kötődés (móha) és a féltékenység (mátszarja). Ezt a szintet pasupati vrataként is ismerik, mely az arra tett szent fogadalom, hogy az ember le fogja győzni állati természetét. Ezt követi a tűzön való öt meditáció. A pancságnit az uttarájana alatt gyakorolják, amikor a nap az északi féltekén jár, makara-szankrántitól (január közepétől) karka-szankrántiig (július közepéig). A megszabadulásnak két ösvénye létezik, északi és déli. A pancságnit az északi fény és ragyogás útján végzik, amely a lélek megszabadulása végett követendő ösvény. Azután a lélek bármely formát magára ölthet, választása szerint. Ily módon e vezeklés révén elérhető a halhatatlanság. A déli ösvény a születés és halál körforgását követi, és a sors szorításából nem ereszti a lelket. A pancságnifogadalmat tizenkét, kilenc-, három- vagy egyéves időtartamra lehet letenni. A gyakorlat egyik követelménye az elemek feletti uralom (mind fizikai, mind pedig metafizikai formájukban). Tiszta, rendíthetetlen odaadásra, kitartásra és hatalmas mennyiségű energiára is szükség van. A fogadalom teljesítésekor azt, amit általa elértünk, másoknak adjuk tovább kegyelem és áldás formájában. Ez az adás legmagasabb szintje, mely elvezet a természetes és folytonos meditációhoz. Ebben az állapotban a meditáló és a meditáció tárgya egymásba olvad. 1990-ben kilenc évre szóló pancságnifogadalmat tettem, nem sokkal azután, hogy Rikhiába érkeztem. Az első évben egy tüzet álltam ki minden áldott nap, és ötöt a púrnima (telihold) és az amávászja (újhold) napjain. A második évben két tüzet gyújtottam mindennap, s ötöt teliholdkor és újholdkor. Ekképpen minden évben újabb tűz adódott a meglévőkhöz, és az ötödik évben mind az öt tűz égett az év minden napján. A tényleges pancságni-szádhanát az évnek csupán hat hónapjában végzik, napkeltétől napnyugtáig, azonban a tűz egész évben ég. A pancságni-szádhana alatt az ember dzsapázhat, mantrázhat, énekelhet bhadzsanokat, de akár a vízipipát is szívhatja. Az számít, hogy a meggyújtott tüzek között üljön. Az első néhány napon különleges hamuból bhaszmát kell készíteni, hogy védekezésképpen bedörzsöljük vele a testet, de a későbbiekben a test elvan e nélkül is. Az erre a szádhanára vonatkozó információt az idevágó szakirodalomban találjuk. Ez a szádhana egy vezeklés, amelynek azért veti alá magát az ember, hogy a szannjászinküldetés időszakában összegyűlt karmát lemossa magáról. Amikor követő lesz belőlünk, azt se nem pénzért, se nem azért tesszük, hogy a követők népes táborát gyarapítsuk. A szellemi kereső mindent Istenre hagy, spirituális keresése során mégis felhalmoz némi karmát, bár különbség van az ember otthonában családfenntartóként gyűjtött karma és az ásramban követőként eltöltött napjai során felhalmozott karma között. Gurum, Szvámí Sivánanda utasításait követve tizenkét évig maradtam risíkési ásramjában, majd Mungérbe mentem, ahol a karma kereke hatalmas lendülettel mozgásba jött. Olyan volt, mintha egy kormos házba léptem volna be, hogy ott éljem az életem. Elkerülhetetlen volt, hogy be ne kormozódjak. Minden vágy nélkül tettem a dolgom, és bár niskáma szévát és guru szévát végeztem, mégsem tudtam elkerülni a karma szennyét. A tettek világa a májá világa, és a májá válogatás nélkül mindenkin ott hagyja a keze nyomát. Egy szannjászinnak tehát vállalkoznia kell a pancságniszádhanára, hogy lemossa magáról a feladata végrehajtásával töltött életének karmáját. A szádhanához a