BLOGÁSZAT, napi blogjava: 02/10/18
A munkaképes korúak hány százaléka ment el innen? Húsz? Vagy több? Hány nagyszülő nem láthatja az unokája első lépéseit, nem hallhatja az első szavait? Havonta 4000 nagyszülő kap hírt arról, hogy megszületett az unokája. Valahol messze.
Az a nagyszülő, aki ifjú emberként élte meg a rendszerváltást. Akkor még talán meg sem született az a gyerek, aki ma már ezer kilométerről üzen: nagyszülő leszel. Akkor még vártad a jövőt, hittél benne. Véget ért valami, jött helyette új, jobb, szabadabb. Még nem voltak tele a boltok polcai, órákig álltál sorban egy kiló banánért a gyereknek, mandarint csak karácsonykor lehetett kapni, de megindult valami.
Sorra nőttek ki a földből a vállalkozások. Már szabad volt, lehetett vállalkozni. Dolgozhattál akár napi tizenhat órát is, lehetett három munkahelyed is. Ha bírtad. És bírtad, mert végre rajtad múlott, lecserélhetted az ócska konyhabútort, a gyereked már tanulhatott angolul, németül, olaszul, ahogy akart, megválaszthattad neki az iskolát, eldönthetted, hogy hol tanuljon tovább, aztán ő eldönthette, hogy főiskolára, egyetemre megy, vagy szakmát tanul. Szabad voltál, életedben először.
A politika nem érdekelt igazán, mert lefoglalt a munka és mehettél külföldre, senki nem szabta meg, hogy hová, mennyi időre és mennyi pénzt vihetsz magaddal. Azt hitted, hogy a demokrácia mostantól fogva természetes, ez már nem változhat és lényegében mindegy, ki van kormányon, mert adott az út, amin az ország haladni fog. Azt hitted, elég keményen dolgozni, becsületesen élni és nevelni a gyerekedet. A többi nem a te dolgod.
Egy nap pedig arra ébredtél, hogy elfogyott körülötted a levegő. Nem egyik napról a másikra, hanem apránként. Mindig azt hitted, rosszabb már nem lesz, de lett. Minden nap rosszabb lett. Lassan szétterült az országon valami sűrű, sötét, undorító, ragacsos kulimász. Félelem, gyűlölet. Félelem a holnaptól, a munkahely elvesztésétől, a betegségtől, félelem attól, hogy rosszkor rosszat találsz mondani. Félelem az ismeretlentől, a mástól, az idegentől és félelem az ismerőstől, az egykori munkatárstól, baráttól.
Az üde levegőjű szabadság helyét átvette a haszonlesés, az ostobaság, a hozzá nem értés, majd a feneketlen kapzsiság, a nyílt fenyegetés. Megérkezett a sötétség. A papok és a zavaros tekintetű elmebetegek, az élősködők, a sunyi tahók, a tanulatlan, törtető bunkók kora. És már hiába ordítottál, hiába kapálóztál, mert 3,5 millió honfitársadat beszippantotta a nyomor. Ők már nem tudják, mi történik körülöttük, mert csak arra marad erejük, hogy megküzdjenek a napi ételért. Rettegnek, hogy elveszítik a minimálbérüket, a közmunkának nevezett rabszolgaságot, rettegnek, hogy még rosszabb lesz.
Most nézed, ahogy viszik a jelenedet és viszik a jövődet a susogós melegítőben bűzlő tahók, próbálod valahogy a felszínen tartani magad, félsz, hogy megbetegszel és akkor a családod elveszett, félsz, hogy nem lesz időd megöregedni és félsz, hogy lesz időd megöregedni és nézni, ahogy minden romba dől körülötted.
A gyereked, akinek régen sorban álltál a banánért, aki már tud angolul, aki szakmát, diplomát szerezhetett, most értetlenül nézi, hogy neki már nem maradt itt semmi. A legtöbb, amit még tenni tudsz érte, hogy becsomagolod a bőröndjét és átlököd a szögesdrótból font kerítésen. Menj innen, menj messzire. Építsd fel a jövődet máshol, idegenek között. Mert itt is csak idegenek vannak, de jövő már nincs. Nézed, ahogy távolodik és magadban azért fohászkodsz, hogy azok az emberek ott, a kerítésen kívül befogadják, szeressék. Hogy engedjék élni, dolgozni, hogy tiszteljék olyannak, amilyen, hogy ne vessék meg azért, mert más, mint ők.
