Vörös Erőd (Delhi) - Wikipédia
Nem tévesztendő össze a következővel: Vörös Erőd (Agra).
A Lahor Kapu
é. sz. 28° 39′, k. h. 77° 14′28.65, 77.233333333333Koordináták: é. sz. 28° 39′, k. h. 77° 14′28.65, 77.233333333333
A delhi Vörös Erőd (hindiül: लाल क़िला, átírásban: Lál Kila, urdu: لال قلعہ) egy 2007-ben UNESCO-védelem alá helyezett világörökségi helyszín[1] India Delhi városában. Az erőd Lál Kila, Red Fort, illetve Delhi Vörös Erődje néven is ismert.
A 17. században Sáh Dzsahán mogul szultán által építtetett erődkomplexum a Mogul Birodalom fővárosának szerepét töltötte be 1857-ig, amikor a brit-indiai kormány az utolsó mogul uralkodót, a szipojlázadás szimbolikus vezetőjét, II. Bahádur szultánt száműzte. 1947-ig, India függetlenségének elnyeréséig a britek katonai támaszpontként használták, és később is évekig az indiai hadsereg ellenőrzése alatt állt. Ma India szuverenitásának jelképe és Delhi egyik legfőbb turistalátványossága. A mogul korszakban az uralkodók reggelente megmutatták magukat az erőd ablakában (Zer Dzsaróka), ez volt a darsána (megmutatkozás, láttatás) szertartása, mely után az alattvalók napi munkája kezdetét vehette.
Az erőd építészeti jellege, szerkezete és története vizuálisan is kifejezi a mogulok történelmét, akik a csagatáj törökök és timuridák leszármazottai voltak, magukba szívták Közép- és Nyugat-Ázsia befolyásoló hatásait, végül heterodox és toleráns vallási politikát hirdető birodalmat alapítottak Indiában. Asszimilálták a helyi gyakorlatot, kultúrát és a 18–19. században az egyre növekvő jelentőségű európai szemléletet.
2.1 Sáhdzsahánábád
2.2 Aurangzeb korában
2.3 Romlás és kiszolgáltatottság
2.4 A birodalom széthullása
2.5 A Brit Kelet-indiai Társaság kegyelmében
2.6 Szipojlázadás, II. Bahádur kora
2.7 Az angol koronaékszer
2.8 Az állapotmegóvás kezdetei
2.9 A függetlenség után
3 Építmények
3.1 Navbat vagy Nakkár Hána (Dobterem)
3.2 Díváne-Ám (Nyilvános kihallgatások csarnoka)
3.3 Díváne-Hász (Magánkihallgatások csarnoka)
3.4 Hász Mahal (Magánlakosztály)
3.5 Zenana (Hárem, női lakosztályok)
3.6 Rang Mahal (Színes, festett palota)
3.7 Sáhi Burdzs
3.8 Hammám (Fürdő)
3.9 Moti Maszdzsid (Gyöngymecset)
A Lahor kapu és az erőd falai
A Vörös Erőd különböző gyökerű építészeti elemek hatásait ötvözi, így megtalálhatók itt az őslakos indiai, hindu építészet dekoratív formái, a közép-ázsiai építészet jellemzői és az európai stílusok és technikák, például a bangla-tető, a reliefmunkák, cirádás boltozatok és számtalan szubkontinentális eredetű építészeti megoldás. Európai (elsősorban olasz) eredetűek a baluszter oszlopok és a színes kő- és márványberakásos kézművesmunkák (pietra dura). Dzsahángír uralkodása idején az európai kereskedők egyre gyakoribb látogatásaik során magukkal hozták az európai művészeti alkotások néhány példányát és előállításuk módszereit is. Ilyen volt az üvegből készült tükör – a mogul uralkodók addig Aleppóból (Szíria) származó polírozott ónt használtak erre a célra. Ezek az üvegtükrök széles körben használt dekorációs elemei voltak a Vörös Erőd szobáinak.