legmegfelelőbb kor a nyolcévestől a harmincévesig terjedő időszak. Milyen szádhanát végez egy hetvenéves? Isten sugallata szerint cselekedtem. A kinyilatkozás nem az elmémből, hanem legbelső lényemből áradt, s ezért is hallgattam rá. Saját fülemmel hallottam a hangot. Most már nehéz elhinnem, hogy elvégeztem a pancságnit; ez csak Isten kegyelméből sikerülhetett. A pancságni rendkívül nehéz vezeklés, amelyben egyáltalán nem voltam járatos. Aggódtam, mivel nem jól bírom a hőséget, és azt gondoltam, ki fogok száradni, és megbetegszem. Ám Tulszí istennő áldásainak köszönhetően valahogyan mégis túléltem. Pancságni-szádhanám kezdetekor Tulszíhoz imádkoztam egészségért, és ő megadta nekem ezt a kegyet. Szellemi gyakorlásom szakadatlanul folytatódott. Nem száradtam ki, nem betegedtem meg, és egyszerre nyolc órán keresztül képes voltam ülni minden fájdalom nélkül. A pancságni öt évig tartó tapasz volt. Ott ültem az öt tűz között napkeltétől napnyugtáig, január 14-től, a bak napfordulójától július 16-ig, a rák napfordulójáig. Egy tűz észak felé, egy dél felé, egy kelet felé és egy nyugat felé nézett, az ötödik tűz pedig maga volt a nap. Egyszer a hőmérséklet kilencven fokig is felment. El tudjátok képzelni, milyen meleg az? Az átlaghőmérséklet ötven fok volt. Időnként hatvan fokra is felszökött, amikor feltámadt a forró szél. Amikor reggel meggyújtottam a tüzet, bhaszmával, szent hamuval dörzsöltem be a testem. A bhaszma még jobban felerősítette a hőérzetet, az áldás érzésével egyetemben. Amikor a szél rám fújta a szikrákat, fekete foltok borították a testemet, ezért tettem rá a bhaszmát, hogy megvédjen. Egy mahábhaszmának nevezett különleges bhaszmát készítettem, ahogy az a Déví Bhágavata Puránában le van írva. Ez ghíből készül, tizenegyszer kezelik különböző gyógynövényekkel, majd mézet és más összetevőket adnak hozzá. Reggelente ezt kentem magamra. Olajat nem használtam, és naponta csak egyszer ettem. A kiszáradás elkerülése végett egész nap friss kókusztejet ittam. Bhólánáth mindig ott ült velem a pancságni alatt. őt is mahábhaszmával dörzsöltem be. Bhólánáth fajtiszta farkaskutya volt, az a fajta, akit nyáron légkondicionált szobában szokás tartani, de ő ott volt velem a pancságni tüzes katlanjában. Naponta egyszer ivott, és egyszer vizelt. Én is csak egyszer vizeltem, mivel a nagy hő hatására minden testnedv kiszárad. Csak az képes kiállni az öt külső tüzet, aki lebírta az öt belső tüzet. A tüzek elkerülése és a velük való szembenézés nem ugyanaz. Én nem tértem ki előlük, hanem a szemükbe néztem. Az öt belső tűz a szenvedély, a düh, a kapzsiság, a kötődés és a féltékenység. Ez az öt belső tűz kiszárítja az ember legbelső lényét. Isten nagyon kegyes hozzám, erős és egészséges testet és ép elmét adott nekem. Mindvégig megsegített, akárcsak most. Úgy köszönöm meg ezt neki, hogy csak arra használom ezt az eszközt, hogy őrá emlékezzek. Hat év után a tüzet különleges oltárrá alakítottam át; a tüzet hamu alá rejtettem, de életben tartottam, hogy alatta égjen. A hamu alá rejtett tüzet, mely az öt belső tüzet jelképezi, két éven keresztül ápoltam. Ezt követte a tűz mantrával történő imádata az utolsó évben, amely után elvégeztem a púrnáhutit, vagyis végső felajánlást. Pancságni-fogadalmam 1998-ban teljesedett be. A pancságni még mindig ég a Paramahansza Alakh Baránál, s napfelkeltekor és napnyugtakor minden áldott nap szertartást mutatnak be előtte illatos növényekkel.