Reménykedsz és nem mondod meg neki, amikor a távolból bejelentkezik, amikor a hang később ér ide, mint a kép és az annyira zavaró, nem mondod meg, hogy fuldoklik az ország. Hogy lassan beszippantja az a mocsok, amit a zavaros szeműek, a susogós melegítősök, a felkapaszkodott, gátlástalan tahók szabadítottak rá.
És lassan megnyugszol, mert van munkája, megbecsülik, szép lakásban él, biztonságban van. Alig 3-4 év és már tervezik a gyereket, mert oda lehet, oda mernek vállalni. Megnyugszol és boldog vagy, hogy becsomagoltad azt a bőröndöt, hogy megtetted érte azt, amit megtehettél. Boldog vagy, mert az unokád már úgy fog felnőni, hogy természetes lesz számára az, amit te csak futólag tapasztalhattál meg, valamikor réges-régen.
És talán még egyszer összeszeded az erődet, hogy eltakarítsd innen a mocskot. Hogy visszavedd a zavaros tekintetűektől, a sötét tahóktól, a rablóktól, akik a vallásra és a legócskább, legbűzösebb nacionalizmusra, sőt, már a rasszizmusra építették fel a hatalmukat. Mert elég volt belőlük, mert talán egyszer hazajön a gyereked, hozza az unokádat és nem csak a monitoron át nézheted, hanem beszívhatod az illatát. Ha csak látogatóba is, de hazajön és lesz hová hazajönnie.
Még van időd eltakarítani a szemetet, még van időd élhetővé tenni azt a darabkáját az időnek, ami neked jutott. Még van erőd hozzá. Holnap talán már nem lesz. És akkor holnap elmondhatod: végleg elbasztam. Mindent. Mindörökre.
MŰLESÍKLÁS
2010-ben, amikor még volt valamiféle kormányprogramra emlékeztető műsorfüzet, Orbán Viktor ennek parlamenti vitájában azt ígérte, hogy kormányzása alatt hazánk visszaveszi egykori régiós vezető szerepét, és ismét éllovas lesz. A rendszerváltáskor Magyarország valóban a piacgazdaságra való átmenet mintaországa volt, az egy főre jutó GDP alapján pedig a kelet-közép-európai országok körében csak Szlovénia és Csehszlovákia előzte meg. Orbán Viktor bejelentésekor az ország teljesítményét kifejező adat szerint az unióban a 22. helyen álltunk. Az orbáni terv azonban nagyon nem jött be – igaz, a fővezér nem is tett semmit sem érte, sőt! –, hiszen 2016-ig három helyet csúsztunk lejjebb, elénk került Lengyelország, Litvánia és Lettország is. Így ma már csak Horvátország, Románia és Bulgária van mögöttünk, de tudjuk, hogy az utóbbi időkben különösen Románia nagyon rákapcsolt...
A további elemzés során a V4-ekre, valamint Romániára és Bulgáriára fókuszálok, eltekintek a kilencvenes években felbomlással keletkezett (balti államok, jugoszláv utóállamok) országoktól és a Németországba beolvadt NDK-tól. Vizsgált egykori szocialista sorstársaink nagyjából egy régiót alkotnak, külgazdasági feltételeik hasonlók, bár az értékelésnél figyelemmel kell lennünk arra, hogy Bulgária és Románia csak 2007-ben csatlakozott az unióhoz, így forrásszerzési lehetőségük lényegesen elmaradt a V4-ekétől.
A rendszerváltástól 2016-ig (a tavalyi számok még nem ismeretesek) a főbb makrogazdasági mutatók alapján a következő fejlődési ívek rajzolódnak ki:...
