könyveskatka: április 2013
Úgy tűnik, minden rendben. A kis közösség éli a maga apró örömökkel, bánatokkal, hétköznapi csodákkal teljes életét. Mint például Windisch, aki éveken át ugyanabba a kátyúba hajt bele kerékpárjával. A falu fölött mégis ott köröz a bagoly, a kívülről érkező fenyegetés szimbóluma. Az öreg bagoly elköltözik, és másik bagoly érkezik helyette. A bánsági sváb falu lakossága is kivándorol, egymás után hagyják el őseik földjét, és az öreg bagollyal ellentétben még azt is láthatják, milyenek azok, akik elfoglalják az üresen hagyott családi fészket. Az útlevél Windisch és családja számára drágán vett belépő egy új lehetőségeket ígérő világba. De kiderül, hogy az Új Világ se sokkal jobb, mint az elhagyott, és Windisch befejezésként újra ott áll az út kezdetén.
Herta Müller szikár lendülettel írt prózája a mozdulatlan bánsági sváb falu apró csodákkal teli hétköznapjait tárja elénk. A könyv 1986-ban jelent meg Németországban. A Lélegzethinta, A róka volt a vadász és a Szívjószág után a Fácán az ember, semmi több Herta Müller negyedik magyarul megjelenő könyve.
„Windisch a falióra fehér foltját lesi az asztalon. A faliórában egy kakukk él. Megérzi a mutatókat. Felsikolt. A szűcs a milicistának ajándékozta a faliórát.
Két hete a szűcs egy levelet mutatott Windischnek. A levél Münchenből érkezett.
– Ott él a sógorom – dicsekedett. Letette a levelet az asztalra. Az ujjbegyét végighúzta a sorokon, és kikereste azt a részt, amit fel akart olvasni. – Mindenképp hozzatok magatokkal edényeket és evőeszközöket. A szemüveg méregdrága. A bundát itt senki sem engedheti meg magának. A szűcs lapozott.
Windischnek a fülébe hasított a kakukkolás. A mennyezeten át is érezte a kitömött madarak szagát. A kakukk az egyetlen eleven madár az egész házban. Éles hangjával darabolja szét az időt.”
Hát… Fácán az ember semmi több…Ilyen kicsi kis senkik voltunk a kommunista Romániában. Ha valaki „szerencsétlenségére” még kisebbségi is (szász, sváb vagy magyar) volt, akkor még rosszabb volt a helyzete. Egyre inkább érezhető volt, hogy nincs helyünk a szülőföldünkön, de elmenni sem lehetett. Az útlevél megszerzése nehéz, bonyolult és hosszadalmas folyamat volt. Tudni lehetett, hogy a szászok jobb helyzetben vannak, mint mi magyarok, mert a német állam fizetett értük Romániának. És mégis… A kitelepedési kérelmeket nagyon nehezen adták meg, mert a diktatúrában azt tettek az emberekkel, amit éppen akartak. Sokan mindenüket eladták, összecsomagolták és évekig vártak a kitelepedési kérelmük jóváhagyására. Lassan a szász falvak elnéptelenedtek. Herta Müller nagyon kifejezően ír erről ebben a kis könyvében. A rövid kis fejezetek nagyon tömör és mély mondanivalót hordoznak.
"-Azután jöt a kollektivizálás- mondta Windisch. Amalie vörös körömlakkot kent a körmére.- Minden paraszt reszketett. Férfiak jöttek a városból. Felmérték a földeket. Minden falubeli nevét felírták egy listára, és azzal fenyegetőztek, aki nem írja alá, börtönbe kerül."
A dögtemető, 33. oldal
"A csukott, fehér autó lassan vonult ki a faluból, mint egy nagy szoba. A szűcs felesége mosolyogva integetett félelmében. Windisch a tornácon ült.
– A szűcs sokkal később iratkozott fel, mint mi- emlékezik vissza.- Lefizetett valakit a városban."