Benáresz soknevű, sokarcú, soktitkú, soksokkú város. Amikor először látogattam el ide, annyit tudtam róla, hogy Siva szent városa – és hogy a halál városa. Hogy meghalni jönnek ide az emberek, mert a legtöbb hindu egyetért abban, hogy aki itt hal meg, akinek testét itt égetik el, akinek hamvait itt szórják a szent Gangeszbe, az nem tér vissza többé a létforgatagba, hanem azonnali megváltás lesz az osztályrésze. Azt vártam tehát, hogy a halál lengi majd körül a helyet: magasztosan vagy alantasan, nyomasztóan vagy felemelően, komoran vagy nyugodt derűvel. Tévedtem. Benáreszt az élet hatja át. Az élet hömpölyög a belváros keskeny sikátoraiban és a külváros széles – de a forgalomnak még mindig túl szűk – főútjain; az élet pezseg bazárjaiban, lengi be a levegőjét, zeng a partjain, mosolyog gyerekei arcán. Igen, ott a halál is. A nagy halottégető fölött a nap huszonnégy órájában ködlik a halotti máglyák füstje, a folyón az elhunyt ősök tiszteletére eregetett mécsesek úsznak apró levélcsónakban hunyorogva, és bizony olykor egy-egy emberi holttest is a felszínre bukkan közöttük. Talán éppen a komor kontraszt teszi, hogy oly nagy erővel érezhetjük itt az életet, szinte kézzel tapintva az emberiség és emberség lüktető pulzusát. Mellbe vág a város. Sok európai viszolyog is tőle. Van, akit a nyüzsgő tömeg taszít, van, aki a sikátorok kövezetén virító tehénlepénytől fanyalog, és van, akinek felfordul a gyomra a máglyákon égő emberhús szagától, a sikátorok cincogva surranó patkányaitól, a néha fülsértő lármától, a füstölőillat és húgybűz különös elegyétől, a Gangesz-part álszent ál-szentjeitől, akik drága hasist és olcsó transzcendenciát egyaránt pénzért árulnak a turistáknak. Pedig mindez voltaképpen mellékes: olyan, mintha egy márványszobron csak a kő erezetét figyelnénk. [...]
A folyók mindig szentek Indiában, hiszen éltető és tisztító vizet hordoznak, és áradásukkal a földet is termékennyé teszik. Észak-India teljes szélességében hatalmas, több ezer éve használt karavánút köti össze a nyugatot a kelettel. Fontos állomás ezen az úton Benáresz is: tírtha, vagyis átkelőhely – olyan pont, ahol a folyó alacsony vízállás idején akár gázolható is, magasabb vízálláskor pedig réven juthat át az ember a homokos, lapályos, áradáskor hatalmas szélességben elöntött keleti partról a magasabb, sziklásabb, áradás fölé emelkedő nyugati partra. Ez a kereskedelmi kulcspozíció lehetett a gyökere Kásí legendás ragyogásának, kereskedői gazdagságának; de a tírtha Indiában többet jelent a fizikai gázlónál: szent helyet, zarándokutak állomását, ahol az embernek lehetősége van a lét örvénylő folyamán átkelni és az emelkedett túlpartra jutni. Ha ma leballagunk a Gangesz-partra Benáreszben, a ghátokon találjuk magunkat: kiépített partszakaszokon, ahol hosszú lépcsősor vezet le a vízhez, hogy magas vagy alacsony vízállás idején egyaránt sárban gázolás nélkül jussunk le. A ghátok lépcsőit meg-megszakítják az apró szentélyek, szertartásokhoz és meditációhoz épített emelvények; föléjük pedig folyófronti paloták meredek falai emelkednek. A kövezett ghátokat elsősorban az elmúlt három évszázadban építették ki különféle – gyakran igen távoli – uralkodók és nemesek támogatásával, akik erényt reméltek szerezni azzal, hogy a nép javára ghátot építenek a szent helyen, ugyanakkor pedig kellemes, nedves széltől hűtött házat emeltek arra az esetre, ha maguk vagy családtagjaik ide látogatnak. India függetlenné válása és a maharadzsák birodalmainak államosítása óta az épületek nagy része állami kézre került, és karbantartásukat teljesen elhanyagolták. Meredek, várszerű faluk még dacol a folyóval, amely esősebb években olyan magasra emelkedik, hogy a víz a ghátok lépcsőit teljesen eltakarja – ilyenkor e parti házak emeleti erkélyei akár csónakkikötőként is működhetnek –, de cizelláltan faragott díszeiken csak majmok játszanak, belsejük pedig omladozik. Egy-egy ghát nem húzódik hosszabban néhány tucat méternél, máris felváltja a következő, amelynek kicsit