Az erőd tervezése, díszítése és formai megoldása a perzsa, európai és indiai művészet szintézise, egyedülállóan Sáh Dzsahánra és a Mogul Birodalom fénykorára jellemző alkotás. A vörös homokkőből épült erődfalak kiemelik a belső térben épült paloták fehér márványegyütteseit.
Az épületkomplexum kiterjedése észak-déli irányban 944,9 m, kelet-nyugati irányban 493 m, az épületek legnagyobb magassága 22,9 m. Oromzatának falain lőrések, bástyák találhatók, melyet várárok vesz körül. Az erőd falait két hatalmas kapu töri meg: nyugaton a Lahor Kapu és délen a Delhi Kapu. A főbejárat a Lahor Kapu, amely a városból a Csanda Csauk bazársoron keresztül közelíthető meg.[2] A Lahor Kapu mellett régi hindu alkotású, életnagyságú kőelefántok állnak, melyeket eredeti helyükről hoztak ide. Az élőlények ábrázolásának tilalmát már nem vették annyira szigorúan, ezek a szobrok mint diadaljelvények tűnnek fel az erődben.[3]
A Lahor Kapu után mintegy két emelet magas, de nem boltíves fedett bazársor (Csatta Csauk, vagy elterjedt angolos nevén Chatta Chowk) vezet az erőd belsejébe.[4] A bazársor végén tágas füves térség nyílik. Ennek központjában medence jelöli azt a pontot, ahol az erőd két fő tengelye, a Delhi kaputól északra, és a Lahor Kaputól keletre futó út találkozik. A két út eredetileg katonai (nyugat) és palotanegyedre (kelet) osztotta az erődöt.
A Vörös Erőd alaprajza:
1 – Delhi Kapu
2 – Lahor Kapu
3 – Csatta Csauk (Fedett bazár)
4 – Navbat Hána, vagy Nakkár Hána (Dobterem)
5 – Díváne Ám (Nyilvános kihallgatások csarnoka)
6 – Sáhi Burdzs
7 – Nahre-Behest - A paradicsom csatornája
8 – Hammám (Fürdő)
9 – Díváne Hász (Magánkihallgatások csarnoka)
10 – Hvábgáh, vagy Hász Mahal
11 – Rang Mahal
12 – Moti Maszdzsid (Gyöngymecset)
13 – Mumtáz Mahal
14 – Szalímgarh Erőd
19 – Haját Bakas kert
16 – Bhadon pavilon
17 – Szavan pavilon
18 – Zafar Mahal
19 – Aszad Burdzs és a Víz Kapu
A tulajdonképpeni erőd belsejében, a bazársort elhagyva a Nakkár Hána (vagy Navbat Hána=zeneterem, dobterem) az első jelentősebb épület. Innen tovább már csak a nemesek és kiváltságosok mehettek. Az épületet elhagyva jut a látogató az erőd nagy udvarába, az észak–déli irányban 165 méter, kelet-nyugati irányban 128 méter kiterjedésű „második” udvarba, melynek közepén a Díváne Ám (Nyilvános kihallgatások csarnoka) áll. E mögött a keleti oldalon egy kisebb udvar, majd a „Rang Mahal” (festett palota) következik, amely egy fürdőt és egyéb, főleg női lakosztályokat tartalmaz. Az épületeknek ez a csoportja kelet-nyugati irányban 487 méterre terjed ki, szinte egyenlő részre osztva a palotaegyüttest. Az északi részben kisebb udvarok és épületek találhatók, feltehetően rangosabb vendégek részére, majd ezen túl a Díváne Hász (Magánkihallgatások csarnoka) áll.[5] Ennek a kapujában állomásozott a királyi testőrség. Mögötte már az erődfal áll, közvetlenül a Jamuna folyó medréből kiemelkedve. A Díváne Hásztól északra a királyi fürdő található (Hammám), attól nyugatra a Moti Maszdzsid, vagy Gyöngy-mecset. Az erőd keleti falának északi kiszögellésén egy toronylakosztály áll, a Sáh Burdzs (Nyolcszögletű Torony), amely az uralkodó dolgozószobája volt. A Díváne Hásztól délre az uralkodó privát lakosztályai (Hász Mahal) sorakoznak a következő termekkel: Tásbi Hána (Beszélő Gyöngyök Terme), Hvábgáh (Hálószoba), Baithak („Ülő” Szoba), Muszamman Burdzs vagy Zer Dzsaróka. Ez utóbbiban van az az ablak, amelyben az uralkodó reggelente megmutatta magát népének, az ún. darsána szertartásának keretében. Ebből az épületből átjárás nyílt a Rang Mahal palotába, illetve a nők számára fenntartott épületrészekbe (Zenána, vagy hárem). A Zenána egyik épülete Mumtáz Mahalnak, Sáh Dzsahán legkedvesebb feleségének lakosztálya.