Meszes homok, 37. oldal
"-Egész délelőt nem volt áram- mondja Windisch felesége. – Kiolvadt a hűtőszekrény. Ha ez így megy tovább, megromlik a hús."
A titkos üzenet, 90. oldal
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 10:15 0 megjegyzés
Címkék: Ceausescu, irodalmi Nobel-díjasok, kommunizmus, kortárs irodalom, német irodalom, Románia
Mindez nem kitalált regény, hanem drámai érzékkel megírt szívszorongató valóság. A hamarosan filmen is látható regény hitről, szerelemről, de mindenek előtt a túlélésbe vetett örök reményről szól. Huszegynéhány év távlatából az iráni forradalom a politikai hatalmi játszmák témakörébe tartozik. Ám az irániak számára, akik akkor éltek és szerettek, olyan volt, mintha megőrült volna a világ. Könyveket tiltottak be, a nyilvános
érzelemnyílvánítás bűnténynek számított, felnőtteket és fiatalokat egyaránt letartóztattak és börtönbe vetettek.
Egyik legmegdöbbentőbb történet, amit olvastam. Az a legszomorúbb benne, hogy mindez igaz, és alig pár évtizede történt. Nagyon hű képet fest az iráni politikai helyzetről, Marina életéről és túléléséről az Evinben, Irán egyik leghirhedtebb börtönében, ahol politikai fogolyként két évet töltött.
A regény a hitről és a reményről is szól. Nekem tetszett, nem tudtam letenni.
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 10:09 0 megjegyzés
Címkék: kortárs irodalom, regény
Láttam, hogy nagyon sok molytársamnak a kedvence és minél hamarabb el szerettem volna olvasni. Nagyon sokat vártam erre a könyvre és éppem ezért nagyon sokat is vártam tőle. Nem mondhatom azt, hogy csalódtam benne, de nekem nem lett a kedvencem. Ettől függetlenül sok szempontból nagyon tetszett. Tetszett a témája is, maga a történet is. Egy szép szerelmes történet, melynek a hőse Clare, az időutazó felesége, az a hétköznapi nő, aki rajong a férjéért és mindig izgul érte, a testi épségéért és várja haza. Érdekes volt számomra az az ötlet is, hogy az időutazást genetikai, kromoszóma rendellenesség okozza. Sajnálom, hogy a kis Albának is együtt kell majd élnie ezzel. Nagyon érdekes ötletnek találtam azt is, hogy Henry saját magával is találkozhatott az időutazásai során, tanítgathatta a kis Henryt. Jó ötletnek találtam azt is, hogy mindig lehetett tudni, hogy most épp melyik évben vagyunk és ki hány éves. A történetet megismerhettük mind a két főszereplő szemszögéből. Azt hiszem, hogy egyetlen problémám ezzel a regénnyel, hogy nekem túl romantikus. Egyszerűen többet vártam tőle, mint egy bestsellertől várni lehet.
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 10:06 0 megjegyzés
Címkék: amerikai irodalom, kortárs irodalom, regény, romantikus, világirodalom
Laura csak tizenhárom esztendős, de bátorsággal és rendkívüli képességekkel megáldott. Szüksége is van ezekre a képességekre, ha meg akarja nyerni a majdnem kilátástalan harcot a Sötét Fejedelem ellen, aki fogságban tartja a lány apját. Az iskola igazgatója, Morgenstern professzor ismeri Laura rendkívüli képességeit, melléje is áll – de egyszer csak gyilkosság gyanújába keveredik. Hogy ő gyilkolta volna meg egy titkos archívum vak könyvtárosát. Szerencsére Laura még így is számíthat valakire, Alarikra, Paravain Fehér Lovagjainak apródjára, akit hazájából, Aventerráról a földre kergettek. Alarik segítségével a lány bejut a Sötét Fejedelem erdőjébe. Ott azonban a fejedelem karjai közé kerül.
