Hogyan lehetünk boldogok? - mindennapi filozófia
"Elragadtatni könnyű magunkat - ez mindnyájunk adottsága -, de az már nem könnyű - és nem is vagyunk mindnyájan képesek rá -, hogy arra haragudjunk, akire kell; annyira, amennyire kell; akkor, amikor kell; azért, amiért kell; és úgy, ahogy kell." (Arisztotelész)
Lehetünk e boldogok folyamatosan, vagy meg kell elégednünk az életben egy-egy kivételes pillanattal? A mai fogyasztói társadalomban azt hihetnénk, csak úgy lehetünk boldogok, ha mindig meglepjük magunkat valamilyen különleges ruhával, kütyüvel vagy épp egy autóval. Sokszor azonban az új szerzemény varázsa a megvásárlás pillanatát követően nem sokkal szertefoszlik, és már másnap újra egy mosolytalan arc néz vissza ránk a tükörben.
Olyanok is vannak, akik egy szinttel "előrébb járnak". Ők azt vallják, éljünk a mának, érezzük jól magunkat, carpe diem! Számukra a boldogság már hosszabb ideig tartó élményeket jelent: egzotikus nyaralásokat, koncertet vagy szép színházi estét, aminek pezsdítő hatását még napok múlva is érzik. De jelentheti számukra a barátokkal eltöltött időt, közös programokat, bulikat is, amelyekben szinte kivirulnak.
A boldogság Arisztotelész számára viszont nem rövid távú örömöt jelentett. Úgy gondolta, az előbb említett dolgok hozzátartoznak a jó élethez, de az élvezetek, örömök keresése önmagában még senkit sem tesz boldoggá. Magunk is beláthatjuk ezt, amikor körülnézünk, és azt látjuk, hogy szinte senki sem mosolyog, senki sem elégedett, senki sem tűnik boldognak. Miért van ez? Arisztotelész hitt abban, hogy mindannyiunk számára létezik egy olyan életvitel, amely leginkább illik a természetünkhöz. Ha olyan munkát végzünk például, amit utálunk, akkor biztos, hogy nem a természetünknek megfelelő életvitelt folytatjuk. Arisztotelész szerint az is fontos a boldogsághoz, hogy a természetünknek megfelelő közegben éljünk. Van aki itt érzi jól magát, valaki máshol. Lehet, hogy az a máshol messze van, és el kell utazni, hogy boldog lehess. Rá kell találnod arra a helyre, ahol kibontakozhatsz, ahol megbecsülnek, ahol szeretnek.
Ahogy egy virág, úgy egy ember sem érezheti magát boldognak olyan környezetben, amely nem neki való. Egy virág persze nem tiltakozhat, hogy ne tegyék sötét helyre, vagy épp ne locsolják túl, de mi, emberek, többnyire magunk hozzuk meg a döntéseinket: mi döntjük el, mit szeretnénk csinálni és mivé kívánunk válni. Az különböztet meg az összes többi állattól és minden egyébtől, hogy képesek vagyunk elgondolni, hogy mit teszünk, és érvekkel is megtámogathatjuk cselekedeteinket. Attól persze, hogy képesek vagyunk rá, még nem biztos, hogy mindannyian meg is tesszük. De nem is ígérte meg nekünk senki, mikor világra jöttünk, hogy boldogok leszünk.
A boldogság arisztotelészi felfogásában tehát minden benne van, amit életünk során elértünk, s ilyen módon rokonítható a sikeresség fogalmával - abban az értelemben mindenképp, hogy a sikeres ember is igazából azt érzi: ott és akkor azon a helyen van, ahol kell lennie. Arisztotelész ugyanakkor nem tagadja, hogy a rajtunk kívül álló események szintén hatással vannak a boldogságunkra. Az, hogy boldogok vagyunk-e vagy sem, bizonyos mértékig a szerencsén is múlik. De sikeresség alatt azt is érthetjük, hogy valaki jó emberré vált, egészséges személyiséggel bír, igyekszik helyesen cselekedni, azaz a megfelelő időben a megfelelő érzelmeket produkálja. Szerinte minden erény középen jár; a bátorság középen jár a gyávaság és vakmerőség közt, a mértékletesség középút az élvezetvágy és elfásultság közt, a bőkezűség a tékozlás és fösvénység között.
Az erényes életet viszont állandóan gyakorolni kell. "Az vagy, amit újra és újra teszel. A kiválóság tehát nem tett, hanem szokás" - mondja, tehát folyamatosan kell törekednünk arra, hogy mind nemesebbek legyünk.
E vélekedés szerint tehát úgyis el lehet érni a boldogságot, ha az ember nem hagyja, hogy szélsőséges érzelmek vagy rossz viselkedésminták a sötét oldal felé tereljék, inkább napról napra jobb emberré kíván válni. Igen ám, de mi van akkor, ha én mindent megteszek, de a körülöttem lévők egyáltalán nem becsületesek, finoman szólva sem grál lovagok? Azt gondolom, magunknak tartozunk elszámolással, a felelősségünk a magunk életére és döntéseire terjed csak ki. Ennyi szabadságunk van. Nem várhatunk folyton másokra, nem figyelhetjük folyton azt, hogy a másik mit lép, hogy aszerint cselekedjünk, ahhoz igazodjunk. József Attila szavaival:
Egy másik versében így ír erről:
Az előző bejegyzésben Szókratészről írtam. Ő úgy gondolta, a boldog, erényes élet a tudáson alapul. Arisztotelész munkái viszont arra figyelmeztetnek, hogy attól, hogy ismerjük vagy magunk is hirdetjük az erkölcsi szabályokat, még nem válunk jobb emberekké, csak akkor, ha magunk is gyakoroljuk azokat. És ez igaz a közélet szereplőire is. Lehet például, hogy egy politikus vallásos áhítata mögött csak az a tudás áll, hogy az alávetettek kevésbé aggódnak egy olyan vezető törvénytelenségei miatt, aki istenfélőnek és jámbornak mutatja magát. Ezért meg kell nézni, politikájában valójában mennyire gyakorolja ezeket az elveket.