Na szóval, az a kérdés, miért nem születik elég gyerek, miért rosszkedvű, koszos és vedlett ez az ország, miért nincs kedve senkinek semmihez? A gondokat jórészt az okozza, hogy nincs elég pénz, ez egy szegény ország. Milyen jól hangzik, nem? Már úgy értem, egyszerűségében tetszetős szillogizmus, velős igazságtartalommal, kár, hogy egy nagy marhaság. Mert egyrészt ott vannak például a svédek, pénzük mint a pelyva, és a világ szesztermelése is kevés, hogy a rosszkedvüket ádáz mulatozásba fojtsák. Másrészt meg láttuk a Sivatagi show-ban a busmanokat, nincs egy vasuk sem, és széles jókedvükben fülig ér a szájuk...
TRUMP ÉS A BREXIT DÖBBENTETTE RÁ A VILÁGOT, HOGY AZ ÁLHÍREKET FEGYVERKÉNT IS LEHET HASZNÁLNI - INTERJÚ REBECCA MACCINONNAL
Engem alapvetően az aggaszt, hogy kik és hogyan használják ki a hatalmukat a digitális világban és hogy politikusok, vezetők használják ki a digitális technikát és a kommunikációt arra, hogy hatalmat gyakoroljanak mások felett. Itt két fő téma van, az egyik a szólásszabadság, a másik pedig a magánszférához való jog, és az a kérdés, az internetes cégek hogyan segítik elő ezeknek a jogoknak a megsértését, illetve védelmét. Persze nincs korlátlan szólásszabadság és tökéletesen titkos magánélet. A kérdés az, milyen szabályok határozzák meg, hogy ezek a jogok mikor sérülhetnek. Ezeket a korlátokat azoknak az embereknek az egyetértésével kell meghozni, akiknek majd szabályozza az életét, és az emberi jogok elveire kell épülniük. Ha valaki korlátozni akarja a szólásszabadságomat vagy a magánszférám titkosságát, akkor annak kell, hogy legyen egy egyértelmű, szükséges indoka és arányosnak kell lennie. Az, ha egy kormány folyamatosan mindenki internetes kommunikációját figyelni akarja, az nem arányos...
FELJEGYZÉSEK A PELENKÁZÓ MELLŐL 22. - ELSŐRE JÓ
NEM LÉTEZIK POLITIKAI ATOMBOMBA - ORBÁN HÍVEI MESTERSÉGES BUROKBAN ÉLNEK
"Tiborcz OLAF-botrányával már le is dobták ezzel az atombombát, csak még nem robbant, illetve nem derült ki, hogy akként hathat. Pedig lehet még erősebb fordulat is ebben az ügyben" – mondta Török Gábor politológus az ATV-n. Nem értékeljük túl Török jóstehetségét, de ezt a mondatát még több kétellyel fogadjuk, mint a korábbiakat. A tények ugyanis a következőek:
– a Fidesz 2,1-2,3 millió biztos szavazóval rendelkezik,
– vagyis a magyar választópolgárok többségének nem élvezi a támogatottságát a kormány,
– azonban nincs olyan ellenzéki erő/formáció, amely képes akár csak megközelítően ekkora a tábort összefogni,
– így a Fidesznek egyetlen célja, hogy saját táborát egyben tartsa és garantálja, hogy szimpatizánsai el is menjenek voksolni.
Ilyen helyzetben politikai atombombáról kizárólag akkor beszélhetünk, ha azt a Fidesz hívők zárt világára dobja le bárki. Erre pedig lényegében nulla az esély. Ugyanis:
– a Fidesz ma már szektaként működik, a hit alapvetését, vagyis Orbán tévedhetetlenségét és lassan isteni mivoltát megkérdőjelezni nem lehet,
– a szekta tagjait kommunikációs karantén zárja el a valóságtól, kizárólag a szektavezér által jóváhagyott híreket fogyaszthatják,
– ha mégis találkoznak nekik nem tetsző hírekkel, véleményekkel, akkor elkerülik a vitát – az észérvek ütköztetését -, vádaskodni, trollkodni kezdenek, érdemi párbeszéd helyett...