Élete legmélyebb pontján döntenie kell: folytatja-e elkeseredett harcát a Jó győzelméért, avagy inkább az apja életét választja. Valami még segíthet, a Hét Hold Pecsétje – de hogy ez mi, a történelem legnagyobb rejtélyei közé tartozik. És már a professzor sem reménykedik benne, hogy Laura meg tudná fejteni…
A 13 éves kislányom olvasta és nagyon tetszett neki. Azt mondta „olyan izgalmas anyu, hogy ezt te is el kell olvasd”. Kérésének eleget tettem és elolvastam. Nekem nem lesz a kedvenc olvasmányom, de most már értem, hogy neki miért tetszett olyan nagyon. Izgalmas, olvasmányos, vele egykorú gyerekekről szól. Laura kaladjai a Földön is és Avanterrán is érdekfeszítőek, izgalmasak tele rejtélyekkel, jó és gonosz szereplőkkel és a végén a jók, Laura segítségével, győzedelmeskednek.
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 9:59 0 megjegyzés
Címkék: fantasy, ifjúsági, regény
Fülsyöveg:
A 13 éves kislányomnak vettem ki a könyvtárból. Mivel neki sok volt a tanulni valója, beleolvastam és többé nem tudtam letenni míg el nem olvastam. Nagyon sok II. Világháborús témájú könyvet olvastam, de legtöbbjük felnőtteknek íródott. Ennek a kis könyvnek az a nagy értéke, hogy a gyerekekhez és gyerekekről szól, olyan stílusban, amely bárki számára valós képet fest a háború borzalmairól. Az sem elhanyagolható tény , hogy egy kislánynak, mekkora bátorságra van szüksége, vagy egy kis országnak, amilyen Dánia is milyen büszke és bátor lakói kellett legyenek ahhoz, hogy a mintegy 7000 zsidó embert csónakokon és kis hajókon kimenekítsenek az országból a nácik elől ezekben a nehéz időkben.
"-Ez a legrosszabb dolog a világon…-suttogta Ellen-…ha valaki ilyen fiatalon meghal. Nagyon fájna, ha a németek elvinnék a családomat, és valahol máshol kéne élnünk. De még az sem lenne olyan rossz, mint meghalni."
"-Apa!- szólalt meg végül Annemarie a nagy csöndben. -Néha azon töröm a fejem, hogy a király miért nem tudott megvédeni minket. Miért nem harcolt a nácik ellen?
– Olyan kis ország vagyunk…-sóhajtott apa. -És ők olyan hatalmas ellenség. A királyunk bölcs volt. Tudta, milyen kevés katonája van Dániának. Tudta, ha harcolna, akkor sok-sok dán ember pusztulna el, a győzelem legkisebb reménye nélkül."21. oldal
"-Milyen bátor vagy, kicsi Annemarie?- kérdezte.
Annemarie egyáltalán nem örült ennek a kérdésnek. Mert amikor magának feltette, nem volt megelégedve a válasszal.
– Nem nagyon…- ismerte be lesütött szemmel.
Henrik bácsi letérdelt elé, így arcuk egy magasságba került.
-Azt hiszem, ez nem igaz-mondta halkan.- Szerintem olyan vagy, mint a mamád, a papád, meg én. Ijedt, de elszánt, és ha eljönne az ideje, hogy bátor legyél, biztosan az lennél. De- tette hozzá- sokkal könnyebb bátornak lenni, ha nem tudsz mindent."78.-79. oldal
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 9:51 0 megjegyzés
Címkék: regény, világirodalom, XX. század
A világhírű Nobel-díjas író és költő, Rabindranath Tagore elbeszéléseiből válogatott különleges mű ez a könyv.
A novellákon keresztül bepillantást nyerhetünk a varázslatos, s mindmáig szinte változatlan indiai világba, a kasztrendszerbe, a gyermekházasságok és az özvegyek elégetésének kegyetlen hagyományaiba.
A szerző a felvilágosodás fáklyáját próbálta meggyújtani a hindu nép életének sötétségében. A könyvbe válogatott elbeszélésekből megismerhetjük az indiai tájakat, a titokzatos embereket, a szomorú sorsokat, az előítéletek és babonák sokaságát, de Tagore harcos humanista felfogását is.
