A kognitív architektúra módosulásai és a mai információtechnológia[15]
Az ember megismerőrendszerei nem pusztán gondolatokból, képzetekből és vágyakból, vagyis magukban kavargó elemekből állnak, hanem valóban rendszerek: viszonylag lassan változó korlátaik és kereteik vannak. Az egyedi megismerési aktusok 100 milliszekundum és 2 másodperc közötti világához képest stabil, éveken, életeken át érvényes, s évmilliók, illetve évezredek alatt kialakult jellemzők ezek, amelyek az evolúció során a környezeti alkalmazkodás feladattípusaira jöttek létre (Newell 1989; lásd még Pléh 1998b). Az 1. táblázat azt mutatja, hogy az idői sávot tekintve a biológiai eredetű szerkezeti megkötések működésükben igen gyorsak, ugyanakkor kialakulásukban a biológiai evolúció lassú útját vették igénybe. Az olyan társas rendszerek viszont, mint a gondolkodás szociális elvárási rendszerei, lassú működésűek, kialakulásuk viszont évszázados léptékű (például a mai tisztasági szokások), vagy legfeljebb évezredesek (logika, írás). Az architektúrák nehezen változó része mellett van egy változékonyabb, lágyabb rész is.
5-3-1. táblázat - Az emberi cselekvés idői skálája Newell (1989) értelmezésében
Kialakulási idő egyénnél
Kialakulási időrendszer
Műveleti rendszer
10–2 – 10–4 sec
Hónapok-évek
Neuron és hálói
10–1 – 101 sec
Évek, órák
Aktus, művelet
Percek, órák
Pszichológiai tartalmában és rendszertani felépítésében olyan keretekre kell itt gondolni, mint a viszonylag állandó környezeti mozzanatok viselkedésirányító szerepére kialakult hosszú távú emlékezeti rendszer s a viselkedés pillanatnyi, rövid távú összehangolására szolgáló munkaemlékezeti rendszer kettőssége. Ilyen architekturális mozzanat az is, hogy megismerésünkben vannak (többnyire a biológiai sávban gyökerező) gyorsan működő, egy-egy területre specializálódott, ismétlődő, az élet korai szakaszaitól jelen levő helyzetekben érvényes, ősi megismerési feladatokat – térlátás, arcfelismerés, társas összehangolás stb. – megoldó ún. moduláris rendszerek, és van egy viszonylag lassabb működésű, átfogó, a gondolkodás koherenciáját biztosító központi gondolkodó rendszer, mely a racionális és a szociális sávnak felel meg (Fodor 2000), s az egyes alrendszerek egymáshoz kapcsolását és öszszehangolását biztosítja.
Nem vitathatatlan persze, hogy hogyan képzeljük el ezeknek a stabil szerveződéseknek a belső rendszerét, de minden elmélet úgy tartja, hogy fel kell tételeznünk őket. A 2. táblázat érzékelteti, hogy az erre vonatkozó tudományos felfogások egyben a gondolkodás hajlékonyságával, a tanulás szerepével kapcsolatos állásfoglalásokat is képviselnek. A mai kultúra átalakulásainak lehetséges hatásával kapcsolatban a harmadik felfogás a releváns. Eszerint a kultúrák, különösen ami az információkódolás mechanizmusait illeti, miközben tanult és megkonstruált rendszerek, évszázadokig érvényes jellegük révén a hagyományt mint sajátos életszemléletet örökítik át (Nyíri 1992, 1993b), vagy ahogy a kognitív kutató, Tomasello (2002) fogalmaz, mint sajátos nézőpontok összességét. Ennek révén, miközben a biológiai sávhoz képest a szociális sávnak megfelelő kulturális minták hajlékonyak és az egyén élete során elsajátítandóak, a klasszikus bölcsészet megfogalmazásában korlátozást jelentenek. A mesterség korlátai ezek, a kognitív szemlélet megfogalmazásában pedig az evolúciósan kialakultra ráépült architekturális megkötések, amelyek döntő információszervezési változásokat tükröznek.