Az egész hazai sajtót bejárta az a 2017 januárban készült hangfelvétel, ami Kövér László Házelnök szavait tartalmazza és a választási körzetek kijelölésével volt kapcsolatos. Ez utóbbi azért vált szükségessé, mert az új választójogi törvényben a korábbinál kevesebb körzetet állapítottak meg. Míg azelőtt 176 választási körzet volt, a törvény elfogadása után már csak 106 körzet maradt. Nyilván ebben az esetben a földrajzi térképet kellett átrajzolni, amiről Kövér László a következőket mondotta:
Kövér: „Az a jó, ha az ellenzék nem rúg labdába. Ezt természetesen kormánypárti politikusként mondom, minden kormánypárti politikus ezt mondja, vagy legalábbis ezt gondolja. Magában legfeljebb nem meri kimondani nyíltan. Én is csak ebben a körben teszem. Isten őrizz, hogy ők labdába rúgjanak. Az, amit mondanak a választási rendszer reformjáról nem mondom, hogy nincs benne földrajzi bűvészkedés vagy nem volt, de csak annyi bűvészkedés volt benne, mint a 90-es törvényben amit a szocik alkottak meg. Semmi olyat nem tettünk az elmúlt huszonhat évben, és nem teszünk és nem áll szándékunkban, amit mások előttünk meg ne tettek volna. Tehát, hogyha eddig nem volt veszélyben a demokrácia, akkor most sincs veszélyben a demokrácia.”
Amint az látható, itt több kérdés vetődik fel, amit meg kell válaszolni. Az első ilyen kérdés az, hogy miért volt szükség arra, hogy a választási körzetek számát lecsökkentsék.Azért, mert az meglehetősen túlméretezett volt. Magyarország lakossága még 10 millió sem volt akkor, amikor a képviselők száma 385 főre rúgott. Ezzel összevetve az Európai Unió majd' 500 milliós lélekszámához egy maximum 750 fős parlamentet rendeltek. Tehát ha e két adatot összevetjük, akkor jól látható az, hogy milyen túlméretezett volt a hazai parlament. Azt csak ma tudjuk megmondani, hogy az összesen 199 fős parlament is bőven elég volt ahhoz, hogy az ellássa a politikai rendszer működtetésében betöltött szerepét. Tehát alapos oka volt annak, hogy a parlament létszámát lecsökkentsék. Ezt a lépést még az akkori ellenzék is elfogadta.
De itt most nem is ez volt a lényeges, hanem az, hogy milyen határai legyenek ezeknek a választási körzeteknek. Az alapvető szempont a lélekszám megközelítő azonossága lehetett, amit nyilván nem lehetett pontosan megoldani, csupán hozzávetőlegesen. De még ezt is elfogadta volna az ellenzék. Az igazi gond akkor kezdődött, amikor a 106 egyéni választási körzetek pontos határait nyilvánosságra hozták. Ekkor derült ki az ellenzék szerint az, hogy itt bizony a Fidesz manipulált: úgy szüntetett meg, illetve hozott létre választási körzeteket, hogy azok nekik kedvezzenek. Ezzel végeredményben a Fidesz választási esélyeit növelték volna meg. De ha jobban megnézzük ezt a problémát, akkor nincs erről szó, illetve ha mégis lenne, akkor az csak rövid távon lenne érzékelhető...
Apropó, Stop Soros! Ez a szlogen és a hozzá társuló tiltó tábla sem most jött le a magyar politikai marketing falvédőjéről. Ez a kampány ugyanis legfontosabb elemeiben hajaz az SZDSZ Lop Stop plakátjának szimbolikájára. A háttér a Fidesz „honosított” tengerkékje, rajta a nagy piros tiltó tábla, amin fehér betűkkel a fő üzenet. Míg 2002-ben azt üzenték a liberálisok ezzel a plakáttal, hogy megálljt kell parancsolni a Fidesz közpénzfaló kormányának, most egy magyar származású amerikai bankár ellen hirdet kíméletlen harcot az a párt, amelyet annak idején (is) kőkemény korrupcióval vádolt az ellenzék...