Csodaszép, megható, elgondolkodtató,(számomra kissé távoli) történetek. Egy különleges, varázslatos, titokzatos, nekünk ismeretlen világba nyújt bepillantást.
"Csak baj származhat abból, ha egy nő tanul! Először csak elbeszéléseket olvas, azután meg már regényeket! És ki foglalkozik akkor a háztartással?"
"Amikor este a szegény gyermek piszkosan és éhesen fekszik le nyomorúságos otthonában, és mesét hall hercegekről, hercegkisasszonyokról és mesés kincsekről, a gyertya pislogó fényénél a sötét viskóban képzelete leveti a szegénység s nélkülözés béklyóit, szépséges, ragyogó ruhát ölt, s minden akadályon keresztül eljut a tündérek birodalmába, ahol semmi sem lehetetlen."
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 2:26 0 megjegyzés
Címkék: irodalmi Nobel-díjasok, világirodalom, XX. század
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 2:15 0 megjegyzés
Nagyon régen, még középiskolás koromban olvastam az Üvöltő szeleket és akkor nagyon tetszett. Annak már sok-sok éve, ezért kíváncsi voltam, hogy most tudnám-e szeretni ezt a remekművet. Nagyon-nagyon tetszett, azt hiszem, hogy sokkal jobban mint az első olvasásakor. Hihetetlen, hogy egy nagyon fiatalon elhunyt írónő ilyen csodálatosat alkotott. Az emberi természetet és a szerelmet is gyönyörűen ábrázolja. Egy különleges, emésztő szenvedély regénye ez. Csak találgatni tudok, hogy mi történt volna, ha….
Nekem továbbra is a kedvencem lesz.
"…van vagy kell még lennie valakinek rajtad kívül, akiben te is benne vagy még. Mi végre teremtettem volna, ha egész valómat magába foglalná az, amit itt látsz? Nagy fájdalmaim ez életben Heathcliff fájdalmai voltak; figyeltem és átéreztem őket kezdettől fogva. Életem nagy értelme: ő. Ha mindenki más elpusztulna, és csak ő maradna életben: általa tovább élnék én is! De ha mindenki megmaradna, csak ő pusztulna el, az egész világ idegen lenne számomra, nem érezném magam többé részesének. Linton iránti szerelmem olyan, mint a fák lombja: az idő, tudom jól, meg fogja változtatni, amint a tél is megváltoztatja a fákat.
Heathcliff iránti szerelmem olyan, mint a sziklakéreg a föld alatt; kevés látható örömet nyújt, de nem lehet mással helyettesíteni. Nelly, én Heathcliff vagyok! Mindig, mindig a lelkemben él; nem mint valami gyönyörűség, hisz tudom, magam sem vagyok az, hanem mint saját lényem."
"Ha mindenki más elpusztulna, és csak ő maradna életben: általa tovább élnék én is! De ha mindenki megmaradna, csak ő pusztulna el, az egész világ idegen lenne számomra, nem érezném magam többé részesének. Linton iránti szerelmem olyan, mint a fa lombja: az idő, tudom jól, meg fogja változtatni, amint a tél is megváltoztatja a fákat. Heathcliff iránti szerelmem olyan, mint a sziklakéreg a föld alatt; kevés látható örömöt nyújt, de nem lehet mással helyettesíteni."
98–99. oldal (Európa Könyvkiadó, 1978)
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 1:56 0 megjegyzés
Címkék: angol irodalom, kedvencem, klasszikus irodalom
Már nagyon rég nem írtam új bejegyzést, mert egyre kevesebb időm van. Mindez nem jelenti azt, hogy az eltelt idő alatt nem olvastam. Sőt... Igenis olvastam és a Molyon írogattam is értékeléseket. Éppen ezért úgy gondolom, hogy ha időm is engedi lassan pótolni tudom a lemaradást.
Lassan itt van a tavasz :)
Bejegyezte: Péter Katalin dátum: 1:45 0 megjegyzés