5-3-2. táblázat - Három felfogás a megismerés építkezéséről és a tapasztalat és kultúra szerepéről
Tapasztalat és kultúra helye
Specializált és általános rendszerek
Az integráció folyamatai másodlagosak
Fodor 1983, 2000
Konnekcionizmus, semleges kapcsolatok
Egyetlen átfogó architektúra érvényes
Minden gondolkodás egynemű szokásrendszer
Ősi és másodlagos modulok egyaránt
Evolúcióra ráépülő kultúra is architekturális
A kultúra tanult rendszer, de mindent áthat
Donald 1991, Cole 1996
Ennek a “ráépülő” architektúrának, az egymással kölcsönhatásban lévő szociális, racionális és kognitív sávnak éppen hajlékony jellege révén különböző fajtái vannak. A 3. táblázat Donald (2001) felfogását kiterjesztve mutatja be, hogy milyen architektúrákat épített ki a kultúra, s milyen újabb architektúrák jelenhetnek meg ma. Az emberi kultúra eredendő kialakulása és későbbi formálódása során “reprezentációs forradalmakról” beszélhetünk, hasonlóan ahhoz, ahogyan John Maynard-Smith és Szathmáry Eörs (1997) értelmezésében az evolúció döntő fordulatai az információszerveződésben megtestesülő radikális átmenetek: az élet fejlődésében az újdonságot az új kódolási elvek jelentik. Az emberi fordulatok viszont Donald (1997, 2001) felfogásában onnan indulnának el, ahol a saját idegrendszer önmagába zárt világában a múlt megjelenítésére képes epizodikus kultúrát (1. sor a táblázatban) felváltaná a szociális szemantika megjelenése a megosztott tapasztalatokkal (2. és 3. sor). A testi leképezésen alapuló, s a fejlettebb, gyorsabb nyelvi reprezentációt egyaránt egy szociálisháromszög-séma jellemzi az epizodikus kultúra lineáris szemantikájával szemben, miként az 1. ábra érzékelteti.
5-3-3. táblázat - A kétféle tárolási rendszer néhány eltérése
Szomatikus emlékezet
Külső emlékezet
Korlátozott kapacitású
Korlátlan kapacitású
Megszabott formátum
Változékony formátum
Gyors halványulás
Nincsen elhalványulás
Rögzített hozzáférés
Változékony hozzáférés
A teoretikus kultúra fennkölt névvel Donald az írás megszületését illeti. Ennek fontos mozzanata a szellemi közösségek szerveződésében, mint eszmetörténet és közlési rendszerek kapcsolatát vizsgálva legvilágosabban Nyíri (1992, 1993b, 1994) rámutat, az objektív tudás eszméjének megszületése, az a gondolat, hogy önmagunk és a szociális szemantika által behozott személyközi helyzet világán túl is létezhet bizonyosság, amit a könyvek hordoznak.
Ez a váltás a megismerési erőforrások szerveződésében, a tudás társadalmi megoszlásában, a gondolatok gyorsabb terjedésében is gyökeres változásokkal jár – hiszen az írás révén eszméket most már nemcsak interakciós helyzetben tudunk átvenni.
5-3-1. ábra - A reprezentációs rendszerek változásai és a társas szemantika megjelenése
Határozott változás jelenik meg, mint sok elemzés hangsúlyozza, az erőforrásokkal történő gazdálkodásban az egyén szintjén is. Olyan gondolkodásmód jön léte, amely abban az értelemben elvontabb, hogy minden helyzetben és a kontextusoktól függetlenül koherenciára törekszik, s mindenütt s mindenkor alkalmazni képes a logikai következtetési sémákat (Cole 1996). Donald (2001) értelmezésében ennek az átalakulásnak döntő eleme a tudás szerveződése szempontjából a testen belüli emlékezeti rendszer és a testen kívüli emlékezeti tárak (a könyvek) közötti új munkamegosztás. Ezzel egy új architektúra jön létre: a belső emlékezet állandóan számít a külső tárakra, s onnan frissíti magát, ezzel sokkal gazdaságosabbá válik.