Ehhez képest Kelemen Hunor csinálta, amit csinált, majd – jó politikushoz méltóan – besértődött. Válaszában ezt írja: „úgy tűnik, hogy amikor az erdélyi magyar emberről van szó, akkor néhány hasonló elvárás mind román, mind magyar (értsd magyarországi) oldalról elő-elő bukkan. Nem tudok kezdeni semmit azzal az elvárással, hogy a »lelki függetlenség« szerény jelzése és az erdélyi magyar ember bátorságának a fokmérője az lenne, hogy bizonyos kérdésekben mélyen hallgat”. Kelemen Hunornak itt a következőket sikerült elkövetnie: 1. azonosította az őt ért kritikát, az „erdélyi embereknek” szóló intéssel. Ismerek még valakit, aki pontosan így szokott eljárni hasonló helyzetekben, nekünk, magyarországi magyar embereknek semmi jó nem származott eddig ebből. 2. a kolozsvári TGM-től érkezett bírálatot „magyarországi” megjegyzésként tipizálta, és még megtoldotta azzal, hogy fölöltötte a mártírpózt, amikor így fogalmazott: „onnan nézve magyarul beszélő büdös bocskoros román vagyok. A románok feléről nézve pedig irredenta bozgor, nemzetbiztonsági kockázati tényező.” Kelemen Hunor jól tudja, hogy kinek címzi ezeket a sorokat, azt is, hogy Tamás Gáspár Miklós fiatalkorában mennyivel nehezebb volt erdélyi magyarnak lenni, mint az övében, ennek ellenére éppen egy TGM-szöveg kapcsán érzékenykedik (összemosva TGM és a TGM által is megvetett kommentelő szavait), hogy ő, Kelemen Hunor „onnan” (azaz Magyarországról) „magyarul beszélő büdös bocskoros román”. Szóval, aki rosszallását fejezi ki egy erdélyi megnyilvánulás miatt és nem fideszes, hát az egy, az egy... egy gyurcsány...
Ez a belső hit pedig elég sarkallatos kérdés lehet. Az evangéliumok szövege (Máté 6) egyértelműen elutasítja például a hivalkodó hitvallást, a köztéri, közösségi harsány imádkozást, a hittel való „feltünősködést”, „menőzést”. Mely szellemben a templom valójában sokkal inkább a közösségi élmény, a tanítás helye kellene, hogy legyen, mint annak a csillogva villogó köztérnek, amivé egyes vallási irányzatok silányítják. Sokkal inkább a világi gazdagsággal, a világi hatalmommal való felvágást szimbolizálva, mint az Istennel, illetve a többi emberrel való viszonyt. Példaként pedig azért ezt említem, mert az egyénre vetülő megnyilvánulások éppen olyan eltérőek, ahogy az egyes vallási irányzatok templomainak külsőségei. Ha egy Jézust követő vallás templomának tetején levő szimbólumra tekintünk, legtöbbször a képviselt vallási irányzatra is következtethetünk. Ahogy az egyes vallások, vallási irányzatok az egyes emberektől is elvárhatnak olyan külsőségeket, amelyek jelzik az egyén hitvilágát...
KIAKADT A KOJOT RENDEZŐJE, AMIÉRT TUDTA NÉLKÜL TETTÉK FEL A FILMJÉT A NETRE
Szerző: KERESZTESI FERENC
"álszent, hazug, bosszúszomjas, egyben mérhetetlenül pitiáner"
Kiderült mennyit érnek. Szakmaiatlan, dilettáns húzásuk ékes bizonyítéka annak, hogy nem szabad velük senkinek sem dolgozni! – írta bejegyzésében Kostyál.
Ma a KOJOT gyártója álszent, hazug, bosszúszomjas, egyben mérhetetlenül pitiáner dolgot tett. Leszarta a filmet a kezdetektől, nem engedte a Magyar Filmhétre, de általuk okos riposztnak gondolva feltöltötték a Youtube-ra. Ezzel alázva meg mindazt, amiért annyit küzdöttünk! Kiderült mennyit érnek. Szakmaiatlan, dilettáns húzásuk ékes bizonyítéka annak, hogy nem szabad velük senkinek sem dolgozni! Sajnálom, hogy nem láthattátok moziban eleget! Hogy nem kaptátok azt a hangot, amit egyébként napok alatt csináltunk, mert arra sem szántak elég időt. Szégyelljétek magatokat ti "producerek"! Nem szabadna a szakmában dolgoznotok. Most pedig ha akarja valaki jó minőségben látni a KOJOT, nálam,szeretetteljes közegben megteheti! Gyertek.