más a lejtése, lépcsőfokainak szélessége, másik palota vagy templom áll a tetején, és persze más neve is van. A ghátok egy része a kiépítő donátorról kapta a nevét, másokhoz egy-egy helyi legenda kapcsolódik; van, amelyiket istenekről nevezték el, és van, amelyiket más indiai szent helyekről, amelyeknek „lelke” itt Benáreszben is képviselteti magát. A legtöbb ghátnak sajátos funkciója is van: bár rituális fürdőt szinte mindegyiknél lehet venni, vannak kiemelt merítkező ghátok, és vannak olyanok, amelyek inkább bivalyúsztatóul szolgálnak; vannak ruhamosó ghátok, ahol a sekély vízbe fektetett szapulóköveken csapdossák a mosóemberek a szennyest, és fölöttük a lépcsőre teregetve szárad a mosott ruha; vannak az ősök és a folyó tiszteletére kijelölt ghátok, ahol a pandá titulust viselő szerpapok várják zarándok klienseiket napernyőik alatt; halottégető és jógázó ghátok, sőt még Benáresz hagyományos birkózóinak, a pehelvánoknak is van saját ghátjuk. A legelevenebb partszakasz ma a Dasásvamédh ghát és környéke, amely szentség és megközelíthetőség szempontjából egyaránt szerencsés: ide vezet le az óváros egyetlen szélesebb útja. Esténként Benáresz népe elözönli ezt a területet, és részt vesz a Gangá-áratín, a Gangesz folyó tiszteletére bemutatott nyilvános szertartáson. Napközben pedig erre bolyong a legtöbb turista és turistákból élő helybeli. Ennek szomszédságában van az egyik fő csónakkikötő is, ahol zarándokok és turisták egyaránt bérelhetnek vízi alkalmatosságot, hogy megszemléljék Benáresz egyik legfantasztikusabb látványosságát: a hajnali Gangeszt. Napkelte előtt jó indulni, majd kievezni a folyóra a derengésben. Ahogy a várossal szemben, a homoklapályos keleti parton emelkedni kezd a vörös napkorong, lassanként eloszlatja a hajnali párákat, és varázslatos fénnyel festi be a ghátok fölé tornyosuló palotákat, amelyeknek roskatagsága ebből a távolságból már nem szembetűnő. Aztán lassan megelevenednek a ghátok: emberek zsivaja, kolompok és kagylókürtök hangja száll akadálytalanul a víz fölött, és a partokat ellepik a rituális fürdőjüket végző emberek. A másik igen híres ghát a Manikarniká, a nagy halottégető. Tűzifával megrakott bárkák horgonyoznak előtte: a fát a mai, erdeit gyors ütemben elemésztő Indiában messziről hozzák, és drágán mérik a gyászolóknak. Ennek ellenére akár eladósodás árán is a hagyományos hamvasztást választja az, aki szeretteitől Benáreszben búcsúzik: a város déli részén található „kis halottégető”, a Hariscsandra ghát21 fölött álló olcsó elektromos krematóriumban jobbára csak a legszegényebbeket hamvasztják A Manikarniká fölötti épületeket a korom fekete kérge lepi be. Időről időre érkezik egy-egy kántáló menet: bambuszhordágyon hozzák a fehér lepelbe csavart és színes szalagokkal, virágfüzérekkel díszített halottat, utoljára megmártják a Gangesz vizében, majd a máglyára helyezik, és további fahasábokkal fedik el, meg-meglocsolgatva olajjal és ghível. Egy fűkévét meggyújtanak az egyik melléképületben örökké égő szent tűzről, majd a gyászolók fehérbe öltözött, kopaszra nyírt vezetője – általában az elhunyt legidősebb fia – egy áldozópap irányítása alatt körüljárja a máglyát, és fejtől-lábtól meggyújtja. A tüzet ezután a dómok, a halottégetéssel foglalkozó érinthetetlen kaszt tagjaira bízzák. A gyásznép – aki eddig komor ünnepélyességgel szemlélte az eseményeket – hazatér, csak a vezetőjük marad a helyszínen, hogy megvárja a máglya elhamvadását. A rítus záróakkordjaként megáll háttal a folyónak, és egy agyagkorsót lök hátra válláról a vízbe, majd vissza sem pillantva távozik. A hamvakat a dómok a folyóba kotorják, és gyerekeik átszitálgatják a sekélyesben az iszapot, hátha akad közte valami érték – egy megolvadt aranyfog, gyűrű, miegymás. És rendben van ez így: senki sem botránkozik meg rajta, hiszen a halott nincs többé – teste visszaoldódott az őselemek közé, lelke elérte a megváltást. Néhány méterrel arrébb, a következő gháton ruhát mosnak a holttestekről sodródó virágfüzérek között.
