Vajon a mellrák műtéti eltávolítása tényleg meghosszabbítja az életet?
Forrás: Dr. Ian Harris:Does removing breast cancer affect survival?
Az alábbi elemzés egy sebész tollából származik. A következtetések meghökkentők, de nem provokatív céllal íródtak. Aki olvassa, semmiképp ne tekintse a megfelelő kezelés elkerülésére buzdító tanácsnak. Az elemzés csupán arra mutat rá, hogy a mai orvosi paradigmák sokszor feltevéseken és hagyományokon, nem pedig alapos kutatásokon alapulnak.
Engedjenek meg nekem egy állítást. Azt ugyanis, hogy a mellrák túlélési esélyeit nem befolyásolja az elsődleges tumor műtéti eltávolítása, ami szöges ellentétben áll az általánosan elfogadott vélekedéssel, miszerint a rákot úgy kell gyógyítani, hogy kivágjuk a daganatot. Csakhogy ez durva leegyszerűsítés, és a tényekkel is hadilábon áll. Úgyhogy nézzük meg egy kicsit a tényeket.
Létezik egy olyan elmélet, amely szerint a mellrák nem helyi, hanem rendszerszintű betegség, és így helyileg (sebészeti módszerrel) nem befolyásolható annak potenciálisan halálos végkimenetele. A melldaganatokról mindenki azt gondolja, hogy azok a mellben keletkeznek, és a rákos sejtek később onnan szóródnak szét a test többi részébe, úgyhogy ha időben és maradéktalanul eltávolítják a kezdődő daganatot, akkor a beteg meggyógyul. Ezért végzik a mellrákszűréseket, de mint erről korábban írtam, ma már az is vitatott, hogy a mellrákszűrés csökkenti- egyáltalán vagy inkább növeli a halálozás kockázatát. Fontos azonban hangsúlyozni, hogy itt a bármilyen okból bekövetkező halálozásról beszélek, nem pedig specifikusan a mellrák okozta halálozásról. A kettő közti fontos különbségről részletesebben a blogomban írtam ( Miben hal meg, illetve meghal-e)
A hagyományos nézet képviselőivel szembeni fő ellenérv az, hogy a mellráknak különböző fajtái vannak. A kevésbé rosszindulatúak nagy valószínűséggel nem vezetnek a beteg halálához, akár megoperálják őket, akár nem. A veszélyesebb változat viszont valószínűleg még az előtt szétszóródik a testben, hogy egyáltalán diagnosztizálni lehetne, és általában halállal végződik, akár aláveti magát a beteg a sebészeti beavatkozásnak, akár nem.
Amennyiben a mellrákosok túlélése függ a tumor sebészeti eltávolításától, akkor a következő állításoknak igaznak kell lenniük.
1. “Minél többet távolítunk el az egészséges szövetekből is, annál nagyobb a beteg túlélési esélye”
Ma már tudjuk, hogy a radikális emlőeltávolítás, illetve a "minél nagyobbat vágunk, annál jobb" elve ostobaság (lásd a korábbi posztomat) Sőt, manapság már sokan amellett érvelnek, hogy a tumor kiújulása szempontjából jobb, ha a "margó" (azaz hogy a sebész milyen közel vág a daganathoz), minél kisebb, míg a hagyományos elmélet szerint éppen a nagyobb margó az, ami csökkenti a tumor kiújulásának a veszélyét. Nos, a tumor helyi kiújulásának megakadályozása ugyan kívánatos, de ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy ezzel csökken a beteg össz-halálozási kockázata. De ha csak a daganat helyi kiújulásának a kockázatát nézzük, elképzelhető, hogy ebből a szempontból is mindegy, hogy 10 mm, 5 mm, 3, 2 vagy akár 1 mm "margót" vágunk ( vita itt).
Ami pedig a kapcsolódó hónalji nyirokcsomók eltávolítását illeti, nem bizonyítható, hogy azok kioperálása (amennyiben nincs bennük rákos elváltozás) meghosszabbítaná a beteg életét. Vizsgálatok igazolják ( itt és itt ), hogy még ha vannak is rákos sejtek a hónalji nyirokcsomókban, azok sebészeti eltávolítása nem hosszabbítja meg a beteg életét (viszont számos komplikációval járhat). Sőt, az említett két vizsgálat meglepő módon azt mutatta ki, hogy általánosságban még jobbak is voltak azoknak a betegeknek a túlélési esélyei, akiknek nem távolították el a rákos nyirokcsomóit. Vagyis a fenti állítást a tények nem támasztják alá.
