Ima az elveszett bárányért – Eszter's Offtopic
Közzétéve - március 10, 2013 szerző: Eszter Szösszenet, Vallás(kritika) kategória // 7 hozzászólás
– egy Thought Catalog-cikk ripoffja pünkösdi keresztény beszámolókból vett történetekkel fűszerezve, 15 perc alatt kiszakadt belőlem –
Megtért a bátyám. Én ennek csak örültem kezdettől fogva, pedig inkább agnosztikus vagyok, templomba se szívesen teszem be a lábam. Kari viszont tíz évig szipogott kokaint és fecskendezte magába a herkát: amikor a lakásra gyűjtött pénzt felélte, a nagymama ékszereit kezdte eladogatni, meg egyszer lába kélt az én playstationömnek is, akkor fél évig nem beszéltünk. Könyörögtünk neki, hogy Karcsika, álljál le, megölöd magad, és kicsinálod a családodat is. Anyám zárt osztályra került és apám egészen megkopaszodott a végére. Mi melletted állunk, ha vállalod az elvonót, mondtuk neki hússzor, százszor, de ő hajthatatlan volt.
Szóval, gondolhatod, hogy örültünk mind, amikor aztán végre megtért és tiszta lett: egy volt osztálytársa vitte el az egyházba, aki régen alkoholista volt, a házassága is ráment. Karit megérintette a Szentlélek, rögtön letetette a cuccokat, azóta még csak rá se gyújt, és szilveszterkor is érintetlenül hagyta a pezsgőt . Még apámmal is madarat lehetett fogatni, pedig ő a legvéresebb szájú istentagadó; most már biztos lesz Karikának rendes munkája, tudja támogatni a szülőket, meg talál végre egy jóravaló lányt is, nem csak ezeket a cafkákat, akik kilopják a pénzt a tárcájából, és ott hagyják a saját hányásában a nyitott ablaknál, januárban. Talán nemsokára lesz lagzi meg kisunokák is, mert Kari amúgy egy igazi főnyeremény, ha normális – anyámék már nagyon várják az utánpótlást.
A múlt héten aztán a nejem Németországba ment meglátogatni egy barátnőjét, és a bátyám áthívott vacsorára. Mondta, hogy ott lesznek a fiúk a házi csoportjából, rengeteget köszönhet nekik, így biztos én is remekül fogom érezni magamat, amúgy is végtelenül hálás a türelmemért, amiért kibírtam a baromságait éveken át. Ne számítsak semmi komolyra, csak egy kicsit összejövünk kötetlenül dumálgatni a kertben, ne is vigyek semmit. Nem tudtam, mi fán terem ez a házi csoport-dolog, de ha kanbuli, akkor biztos megnézzük együtt a Juve-Nápolyt meg tolunk valami jó szalonnás, tömős kaját, gondoltam magamban. A karizmatikus keresztények is szerethetik a focit meg a disznóhúst, nem?
Mikor megérkeztem, a nappaliban hat komoly arcú férfiú várt. Úgy ültek ott, mintha az én fogadásomra készültek volna egész életükben. Az egyikük átnyújtott egy négyoldalas fénymásolt füzetkét, amely – szerintük, legalábbis – azt bizonyítja, hogy a Biblia minden sora hiteles utasítássorozatot ad életünk minden pillanatára, csak a Szentlélekkel szívünkben kell lapozgatni a Szentírást. Az összes evangélium minden mondatával hozzánk szól, mint a világegyetem legtökéletesebb könyve. Komoly arccal bámultak rám, úgyhogy nem tudtam magamba fojtani a kérdést: “Ha a Biblia a legtökéletesebb könyv a világon, miért nem látok benne egyetlen fotót sem Miranda Kerr-ről?” Azt hiszem, jogos volt a kérdés, de senki sem nevetett.
– Tudod, éveken át szexmániás voltam – törte meg a csendet egy mackós, borostás fickó mély hangja. Negyven körül járhatott. – Mindenkit az ágyamba rángattam, akit csak lehetett, össze-vissza hazudoztam nekik. Fizettem is a szexért, én a nagy macsó! – tette hozzá, majd pár másodperc hatásszünetet tartott. – Ha nőkre néztem, tudod mit láttam? Vaginákat, testvérem, vaginákat! – mennydörögte a macsó, majd az ég felé emelte hatalmas öklét: – De az Úr Jézus Krisztus megszánt engem, és megszólított! Dicsőség az Úrnak! Megtisztította bűnös lelkemet, s azóta tudom, mi a feladatom felelősségteljes, felnőtt keresztény férfiként, aki a család fejeként példát mutat, és minden percben ura ösztöneinek. Azóta tiszta vagyok, és a testi szerelmet kizárólag a házasság szentségén belül gyakorlom. Gyere, testvérem, mutatok neked valamit!
