Kardos Norbert zongoristát faggattuk | Kultúrprojekt Online Magazin
Kardos Norbert zongoristát faggattuk
A zenének hatalmas ereje van. Előkerül, ha bánatunk van, de akkor is, ha jó a kedvünk, vagy éppenséggel, amikor unatkozunk. Egy szó, mint száz, nincs olyan élethelyzet, ahol ne kaphatna szerepet néhány taktus. Vannak azonban emberek, akik számára a zene maga az élet. Kardos Norbert zongorista nap mint nap számtalan előadó oldalán lép színpadra; ahogy ő mondja, számára a zene ténylegesen a legfontosabb. De hogyan zajlik egy session zenész élete? Tirpák Barbara interjújából kiderül.
„Csak a zene van…” – Ezt írtad a facebook oldaladon bemutatkozásként. Mit jelent számodra ez a mondat?
Azt jelenti, hogy számomra tényleg csak a zene van. Ehhez értek, az egész napomat kitölti. Amióta az eszemet tudom, azóta zongorázom, más nem is érdekel.
Mikortól és miért épp a zongora?
4 évesen kezdtem el zongorázni nagybátyám hatására. Jobban mondva, először csak pötyögtem, kísérleteztem a billentyűkkel, de azt állandóan. Így a szüleim is felfigyeltek arra, hogy ez engem érdekel, és jó lenne, ha megtanulnék rajta játszani. Mikor 5 éves lettem, vettek nekem egy zongorát, majd beírattak zeneiskolába, ahol klasszikus zenét tanultam 12 évig. Így került hát ez a hangszer az életembe.
Mikor jöttél rá, hogy neked tehetséged van ehhez, és talán érdemesebb komolyabban foglalkozni vele?
Miért, van hozzá? Ezt igazából nem tudom. Azt tudom, hogy 16 éves korom körül elkezdtem azon gondolkodni, hogy folytassam-e a klasszikus zongorát, vagy ha nem, akkor hogyan tovább. Én nagyon szerettem a klasszikus műveket, a mai napig nagyon közel állnak hozzám, viszont azt is tudom, hogy annyira nem kötötte volna le a figyelmemet, hogy komolyzenész legyek. Így végül nem ez lett a célom, hanem kitaláltam magamnak, hogy én jazz zongorista szeretnék lenni. Ekkor határoztam el, hogy Budapestre jövök iskolába. Azt kell, mondjam, hogy nagyon szerencsés vagyok a családomat tekintve, hiszen ők mindvégig mellettem álltak, és állnak mind a mai napig. Így kerültem ebbe a városba, és beiratkoztam a Kőbányai Zeneiskolába, ahol a jazz zene közelébe kerültem, és jazz zongorát tanultam Fogarasi Jánostól. Később aztán úgy alakult, hogy ezáltal belefolytam a pop zenei világba is. Jelenleg pedig a Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetem jazz zongora szakos hallgatója vagyok, most már mesterképzésen. Ezen a szakon rengeteget tanulok a jazz zongoráról és zenéről Oláh Kálmán tanár úrtól, aki számomra a legjobb zongorista.
Próbáltál valaha más hangszert is?
Nem, nekem abszolút a zongora a fő hangszerem. Minimális szinten tudok gitározni, meg kicsit dobolgatni, de igazából a zongora az, ami tényleg érdekel, és kitölti az életemet.
Milyen műfajban/műfajokban játszol?
Jelenleg leginkább a pop műfajban tevékenykedem, de az R&B műfaj is nagyon közel áll hozzám. Szeretem a funky zenét is, de ami nagyon komolyan érdekel – csak sajnos nincs elég időm vele annyit foglalkozni, amennyit szeretnék – az a jazz zene, mert kikapcsol és megnyugtat. Szeretek jazz zenét, és jazz zongoristákat hallgatni, van kedvencem is, Keith Jarret. Szerintem világszinten ő a legjobb jazz zongorista. Meg persze, mint említettem Oláh Kálmán tanár úr is nagy kedvencem.
Kikkel zenélsz jelenleg?
Elég sok mindenkivel. Például Caramel, Takács Nikolas, Király Viktor, Éliás Jr., Fivérek, Tóth Vera… meg hát ahová hívnak. De akiket felsoroltam, talán ők állnak hozzám legközelebb.
Te ugye, ha jól tudom, hivatalos elnevezés szerint session zenész vagy. Mit takar pontosan ez a kifejezés, hiszen sokak számára idegenül hangozhat?
A session zenész olyan zenész, akit nagyon sokan, különböző műfajokban hívnak zenélni. Vagy valaki megmondja nekik, hogy tessék, ez a feladat, vagy közösen összeraknak valamit, ami minden tekintetben a helyén van.
Az évnek mely időszakai a legzsúfoltabbak egy session zenész számára?
Ez elég változó. Az őszi időszak zsúfolt általában, hiszen a zenészek, előadók készülnek a karácsonyi, téli műsorokkal, és sok a klubkoncert is. Nyáron is elég sok a fellépés, ez is egy jó időszak. De mint mondtam, ez azért elég kiszámíthatatlan, és ahogy telnek az évek, egyre rosszabb.
Te egyébként zeneszerző is vagy. Mi játszódik le benned, amikor zenét írsz, vagy akár, amikor színpadon állsz?
