Nyíregyháza - Múltunk
Szabolcs-Szatmár-Bereg megye székhelye, 1990 óta megyei jogú város (előtte 1989-től megyei város)
Oros egykori község, ma Nyíregyháza városrésze Wikipédia – Oros
6.1 A kialakuló munkásosztály
7 Orosz István
7.1 Agrárpolitika
8.1 Az urbanizáció meggyorsulása
9.1 Az antiszemita mozgalom
10.1 „Rendcsinálás” és megtorlás
11.1 A Magyarországi Szociáldemokrata Párt és a Kommunisták Magyarországi Pártjának egységtárgyalásai. A Magyarországi Szocialista Párt megalakulása.
11.2 Az intervenció megindulása
11.3 Ellenforradalmi tevékenység a győzelmes hadsereg hátában
11.4 A tiszai offenzíva elhatározása
11.5 Az offenzíva kezdete és elakadása. Böhm kapituláns politikája.
Nyíregyháza I–III. X
Jogilag fontos feltétel a jobbágyénál szabadabb, állandóbb birtok- és öröklési jog (kiváltságos szabad kerületek, Debrecen, Kecskemét, Nagykőrös, Szeged esetében a szabad paraszti, illetve a mezővárosi, városi birtokjog). Szarvas, Nyíregyháza, Gyula, Makó, Békéscsaba esetében a földesurakkal kötött szerződés tette lehetővé az úrbéres jobbágyokénál szabadabb birtoklást.
Még inkább megfigyelhető ez a tendencia – érdekes módon – a középső Alföldön, ahol a Dél-Alföld mégoly hatalmas szabad királyi városai, de a növekvő számú és rohamosan népesedő polgárvárosok sem bizonyultak elégségesnek a fejlődés városközpontú igényeinek kielégítésére. A fejlődés lehetőségei itt elég erősnek bizonyultak ahhoz, hogy a terület északi részén fekvő két nagy városát megváltassák, őket az összes földesúri szolgáltatástól gyakorlatilag már korán teljesen szabaddá téve. Nagykőrös, mely már 1758-ban elkezdte megváltását, 1820-ra lett teljesen szabaddá. Kecskemét városa 1834-ig lépcsőnként váltotta meg magát: 1809-ben a Csákyakkal, 1818-ban az Aspremontokkal szerződött, a Koháryakkal és a többi kisebb-nagyobb helyi földesúrral 1834-ben lépett egyezségre. Teljes megváltási summáját határidő előtt, 1847-ig ki is fizette. Sőt: 1847 februárjában már készen volt szabad királyi városi rangot adó – tehát a feudalizmus még fennálló viszonyai között a maximális szabadságot, így mindenekelőtt hatalmas ingatlanbirtokának korlátlan, a megyétől független igazgatását is biztosítani képes – privilégiuma is. Ha az igényt nem is, de a privilégiumot a forradalom elsöpörte. Nagykőrössel körülbelül egy időben fejezte be megváltását az Alföld északkeleti peremén Nyíregyháza, funkcióit Debrecen és Szatmárnémeti vonzáskörében is megtalálva. Miután 1803-ban 320 ezer forinttal kielégítette a Dessewffyeket, 1824-re 730 ezer forintot kötött le a Károlyiaknak; igaz, hogy ennek fejében a regálékat, sőt a földesúri igazságszolgáltatási jogot is megszerezte magának.
A kialakuló munkásosztály
Ha nem is minden céh törölte el a mesterlegényeknek a forradalom idején biztosított engedményeket azzal a nyíltsággal, mint a nyíregyházi tímároké, akik 1850 elején határozatként iktatták a céhgyűlés jegyzőkönyvébe, hogy „a magyar minisztérium sok kedvezményeket tett ifjainknak, de az elmúlt, ehhez ragaszkodni nem lehet”[1] érthető, ha az 1851. évi „iparrendtartás” által az addiginál hosszabb „legényidő” letöltésére kötelezett, s szervezkedésükben a hatóságok által is korlátozott kézműveslegények közül nem egy a céhek fojtogatóan zárt világánál vonzóbbnak ítélte a formálódó gyárakét.