A macsó, illetve hát: az egykori macsó a vállamra tette a kezét, és maga elé engedett a nappali nyitott ajtaján át a kert végébe, ahol a bogrács már rotyogott a tűzön, és nehéz illatok lengték körül. Legalább a tömős kajából lesz valami, gondoltam, de figyelmemet hamar elvonta négy férfi, akik égnek emelt kézzel, számomra ismeretlen nyelven imádkoztak. Az egyikük aztán a földre dobta magát, és vinnyogva-vonyítva kacagni kezdett, miközben a rózsaágyás mellett vonaglott. Ketten egyszerre rázkódtak, reszkettek, mintha epilepsziás rohamuk volna, Kari pedig a következő pillanatban, mielőtt észbe kaptam volna, a bográcsba vetette magát, majd mozdulatlanul nevetett a fűben, az égre emelt tekintettel.
– Ez a furcsa, torokhangokból álló halandzsa a szentlélek-keresztség bizonyítéka, a nyelveken szólás képessége – mondta a letűnt korok macsója, majd Kari homloka fölé helyezte tenyerét, és egy keresztet rajzolt rá. A bátyámnak ettől hirtelen víziója támadt:
– Testvérem, egy démon ül a válladon! Távozz tőlünk, Sátán, szakadj ki a testvéremből, démon! Ez a fajta nagyon ragaszkodik, csak az imától fél. Imádkozzunk hát ezért az elveszett bárányért, testvéreim, hogy szabaduljon meg minden gonosztól, és találja meg az utat a Megváltó felé a szent keresztségben! – kiáltotta Kari, és megragadta a kezemet, amit teljes erőből húzni kezdett maga felé, a földre. A fiúk közben egy soha nem hallott zsoltárt kezdtek skandálni, mély áhítattal, tiszta szívből, ezúttal magyarul.
– Egy kígyó távozik épp a feje tetején keresztül, halleluja! Szabadulsz, testvér, szabadulsz! Áldott az Úr neve, és áldott az ő egyetlen fia, Jézus Krisztus, a mi bűneink Megváltója! – ordította ekkor a macsó teljes extázisban, és tekintetével az égbe kapaszkodva, hatalmas lendülettel a felborult bogrács maradványai közé vetette magát.
kép: revival-flame.org
7 hozzászólás Ima az elveszett bárányért bejegyzéshez
Tücsök // március 10, 2013 - 16:57 // Válasz
…jáj…..
…. szólnék, de nem tehetem…
Eszter // március 10, 2013 - 18:24 // Válasz
Ó, hát pedig örömmel meghallgatnám… :)
Árpi // március 11, 2013 - 08:19 // Válasz
Hozzászólnék, csak nem tudom hogy ebből mit akarsz kihozni, vagy milyen célzattal írtad meg….valóban érdekel e a spirituális töltete, vagy csak amolyan írónikusan bemutatod….
Eszter // március 11, 2013 - 11:32 // Válasz
Őszintén: mindkettő és egyik sem.
Ahhoz kicsi vagyok, hogy a teljes spirituális töltetet átlássam: csak mert nekem nem volt ilyen megtapasztalásom, másnak még lehetett. Az viszont meggyőződésem, hogy az esetek nagy részében arról van szó, hogy egy függőséget egy másik függőséggel helyettesít az ember, és hogy a szigorú fanatizmus sehová sem vezet.
Akira W. // március 16, 2013 - 14:57 // Válasz
Lehetne ez egy furcsa, noirral nyakon öntött misztikus Lovecraft sztori első fejezete is, nem kell sokat várni és megérkeznek majd Cthulhuék is :)
(amúgy van egy otthoni ismerős, aki lassan erre a szintre emelkedik – semmi bajom nem lenne a nagy hívőkkel, viszont onnantól kezdve, hogy nincs más témája mint a megtérése és a másik megtérítése és mindenben Isten akaratát látja, még abban is, hogy a macska beszart a sarokba, na ez a pont amikor már FANATIKUS valaki. pont!)
Eszter // március 16, 2013 - 19:02 // Válasz
Nekem meg a South Parkos szcien-rész jutott eszembe!! :)
Nem akarok belekötni az élménybe (csak azért, mert nem éltem át ilyet), de olyan szinten szkteptikus vagyok, hogy ha
1. egy olyan powerful fényoldali tool, mint a szentlélek, miért mindig látványos és röhejes tüneteket hoz érintésével, a csendes felismerések, a gyógyulás/gyógyítás, a teljes jelenlét megtapasztalása helyett? (Nem ez nem elvárás…)
2. nem jó függőségből vagy félelemből fejest ugrani valamibe, mert az sokszor menekülés lesz… ahogyan a halottlátók asztalait is mozgathatják – tudat alatt – azok, akik épp mélyen gyászolnak.