Halottégetés a Hariscsandra gháton
Egy fűkévét meggyújtanak az egyik melléképületben örökké égő szent tűzről, majd a gyászolók fehérbe öltözött, kopaszra nyírt vezetője – általában az elhunyt legidősebb fia – egy áldozópap irányítása alatt körüljárja a máglyát, és fejtől-lábtól meggyújtja. A tüzet ezután a dómok, a halottégetéssel foglalkozó érinthetetlen kaszt tagjaira bízzák. A gyásznép – aki eddig komor ünnepélyességgel szemlélte az eseményeket – hazatér, csak a vezetőjük marad a helyszínen, hogy megvárja a máglya elhamvadását. A rítus záróakkordjaként megáll háttal a folyónak, és egy agyagkorsót lök hátra válláról a vízbe, majd vissza sem pillantva távozik. A hamvakat a dómok a folyóba kotorják, és gyerekeik átszitálgatják a sekélyesben az iszapot, hátha akad közte valami érték – egy megolvadt aranyfog, gyűrű, miegymás. És rendben van ez így: senki sem botránkozik meg rajta, hiszen a halott nincs többé – teste visszaoldódott az őselemek közé, lelke elérte a megváltást. Néhány méterrel arrébb, a következő gháton ruhát mosnak a holttestekről sodródó virágfüzérek között.
Balogh Dániel (jeindia.hu) vissza az elejére
Részletek Az indiai tantra világképe című írásból
[...] A tantra az érzéki világot és a szellemi lényeget a szánkhjához hasonlóan egyaránt valóságosnak fogadja el. A prakritit vagy természetet azonban nem öntudatlan gépezetként, hanem az ősi anyaistennő alakjában megszemélyesített aktív szellemi energiaként (Sakti) fogja fel. Ennek párja a tantrában nem a csupán korlátolt megismerési képességekkel felruházott egyéni alany, a purusa, hanem az egyetemes transzcendens lényeg, Siva, aki óceánként öleli magába a számtalan személyes purusa „vízcseppjeit”. A Sakti úgy hozza létre önmagából a világot és a lényeket, mint ahogy egy anya növeszti saját testéből gyermekeit. Nem teremti a dolgokat, hanem önmagát formálja jelenségekké. Az érzéki formák tehát valóságosak, ami azonban bennük ténylegesen létező, az nem a formájuk, hanem a bennük megnyilvánuló isteni erő, a Sakti. A tantra ugyanakkor átvette, sőt továbbfejlesztette a védánta következetesen monista, advaita szemléletét. Sivát és Saktit ugyanis nem két különböző princípiumnak, hanem ugyanazon nem kettős valóság két pólusának, kétféle aspektusának tartja. Utóbbi Sivaként mindig teljesen önmaga marad a lét mozdulatlan transzcendens alapjaként, miközben végtelen teremtő potenciálja, Saktija révén a világ megjelenésévé formálódik. E megbonthatatlan egységet, melyben Siva és Sakti úgy olvad egymásba, mint az óceán mérhetetlen víztükre a víz állandó hullámokat vető mozgási energiájával, a tantra gyakran ábrázolja a férfi és női Isten szexuális egyesüléseként. Siva és Sakti, mint az egyetlen valóság eszmélő és teremtő oldala, a tantra szóhasználatában a védánta bölcselet nirguna (tulajdonságok nélküli, transzcendens) és szaguna (tulajdonságokkal megjelenő, a kósák káprázatait magára öltő) Brahmanjának felel meg. A tantrizmus azonban az Isten kreatív és dinamikus oldalát kifejezetten pozitív megvilágításba helyezi, s még a tudatot elhomályosító máját is a Sakti teremtő funkciójához nélkülözhetetlen energiaként kezeli. Az érzéki világ Siva csodálatos manifesztációja, s nemcsak mint teremtés érték, hanem maga a tapasztalhatóvá lett Isten. A hétköznapi embert hatalmában tartó káprázat nem a jelenségvilág mint olyan, hanem az a téves elképzelés, hogy a dolgok valóságos mivolta formai jellegzetességeikben rejlik. Miközben az ember figyelme a jelenségek formájához tapad, a bennük megnyilvánuló isteni energiát észre sem veszi. E káprázat kialakulásának gyökere az a fajta szellemi elhomályosodás (avidjá), mely nem ismeri föl Siva és Sakti, alany és tárgy, tudat és világ lényegi azonosságát és egységét. Ha a Sakti isteni energiájában nem látjuk Sivát, akkor előbbi megnyilvánulásait tudatosság nélküli tárgyaknak, puszta formáknak érzékeljük. Ha pedig Siva transzcendens tudatlényegiségében nem látjuk többé annak teremtő és dinamikus oldalát – a világban benne rejlő Saktit –, akkor a szellem a világtól különállónak mutatkozik. A tantrikus jóga célja Siva és Sakti, szellem és világ, tudat és test egységének helyreállítása e hibás megkülönböztetés meghaladása által, melynek nyomán a világ és az élet, felszabadulván a káprázat alól, valódi természetének megfelelően, mint Isten dicsősége jelenik meg. Ez az út is vezethet a hagyományos jógákra jellemző irányban, a tudat világosságtermészetének öneszmélésén keresztül, amikor a jógi önmaga alanyiságában Sivával való azonosságát éli meg; ennek azonban a tantrában ki kell egészülnie Siva aktív, dinamikus oldalának, teremtő energiáinak megtapasztalásával. A tantra ugyanakkor egy másik lehetséges utat is nyitott: ha Siva és Sakti azonos, akkor az isteni természetre való ráeszmélés elvileg megközelíthető a Sakti felől is – a világban s különösen a saját mikrokozmoszunkban, testi-lelki funkcióinkban munkáló teremtő energiák fölfedezésén és valódi természetük megélésén keresztül. Az utóbbi megközelítés (saktópája, vagyis „az energián keresztül vezető út”) hozta létre az életből való kivonulás helyett az élettel szembeni attitűd gyökeres átalakításán, a kreatív és spirituális irányultságú testi, beszéd- és gondolati tevékenység gyakorlásba való bevonásán, valamint a finomtesti energiák tudatosításán alapuló sajátos tantrikus meditációs módszereket.
