KRITIKA: Az ifjú pápa 1. évad 1-2. rész The Young Pope
Az ifjú pápa S01E01-02
Az ifjú pápa S01E01-02 - Kritika
Frissítve 2016. október 29. 21:18
Publikálva 2016. október 28. 18:05
Az ifjú pápa könnyen lehet, hogy korszakos jelentőségű sorozat. És nem elsősorban azért, mert olyan pazarul néz ki, hogy nemcsak a komplett tévés szcéna, de Hollywood és a reklámipar is elmehet Paolo Sorrentinóhoz tanulni, ha arról van szó, mi a menő látvány 2016-ban. Hanem mert talán egy új folyamat kezdetét jelzi, illetve jelezheti (pláne ha sikeres lesz): az már rég eldőlt, hogy a tévé és a mozi között végképp felszámolódott minden határ, és gyakran magasabb színvonalon, nagyobb szabadsággal dolgozhatnak erősebb történeteken az alkotók a kisképernyőn — ez azonban eddig azért inkább Amerikában, és inkább műfaji történeteket illetően volt igaz. Most viszont itt egy összeurópai tévés szuperprodukció egy olyan szerzői filmestől, mint Sorrentino (többek között: A szerelem következményei, A nagy szépség, Ifjúság) — és simán lehet, hogy ezután a nemzetközi filmművészet jelesei is időnként a tévébe költöznek, ha épp ott tudnak jobban elmesélni egy-egy történetet. Ez pedig roppant izgalmas fejlemény lenne.
Sorrentino a sorozatához (aminek minden részét ő írta és rendezte) egy olyan témát talált, ami pont megfelelően olasz és nemzetközi egyszerre: a pápaságot és a Vatikánt — tágabb értelemben pedig az egyház és vallás, még tágabb értelemben a hatalom és a hit kérdéseit. Főhőse egy amerikai bíboros, akit épp megválasztottak pápának, és aki cseppet sem olyan személyiség, mint amit bárki elvárna ezen tisztség betöltőjétől: pimaszul fiatal, látványosan jóképű, Cherry Coke Zerót reggelizik, és nem tisztel se Istent (vagy ha igen, azt nagyon sajátos módon), se embert. A sorozat egyből dupla epizóddal debütált, és ez azért is szerencsés döntés, mert ez a két rész egységet képez, keretes szerkezettel: az elején azt látjuk, miként képzeli el-álmodja meg az új pápa a bemutatásakor tartott beszédet, a második epizód legvégén meg azt, ahogyan azt meg is tartja. A kettő között pedig elkezdi a vatikáni regnálását, a hatalomátvételt, és persze a saját új életének kialakítását.
A két beszéd közti különbség pedig meg is mutatja, hogy mennyire szembe fog menni ez a sorozat az elvárásokkal: egy ilyen alapötlet hallatán valószínűleg a többség arra gondolt, hogy majd egy egyházi hagyományokat felrúgó, forradalmat elindító ifjú pápát, ezáltal pedig a mostani egyház begyöpösödöttségét és intrikáit szatirikusan kifigurázó történetet kapunk. Ehelyett pedig az az utolsó beszéd teljesen váratlan lett, és ugyan teljesen szembement az elvárásokkal, csak valami nagyon más módon: ezzel pedig elérte, hogy alig várjuk a következő részeket és a következményeket.
„Mindig képes voltam összezavarni az embereket, hogy ne tudják, mi van a fejemben” — mondja a Jude Law által alakított új pápa, és már ebből a két részből is látszik, hogy ezt sikeresen műveli (velünk, nézőkkel is), és hogy ez lesz a sorozat egyik fő kérdése és mozgatórugója: ki is igazából ez az ember, mik a motivációi és mik a céljai? Az első rész végi parádés cliffhangerben még az is megkérdőjeleződik, hogy hisz-e egyáltalán Istenben. Egy megfoghatatlan, kiismerhetetlen elvek és erkölcs mentén működő (erkölcstelen?), vibráló jelenlétű figura, akinek rendkívül finom a humora (csakúgy, mint az egész sorozaté), és roppant szórakoztatóan csinál hülyét bárkiből, aki szembejön vele. És aki az eddigiek alapján totálisan alkalmatlannak tűnik a pápai szerepre.
A provokáció és a szatíra persze benne van így is a sorozatban, de szerencsére nem merül ki ebben a történet és a hangvétel sem: kapunk mellé egészen lebegős (amolyan sorrentinós) líraiságot és érzékeny drámai pillanatokat is. Akár még hit és vallás kapcsán is, így hát azt sem lehet mondani, hogy egyházellenes lenne a sorozat alapállása. És mindenképp érdekes lehet azok számára is, akiknek semmilyen kapcsolatuk nincs semmiféle vallással vagy transzcendenciával: maga a vatikáni közeg is egy rendkívül izgalmas, különleges világ kulisszáját adja a kívülállók számára is, a történet mélyrétegei pedig általános emberi kérdések közé vezetnek hatalomról, emberi mozgatórugókról, fogsághelyzetekben lévő életekről.
Az ifjú pápa főszerepére tökéletes választásnak bizonyul Jude Law: pont az a lazaság, cinizmus, kisugárzás és stílusosság van meg benne, ami ehhez a figurához kell. Mellette pedig a szereplőgárda többi része is jobbnál jobb színészekből áll, és ezt többségükben már most, ezen két rész alatt is bizonyították. Diane Keaton játssza a pápa egykori nevelőjét és pótanyját, Javier Cámara az új, szentéletű szövetségesét, James Cromwell az egykori mentorát és most vetélytársát, Silvio Orlando a vatikáni belső világ eddigi urát, Cécile De France pedig a Vatikán marketingesét. Utóbbi pedig a kezdeti ellenérzések után lelkesen fogadja az új Szentatya médiakoncepcióját: egy láthatatlan, rocksztár-titokzatosságú pápáét.
Az ifjú pápa első epizódja az HBO GO-n regisztráció nélkül megtekinthető ezen a linken. A sorozat további epizódjai péntek esténként érkeznek az HBO műsorára, kettesével.
Jude Law tökéletes a szerepre
Finom humorral kezelt érzékeny témák
Laza szerkezet, karakterek közötti elaprózódás a 2. részben
Ez a pápa pedig tényleg titokzatos, még nekünk, nézőknek is, akik közelről láthatják a tetteit. Az évad egyik nagy kérdése lesz, hogy mennyire tud elvinni egy kiismerhetetlen, sokszor tenyérbemászó főhős egy sorozatot — ha olyan érdekes és szórakoztató közben, mint eddig Jude Law pápája, akkor talán sikerülni fog. A másik nagy kérdés pedig az, mennyire mert Sorrentino nagyban gondolkozni és mennyire meri idővel tágítani a története határait, hogy ne maradjon az meg a szűk közegen belüli intrika és hatalmai harcok szintjén. De a második rész végén elhangzó pápai beszéd azt ígéri, nem lesz itt baj a merészséggel.
Az ifjú pápa S01E01-02 Kritika
Gyönyörű beállításokban tobzódó, roppant szórakoztató művészi gondolatkísérlet, parádés Jude Law pápával.