3. miért csinálnak ezrek showműsort, fesztivált és élő közvetítést ezekből a megnyilvánulásokból? Tele van a YouTube a leírt jelenségekkel. Pedig szerintem ez csak arra tartozik, aki átéli, esetleg a közösségére.
Szóval, nem azt mondom, hogy NINCS ilyen élmény, hanem próbálom megfejteni, hogy HONNAN JÖN (tényleg a szentlélektől-e), és azt sem zárom ki egyértelműen, hogy jöhet onnan, csak kétkedek. Szerintem ez egészséges kétkedés, a saját nehezen címkézhető spirituális élményeimet is több oldalról megvizsgáltam (de nem csináltam belőle show-t, sőt, még nyilvános elemzéstárat sem).
Rebeka // április 2, 2013 - 08:51 // Válasz
Én pünkösdi karizmatikus vagyok, de nem azért írok, hogy igazoljam, vagy cáfoljam ezt a történetet (bár azért azt ki kell mondani, hogy nagyon rosszindulatúan van megfogalmazva – persze ha igaz, ezen nem is csodálkozom – de pl én nem hallottam még olyanról, hogy egy emberből, mielőtt még megtért volna, ki akarnának űzni démonokat. Ez nem is igazán lehetséges, amíg ő nem akarja… de persze lehet igaz is, ahogy ti is mondtátok, sokan fanatikusan vallásosak lesznek, de ez más keresztény egyházakban is megtörténik, sőt… más vallásokban is.)
Csak azért írok, mert szeretném elmesélni a saját megtapasztalásaimat is, hogy a másik oldal is megszólaljon. Az, akit ezzel és az ehhez hasonló a történetekkel kifiguráznak.
Én még tinédzserkoromban tértem meg, és addig is elég konszolidált életet éltem – nem voltam semmilyen függőségben, így nekem nem is volt olyanfajta nagy, katartikus megszabadulásom, mint ami fönti történetben olvasható. (aminek a fényében egyébként szerintem még a fanatizmus is érthető, hiszen aki megszabadul olyan iszonyú dolgokból mint a drog- vagy a szexfüggőség az biztosan sokkal hálásabb, és elkötelezettebb lesz, mint aki kisebb bűnöket hagy maga mögött)
Én egyszerűen csak megértettem, hogy ami a Bibliában le van írva, az valóság, és nem akartam tovább Isten nélkül élni.Azóta személyes, szoros kapcsolatom van Jézussal, érzem, hogy mindig mellettem van, vigyáz rám, hogy bízhatok benne, és az imáimat is minden alkalommal meghallgatja (számtalan imakérésem beteljesült már).
A Szent Szellemmel való betöltekezést is átéltem már. A megnyilvánulásai többfélék lehetnek – az apostolok cselekedeteiben van először leírva, pünkösdnél, hogy a Sz Sz rászállt a tanítványokra, és úgy viselkedtek, mintha részegek lennének – szerintem természetes, hogy ha Isten szelleme rászáll valakire, akkor az… hát…. nem egészen normális módon viselkedik, hiszen rászáll egy természetfeletti erő. Persze biztos vannak olyanok is, akik megjátsszák magukat….. De én átéltem. Többször is. Én például nem szoktam a földre esni, vagy futkározni, én általában nagyon nevetek vagy sírok, és úgy érzem, mintha töltene fel valami. Mindig hihetetlen békességet és örömöt érzek, olyat, amilyet máskor soha. Pedig elég vidám természetű vagyok. Ezért is vagyok biztos benne, hogy ez a Szent Lélektől jön, mert nem negatív következménye, “gyümölcse” van, pl mint a félelem vagy ilyesmi. De amúgy azt még szeretném elmondani, hogy a Szent Szellemmel való betöltekezésnél a lényeg nem is az élmény, bár mindenki erről beszél, hanem az, amit ez eredményez – erőt ad arra, hogy meg tudjunk állni Isten akaratában, tudjon bennünket vezetni és hogy ellen tudjunk állni a kísértéseknek.
És igen, vannak más, csendes megnyilvánulások is, csendes felismerések, gyógyulások, stb.
Azt pedig, hogy miért kell ebből showműsort, vagy fesztivált csinálni…. azt én sem értem. Aki nem hisz ebben, az csak megrémül tőle (nem is csodálom!elég félelmetesnek látszik kívülállóként, főleg a démonűzések), aki pedig igen, az meg úgyis megtapasztalta. De ki tudja, az is lehet, hogy valakit pont ez érint meg. (nem tudom, az élő közvetítésnél a vidámvasárnapra gondolsz-e? csak mert ott én nem tudok róla, hogy töltekezéseket mutatnának, csak igehirdetést. azt pedig miért ne hallhatná bárki? :) )
Remélem nem baj, hogy írtam, sose szoktam reagálni ilyesmikre, mert úgysincs sok értelme, de úgy éreztem, hogy téged talán érdekelne egy kevésbé fanatikus hívő története is.
Sok szépet kívánok :)