Szele Tamás: Nagylelkű támogatás - Zóna
Beküldve: 2019.06.11. 2019.06.12. Szerző: Szele Tamás
Én, kérem, most hálátlan leszek, mentse vétkemet, hogy nem is kaptam semmit, meg nem is fogok, tehát nyugodtan zsörtölődhetek a dolgon. Úgy áll a helyzet – a Népszava minapi írása szerint – hogy a Nagy Amerika valahogy ellátott Kelet-Európáig, a fejükre csaptak, és most már végre támogatni szeretnék az itteni független sajtót.
Az igaz, hogy megdöglött már majdnem minden lovunk, mire kisarjadt a selyemfű a réten, amink még maradt, az vagy gebe, vagy csikó, egyhamar nem fog versenyezni, de hurrá. Szép tőlük, hogy meghallották mindennapos panaszainkat így, majdnem tíz év után. De hát hogy is néz ki most már az a gyöngyélet, ami a független magyar sajtómunkásra vár? Lássuk, mit ír erről a Népszava!
„Csaknem 200 millió forintnak megfelelő támogatást ad a washingtoni külügyminisztérium a közép-európai régió médiumainak.
Újabb 700 ezer dolláros (nagyjából 198 millió forintos) pályázatot írt ki az amerikai külügyminisztérium európai és eurázsiai ügyekkel foglalkozó irodája Közép-és Kelet Európai Újságíró Ösztöndíjprogram címmel – értesült a Népszava. A programra Magyarországról, Bulgáriából, Horvátországból, Szlovákiából, Szlovéniából, Lengyelországból, valamint Romániából lehet pályázni, a cél pedig a független médiumok támogatása. (…)
Idén május 24-én meg is jelent a hasonló célkitűzésekkel rendelkező médiapályázat az amerikai külügyminisztérium felhívásában, amelyre június 24-ig lehet jelentkezni. A leírás alapján a független sajtó támogatása mellett cél a szakképzettség fejlesztése is a közép-kelet-európai régióban. A pályázat nyertesei egy minimum két hónapos mentorprogramon vehetnek részt az Egyesült Államokban, ahol a szakmai eszköztárukat bővíthetik, főként a digitális média és az oknyomozó újságírás területén. A résztvevőknek arra is lehetőségük lesz, hogy szakmai tapasztalatot szerezzenek valamelyik amerikai médiumnál.” (Népszava)
Hej, élet, be gyöngy élet, ennél szebb sem lehet…
Bocs: de.
Szóval, itt valami nagyon nem stimmel. Már más kollégák is megsértődtek az ajánlat miatt, korábban, például Rezeda mester, egyet is értek velük, bár megpróbálom kevesebb indulattal és több rációval kezelni a kialakult helyzetet.
Szóval, 198 millió forint még egy print napilapra sem volna elég, nem, hogy az egész térségnek elegendő támogatás volna. Mert hát nem csak a mi országunknak szól ez a pályázat. Online felületekre talán elég lenne, olyan ötven-hatvan is kijönne belőle, ha – erre lehetne költeni a pénzt.
Nem lapra kapjuk.
Hanem tanfolyamra.
Maga a sajtómunkás, aki esetleg támogatást nyer, pénzt alig lát belőle, viszont fizetik az útját mondjuk az alabamai vagy vermonti Hajnali Üvöltés szerkesztőségébe, ahol is pár hétig tanulhat a helyi géniuszoktól, elsősorban oknyomozást és digitális médiát. Mármost, ha a sajtómunkás egyáltalán pályázatközelbe kerül, az azt jelenti, hogy már nem kezdő, én például több, mint harminc éve nyüvöm a betűt, tényleg nem tudtam, mi hiányzik az életemből így, ötvenegy évesen. Hát persze, hogy egy amerikai út, ahol egy vidéki (vagy esetleg nem is vidéki) lap gyakornokai megmutatják nekem, miszerint, ha megnyomom a gombot a billentyűzeten, betűk jelennek meg a képernyőn, oknyomozni meg úgy kell, hogy bátran és sokszor kérdezgetjük az illetékeseket, míg el nem szólják magukat vagy minket nem lőnek fejbe ismeretlenek egy kies sikátor árnyas, lágy ölén.
