InterjúEgy az irány2015-08. szám / Szepesi Krisztina
B. A.: Voltak, hiszen Pécsre is pályáztam, és a kettő között van is hasonlóság, mivel Miskolcon is hosszabb ideje dolgoztam, és úgy gondoltam, azokat a pozitívumokat, amik ott voltak, nem szabad veszni hagyni. De valóban, három évvel ezelőtt tényleg szó volt arról, hogy pályázok, ám végül úgy döntöttünk, hogy Kiss Csaba megítélése biztosabb. Pályázatodban azt írtad a művészeti tanácsról, hogy annak kö­szön­he­tő a miskolci színház jelenlegi jó szakmai megítélése, miközben úgy tűnik, nem működött a dolog, hiszen te magad is elhagytad a ta­ná­csot. B. A.: Az derült ki inkább, hogy nagyon jól működik, hiszen az volt a funkciója, ami az én igazgatásomnak is alapja lesz, hogy Keszég Laci, Rusznyák Gábor, Szabó Máté, Szőcs Artur és jómagam úgy működjünk, mint egy igazán jó szerkesztőség.
B. A.: Öt jó rendező között hierarchiát hülyeség lenne felállítani. Azt, hogy mit mutatunk be, milyen a társulat összetétele, és műfajilag hogyan osszuk meg az évadot, nem lehet nem konszenzuális alapon eldönteni. Ami pedig a legfontosabb és legjobb ebben a történetben, az az, amikor négy rendező beül az ötödik rendező próbájára. Azok a beszélgetések és viták megismételhetetlenek, és nemcsak annak vannak segítségére, aki épp rendez, hanem a többieket és magát a társulatot is előbbre viszik. Fontos, hogy a társulatban kialakuljon az érzet, hogy ezek a rendezők folyamatosan együtt figyelik a fejlődésüket, vagyis egy hosszú távú történetben támaszkodhatnak ránk. A generációs egyensúly miatt pedig, ami köztünk van, van bennünk egy nagyon erős kötődés. Vagyis azt mondod, hogy a tanács működőképes, de a te vezetéseddel.
B. A.: Nem a vezetés számít. Nyilván rám hárul a napi több millió megoldandó gazdasági, üzemeltetési, marketing és ki tudja még milyen probléma. Ezt azzal, hogy pályáztam, vállaltam, és állok elébe. De a színház művészeti arculatát mindenképpen konszenzuális alapon kell meghatározni. Azt gondolom, ha öt ember visz egy színházat együtt, annak ereje van. Olyan ez, mint egy nagy hajó öt különböző motorral, de egy az irány. Hogy mi volt a konfliktus és miért nem működött hat emberrel, ez egy nagyon bonyolult kérdés, de annak van egy jelzésértéke, hogy öten együtt folyatjuk tovább. Szabó Máté megbízott igazgatása alatt már összeállította az új évadot.
B. A.: Kiss Csaba elkezdte és Máté nagyon érzékenyen és profin befejezte a munkát. Tudsz ezzel azonosulni?
B. A.: Persze. A legfőbb feladatomnak most azt tekintem, hogy megteremtsem a legjobb feltételeket az évad lebonyolításához. Nem is rendezek ebben az évadban, pontosan azért, mert idő kell, amíg megszokom és megtanulom az új feladatot, illetve ahhoz is, hogy megtervezzük a következő évadot, ami már a mi ötünk lényegét mutatja majd meg. Nem mondom, hogy ismeretlen feladat ez nekem, hiszen hat évig voltam főrendező az Operettszínházban és egy évig Szombathelyen, de tudom, hogy minden színház kicsit más.hirdetés
B. A.: Erre nem lehet felkészülni és nem is szabad rágörcsölni. Jordán Tamás gondolkodásmódja a követendő számomra, az, hogy semmit sem szabad erőből csinálni. A 20 bemutató pedig biztos, hogy nem tartható, már ebben az évben is 15-re racionalizálta Máté, amíg ő volt a megbízott igazgató. Meg kell találni a koprodukciós lehetőséget is más színházakkal, mert egy vidéki színház számára például iszonyatosan megterhelő feladat bemutatni egy operát operatársulat híján. Nem sírni, visszamutogatni, megsértődni kell, hanem csinálni, és előrefele menni. A mi korosztályunknak adódott most egy lehetősége arra, hogy csinálja, és nem kéne ezt elrontani. Arról is beszéltél, hogy visszacsábítanál színészeket, akik az elmúlt három évben távoztak a társulatból. B. A.: Ez egy fontos dolog, mert egy nagyon jó társulat állt össze három éve. Sokan, akik három évvel ezelőtt érkeztek Miskolcra, személyesen kötődtek a művészeti tanács tagjaihoz. Nagyon fontos, hogy megpróbáljuk őket valahogyan visszahozni, megőrizve a mostani, nagyon erős társulatot is.
B. A.: A pályázatban, ami szintén ötünk közös munkája, megfogalmaztuk, hogy szeretnénk egy olyan 21. századi modern népszínházat, amely a máról és a mának, a ma emberéről szól. Ezen belül a nagyszínház mindenképpen a könnyedebb műfajok terepe lesz, operett-, musical- és vígjáték-bemutatókkal és évi egy nagy reprezentatív drámával. A Kamaraszínházat szándékunkban áll eltolni egyfajta művészszínház irányába, műfaji korlátok nélkül. A Játékszín a kísérleti színház terepe lesz. Szeretnék elindítani egy görög tragédia sorozatot is itt, amellyel megnéznénk, hogyan lehet ezekkel a drámákkal mai nyelven megszólalni, és amire iskolákat is szeretnénk majd meghívni. Vendég produkciókat is fogunk Miskolcra hívni, ehhez felvettük a kapcsolatot a HOPParttal, a Maladypével és más színházakkal, s már októberben jön az Egy csemegepultos naplója az Orlai Produkciótól. A kísérletekhez kell a közönség is.
B. A.: A miskolci közönség, bátran állíthatom, az ország egyik legjobb közönsége. Az 1800-as évek elején a miskolci polgárok saját akaratukból döntöttek úgy, hogy adománygyűjtést rendeznek, és a befolyt összegből megépítik a mai Magyarország első kőszínházát. Ez az azóta eltelt időben meghatározta és ma is meghatározza a miskolciak ragaszkodását a színházukhoz. A mi dolgunk ennek a közönségnek a megtartása és új nézők felkutatása. Nem azért vállaltuk ezt a feladatot, hogy ellébecoljunk benne, hanem hogy éljünk a lehetőséggel. vissza