Szmasánakálí Sivával, a férfi princípiummal való egyesülésben. Kálínak ez az ijesztő formája az istennô feloldó aspektusát és az elmúlással való kapcsolatát állítja előtérbe. A temetői jógik kedvelt meditációs istensége.
A tantrikus jóga módszerei
A tantrikus szemlélet teljesen új utakat nyitott a szellemi felszabadulás irányában. Azáltal, hogy a világ jelenségeit s benne az emberi testet és személyiséget nemcsak valóságosnak, de ráadásul a végső lényeggel, az Istennel vagy a Buddha-természettel azonosnak ismeri el, nem feltétlenül kívánja meg többé a világi élettel való szakítást és az érzéki tapasztalásból való kihúzódást a megvilágosodás eléréséhez. Sokkal inkább az élethez való attitűd megváltoztatására, a fogalmi belevetítések lebontására, a dolgok spirituális jelentésének fölfedezésére törekszik. A tantrikus jógi a végső lényeggel való egység megtapasztalásához azáltal igyekszik eljutni, hogy saját személyiségének működésén, teremtő funkcióin, energiáin keresztül a Sakti világteremtő megnyilvánulásának tudatos részesévé válik. A tantrikus módszerek másik jellegzetes vonása, hogy – elismerve a szellemi lényeg dinamikus oldalát – a meditatív elmélyedést és a szubjektum valódi természetének megélését a tudat mozgása közben is megvalósíthatóvá teszik. [...] Miközben a tantra a legközönségesebb hétköznapi észlelésekkel dolgozik, a jelenségek nem mindennapi, megvilágosodott szemléletét kívánja meg. Ezért a tantrikus jógában elengedhetetlen a helyes szemlélettel rendelkező autentikus mestertől, a gurutól kapott beavatás, mely a tanítvány tudatában a mélyebb valóság intuícióját fölébreszti. Ennek hiányában a gyakorló könnyen eltévedhet saját illúziói vagy hétköznapi motivációkon alapuló fantáziái között. Ennek a veszélynek, amint arra Urban rámutat, a napjainkban „tantra” néven Nyugaton divatba jövő, az érzékiség kultuszát hirdető mozgalmak különösen ki vannak téve. E „neotantra” művelői gyakran figyelmen kívül hagyják vagy nem ismerik a tantra eredeti vallási és világnézeti összefüggéseit. Hiányzik a hiteles guru útmutatása, valamint a tantra gyakorlásához szükséges belátásokat és képességeket megalapozó, kiterjedt meditációs gyakorlás. A tantrikus jógi számára hagyományosan előírt szigorú etikai és részletesen kidolgozott viselkedési és rituális szabályokról többnyire egyáltalán nem vesznek tudomást. Így aztán a tantra által megvalósítani kívánt kozmikus egységélmény üdvözült gyönyörét könnyen összetévesztik a közönséges orgazmus élvezetével. A tantra útja, ha félreértik, a szellem felszabadulása helyett könnyen a káprázatokba való beleveszés, a még súlyosabb karmikus kötelékek irányába vihet. Avatott mester vezetésével és tiszta motiváció esetén ugyanakkor a tantra, India e varázslatos szellemi hagyatéka még a modern kor hanyatló tendenciái közepette is a szellemi emelkedés és megvilágosodás járható útját kínálja. Amikor az elszabadult káprázatgerjesztő erők az emberi szellemet teljesen maguk alá gyűrik, talán az egyetlen nyitva maradt lehetőség, hogy a tudatot megigéző jelenségek szívébe hatolva megértsük azok valódi természetét.