Sáhdzsahánábádban az uralkodó elkülönülése alattvalóitól az erőd építésében és tervezésében is nyomon követhető. A magas erődítményfal a Lahor Kapunál a később hozzáépített barbakánnal tekinthetők az első lépcsőnek. Az impozáns, vizuális és hangjelzéssel figyelmeztető Nakkár Hána épülete volt a csomópontja azoknak az utaknak, amelyek elválasztották a köznépet a kihallgatási csarnoktól (Díváne-Ám), majd beljebb az uralkodó magánlakosztályaitól. Még a Díváne Ám-on belül is hierarchikus ezüst és arany borítású kőkorlátok osztották meg a teret, ezek jelölték ki azt a távolságot, amit a különböző rangú alattvalóknak tiszteletben kellett tartaniuk tartózkodásuk alatt. Ezt a tagozódást az épületek anyagai is tükrözték, a hivatalok és kisebb épületek téglából és vörös homokkőből épültek, míg a császári lakosztályok fehér márványból.
A mogulok a kertek iránti rajongásukat őseiktől örökölték, akik a nyugat-ázsiai szubkontinens birodalmi hagyományait követve a mennyország földi megfelelőit látták bennük. A változó színek és illatok mellett a folyóvíz látványában lelték örömüket, a kertépítészetet a szimmetria elvével vegyítették. A Vörös Erőd legnagyobb kertjét, a Haját Bakas-t (amely a Sáh Burdzs és a Díváne Hász szomszédságában terül el) nem csak a növények esztétikai elrendezése tette különlegessé, hanem olyan épített szerkezeti elemek is, amelyek kiegészítették és kiemelték szépségét. Patakok, szökőkutak, medencék tagolták, és különböző díszített, kőberakásos pavilonok (ilyen a Szavan és Bhadon pavilon), amelyeket éjszaka színes lámpákkal világítottak meg.
Ezzel a kerttel szomszédos volt az úgynevezett Mehtáb Bágh („Holdkert”). Ennek a középpontjában áll a vörös homokkőből épült Lál Mahal. Régi leírások utalnak egyéb kertekre is, például a Mumtáz Mahal és az Aszad Burdzs között fekvő Bagh-i-Angoorra („Szőlőkert”). Kisebb kerteket alakítottak ki a lakónegyedek belsejében is. A palotákat eredetileg összekötő kertek nem maradtak meg.
A paloták szimmetrikusan helyezkednek el. A szellős pavilonokat télen ponyvákkal, függönyökkel egészítették ki, nyáron illatos khászfűvel borították. A mogulok közép-ázsiai származása tükröződött abban is, hogy az épületek nyitott jellegét függönyökkel, sátorszerű leplekkel ellensúlyozták. Festmények és irodalmi bizonyítékok utalnak arra, hogy nagy területeket fedtek be díszesen hímzett szövetekkel, ponyvákkal, amelyek egyrészt kiterjesztették az épületek belső tereit, másrészt védtek a tűző nap ellen.