Nem rendeződött a kárpótlás kérdése abban a néhány helységben, amely már 1840 előtt megváltakozott (Nyíregyháza, Csáktornya, Sárospatak, Szentes, Szepes megyei falvak stb.). A törvény hatálya ezekre nem terjedt ki, és e városok és falvak sokszor még a század végén is nyögték az olyan földekért fizetett váltság kamatait, amelyeket volt jobbágytársaik állami kárpótlással szereztek meg.
Az 1883 nyarán Nyíregyházán megrendezett, 46 napig tartó konstrukciós perben – tekintve, hogy előkerült a Tiszába veszett kislány sértetlen holtteste – Eötvös cáfolta meg a vád állításait, egyben leleplezte a nyomozás során elkövetett erőszakosságot, törvénysértéseket. Erről a vérvádperről írta később A nagy per című könyvét. A tárgyalás felszínre hozta az igazságügyi szervezet fejletlenségéből adódó összes problémát éppúgy, mint a kormány és a vármegye még mindig meglevő ellentéteit. A vádlottak önmaguknak homlokegyenest ellentmondó vallomásai is aszerint alakultak, hogy ki hallgatta ki őket. Ha a vérvádat bizonyítani akaró vármegye, s a vele összejátszó törvényszék megbízottai vették őket kezelésbe, akkor többnyire „beismerő” vallomást tettek, ha a kormányt képviselő ügyészség kérdezősködött, akkor védekeztek. A kormány nyomásának és a védelem szívós küzdelmének eredményeként a törvényszék meghátrált és fölmentette a vádlottakat. A liberális tábor ezzel nagy erkölcsi és politikai győzelmet aratott, az antiszemiták vereségét pedig súlyosbította, hogy a fölmentést egy feléjük húzó, az egész megye előkelőségeitől támogatott bíróság hozta.
Az antiszemita tábor dühödt felzúdulással fogadta a nyíregyházi ítéletet. Még tartott a tárgyalás, amikor a pozsonyi zavargások kitörtek, az ítélet után pedig Budapesten és a vidéki városokban szerveztek antiszemita tüntetéseket.
A nyíregyházi törvényszék elnökének egy későbbi jelentése a novemberi parasztmegmozdulásokkal kapcsolatban 1000 letartóztatást és 75 halálesetet említ.
A katonai alakulatok egy része (Nyíregyházán, Kecskeméten, Szegeden, Pápán) forradalmi szellemű, a többi passzív volt. Kivételt képezett a székely hadosztály, amely ellenforradalmár tisztikara befolyása alatt a Nyíregyháza–Nagyvárad vonaltól keletre eső hadműveleti területen, mint állam az államban, katonai diktatúrát gyakorolt.
Április 19-én a román lovasság elfoglalta Szatmárnémetit, ki kellett üríteni az erdélyi kommunista mozgalom fő erősségét: Nagyváradot. A front déli szárnyának megmaradt erőit Arad és Nagyszalonta között koncentráltak. Minden nélkülözhető egységet Debrecen – Nyíregyháza térségébe irányítottak, hogy onnan kíséreljék meg az ellentámadást. A következő két napon az ellenség előnyomulása átmenetileg lelassult, de ennyi idő kevés volt a magyar front megszilárdítására.
A román csapatok, miután a Budapest elleni támadásra nem kaptak engedélyt, a Miskolc és Kassa körüli harcok pedig csak veszteségeket hoztak nekik, 3-ára virradóra teljesen kiürítették a Tisza jobb partját, lerombolva maguk mögött a hidakat. Emiatt nem sikerült a Stromfeld parancsára másnap megkísérelt átkelés a Tiszán, melynek közvetlen célja Nyíregyháza visszafoglalása lett volna.
