A kezelés elsődleges és legfontosabb feladatai közé tartozik, hogy megkülönböztessük az agyrázkódást egy súlyosabb, esetleg életveszélyes agysérüléstől, vagy kizárjuk a gerincsérülés jelenlétét, mely a fejsérüléssel egyidejűleg bekövetkezhetett. Ezek a feladatok sokszor távolról sem egyszerűek, és bölcs dolog a legrosszabbat feltételezni. El kell kerülni a sérült mozgatását, és sürgősségi orvosi ellátást kell kérni, ha bizonytalanok vagyunk a helyzet megítélésében. Az agyrázkódást elszenvedett sportolóknak mindaddig nem szabad megengedni, hogy tovább folytassák a versenyt vagy az edzést, amíg orvosi szempontból nem dőlt el, hogy nincs agyrázkódása a sérültnek.
Amint a súlyos agy- vagy gerincsérülés ki van zárva, és a sportolót lehozták a pályáról, egy megfelelő képzettséggel rendelkező személynek, például egy orvosnak vagy sport-fizioterapeutának meg kell állapítania az agyrázkódás súlyosságát. Az olyan jellegű problémák, mint a rohamok, erős álmosság vagy állapot rosszabbodás, indokolhatják a megfigyelés végetti korházba szállíttatást.
Még akkor is, ha orvosi szempontból tisztázódott a helyzet, az első 48 órában nem szabad egyedül hagyni a sérültet, és azonnal korházban kell mennie, ha a következő esetek közül bármelyik előfordul:
Probléma a tárgyak, emberek és helyek felismerésével
Zsibbadás a karban vagy lábban
A sérült bizonytalanul áll a lábán
Nem tiszta beszéd.
A sérültet 48 órán keresztül nem szabad egyedül hagyni, ha a következő esetek közül bármelyik előfordul (amelyeket saját maga nem képes észrevenni):
Rohama van
Másként vagy irracionálisan viselkedik
Nem lehet felébreszteni.
Az agyrázkódás enyhe, de fontos változásokat eredményezhet a mentális funkcióban. Számos diagnosztikai eszközt (együttesen neuropszichológiai teszteket) dolgoztak ki, melyek az atléták, edzők és az orvosi személyzet segítségére szolgálnak ahhoz, hogy azonosítsák, osztályozzák és figyelemmel kísérjék az agyrázkódásból való felépülést. Ezek a tesztek különbözőek, az egyszerű kitöltendő kérdőívektől a bonyolultabb szoftver programokig terjednek. A lentebb látható két ábra két egyszerűbb és szélesebb körben használt tesztet mutat be. Felhívjuk azonban a figyelmet arra, hogy a neuropszichológiai tesztek csupán segédeszközök a diagnózisban, nem helyettesíthetik, vagy nem zárhatják kis a rendes orvosi ellátást.
A neuropszichológiai tesztelés fontos része az agyrázkódást elszenvedett atléta diagnosztizálásának. Az atléták általában minél hamarabb újra sportolni akarnak, és hajlamosak az agyrázkódás okozta tünetek alábecsülésére és egyes tünetek elhallgatására, s ezzel veszélyeztethetik a gyors felépülést és egészségessé válást. A neuropszichológiai tesztek objektív módszert nyújtanak az agyrázkódásból való felépülés megállapítására, és a teszteket mint „sarokkövet" ajánlják egy sérülést megértéséhez és a beteg kezeléséhez, különösen a komplex agyrázkódás esetében. Egy sportoló neuropszichológiai tesztjei ugyanolyan eredményt kell, hogy mutassanak, mint a szezon elején (alapszint), illetve az atlétának tünetmentesnek kell lennie mind nyugalmi állapotban, mind terhelés közben, mielőtt visszatérne a sportpályára.
Az agyrázkódásból való felépülés és visszatérés a sportoláshoz
A sport közben elszenvedett agyrázkódás alapszabálya, hogy amíg a játékos teljesen fel nem épült, nem engedhető vissza sportolni. Miért? Azért, hogy elkerülhetők legyenek a következő problémák:
Újabb fej- vagy testi sérülés, melyet a nem teljesen felépült atléta ügyetlensége (koordinálatlansága) vagy lassúsága okoz;
Más játékosnak okozott sérülés a fent említett okból;
Agyrázkódás utáni tünetcsoport;
Második ütődés szindróma (second-impact syndrome).
Az „agyrázkódás utáni tünetcsoport" kifejezést használjuk olyan tünetek leírására, mint a szédülés, kimerültség és a koncentrációval vagy memóriával kapcsolatos problémák, amelyek az agyrázkódást követően hetekig, hónapokig vagy akár évekig is elhúzódhatnak. Az agyrázkódás utáni tünetcsoport megfelelően képzett egészségügyi dolgozó által végzett alapos vizsgálatot igényel, bár a kezelés a pihenésre és nyugalomra korlátozódik. A sport és testgyakorlás következtében elnyúlhat ez az állapot, ezért ez nem ajánlatos.
A „második ütődés szindróma" az a katasztrofális állapot, amikor az agyrázkódásból még nem teljesen felépült személy újabb kisebb fejsérülést szenved, mely erős és gyakran fatális agyduzzanathoz vezet. Nem valószínű azonban, hogy ez az állapot tényegesen fellép. Ha igen, akkor is meglehetősen ritka - egy tanulmány mindössze 35 nem visszaigazolt esetről számol be amerikai futball 13 éve alatt (7).
Az agyrázkódás utáni felépülés időtartama rendkívül változó: néhány perctől hónapokig tarthat, és nem lehet sokat tenni a felépülés felgyorsítására. Azt ajánljuk, hogy az agyrázkódást szenvedett atléták abszolút minimumként, legalább a sérülés napján tartózkodjanak a további sportolástól még akkor is, ha nyilvánvalóan teljesen jól vannak. Kivételt képez ez alól az a profi sportoló, aki azonnal hozzájut megfelelően képzett szakemberekhez, akik megfelelő eszközökkel diagnosztizálni tudják. Az agyrázkódást elszenvedett sportoló ideális körülmények között fokozatosan, lépésről lépésre térhet vissza az edzésekre, mielőtt szigorú megfigyelés mellett a versenysporthoz is visszatér, hogy ily módon biztosítani lehessen a teljes felépülést. Néhány sport esetében, mint az ökölvívás, egy minimális időszakra kizárják az agyrázkódást elszenvedett sportolókat. Nincs azonban valódi bizonyíték ezekre a szabályokra, ugyanis egyeseknek több, másoknak meg kevesebb időre van szükségük a felépüléshez, mint a kizárásra előírt időszak.
A sportolás közben előforduló agyrázkódás gyakori; a kezelés aranyszabálya, hogy a sportoló nem térhet vissza sportolni, amíg teljesen fel nem épült. Az agyrázkódás és a súlyosabb sérülések megkülönböztetése nehéz. Agyrázkódás gyanúja esetén azt ajánljuk, hogy a sportoló és az edzője minél hamarabb forduljon orvosi segítségért.