A Szalímgarh Erőd kapcsolata a Vörös Erőddel. Egykorú kép 1858-ból
A Vörös Erőd északkeleti részén egy másik erőd áll, a Szalímgarh Erőd. A Jamuna egyik ága valamikor a két erőd között folyt, és egy falazott híd kapcsolta össze a kettőt. Ezt az erődöt Szálim (Iszlám) Sah Szuri (1545–1553) építtette, Sér Sah Szuri delhi szultán fia, 1546-ban. Épp csak a falakat fejezték be, amikor Szálim Sah meghalt, és az építkezést abbahagyták. Később, Sáhdzsahánábád felépítése előtt mogul uralkodók táboroztak itt, így Humájun mogul sah is, aki három napig itt ütötte fel főhadiszállását Delhi visszafoglalása előtt (1555). 1622-ben Dzsahángír egy híddal kötötte össze a két erődöt, ezt a britek 1857 után eltávolították egy vasútvonal építésének kedvéért. Aurangzeb uralkodása alatt börtönként funkcionált, majd a britek, megtartva fegyház jellegét, 1857 után a tüzérségi egységeket szállásolták el itt. 1945-ben az Indiai Nemzeti Hadsereg tisztjei is itt raboskodtak. A Szalímgarh Erődöt ma Swatantrata Senani Smaraknak hívják (Szabadságharcosok Emlékhelye), és az Indiai Nemzeti Hadsereg egyenruháit, fényképeit állítják ki. Az erőd falai erősen leromlottak, törmelékesek. A belépés az északi részen, a Bahádur sahról elnevezett kapun lehetséges.
A Vörös Erőd falrendszerének északi szegmensét egy vasútvonal töri meg, amely áthalad a Salimgarh erődbe vezető híd alatt. Ez a vasút, nem csak Szalímgarh környezetét változtatta meg, de annak viszonyát is a Vörös Erőddel. A számtalan vágány okozta mintázat tönkreteszi az erőd térbeli jellemzőit is. Szalímgarh erődjét számos gyarmati és modern beavatkozás uralja: lőszerraktárak, börtönök, garázsok, üzletházak, irodaépületek, magánlakások.
Az erőd épületeinek állaga általánosságban vegyes képet mutat. A legtöbb gondot a víz okozza, bár az épületek egy része meglehetősen jó állapotban van, és főbb díszítőelemeik is megmaradtak. A pietra dura márványberakásait sok helyen eltávolították a fosztogatók, vagy megrongálták a vandálok. A teaház, bár nem történelmi állapotában, ma működő étterem. A Moti Maszdzsid és a fürdők (hammam) a nagyközönség elől zártak, de az ablakok és a márványrácsozat művészi munkái kívülről megtekinthetők. A megmaradt járdák meglehetősen omladozó állapotban vannak. Nyilvános WC-k találhatók a bejáratnál és a park belsejében, de néhány ezek közül nagyon elhanyagolt. A Lahor Kaputól az erőd belseje felé vezető bejárati útnál, ott, ahol régen a fedett bazár (Csatta Csauk) állt, ma is bevásárlóközpont található, ahol főként arany- és ezüstékszereket, különféle kézművestermékeket árulnak. Látogatható az erődön belül egy régészeti, illetve egy háborús emlékmúzeum is, valamint egy kiállítás, ahol 20. századi indiai vértanúkat ábrázoló, vérrel festett alkotásokat mutatnak be.
A Vörös Erődöt a Mogul Birodalomnak abban az időszakában építették, amikor a császár még a jól szervezett, nagy bevételekkel rendelkező katonai adminisztráció csúcsán állt, és birodalma meghatározó erő volt az indiai szubkontinensen.