CSAK MI NYERJÜNK LÁMPA-ÜGYBEN - TIBORCZ, MEG ÉN
...Úgy kezdődött, hogy 2009-ben két barát, az egyik a miniszterelnök későbbi veje, társtulajdonosként közös vállalkozásba kezd. 2010-ben Tiborcz már együtt ünnepli Orbánékkal a Vörösmarty téren a választási győzelmet. A cég árbevétele abban az évben hirtelen megsokszorozódik, 2011-ben már milliárdoknál tartanak. Az első referenciamunkájuk Hódmezővásárhelyen a polgármester (a későbbi kancelláriaminiszter) szerint kifogástalan. Később már sokkal több a probléma: egész városok panaszkodnak a balesetveszélyes sötét miatt. Addigra az ifjú résztulajdonos már benősült a miniszterelnöki családba, sőt két évre a még teljhatalmú Simicskáék is betársulnak az üzletbe (át kell adni a tapasztalatokat a fiataloknak), nem illik hát reklamálni. Jávor Pál is azt énekelte Tolnay Klárinak: „egy kis édes félhomályban mennyi-mennyi-mennyi vágy van”. A mennyi-mennyi vágyban ez esetben nem vagyok biztos, de a mennyi-mennyi pénzben igen.
A képlet a több mint 20 önkormányzati megbízásnál ugyanaz. Gondolom, a stadionok világítására kiírt közbeszerzéseknél szintén. (És még mondják, hogy felesleges az a sok stadion!) Szekszárdon pl. 2012 nyarán megjelenik az Elios egyik üzlettársának embere, és elmagyarázza a polgármesternek, hogy hamarosan egy halom uniós támogatást lehet nyerni a közvilágítás korszerűsítésére, és ők segíthetnek az önkormányzatnak pályázni. Ekkor még a kormányszervek ki sem írták a pályázatot, de ők már tudják. 2012 decemberében tényleg meghirdetik a lehetőséget. Szekszárd és a hasonló „jól pályázók” természetesen nyernek: 2014-ben (túl vagyunk az esküvőn) közbeszerzésen kell kiválasztaniuk a kivitelezőt. A kiírásban a testre szabott feltételeket a már ismert partnercég segít kidolgozni – tulajdonképpen saját maguknak.Ugye emlékeznek a barátomra, aki a vevők szájába rágta, milyen villanykörtét keressenek? Hogy kijöjjenek a kívánt megtérülési mutatók, a lámpák gyártói által vállalt 60000 órás élettartamot az utolsó percben átírják 100000 órára (mondtam én, hogy a 7 év helyett beszéljünk mi is 14-ről). Ehhez persze az kell, hogy a szakértők ellenére a központban is változtassanak a követelményeken. Különben hogy valósulna meg a „sajátláb” projekt? Persze kell több árajánlat is, amelyek közül az Elios lesz a legolcsóbb. Ezek véletlenül ugyanazon a számítógépen készültek – ezért gondoltam én is, hogy a legegyszerűbb, ha a kamuajánlatokat magam pötyögöm le.
Vörösmarty, 1851
Bibó Istvánnak a zsidókérdésről írott híres tanulmánya – vagy inkább: esszéje – minden mástól különbözik, amit a témáról írtak.
Holokauszt fasizmus nélkül
Ennek az oka, ha meggondoljuk, elég egyszerű. Magyarország az egyetlen hely ebben a történetben, ahol a Harmadik Birodalom és a helyi állam együttműködése a zsidók elpusztítása „terén” anélkül ment végbe, hogy ez a helyi állam fasiszta lett volna. Az összes megszállt és/vagy náci szövetséges országban a kollaboráns államberendezkedés fasiszta jellegű volt, még Romániában is, ahol a diktatúrát bevezető dinasztia és a hadsereg ugyan leverte a Vasgárdát és meggyilkoltatta a vezetőit (több hullámban), de végül a vezérkar szövetséget kötött a fasisztákkal és hibrid parancsuralmat vezetett be. Valami ehhöz hasonló ment végbe az ún. „État Français” (famille, travail, patrie!) területén is az agg Pétain marsall vezérlete alatt, az északi megszállt területen azonban a francia háborús adminisztráció tisztán fasiszta jellegű volt. Ne feledjük, hogy az Action Française volt – még az első világháború előtt (1899) – az első voltaképpeni fasiszta mozgalom.