[…] Jelenleg Indiában hét klasszikus táncstílust különböztetnek meg. Ezek a bharatanátjam, a kathákali, az odisszí, a kathak, a manipuri, a kúcsipúdi és a móhiní áttam. Ezeket a klasszikus műfajokat mesternél, illetve iskolai keretek között (művészeti főiskolákon és egyetemeken), hosszú évek kemény munkájával tanulja az arra érdemes, bizonyos testi jellemzőkkel és tehetséggel bíró táncosjelölt. Ha európai párhuzamot keresnénk, képzése talán a klasszikus balettéhez hasonlít. Ezek a stílusok színházban láthatók tánc- vagy drámai produkcióként. Az indiai néptáncokról még mindig nem tudunk túl sokat, összegyűjtésük és elemzésük az indiai néprajzkutatók számos feladatainak egyike. Ahogy az Indiát lakó népek is rendkívül sokfélék, úgy táncaik is nagyon eltérnek egymástól. Mivel sok esetben élő hagyományról van szó, művelői nem érzik a dokumentálás fontosságát, és az indiai városi lakosság sem érzi szükségét annak, hogy az eredeti népi táncot és zenét elkülönítse a filmekben látható, tömegigényt kielégítő divattánctól és népieskedő műzenétől. Vannak azonban kivételek is, hiszen egyre-másra alakulnak a hagyományőrző amatőr néptáncegyüttesek. Néhányat közülük már láthattunk is magyarországi nemzetközi néptáncfesztiválokon.
Somi Panni bharatanátjamot táncol
India legismertebb és talán legkorábban leírt, rendszerezett táncstílusa a ma bharatanátjam néven emlegetett dél-indiai drámatánc. Mozgásrendszerének őseit megleljük mind a klasszikus ind színház, mind a templomi tánc mára feledésbe merült stílusában. A korábban már említett, külföldi hatásra elinduló reformmozgalmak evvel a tánccal indultak. Az, hogy egyáltalán bekerült a figyelem középpontjába, két nemzetközi hírnévre szert tett indiai táncosnak, Uday Shankarnak (Udaj Sankar) és Ram Gopalnak (Rám Gópál) köszönhető. ők ketten voltak az indiai tánc nyugati felfedezettjei, az európai és amerikai színpadok ünnepelt egzotikus sztárjai. Táncaikkal, bár azok nem az indiai klasszikus hagyományt, mint inkább a nyugati színpadok elvárásait követték, felhívták a figyelmet India rejtett kincseire. A radikális reformot balettmestere, Anna Pavlova javaslatára, Rukmini Devi (Rukminí Déví) kezdte el a harmincas évek elején. Megtanulta a táncot, és botrányokkal terhes körülmények között tartotta meg első előadását a madrászi zeneakadémián. A társadalmi elfogadtatás reményében sokat változtatott az akkorra már jócskán degradálódott műfajon. Előtérbe helyezte annak szakrális voltát, esztétikai értékeit, technikai bravúrjait. Megreformálta a külsőségeket is, a színpadképet, a jelmezt és az ékszereket. A tánctechnikát, kicsit a balett segítségével is, letisztázta, érthetővé, egyértelművé tette. 1936-ban iskolát alapított Kalakshetra, College of Fine Arts (Kalakshetra Művészeti Főiskola) néven a madrászi tengerparton, ahol már az új, korábbi konnotációktól mentes stílust, új nevén a bharatanátjamot tanították. Az iskola egyre népszerűbb lett. Az ott végzett diákok szerte Indiában és később külföldön is továbbvitték a reformokat, elindítva ezzel a bharatanátjam máig is egyre növekvő lendületét, népszerűségét. A bharatanátjam technikája két részből tevődik össze: tiszta táncból és abhinajából. A tiszta tánc bonyolult lépéskombinációkra, virtuóz ritmusképleteket követő lábtechnikára épül. A lépéseket a szem, fej, kar, kézfej és láb mozgatásának koordinációja hozza létre. Az abhinaja olyan mozgásrendszer, amely szinte bármilyen történet elmesélésére alkalmas: jelentéssel bíró kézjelekre, arcjátékra és a színészi játék egyéb elemeire épül. Maga a technika hangulatilag férfias és nőies elemekre bontható. A tándava forma Siva isten férfias, teremtő-pusztító, világokat mozgató mitikus táncát szimbolizálja. Erőteljes