Tiszatáj 2014/5. (Jókai-szám) | Sziveri János Intézet
A Tiszatáj májusi száma Jókai Mór köré szerveződik, ugyanis száztíz évvel ezelőtt halt meg a „hírhedett elbeszélő”. A tematikus szám két részre tagolódik. Az első rész nem kapcsolódik szervesen Jókaihoz, inkább csak egy-két szálon kötődik az íróhoz, egy-egy szóval vagy idézettel, illetve a művek között elhelyezett Jókai-képekkel jelzi, hogy Jókai-különszámmal van dolgunk. A második részben pedig hat tanulmányt és egy könyvkritikát olvashatunk, amelyek azt közvetítik, hogy az író életműve ma is aktuális és problémafelvető.
Solymosi Bálint A Rózsafüzér Királynője avagy egy utazó napjai című versciklusa az utazást tematizálja, amelyek megadott helyszínekhez kötődnek: Szelevény, Chrysopigi és Dublin. Mitikus utazások ezek a versek a múltba, a gyerekkorba, a jövőbe, az egyszerre élésbe és nem élésbe. A ciklus végén egy képet találunk Jókairól, amely egyértelműen jelzi, hogy a lapban visszautazunk Jókai korába, a Jókai-szöveguniverzumba. Danyi Zoltán Lincoln Continental című novelláját a múltelbeszélés kényszere hatja át, s ebben találunk egy apró nyomot Jókaira: „Perényi úgy ment végig az összekoszolt Jókai utcán, mintha egy hegyi úton, egy tisztáson vezető erdei ösvényen járna.” Danyi Zoltán ebben a novellában a ma is élő Perényi Miklós gordonkaművészre utal, ám Jókainál is rábukkanunk egy Perényi Miklósra, ha elolvassuk A magyar nemzet regényes rajzokban című írását, azon belül is a Várna című részt. Perényi Miklós 1444. november 10-én a várnai csatában vesztette életét mint I. Ulászló harcosa.
Az első részben helyet kapnak még Markó Béla „képversei”, Aczél Géza torzószótára, valamint Halasi Zoltán, Gerevich András és Kókai János versei. Tandori Dezső Szétösszefüggés, összeszét című műve a magamnak már nem nagyon írnék, olvasómnak írok problematikát helyezi előtérbe: az írásban a lényeg a sok kis darab, a nyelv ponthalmaz létének felemlítése, a tematizálatlan egzisztencialitás és az idézgetés amit nem lehet bírni…
Ehhez az „életes kérdéshez” kapcsolódnak Szabó Imola Julianna versei, amelyeket a halál-motivika fűz össze. Az első rész befejezéseként Ferdinandy György lábjegyzeteit olvashatjuk, amelyekben előkerül az a probléma, hogy 1956 nincs megírva a magyar irodalomban, illetve a műfordítás fontossága és felelőssége. Ferdinandy György felhívja a figyelmet egy új regényre is, a Szövedékre, amelynek szerzője Csíkvári Gábor hatvanéves tanárember: „a Szövedék 1956 utóélete, egy irodalmunkban mindeddig feldolgozatlan terület.”
A második rész Eisemann György Jókai-tanulmányával kezdődik. Eisemann felveti azt a problémát, hogy Jókai recepciótörténetét a beszédszerűség poétikájának vizsgálata felé kellene kinyitni, s tanulmányában az irodalom létmódjának három lényeges aspektusa felől közelíti meg Jókai életművének egyes részleteit. Az epigráfia archetipikus modelljét vizsgálja Az arany ember első fejezetében, A Vaskapuban, amely rész egyfajta rejtelmes istenírásként jelenik meg, a második nézőpont az anagramma jelensége lesz, amelyet Az élet komédiásai című regényben vizsgál. Itt elsősorban a névcserének lesz szerepe, amely egyúttal az egyes szereplők sorsának kijelölőjévé válik. A harmadik vizsgált terület az intertextualitás, amelynek révén A kőszívű ember fiai című regény mitológiai vetülete rajzolódik ki. A tanulmány utolsó részében az Egész az északi pólusig! című Jókai-regényen keresztül válik vizsgálhatóvá mindhárom aspektus együttes működése.
Margócsy István tanulmányában Jókai és a vallás viszonyát vizsgálja, s felhívja a figyelmet arra, hogy Jókai szinte összes műve érinti a vallás problémáját, de kevés mű helyezi igazán a középpontba. Azokban a regényekben, amelyekben megjelenik a vallás, azt mindig felülírja valamilyen más norma, például a szerelem vagy a hazafiság. A regényekben megjelenő Isten ugyanakkor egy természetes vallás felsőbbrendű lényeként mutatkozik meg. A vallás ilyetén perifériára helyezését azzal magyarázza Margócsy, hogy a szereplői a romantikus individualizmus jegyeit viselik magukon, ezért utasítják el a vallás szabályrendszerét.
Hódosy Annamária írásában a családtörténet mint nemzetsors problémájából indul ki, s a Mire megvénülünk című regényen keresztül mutatja be, hogy az egyes szereplők hogyan ábrázolják a magyarság történetét. Fried István tanulmányában Jókai 1854 és 1904 közötti korszakát vizsgálja, amely megegyezik a Vasárnapi Újságnál eltöltött idejével. Jókai ebben az időszakában az írói beszéd sokféleségének feltárásával valamennyi ízléstípust igyekezett kielégíteni.
Hansági Ágnes Jókai forradalmi elbeszéléseinek megjelenését vizsgálja a 19. századi printmédiumokban. Jókai tudósításaiban számtalanszor megírja a forradalom történetét, előfordul, amikor kívülállóként tárgyilagosan mesél saját tetteiről, más esetben írásait a teljes szubjektivitás hatja át. Az is előfordul, amikor a temporális ellipszis elbeszéléstechnikai fogását alkalmazza, s éppen úgy beszél az eseményekről, 1848 nevezetes napjáról, hogy kiiktatja annak említését.
Szajbély Mihály Csáth Géza Jókai iránti érdeklődését vizsgálja, elsősorban a Jókai-féle Dekameronhoz való kötődését. Csáth Géza már egészen fiatalon elkezdett érdeklődni Jókai iránt, akinek novelláit perverznek találta. Csáth perverzió-fogalma folyamatosan változott, kezdetben a modern életérzéssel és a művészettel hozta összefüggésbe, később pontosította annak meghatározását: „Csáth úgy látta tehát, hogy a perverzió egyszerre jelent eltávolodást az eredendő természetességtől és jelent az emberi nem lényegéből fakadó sajátos természetességet.” Csáth úgy érzékelte, hogy Jókainak irtózatos perverz ötletei vannak időnként, de mindig romantikába fordítja a cselekményt, mielőtt a perverzió megbotránkozást keltene olvasóiban. A folyóirat záró írása Baranyai Zsolt Jókai & Jókai című tanulmánykötetéről írt kritikája.
A Tiszatáj májusi tematikus számának írásai alapvetően a Jókai-életmű ma is aktuális problémáit vetik fel, így olyan fontos kérdéseket helyeznek előtérbe, amelyekkel a Jókai-kutatás még nem vagy csak nagyon felületesen foglalkozott. Baranyai Zsolt írásának utolsó mondata megmagyarázza a Jókai-életmű máig tartó érvényességét és dialógusképességét: „Elvégre JÓKAI a magyar élet enciklopédiája!”
← Kalligram 2014/5. Pannonhalmi Szemle – elvándorlás (XXII/1): „Úton az idő is csak út…” →