A szomatikus, belső és a külső emlékezeti rendszerek eltérnek egymástól a hatékonyságban és ökológiai tulajdonságaikban is, amit a 3. táblázat mutat be. Ezek a vonások a külső rendszerek fölényét mutatják: ne feledjük azonban, hogy a belső rendszernek is van egy nagy előnye: hordozhatósága. Emlékeink és műveltségünk mindig velünk van, míg könyveink nincsenek velünk, miként a táblázat utolsó sora mutatja. A klasszikus iskolázás alapvető célja ezzel kapcsolatban az volt, hogy a háttértudásból minél többet pakoljon bele a hordozható rendszerbe, a memoriter világába. Tulajdonképpen a mai hálózatos információs technológiák s az újabb mobil információ-hozzáférési utak nagy újdonsága éppen az, hogy a körülményes könyvtárral szemben a külső tárakat a hozzáférhetőségi utak révén virtuálisan hordozhatóvá teszik. Ennek nagy lépése már az internet, s a használó korlátlan mozgékonysága révén újabb lépése a mobil közlési rendszerek megjelenése a tudáshozzáférés világában.
Az emberi gondolkodás előtörténetének visszagöngyölítése pusztán öncélú intellektuális kirándulásnak tűnhet. Valójában azonban új rátekintést enged meg saját korunkra is. Az írásnak a megismerési architektúrát átszervező szerepe rámutat arra, amit tágabb összefüggésben, a kultúra egészére úgy emleget Bruner (1996; Bruner és Hastie 1987), mint a kultúra nyújtotta állványzat kérdését. Az egyéni szocializáció során éppen a kultúra adná meg az architektúra – magam ehhez hozzátenném, a másodlagos architektúra – kereteit. Ilyen keret az elbeszélések és a kategóriába sorolás, mint alapvető értelmezési elvek megléte, a tudásnak a könyvek és az iskola képviselte autoritáson alapuló formája, mely feltételezi, hogy mindig van biztos tudás, s annak vannak elfogadott letéteményesei.
Ebből a szempontból a hálózati információhordozókra nézve az alapvető lélektani kérdés az, hogy – a puszta metaforákon túl – létrejöttük elindít-e egy újabb reprezentációs és architektúraszervezési forradalmat? Mint sok elemzés rámutat, ennek egyik vezető kérdése, hogy a hipertext-szerveződéssel és a képek elárasztó jellegével megváltozik-e a gondolkodás szekvenciális, egy központú, lineáris organizációja, mely úgymond az íráshoz kapcsolódott volna.
Nem mindenki hiszi így. Vannak felfogások, amelyek szerint a lineáris és kijelentésszerű (propozicionális) szerveződés valójában a legalapvetőbb, biológiai, nem hajlékony architektúrák közé tartozik (Fodor 2000). Ezek a viták – “Mennyire változtat meg az információs technológia?” – tulajdonképpen egy tradicionális kérdést is érintenek: a gondolati rend forrásainak kérdését. Hagyományosan él az emberi gondolkodás szervezettségéről egy belülről indított felfogás, amely a racionalitást kiindulópontnak tekinti, a döntő mozzanatnak a képzeteket (a reprezentáció világát) tartja, szemben a másik felfogással, amely a belső rendet kívülről építi fel. Ennek kiindulópontja az interakció és a kommunikáció, ez lesz mind a személyiség, mind a logika forrása (lásd erről Pléh 2001). A “gépi determinista felfogások” ennek a kívülről befelé építkező elképzelésnek egyik változatát adják. Olyan változat ez, mely szerint nemcsak a Popper értelmében vett szellemi objektivációk, hanem a magunk alkotta eszközök is alakítják gondolkodásunkat. Ez az a determináció, amit Dennett (1996a, 1998b) a brit percepciókutató tiszteletére a Gregory-féle lények kérdésének nevez. A mentális világot, a készségek világát a tárgyakban megtestesülő tudások alakítják, mint már Vigotszkij (1971) is hirdette, s a döntő kérdés ma az, hogy vajon az új információs technológiák is új módon szervezik-e meg belső világunkat. Amikor ezzel kapcsolatban kételkedők vagyunk, igazából a kívülről determinált emberkép általános sémájával is küzdünk.