stílus, amely technikailag 108 karanára (testtartásra) épül. Ennek jelképe, az ismert „táncoló Siva” szobra vált az indiai táncok szimbólumává. A lászja finom, nőies hangulatú technika, amely arcjátékra, kézjelekre épül, és alkalmas a női lélek legrejtettebb titkainak színpadi kifejezésére is. A bharatanátjamdarabok hagyományos előadási sorrendje is fontos. Az előadás kezdetét jelzi a puspándzsai (virágáldozat), az alarippu (bemutatkozó tánc), a kautvam (az istent dicsőítő költemény), majd következhet a dzsatiszvaram (lépéskombinációkból álló tisztán technikai tánc) és a sabdam (valamely istenről szóló történet elmesélése). Az előadás csúcspontja a varnam (vegyes technikájú tánc), majd következhet a padam (dal), kírtanam (imádság) és végül a tillána (virtuóz záró tánc). A bharatanátjamtechnikát szóló, illetve csoportos előadásokon kívül a Kalakshetra iskola hagyománya alapján táncdrámák színpadra állítására is használják. Zenéje klasszikus karnatik zene, melynek hangszerei a víná (pengetős, lantszerű hangszer), mridanga (dob), hegedű és fuvola. A bharatanátjam mára nemzetközileg is elterjedt, nincs olyan földrész, ahol ne oktatnák, művelnék. Fontos, hogy őrzi a hagyományt, vagy inkább az annak tartott, a reform eredményeként létrejött táncstílust, de nem ez az egyetlen szerepe a mai táncéletben. Hangsúlyozni kell, hogy a bharatanátjam élő műfaj, mely alkalmas a megújulásra és más műfajokkal való fúzióra. Nem szabad egy letűnt kor szép emlékének tekinteni, múzeumi tárgyként kezelni, mert ennél sokkal több. Technikáját, színészi eszköztárát egyre szélesebb körben kezdik alkalmazni színházi és kortárs táncszínházi darabok színpadra állításánál. Maguk a professzionális indiai táncosok is folyamatosan keresik a megújulás lehetőségét, egyre-másra születnek kísérletező jellegű koreográfiák és táncszínházi darabok. Maga a bharatanátjamtánc különféle stílusokban él: a különféle iskolák és táncosok más és más oldalát hangsúlyozzák ennek a rendkívül összetett műfajnak. Van, aki visszanyúl a templomi hagyományokhoz, van, aki a technikára helyezi a hangsúlyt, és van, aki a színjátszás lehetőségeit emeli ki. Ezek mind-mind hozzájárulnak a műfaj megerősödéséhez és továbbéléséhez. [...]
Szirmay Vera-Viktória odisszí táncosnő
Odisszí
Az odisszí Kelet-India klasszikus tánca. Története a tizenkettedik századig vezethető vissza. Eredetileg Dzsajadéva vallásos költeményeinek előadására használták. Sokáig templomi tánc volt, majd bekerült az udvarokba. Egy ideig csak nők, a mahárík, Orissza állam templomi táncosnői művelték, mivel azonban ők nem táncolhattak a templom területén kívül, az udvari eseményeken a gotipuatáncosok léptek fel. A gotipuatáncos női ruhába öltöztetett kisfiú volt, aki többnyire a maháríktól tanult táncolni. Rövid karrierje a pubertáskorig tartott. A mai híres odisszí tanárok jó része is ilyen gotipuatáncos volt fiatal korában. Jelenleg az odisszí színpadi szólótánc. Modern kori felelevenítése és klasszikus tánccá nyilvánítása, valamint széles körű elfogadtatása először egy magyar származású, Delhiben élő művészettörténésznek, Charles Fabrinak (Fábri Károly, 1898–1968) vált szívügyévé. Fábri, mint India első professzionális tánc- és színikritikusa, nyolc évig küzdött, hogy ezt az általa újra felfedezett, szívének oly kedves táncstílust elismertesse. Az odisszí tehát jóval később kezdte modern kori életét, mint a bharatanátjam. Alapvetően szólótánc, de alkalmas csoportos előadásokra, fúziókra is. Nemzetközi szinten most kezdi helyét keresni a táncvilágban. Külföldiek csak az utóbbi évtizedekben kezdték tanulni, de népszerűsége egyre nő, köszönhetően rendkívül kecses, nőies mozdulatainak. Zenéje a hindusztáni klasszikus rendszert követi.