Egyszóval: ez a segítség alig-alig segítség. Segít a kezdőknek, akik aztán majd a pár hetes tanfolyás után vérprofiként jönnek majd haza, és mindenben az ő szavuk lesz a döntő, mert „Amerikában tanulták a szakmát”, de semmit sem használ annak, aki már tud írni. Aki már ismeri a szakmát, netán el is ért benne valamit, annak ezek az utak maximum turisztikai jelentőséggel bírnak: arról nem is szólva, hogy az amerikai munkamódszerekkel Budapesten éhen hal az ember, mások a viszonyok, törvények, körülmények, kapcsolatrendszerek. Ami New Yorkban jó megközelítés, az nálunk naivan dilettáns és ami nálunk ügyes munkamódszer, az náluk lehet akár még törvénysértés is.
Szóval, dear gentlemen, nagyon köszönjük a tisztességet, de nem vagyunk sem Kongó, sem Burundi, sem Felső-Volta, nem is szólva Burkina Fasoról, nem azért nincs nekünk sajtónk, mert nem értünk hozzá és ki kéne tanulnunk a mesterséget. (Mellesleg: ezekben az országokban is van sajtó). Meg nem is azért, mert nem értenénk a számítástechnikához, megkockáztatom, szakértelmünk nem marad el az átlagos amerikai kollégákétól. Azért nincsen sajtónk, mert erőszakkal és sok pénzzel elszedték tőlünk, politikai célból. Csinálnánk újat, másikat, csinálunk is, mikor tehetjük – de a szakmához értünk mi, nem kell azt nekünk megtanítani.
Olyan ez, dear gentlemen, mintha vészjelzés érkezne a Parti Őrséghez, hogy egy tapasztalt tengeri medve halászhajójával, hálóival, teljes legénységével zátonyra futott valahol a Száz Bermudáknál, és nem vontatóhajót küldenének értük, hogy rántsák le őket a homokpadról, hanem egy iskolahajót, és tartanának nekik egy kéthetes tanfolyamot arról, miképpen kell halat fogni, hogy a zátonyon életben maradhassanak. Lévén, hogy halászokról van szó, nem tartom kizártnak, miszerint a halfogáshoz értettek eddig is.
Szóval, izé, a „hálót, nem halat” elvét azzal egészíteném ki, kedves amerikai kollégák, hogy hálót kérnénk, nem gyorstalpaló halászati tanfolyamot, háló nélkül.
Azért, hogy is mondjam csak, lehetne ezt még rosszabbul is csinálni, lenne rosszabb módszer a mentorprogramnál is, ha például sajtóügyi tanácsadókat tetszenének küldeni hozzánk, akkor ugyanis egész nap azokat kéne kimentenünk a különböző hülye helyzetekből, amibe helyismeret nélkül a nagyon okos fejükkel belenavigálnák magukat.
Szóval, érzelmeket félretéve, nagyon fordítva tetszett felülni arra a bilire.
Ez így kizárólag az abszolút kezdők számára lehet valamiféle segítség, azonban amíg azok felnőnek (és egyre kevesebben választják ezt a mi szép szakmánkat, ötvenegy évesen én fiatalnak számítok a kollégák között), valahogy fent kéne maradnia annak a független sajtónak, amiben aztán dolgozhatnának.
Nem kéne a szabad magyar sajtót nulláról újrakezdeni, csak, mert nem tetszenek tudni arról, hogy létezik.
De egyébként nagyon szépen köszönjük, nagylelkűek tetszenek lenni.
Akkor is, ha ez a segítség nem segítség.
Esetleg valami használt cipő nem akadna inkább?
KategóriákBelpolitika, Külpolitika, Szele Tamás CímkékEgyesült Államok, magyar sajtó, Sajtó, támogatás
Korábbi bejegyzésElőző Elsüllyedt egy menekülteket szállító hajó, legalább heten meghaltak
Következő bejegyzésKövetkező Konok Péter: MÁZ