A kételyekkel együtt érdemes végignézni, milyen új mozzanatokat eredményezhet logikájában az új tudáshordozók világa. A 4. táblázat erről mutat egy összehasonlító elemzést.
5-3-4. táblázat - Lehetséges új mintázatok a mai kommunikációs tudáshordozókban
Évtizedes kódtanulás
Kevesebb iskola kell
Lassú hozzáférési utak, körülményesség
Gyorsabban el lehet jutni hozzá
Keresési utakat tanítják
Keresési utakat keressük
Tudás tulajdonlási viszony
Tudás megosztott
Bizonyosság kiharcolt erény
Bizonyosság kérdéses, éppen keressük
A mai világ új módon mutat rá a készségek kiemelkedő jelentőségére. Éppen azáltal, hogy explicit tudásokat könnyen hozzáférhetővé tesz, újra felveti explicit és implicit tudások viszonyát.
1. Az olcsóvá vált (könnyen tárolható és kereshető) lexikai tudással szemben felértékelődik a készség. Mivel sok minden elérhető a hálózati világban, előtérbe kerül mindaz, ami nem érhető el. Ez lenne a készségek világa, amit például csak interperszonálisan lehet tanítani. Ez az új pragmatikus tudásfelfogás azonban nem egyszerű kérdés, hiszen gondoljunk csak akár a mai orvosra: intuíciójára támaszkodik a gyógyszer dózisában, vagy kiszámítja azt? Honnan tudja, mennyi kell? Ez ma már nem intuitív készség, hanem könyvekből származik, ahol propozicionálisan tároljuk.
2. Rendszereink ugyanakkor olyanok, amelyekben a tételes (propozicionális) tudások készségeket működtetnek. A sokat emlegetett kerékpározásnál érdekesebb példa a műtéti tudás vagy az anatómia tudása, ahol perceptuális, motoros készségek és kijelentésbe szervezett tudások áthatják egymást.
3. Maga a hálózati típusú információ használata is felveti, hogy új készségek születnek az új rendszerekkel. Új típusú kereséseket, bizonyossági elveket, időgazdálkodást is el kell sajátítanunk az új közegek világában.
Kitüntetett kérdés, különösen a mobil információs kultúrában, a tér és idő problémája a hozzáférhetőség megváltozott világában. Hosszú évezredek eljárásai alakultak ki a tudás, a személy és a közlés viszonyának értékelésére. Ezek az eljárások a modern európai típusú kultúrában távolságon és időn átívelve megbízhatóak. Olyan eljárások ezek, amelyek etológiai tekintetben a potyázás és a szélhámosság kivédői. Áttekinthető közösségen belül a megbízhatóság fontos távlati stratégiája az embereknek. Hiszen holnap is ugyanonnan fogunk kölcsönkérni, ugyanoda nem megyünk el, s így tovább. A mai kihívó kérdés az, hogy vajon a közlés és hozzáférés állandó lehetősége nem vezet-e a megbízhatatlanság megjelenéséhez?
Érdemes vázlatosan áttekinteni, hogyan is változtak ebből a szempontból a közösségszervezési módok! Ezeket persze, akárcsak a hagyományos kulturális közösségeket, úgy kell tekinteni, mint bennfoglaló viszonyokat. Az együtt élő közösségek integrációs világa például mindig megmarad, csak a mobil világban lecserélhetjük egész közösségünket, de nem tudjuk levetkezni azt az antropológiai jegyünket, hogy közösségünk van.