Magyarországon ugyan voltak fasiszták, náci szimpatizánsok és ügynökök a kormányban és a fölső államapparátusban (Imrédy például), de
az állam jellege alapvetően nem változott meg 1944. október 15-éig, Szálasi hatalomátvételéig.
A Horthy-korszak konzervatív volt – mind a félénken félliberális, mind a szélsőjobboldali reformkísérletek elbuktak vagy elmocsarasodtak – , a hatalmon lévő osztálykoalíció, a tisztikar és a főleg nemesi (dzsentri) eredetű fölső tisztviselőréteg szélsőjobboldali értelemben se volt „forradalmi”. Magát hivatalosan „ellenforradalmi” rendszernek nevezte, fő jellemzője a forradalomtól való rettegés volt.
A rendszerint éles szemű megfigyelő Bibó, aki ezt a miliőt kitűnően ismerte, azt állítja, hogy „a keresztyén-úri középosztály” meg volt róla győződve, hogy a nép kommunista a szíve mélyén.
Gömbös kísérlete – ő már mint a „szegedi gondolat” egyik radikális képviselője, korai náciszimpatizáns, nemzetközi fasiszta összeesküvések és merényletek cinkosa – a szó fasiszta értelmében „forradalmi” lett volna céljait illetően (még a földbirtokos arisztokráciával és a banktőkével is szembefordult volna), de eszközei teljesen hagyományosak voltak: „fölülről”, a hagyományos elitek igénybevételével, a kormánypárt választókerületi szervezetein keresztül „csinált” volna fasizmust, ami autentikus, alulról jövő, a szocializmust utánzó tömegmozgalom nélkül lehetetlen. Nem is lett belőle semmi. (Maga is megtorpant félúton.)
Quieta non movere – ez volt, az irredenta kivételével, a Horthy-rendszernek, mint minden konzervatív szisztémának, az alapelve.
Ugyanakkor a konzervatív rendszerek másik alapelve: a múlthoz való ragaszkodás, súlyos belső ellentmondásokba keverte. Ugyanis a múlttól a Monarchia megszűnése és Trianon miatt el volt vágva...
„Akiben van még szikrányi becsület, az vigyázni fog arra, hogy ne legyen újságíró” – ezt a velejéig cinikus mondatot Joseph Goebbels, a Harmadik Birodalom propagandaminisztere mondta, amikor a sajtókamara létrehozásával és az ellenzéki média maradványai­nak felszámolásával Németországban már írmagja sem maradt a szabad sajtónak és az újságírói autonómiának. Mivel Goebbels pontosan tudta, hogy a diktatúra sikeres működésének egyik legfontosabb előfeltétele a szabad vélemény nyilvános fórumainak ellehetetlenítése, a független média bedarálása, az újságírói függetlenség felszámolása, az állam már néhány hónappal Hitler hatalomra kerülése után, 1933 őszén megalakította az ezeket levezénylő Birodalmi Sajtókamarát és a Birodalmi Német Sajtószövetséget. Az újságírók számára kötelezően előírták a szövetségi tagságot, a kiadók és szerkesztőségek számára pedig a kamarai tagság volt kötelező. A Sajtókamara feladata volt a lapkiadók és a szerkesztőségek szellemi önállóságának, a Sajtószövetségé pedig az újságírók autonómiájának felszámolása. Azt, hogy kik lehettek a két központi irányítás alatt álló intézmény tagjai, szigorú előírások szabályozták.