Sáhdzsahánábád[szerkesztés | forrásszöveg szerkesztése]
Sáh Dzsahán a Pávatrónon
Sáh Dzsahán (1627–1658) mogul uralkodó 1638-ban kezdte építeni saját városát, Delhi nyolc városa közül a hetediket, Sáhdzsahánábádot. A régi birodalmi székhelyeken, Lahorban és Agrában nem volt elegendő hely az új szertartásrend végrehajtásához, a körmeneti útvonalak kialakításához, és az embertömeg fogadásához. Sáh Dzsahán az építkezések kivitelezéséhez átfogó várostervet készített. A város köré vörös homokkőből falat emelt, legmagasabb pontjára tervezte India máig legnagyobb mecsetét, a Dzsámi Maszdzsidot. 1639-ben, egy asztrológiailag kedvező időpontban lefektette a Vörös Erőd alapjait a Jamuna folyó partján. A folyó az erőd falaitól az évszázadok során mára már arrébb húzódott. A fal északkeleti sarkának közelében egy régi erőd, Szalímgarh állt, amelyet Sér Sah Szuri az utolsó delhi szultán fia, Szálim építtetett 1546-ban, Humájun visszatérése előtt.[6] Az erőd épületegyüttesét Usztad Hamid és Usztad Ahmad tervezte, akik korábban részt vettek a Tádzs Mahal építésében is, az erőd építésének befejezését azonban egyikük sem érte meg. Az építkezés felügyelőjének Sáh Dzsahán Gairat Kánt, Delhi kormányzóját nevezte ki, később őt Makrámat Kánnal helyettesítette. Az uralkodó közvetlenül ellenőrizte és módosította a terveket, figyelemmel kísérte a munkálatokat, díjazta az építkezések előrehaladását. Az uralkodó még 1647-ben elrendelte az építkezések egy éven belüli befejezését, és két további építészt (Akil Kánt és Aka Juszufot) rendelt a munkálatokhoz Makrámat Kán segítségére.[7] Az erőd sokban hasonlít a lahori és agrai erődökre, az épületeket csaknem azonos módon alakították ki, azonos funkciót töltöttek be, és azonos elnevezést kaptak.
Sáh Dzsahán az építményt nemcsak császári palotának szánta, hanem itt helyezte el a birodalom központi irányításához szükséges hivatalokat és a kincstárat, egyúttal védelmi célból fegyverraktárakat alakított ki. Helyet adott egy hatalmas bazársornak, valamint különböző luxuscikkeket előállító műhelyeknek is.* [8] Fényűző palotákat építtetett a királyi család számára, magánlakosztályait a Jamuna vize padlózatba vájt patakok segítségével hűtötte a nyári melegben. Az ötvenezer fő befogadására alkalmas erőd város volt a városban, az akkori Ó-Delhi (Sáhdzsahánábád) összképét meghatározta. Bár Sáh Dzsahán uralkodása alatt a birodalom még csúcspontján volt, a hanyatlás jelei már mutatkoztak. Az állami bevételek elmaradtak, az államháztartás pazarló pompája, és a növekvő hadikiadások hatalmas összegeket emésztettek fel.
Aurangzeb korában[szerkesztés | forrásszöveg szerkesztése]
Sáh Dzsahán fia és utóda, Aurangzeb (1658–1707), aki apját annak haláláig (1666) az agrai erődben fogva tartotta, a Lahor Kapu és a Delhi Kapu elé egy barbakánt emelt, amely a kapu méltóságteljes hatását sokak szerint gyengíti. Sáh Dzsahán erről így panaszkodik fiának börtönéből írt levelében: „A palotából menyasszonyt csináltál, és fátylat dobtál az arcára”.[9] Ezzel az építménnyel a nyitott udvar helyett a bezárkózás szemléletét alakította ki udvarában, egyúttal erősítette az erőd katonai jellegét is. Megváltoztatta az utak vezetését is, kanyargós bevezetőt építtetett az udvarok és kertek között a főbb épületekhez. Aurangzeb első nagyszabású építkezése azonban a Gyöngymecset (Moti Maszdzsid) volt, amelyet az agrai erőd mecsetének (Moti Maszdzsid =„Gyöngymecset”) mintájára építtetett. A mecset azonban felborította azt az arányosságot, ami a Díváne Hász (Magánkihallgatások Csarnoka) és a tőle északnyugatra fekvő Haját Bakas kert között eredetileg fennállt.[10]
A mereven vallásos Aurangzeb megvetette elődei élvhajhász életmódját, a művészetek támogatását katonai hódításai mellett másodlagosnak tartotta, és a Dekkáni tartományok bekebelezése után a fővárost Aurangábádba költ