Csörgits Kinga hivatalos weboldala: július 2016
Nemrég ismertem meg. A folyóparton sétáltunk és ő azt kérdezte tőlem, ha választhatnék, melyik két állat lennék? Nem gondolkoztam. Úgy már nem ugyanolyan. - Fehér cápa és kölyökmacska- vágtam rá. Fehér cápa azért, hogy túléljem ezt a fekete fehér világot. Kölyökmacska, mert a lelkem puha. Lágy, akár a nyári szellő. Erőtlenül meleg. Ami épp csak odébb tessékeli az álmosan napozó faleveleket a járdán. De ezt az erőtlen melegséget, ami védtelen és pőre, nem lehet halandók kezébe adni. Csak széthordják, szétkapkodják. - Ki vagy te?- kérdezte.
Lehunyom a szemem és máshol vagyok. Pipacsokkal tarkított mezőn, végtelenbe futó, fakó piros látomásban sétálok. Azt hiszem hazaérek. A mező közepén hatalmas fekete kockát látok, melynek felszínén sok apró négyzet kapaszkodik egymásba. Hosszú fekete lépcső vezet fel rajta. A tetejéről látni a horizonton lebukó és elmerülő pipacshullámokat. Arcom megérinti az ismerős nyári szellő. Ugyanaz, amely bennem él. Ugyanúgy erőtlenül puha. Talán ez az utolsó napom itt. Talán ma legyőzöm a halandók iránti felelősségem és hazatérek. Leszármazottakra vadászni fárasztóan hálátlan küldetés.
Háború zajlik. A lelkedért. A benned rejlő energia és információ forrásért. A tested csupán porhüvely, edény. Üresen tátongó, elhagyatott bálterem opálosan poros, bedeszkázott ablakokkal. Megtörnek, igába hajtanak és az utolsó csepp erőt is kiszívják belőled. A tömegek halálra vannak ítélve. Még mozogsz. Dolgozol. Ellátod a családod. Pedig már réges-régen halott vagy.
Felállok. Még egyszer végigfuttatom tekintetem a pipacsmezőn. A horizonton. Vihar készülődik. A nyári szellő üvöltő szelek hátán kap szárnyra. Tovarepül és magával viszi minden álmom. Lesétálok a lépcsőn a fekete kocka pedig szertefoszlik mögöttem.
Istenek és istennők sarja vagyok. Vezér, aki harcba hívja minden hűséges katonáját, hogy harcoljon mellette a halandók lelkéért.
Bejegyezte: Kinga Csörgits dátum: 7/15/2016
Lelkem lassan kitüremkedik. Előtolakodik rejtekéről. Hogyan tudnám, hogyan tudná bármelyikünk is elengedni a fájdalmat? A boldogságot? Az idő vasfoga csupán, ami megrágja a fájdalom áttetsző, finom szőttes ezüst páncélját. Elhalványítja a kínok kínját. Látok egy világot. Érzem. Boldog pillanatokban tapintom. Ebben a világban nincs elengedés. Sem fájdalom, szenvedés. Ebben a világban az embernek is megadatik, hogy élvezze a létezést. Bűntudat nélkül. Persze ez a világ meddő képzelgések rózsaszínre festett budoárjaiban létezik csupán. Amikor egy szép napon felébredek, eltervezem, hogyan valósítom majd meg. Igen. Nekem is lesz parfümfelhőben úszó rózsaszín budoárom. Selymekkel, csipkével díszített világ a világban. Hosszasan csinosítom, szinte babusgatom kis ékszerdobozom. Amikor azonban elkészül, csodálkozva nézek körül mesterien megmunkált, finoman kiművelt kínzókamrámban, amely alkotásra és élvezetre született. Fekete tintával írok a vörösre festett falon.
"Hát nem tudod, hogy valójában Éva vagy? E korban Isten ítélete él e neven, így szükségképpen a bűn is tovább él. Az ördög kapuja vagy, aki ama fának átkát elszabadítottad, és az első aki a szent törvénynek hátat fordítottál, te vagy aki elcsábítottad azt, akit az ördög nem volt képes elcsábítani, könnyedén leromboltad Isten képmását: Ádámot. Még Isten fiának is meg kellett halnia azért amit te érdemelsz: ami halál." (Tertullian: De cultu feminarum I.I./2.)
Fekete tintával írok a vörösre festett falon, hogy te, aki hozzám jössz tudd szent helyen jársz. Hogy fejet hajts. Hogy minden újabb napon nevessek sőt kacagjak azon, amit te világodnak, otthonodnak tekintesz. Nos kedvesem. Tudtad e, hogy a te otthonod valójában kínzókamra és az én kínzókamrám valójában otthon? Messziről, tehetetlenül szemlélem ahogy a létezésed után futsz, kapkodsz kapaszkodsz. Boldog hely ez boldogtalan embereknek. Te is boldogtalan vagy. Üres. Pillantásom lelkedbe hatol. Szürreális képekben szemlélem sorsod. Miért ragaszkodsz bármihez is? Hiszen mindez csupán illúzió. Színház. Vállalt szerepek. Felhúzott álarcok. Amiért ma aggódsz, holnap semmivé foszlik. Elporlik, mintha soha nem is létezett volna.
Még léteznek templomok, ahol lábad szent földön jár. Ahol vezetőt választasz magadnak. Aki megzabolázza elméd és felszabadítja vágyaid. Akit követni fogsz, hogy az önfegyelmezés és a tudás útját bejárva elmerülhess az élvezet forrásában. A gyönyör és a szenvedés édes testvérek. Nem ismered az egyiket, míg meg nem ízlelted a másikat. Ezért lépj most közelebb kedvesem és hajts fejet... mert lábad szent földön jár.
Bejegyezte: Kinga Csörgits dátum: 7/09/2016
Lelkem lassankitüremkedik. Előtolakodik rejtekéről...
Nemrég ismertem meg. A folyóparton sétáltunk és ő ...