A kamara és a szövetség munkálkodásának következményeként néhány év alatt a szerkesztőségeket gyakorlatilag sikerült „megtisztítani” a zsidó, baloldali és liberális újságíróktól, akik vagy idejekorán, önszántukból hagyták el a pályát, vagy eltiltották őket az újságíró foglalkozástól. A Sajtókamara etikai kódexe rögzítette, hogy a lapok nem közölhetnek olyan tartalmat, „ami arra irányul, hogy akár belföldön, akár külföldön gyengítse a Német Birodalmat, a német nép közösségi akaratát, Németország honvédelmét, kultúráját, gazdaságát vagy sértse mások vallási érzékenységét”. Mindeközben Goebbels jobbkeze, Max Amann nagytőkés, a sajtópiac átszabásával volt elfoglalva; egymás után vásárolta fel a korábban sikeres ellenzéki és független lapokat, azokat pedig, amelyeket nem sikerült megvenni, tönkretették vagy betiltották, a nemzetiszocialista orgánumokhoz pedig számolatlanul dőltek a kormány fizetett hirdetései.
A sajtókamara és a kötelező kamarai tagság azonban nemcsak a Harmadik Birodalom, hanem az összes XX. századi diktatúra bevált eszköze volt a sajtószabadság felszámolására, a média központi irányítás alá vonására, az újságírók gúzsba kötésére.
Az olasz fasizmus egész rendszere a szakmai korporációk létrehozásán és működtetésén alapult. Az olasz kormány – a Harmadik Birodalmat megelőzve – már 1929-ben bevezette a kamarai rendszert, amelynek lényege az volt, hogy az „osztályellentétek felszámolása” érdekében az állam hozta létre a felülről irányított munkaadói és szakmai szervezeteket, és csak ezeket ismerték el az egyes szakmák, hivatások képviselőinek. A különböző szakmákat 22 kamarába szervezték, amelyek működését a Korporációk Minisztériuma irányította és ellenőrizte. Betiltották az autonóm munkavállalói érdekérvényesítés minden formáját, az alternatív szakmai és érdekvédelmi szervezetek működését, a sztrájkokat és más tiltakozó akciókat, a munkáltatóktól pedig elvették a legfontosabb munkaadói jogok gyakorlását. A kamarák az állam és a fasiszta párt közvetlen ellenőrzése alatt tevékenykedtek.
Magyarországon 1936-ban Gömbös Gyula nagyszabású sajtópolitikai tervezetében vetődött fel először a sajtókamara létrehozásának ötlete, az erről rendelkező törvénytervezetet azonban már nem sikerült miniszterelnöksége idején tető alá hoznia. Ám ami nem sikerült Gömbösnek két évvel korábban, azt 1938-ban megvalósította az Imrédy-kormány, amikor az országgyűlés elfogadta az első zsidótörvényt, amely a „társadalmi és gazdasági élet egyensúlyának hatályosabb biztosítását” tekintette feladatának. Ennek egyik eszköze volt a különböző értelmiségi szakmák képviselőinek felülről irányított és ellenőrzött szakmai kamarákba kényszerítése. A sajtókamara feladata az újságírás és lapkiadás területén „a nemzeti szellem és a keresztény erkölcs követelményeinek érvényre juttatása és biztosítása, a kamara kötelékébe tartozók testületi és szociális érdekeinek képviselete, hivatásuk erkölcsi színvonalának és tekintélyének megóvása”. Mindazoknak, akik az újságírás vagy a lapkiadás területén dolgoztak, kötelezően be kellett lépniük a kamarába, ahol azonban – mint a szellemi élet minden más területén – a zsidó származásúak aránya nem haladhatta meg a húsz százalékot, amit egy évvel később hat százalékra csökkentettek. A kamarába való felvételhez nemcsak a kérelmet benyújtó újságíró, hanem házastársa, mindkét szülője és négy nagyszülője keresztlevelét is mellékelni kellett. Aki ezek közül csak eggyel is nem rendelkezett, vagyis bármelyik felmenője zsidó származású volt, az a faji törvények szerint zsidónak számított. A sajtókamara felállításával egy időben pedig a Belügyminisztérium felülvizsgálta a lapengedélyeket, ami megtizedelte a kormánytól független orgánumok számát...