A szerepcsere, a harmadik út és a neokonok
Az önmagában természetesen nem kifogásolható, ha egy párt vagy akár mindegyik változtat korábbi álláspontján, és alkalmazkodik az új követelményekhez. Európa, sőt a világ egésze manapság új utakat keres, számos európai ország küzd válságokkal és értékeli át a korábban alkalmazott teljes politikai arzenált. Egyáltalán nem lehet csodálni, ha 2010-11-ben a magyar pártok is új utakat keresnek. Az azonban erősen elgondolkodtató, hogy ha egy ország pártjai között ilyen, rendkívül érdekes szerepcsere következik be, az miért nem vált ki kellő rezonanciát a politikára figyelő közvéleményből. Magyarán miért nem érdekli a választókat ez a sajátos szerepcsere, amikor a korábbi állagvédőkből bősz reformátorok, míg a néhai harcias átalakítókból a kisemberek oltalmazói lesznek.
Kezdjük ott, hogy a 2000-es évtized a nyugatosodás bűvöletében telt el Magyarországon. De a 2004-es EU-csatlakozás után (amikor az intézmények már EU-kompatibilissé váltak) egyre fontosabbá vált, hogy a „puhább” szinteken, az emberek szintjén is történjék meg az alkalmazkodás. A 2002-2010 között két ciklusban regnáló baloldali kormányok rendkívül fontosnak tekintették, hogy Magyarország EU-csatlakozása ne pusztán az emberek szempontjából elvont folyamat legyen, hanem a csatlakozás a mindennapi emberek életvilágát is érintse, mármint olyanformán, hogy az állampolgárok vállaljanak egy bizonyos mennyiségű áldozatot a siker és a versenyképesség visszanyerése érdekében. Ez a gondolkodásmód eléggé nyilvánvalóan meghatározta a 2004 utáni kormányzást, ha ilyen nyíltan soha nem is mondták ki.
Volt továbbá még valami a bal-liberális oldal eszmei fegyvertárban, s ez a korparancsot felismerő politikai elitre vonatkozott. E szerint a jó politikai vezető a korszellemnek megfelelően cselekszik. Ha a korszellem a mindenoldalú reform, akkor a jó politikus a mindenoldalú reformer, aki nem tesz engedményt, nem követi, hanem teremti a közhangulatot. Kornai János már a 90-es években írott nagyszabású cikkekben érvelt amellett, hogy a sikerre igényt tartó kormányoknak és politikai vezetőknek „felül kell írniuk” a tömegek elvárásait, dacolniuk kell a rövid távú népszerűtlenséggel, annak reményében, hogy reformprogramjuk végrehajtása után hosszabb távon az idő őket igazolja majd.
Ezen kiindulópontok jegyében a két Gyurcsány- és a Bajnai-kormány számára evidencia volt, mit kell csinálni. Más kérdés, hogy a hazai közeg ezt szintén nemigen rezonálta le, holott a lényeg itt volt. Gyurcsány politikájának lényege ugyanis nem pusztán a makrogazdasági rendteremtésben, hanem a társadalmi kultúra megváltoztatásában volt megragadható. A 2008-as Megegyezés című egyik utolsó nyilvános dolgozatáról ordít ez a gondolat. Sokszor gúnyolódnak utólag Gyurcsány számtalan – és gyakran változó – programjai fölött, de szinte senki nem kérdezi meg: mivé lettek mára a társadalom-átalakító gondolatok? Hová tűnt például az egyik csodaszer - Ulrich Beck után –, a kockázattársadalom?
Elnézve az elmúlt egy év történéseit, meghökkenten tapasztalhatjuk, mennyire megváltoztak az idők. Ami persze – mint mondottuk – a politikában gyakorta bekövetkezik. Az viszont korántsem megszokott, hogy a politikai riválisok szemrebbenés nélkül azt csinálják, amit előzőleg elutasítottak és fordítva. Egy év alatt a Fidesz és az általa vezetett kormány lényegében reform-párttá és kormánnyá változtatta magát, Orbán Viktor miniszterelnök pedig egy minapi televíziós interjújában elmondta: az elmúlt húsz évet készülődésnek és előjátéknak érzi az ország mai teljes átépítésének folyamatában. Az állagvédő, társadalomvédő Fideszből egy év leforgása alatt a totális átalakítás pártja vált. Emlékeznek még Gyurcsány 2006-os kormányprogramjára? Az egész magyar társadalom programját hirdette meg, s némiképp túlméretezve mindehhez Széchenyit idézte. Manapság? Az MSZP belelépett a Fidesz pár évvel ezelőtti nyomdokába: „demokráciaellenesnek”, „embertelennek” és „hazugnak” nevezi a kormányt (hogy csak néhány jelzőt idézzünk), és vele szemben meg akarja „védelmezni” a magyar társadalmat. Az „ellenállás” újonnan meghirdetett politikája, a kormány és az alkotmány illegitimitásának „meghirdetése” pedig színtisztán visszhangozza a Fidesz 2006 és 2010 között használt jelszavait.
A baloldal szempontjából: itt a harmadik út vége? A jobboldal szempontjából itt a neokon győzelem?