Első szakasz: együtt élő közösségek világa
A megbízhatóság világa az, hiszen mindannyiunknak mindig ugyanoda kell visszamennünk. A pillanatnyi előnyökért nem kockáztatom azt, hogy az adott áttekinthető közösség úgy fog kezelni, mint aki nem tartja be a szavát, mint aki nem követi a kölcsönösséget, s így tovább. Úgy viselkedünk, mint aki feltételezi, hogy van holnap, s van csoportemlékezet, mégpedig egy stabil csoport emlékezete, mely szankcionálja a csoportlétben oly fenyegető potyázást.
Második szakasz: lassú idői integrációjú kulturális közösségek
Évezredek alatt kialakult eljárások vannak arra, hogy a távolságot áthidalva s az időt megkerülve a megbízhatóság
akkor is érvényesüljön, amikor nincsen jelen a kontingencia,
ismeretlenek között is érvényesüljön.
Ígéreteket teszünk levélben, értekezleten, az élet szokásai révén, ismeretlenek között is betartjuk azokat, etc., ahogyan az ismerős a mi technologizált világunkból.
Ebben a viszonylag lassú integrációban vannak pontok, ahonnan nem lehet visszafordulni: kommunikációs értelemben azért, mert már nem elérhető a másik, és kölcsönösen számítunk egymásra. Saját idővilágomban számíthattam a másik idővilágának stabilitására, annak kiszámíthatóságára.
Ennek egyik megfogalmazása Popper (1972) nevezetes Compton-problémája. Miért menjek a napfényes Itáliából el az esős Yale Egyetemre, miközben eredeti megállapodásunkhoz képest megváltozott az élethelyzetem? Mert megígértem, hogy előadást tartok: az erkölcsi parancs a kommunikatív elkötelezettségekben jelenik meg.
Harmadik szakasz: a teljes és állandó elérhetőség világa
Az új technológiák viszont felajánlják a teljes és állandó hozzáférhetőséget. Ezzel relativizálódhat az ígéret és a megbeszélés érvényessége. Új idői architektúrák jelenhetnek meg a technika révén: bármikor átszervezhetek, lemondhatok dolgokat, s emellett az idő és a kapcsolat privilegizáltsága új machiavelliánus stratégiákhoz is vezethet.
Egyik oldalon ott van az elérhetőségre támaszkodó megbízhatatlanság veszélye, a másik oldalon az elérhetetlenség korlátozására támaszkodó manipuláció, például magunk letagadtatása révén. A kommunikációs hozzáférhetőség a megbízhatóság új kódjait veti fel, éppen azért, mert technikailag ma már mindig módunk van lemondani dolgokat.
A mozgékony világ s a nemzetközi rendőrök réme az utazó szélhámos, miként már Balzac is látta Vautrinben. Olyan helyre megy, ahol nem ismerik, ahol nem kötelezi a szervezeti múlt és a közösségi emlékezet. Ez a probléma rég velünk van a nagyvárosi életben: ez ellen védekezik az akadémiai világ például az ajánlólevelekkel. Itt csupán a sebesség változik. Ma azonban megjelenik az idői szélhámos: arra számít, hogy bármikor lemondhatja kötelezvényeit.
Izgalmas lesz megfigyelni, hogyan állítjuk vissza itt is majd az eredeti etológiai rendet. Az időgazdálkodási szélhámosságokat és potyázásokat is ki fogjuk védeni, mint befektetés nélküli haszonszerzést.
Sajátosan alakul a klasszikus és a mai tudásszervezés a használó és a tudáshordozó helyi viszonyát tekintve. A klasszikus tudásszerzés világában az ember van stabil helyen, ide jön a könyv, az információ. Ennek kiterjesztése az internet: én maradok, a könyv odajön.
Ezzel szemben viszont a futurológiailag elképzelt mobilizált világban az ember mobil helyen van, ehhez képest az elérhetősége stabil, személyéhez van kötve. Ennek megfelelően az ember mozog, s az információ követi.