Ahhoz, hogy valaki zenét tudjon írni, nagyon sok tanulás kell. És ha már megvan a kellő tudás, akkor jön csak a java. Én úgy gondolom, rengeteg különböző érzelmi hatás kell ahhoz, hogy éljen az a bizonyos dal. Sokat kell csalódni, de épp úgy a boldogságot is meg kell élni. Számomra a dalszerzés kicsit olyan, mint a sírás, megszabadít a terhektől. Nem szeretek sokat gondolkodni rajta, szerintem az az igazi, ami csak úgy jön, belőled fakad.
Ahhoz pedig, hogy a színpadon át tudj adni valamit az embereknek, érzéseket tudj közvetíteni, szintén fontosak ezek az érzelmi hatások, amiket az ember az élete során tapasztal. Azt gondolom, a közönség megérzi, hogy mikor játszol szívből.
Hol végződik az örömzenélés, és hol kezdődik az, amikor már kőkemény munkáról beszélünk?
Örömzenélés az, amikor csak összeverődnek a zenészek, és elkezdenek játszani. Nem feltétlen beszélik meg előre, hogy mit, leginkább csak önmaguk szórakoztatására alkotnak egy zenekart. Ezt mi úgy is nevezzük, hogy jam session, vagy jamelés.
A kőkemény munka már egész más tészta. Nagyon kell koncentrálni, hogy minden rendben menjen, minden hang a helyén legyen. Megbízhatónak és pontosnak kell lenni. És természetesen ilyenkor előre meg van beszélve minden részlet, ami a zenéket illeti.
Nem csak Magyarországon, de Németországban is tanultál zenét, ha jól tudom egy évig. Mesélnél erről, hogy milyen volt ez számodra mind zeneileg, mind pedig emberileg?
Eleinte nagyon nehéz volt. Ez egy ösztöndíj volt, aminek nagyon örültem, de igazából bele sem gondoltam, hogy mit vállalok ezzel. Sem angolul, sem pedig németül nem nagyon tudtam beszélni, és csak a vonaton tudatosult bennem, hogy én onnantól teljesen magamra leszek utalva egy idegen országban idegen emberek között. Ez alatt az idő alatt megismertem önmagamat, hogy mire vagyok képes, és hogy bárhol meg tudom állni a helyemet. Ráadásul azért picit megtanultam angolul is, és németül is. Ami még nagyon fontos ezzel kapcsolatban, hogy itt is bebizonyosodott számomra, hogy mekkora ereje van a zenének. Mint mondtam, nem beszéltem túl jól, viszont nem amatőr zongoristaként mentem ki. Így a körülöttem lévők megszerették a zongorajátékomat, és ezáltal, a nyelvi akadályok ellenére engem is.
Mi volt az az első meghatározó színpadi élmény, amire azt mondod, hogy megváltoztatta az életedet?
Igazából a legelső színpadi élményem egész kiskoromban volt a zeneiskolában, arra nem is igazán emlékszem. A legjelentősebb színpadi élményemre viszont igen, 2008-ban történt, a kapcsolat koncerten. Több száz ember előtt játszottunk. Fantasztikus látvány volt! Igaz, nem miattunk jöttek ki, de zenélni nekik, és látni, hogy élvezik… nagyon jó érzés volt. Ennek ellenére egyébként egy egyszerű klubkoncert is nagyon jó élmény. Szeretek örömet okozni a zenémmel. Sohasem hallottam még, hogy azt mondták volna, hogy menjünk haza. És ez nem feltétlen azért van, mert annyira jók vagyunk, hanem mert valami olyat képviselünk, amivel adni tudunk másoknak.
Ez ad valamiféle visszaigazolást neked arról, hogy jól döntöttél, mikor a zenét választottad hivatásodként?
Én soha nem tekintettem a zenére hobbiként. Számomra mindig egyértelmű volt, hogy ezzel szeretnék foglalkozni. Természetesen ebben csak megerősítenek ezek a pozitív visszajelzések és tapasztalatok, de egyébként soha nem volt kérdéses, hogy a zene az életem.
Mitől mondhatjuk azt valakire, hogy profi zenész?
Talán attól lesz valaki profi, hogy megbízható, és nagyon jól ért a hangszeréhez. A profi zenészre lehet számítani, mert megcsinálja, amit kell. És természetesen elhivatott. Nagyon nehéz bekerülni ebbe a körbe. Ez egy külön világ, és nem működik, ha valaki nem úgy áll hozzá. Persze azért nagyon sok szerencse és kapcsolat is kell ahhoz, hogy ennek a világnak a része legyél.
Ezek szerint mondhatjuk, hogy ez egy külön világ. Te hogyan éled meg ezt a világot?
Ezen igazából sohasem gondolkodtam. Annyira nem figyelem a körülöttem lévő dolgokat, számomra az a legfontosabb, hogy zenélhessek. Ameddig ez megvan, én úgy érzem, szerencsésnek mondhatom magamat.
Vannak példaképeid? Mi motivál téged?
Nem nagyon tudnék példaképet mondani, engem leginkább a családom motivál. Tudom, hogy mindig mellettem álltak, és szeretném, ha úgy éreznék, büszkék lehetnek rám.
A legtöbb ember számára a zene egyfajta kikapcsolódást kínál. Egy zenész számára mi jelenti a pihenést?
Hát ez egy jó kérdés. Én jól érzem magam, ha átjönnek a srácok, és beszélgetünk, de minket is ugyan úgy kikapcsol egy jó koncert.
Szeretnék majd családot, gyerekeket. Ami pedig magától értetődik, hogy továbbra is zenéljek. Szeretnék elismert zeneszerző lenni, ez a célom. De igazából annyira nem gondolkodom előre, csak kis lépésekben.
Szeged ezen a hétvégén a pálinkára szavazott Dancefair 2012