Az ellenség frontját középen áttörő I. hadtestet délen csupán a Csongrádnál átkelő 2. hadosztály, északon a Tokaj–Nyíregyháza irányban támadó III. hadtest fedezte volna. A terv nem lett volna rossz, ha a III. hadtest valóban hadtestnyi erőt képviselt volna, de erről szó sem volt. Vezérkari főnöke, Schwarz Géza alezredes az utolsó percben telefonon felhívta Juliert, és a tervet bírálva, megtagadta annak végrehajtását. Julier beleegyezett abba, hogy a tokaji hadtest egyelőre csak tüntetést hajtson végre. Ezzel viszont a mit sem sejtő I. hadtest került abba a veszélybe, hogy minél hősiesebben tör előre, és távolodik a Tiszától, annál könnyebben keríti be a Vörös Hadsereg terveit jól ismerő román parancsnokság.
Az első támadási nap sikerein felbuzdulva parancsot adtak a nemzetközi dandárnak az átkelésre, a III. hadtestnek pedig Nyíregyháza elfoglalására.
↑ Idézi: Pásztor Attila, A nyíregyházi céhek helyzete és belső válságuk kibontakozása a XIX. század derekán (Kézirat az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karán) Nyíregyháza, 1973. 49.
Éble Gábor, Károlyi Ferencz gróf gazdasági tevékenységéről. II. Nyíregyháza újraalapítása (Magyar Gazdaságtörténelmi Szemle 1897);
Éble Gábor, Az ecsedi uradalom és Nyíregyháza (Budapest, 1898);
Simkó Gyula, Nyíregyháza és tanyáinak települése (Földrajzi Közlemények, 1910);
Bükki szabadtéri és barlangi telepe­ket Korek József tárt fel: Oros: Archaeologiai Értesítő 78. 1951. 68–72.;
Hársfalvi Péter, Nemesek és parasztok Nyíregyháza társadalmában, 1753–1848 (A Nyíregyházi Jósa András Múzeum Évkönyve, 1960);
Balogh István, Határhasználat és gazdálkodás Nyíregyházán a XVIII–XIX. században (Etnographia, 1970).
A vármegye és a központi hatalom szembenállásának szempontjait jól érzékeltetik Mikszáth Kálmán nyíregyházi tudósításai (Mikszáth Kálmán összes művei. 66. Budapest, 1972),
Pásztor Attila, A nyíregyházi céhek helyzete és belső válságuk kibontakozása a XIX. század derekán (Kézirat az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karán) Nyíregyháza, 1973.
Esze Tamás, Tarpa és Esze Tamás (Nyíregyháza, 1966);
tevékenységét legutóbb Szabó Géza vizsgálta: Adalékok Szende Pál adópolitikájához (In: A Bessenyei György Tanárképző Főiskola tudományos közleményei, Tom. 5/(S.) Marxizmus-leninizmus, történettudomány. Nyíregyháza, 1973).
Balogh István, II. Rákóczi Ferenc Szabolcs és Szatmár vármegyékben. Nyíregyháza, 1976;
A Rákóczi-szabadságharc vitás kérdései. Szerkesztette Molnár Mátyás. Vaja—Nyíregyháza, 1976.;
A menekültek ellátásáról Balogh István, Szabolcs és Szatmár megye a szabadságharc utolsó éveiben;
Heckenast Gusztáv, A jobbágykatonaságra vonatkozó végzés a szatmári békeokmányban;
XIV. Lajos közreműködéséről az orosz–svéd békében és a franciák kimerüléséről Köpeczi Béla, A Rákóczi-szabadságharc és Franciaország (Budapest, 1966); Köpeczi Béla, Az orosz segítség reménye és a szatmári béke;
Nagy József Zsigmond, Szekfű Gyula monográfiaterve Károlyi Sándorról.
Bél Mátyás—Schemberger Ferenc, Szabolcs megye a XVIII. században. Fordította Balogh István (Szabolcs-Szatmár megyei helytörténetírás. I–II. Nyíregyháza, 1979);
Pirigyi István, A görögkatolikus magyarság története (Nyíregyháza, 1982).
A lap eredeti címe: „http://multunk.com/index.php?title=Nyíregyháza&oldid=124188”
Ezt a lapot 2 520 alkalommal keresték fel.