Mindennek az adja sajátos érdekességét, hogy az ember sajátos módon érzékeny a helyekre. Tudásaink elválnak a helytől, az információk szemantizálódnak: mindegy, hol tanultunk a mohácsi vészről. Ugyanakkor magukat a funkciókat helyekhez kötjük, s az új világ, már az internetezéssel is, elszakít a helyektől. Érezzük ugyanakkor, mennyire kapcsoljuk ahhoz a tényleges sarokhoz az információt, ahol számítógépünknél ültünk. Kérdés, mennyire vagyunk képesek leszokni erről.
Nemcsak etikett kérdése a hol mobilozunk, hanem azé is, hogy elszakadhat-e funkcióitól s helyeitől a közlés. Gondoljunk arra, hogy hol mit olvasunk?
A mobil technikáknál ez úgy jelenik meg, mint annak kérdése, hogy:
1. Hol miről lehet beszélni. Nyitható-e a nyilvános fizikai térben privát virtuális tér?
2. Miért fontos a partner helye? Hogyan állítjuk be a kontextust, a locsogást, akcióink természetét ennek függvényében?
3. Minden információt rendelkezésre bocsátunk-e magunkról?
4. A változó információs helyzet tekintetbevétele: “Hívjon fel az íróasztalomnál egy fél óra múlva stb.” Illúzió, hogy minden információnk ugyanolyan hordozható, mint a telefonunk.
Az efféle kérdésekről ki fog derülni, hogy nemcsak etikettkérdések, hanem új oldalait jelentik a hely kölcsönös figyelembevételének egy olyan paradox helyzetben, ahol maga személy helytől függetlenül hozzáférhetővé válik.
Minden kommunikációnak van az instrumentális mellett fatikus, kapcsolattartó szerepe is. Ezt a mozzanatot az internetes közlési helyzetekben világosan látjuk. Nem véletlen, hogy a fatikus közlés és az elsődleges közösségek etológiai jelentőségét hangsúlyozó teoretikus, Robin Dunbar (1993, 1996) az internetes kisközösségek szerveződésében mutat rá ennek szerepére.
A mobiltelefonnál ez felerősödik.
1. Éppen az állandó velünk lét miatt.
2. Másodlagos, dependens, nyaggatós használatai lehetnek.
3. Ezek a mobilitás világában az immobilitás látszatát keltik. “Mindig elérhető vagy, tehát mindig mellettem vagy!”
4. Veszélyei: túl olcsó érzelmileg, nem igényel erőfeszítést a kapcsolat. Könnyen lesznek ezért illúzióink.
Mindezzel persze az új technika nem új dolgot talál ki: a mobiltechnika ugyanúgy részévé válik az ember egyik központi mozgatórendszerének, a függőségnek és kötődésnek, mint minden egyéb.
Az emberi gondolkodásban bizonyosan létrejött egy gyökeresen új állványzat az írás, majd a könyvnyomtatás megjelenésével. Nincs még elég távlatunk, hogy megítéljük, vajon a mai világban hasonló változások indulnak-e el. Az egyik lehetséges jelölt a hálózati információtárolás. A tudásról való új reflexió, a linearitást felváltó egyidejűségről folyó meditációk mellett a készségek új kultivációját is eredményezheti ez, és új célkijelölést az explicit és a készségszerű tudások viszonyában. A radikálisan mobilis közlés és információ-hozzáférés két további izgalmas kérdést vet fel. Nem fognak-e ezek az időt és helyet szétbontó technikák zavarokhoz vezetni helyhez kötődő tudásmozgósításunkban, s vajon milyen új közösségek és új szabályok alakulásához vezetnek? Lesz-e a mobiletikettből új időszemléletű mentalitás?
[15] Előadás az MTA Filozófiai Intézete és a Westel Kommunikációs Rt. szervezte Mobil információs társadalom című konferencián, Dunabogdány, 2001. március 10–11.