2. “Ha nem távolítjuk el az egész tumort, az rontjuk a beteg túlélési esélyét”
Hasonlóképpen a rákos nyirokcsomókhoz, a túlélési esélyt összességében nem befolyásolja, hogy az egész tumort eltávolítják-e, vagy bent hagynak belőle valamennyit ( itt , itt , és itt ). És bár a "margót" nem lehet egészen pontosan mérni, úgy tűnik, hogy segítségével elég jól meg határozható, hogy mennyi maradt vissza a tumorból ( itt ). Vagyis a fenti állítás sem bizonyítható.
3. “A helyi kezelések más formáinak alkalmazása javítja a beteg túlélési esélyeit”
Egy húsz éves követéses vizsgálatban olyan mellrákosokat hasonlítottak össze, akiken csak lumpektómiát végeztek (a rákos daganat sebészeti eltávolítása) olyanokkal, akiknél a lumpektómiát sugárkezeléssel kombinálták, és az derült ki, hogy azok, akik sugárkezelési is kaptak, kisebb eséllyel haltak meg mellrákban, viszont ezt ellensúlyozta az, hogy más okból viszont nagyobb valószínűséggel haltak meg. Egy a 2003-as tanulmányból az derül ki, hogy "Meggyőző bizonyítékok vannak arra, hogy a mellrák műtéteket követő sugárkezelések elhagyása nem befolyásolja a betegek túlélési esélyét." És a nem infiltráló mellrák (DCIS) besugárzással való kezeléséről egy Cochrane tanulmány azt írja, hogy nincs különbség a sugárral kezelt és a nem kezelt páciensek túlélési esélyei közt. Tehát ez az állítás sem állja meg a helyét.
4. “A nem-operatív típusú kezelésekben részesülők nagyobb eséllyel halnak meg, mint azok, akiknél sebészeti úton távolítják el a daganatot"
Ezzel kapcsolatban sajnos nem állnak rendelkezésrerandomizált összehasonlító vizsgálatok , de van néhány érdekes tanulmány, mint például ez , amelyben azt állítják, hogy a legtöbb mellrák, beleértve az invazív típusúakat is, magától visszafejlődik, ha nem csinálnak vele semmit.
Idősebb betegeknél (74 év fölött), akiket nem operatív kezelésben részesítettek, azt tapasztalták, hogy ők inkább rákosan, mint rákban haltak meg ( itt ).
Ebben a vizsgálatban olyan mellrákos betegek vettek részt, akik visszautasították a műtétet. Öt évvel később ezeknek a betegeknek a 41%-a volt életben, a műtétet vállalóknál ez az arány 61% volt. Ám a két összehasonlított csoport másban is nagyon különbözött egymástól. Például azok a betegek, akik nem vállalták a műtétet, többnyire semmilyen más kezelést sem kaptak (leszámítva a Tamoxifent), míg az operált csoport tagjainak legalább a fele a műtét után sugárkezelésben és/vagy kemoterápiában is részesült. Ráadásul azoknak egy része, akik visszautasították a műtétet, ezt azért tették, mert túlságosan gyengének érezték magukat ahhoz, hogy kitegyék magukat egy ilyen tortúrának, vagy voltak egyéb egészségügyi problémáik is. Úgyhogy talán nem járok messze az igazságtól, ha azt állítom, hogy a műtétet visszautasítók mortalitása rák nélkül is magasabb lett volna, mint azoké, akik elég erősnek érezték magukat ahhoz, hogy vállalják a műtétet. De lehetséges, hogy ebben a nem-randomizált vizsgálatban vannak más tényezők is, amelyek magyarázzák ezt a meglepően kis mortalitási különbséget a két csoport közt. Lehetséges például, hogy azok, akik visszautasították a műtétet, tettek más dolgokat is, amivel ártottak az egészségüknek (például nem szedték rendesen a szívgyógyszereiket). Az alábbi ábrát ebből a tanulmányból vettem át, és egyáltalán nem arról győzött meg engem, hogy a műtét lenne a felelős a grafikonon levő vonalak eltérő alakulásáért.
Nincsenek meggyőző bizonyítékok arra, hogy helyi (sebészeti) beavatkozással, vagyis a tumor kioperálásával összességében javíthatók a mellrákos betegek túlélési esélyei. A fentiekben vázolt összehasonlítások nagy részében nem volt különbség az össz-mortalitásban a különböző kezelésekben részesülő csoportok közt. Azoknál, akik valamilyen helyi kezelést kaptak (mint a tumor teljes eltávolítása vagy sugárkezelés) kisebb eséllyel újult ki a mellrák. Vagyis a helyi beavatkozások, például az operációk, kétségkívül jók valamire, de ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy összességében is csökkentenék a betegek halálozási kockázatát.