A III–IV. század szentjei
Csizmár Oszkár, Győrffy Andrea, Vanyó László
A kötet a hagiográfiai irodalom első alkotásai, a vértanúakták és szenvedéstörténetek, valamint az egy-egy szent életét megörökítő „vita”-k közül válogat az egyházatyák korából. Sajátos nézőpontból tárul az Olvasó elé Szent Cyprianus, Szent Antal, Szent Márton, Szent Ambrus és Szent Ágoston élete, mely példaképként állt már a korai keresztények előtt is. Azon túl, hogy az életrajzok segítségével jobban megérthetjük a korabeli kereszténység életszentségről, szerzetesi eszményről vagy a közéleti feladatokról alkotott gondolkodásmódját, a könyv kiváló elmélkedési anyagot kínál a ma embere számára is.
ÓKERESZTÉNY ÖRÖKSÉGÜNK 5.
A kötelességekről; A bűnbánatról
Babarczi-Győrffy Andrea, Dolhai Lajos, Orosz Atanáz
Tóth Vencel OFM, Meggyes Ede, Hrotkó Géza
Szent Ambrus az első olyan egyházatya, aki kifejezetten erkölcsi problémáknak külön könyveket szentelt. Cicero „De officiis” című könyve alapján írta meg „De officiis ministrorum” (A kötelességekről) című művét, mely a nyugati kereszténységben az első, teljesen az erkölcsi életet taglaló munka lett. A „De poenitentia” (A bűnbánatról) című írásában pedig a keresztény erkölcs nélkülözhetetlen elemét mutatja be tudományos alapossággal és érzékeny lelkülettel.
ERKÖLCSTEOLÓGIAI FORRÁSOK 2./ÓKERESZTÉNY ÖRÖKSÉGÜNK 9.
E könyv a IV. századi szerzetesi és egyházi életbe enged betekintést. A mű voltaképp egy mesterien megrajzolt portrésorozat. Közvetlen beszédstílusa mintegy megszólaltatja a szenteket, és tanítást ad a lelki életre vonatkozóan. Nem csupán a rövid tanító és helyenként szórakoztató történetek azok, amelyek értékessé teszik e kötetet, hanem azok az élethelyzetek és történelmi információk is, amelyek hiteles képet adnak a patrisztika aranykoráról. Mivel a legtöbb szentről csak e mű tudósít, egyedülálló forrása a történelem és a lelkiség kutatásának is.
Ókeresztény Örökségünk 21.
A ‘Mit tegyek, hogy üdvözüljek?’ (ApCsel 16,30) alapvető kérdése számtalan alkalommal és formában hangzott már el azoktól, akik rájöttek, hogy életük célját nem találhatják meg a hétköznapi életben, és szorgosan kerestek-kutattak valakit, aki végre hiteles választ tud adni erre a lényegbevágó mondatra. A vértanúk korának letűntével a pusztába visszavonuló remeték, szerzetesek életmódja nyújtott biztosítékot arra, hogy az imádságban és önmegtagadásban szerzett tapasztalatuk mások számára is támaszul szolgálhat. Ezért keresték fel őket, akik tanítványaikul akartak szegődni, vagy akik a világi életben nem találtak eléggé szilárd fogódzópontot lelki életük fejlesztéséhez. Nem hosszú fejtegetéseket vártak tőlük, hanem egy-egy frappáns mondatot, „igét”, amely egyetlen, könnyen megjegyezhető gondolatba sűrítette a remete spirituális tapasztalatát. A szent öregek könyve ezek élménygazdag gyűjteménye.
Vak Didümosz művének jelentősége abban áll, hogy az első olyan rendszerezett értekezés a Szentlélek istenségéről, amely tárgyilagossága és alapossága révén máig nem veszített semmit aktualitásából. Érdeme, hogy a szentírási bizonyítékokat azok kontextusával együtt tárgyalja, a filológiai és egzegetikai elveket következetesen alkalmazza, és nem enged sehol a túlzó allegorizálásnak – mindezt teszi az Egyház hitvallásának és a Szentírás egészének együttlátásával. Ez az eljárás nemcsak a túlzó filológiai boncolgatások zsákutcáitól óvja meg őt, hanem a divatos, ám olykor kórosan meddő irodalomkritikai fejtegetésektől, de az allegorizmus túlkapásaitól is. A kiváló biblikus, filológus, egzegéta és hittudós a Szentháromság hitében olvassa az egy egészet képező Ó- és Újszövetséget – messze túlhaladva kora egyházi íróit a biblikus szövegek pontos és következetes elemzésében. A biblikus szövegkörnyezethez való hűség mind a mai napig aktuálissá teszi művét, különösen azok számára, akik többet szeretnének tudni a Szentlélekről, de időszerű és sok fontos információt tartalmaz azon csoportosulások számára is, akik lelkiségüket a Szentlélekhez kötik.