Nyelvédesanyánk 1/2 | Magyar Irodalmi Lap
Nyelvédesanyánk 1/2
Tusnády László, h, 04/23/2018 - 00:10
Vannak olyan néger törzsek, amelyeknek a tagjai még mindig őriznek egy gyönyörű szokást. Ha bárki szidja előttük édesanyjukat, eléállnak, és azt mondják, engem üss, de anyámat hagyd békén. Úgy gondolom, hogy én sem cselekedhetem másképpen. Nagy tiszteletem fejezem ki ezek iránt a tőlünk oly távol élő igaz emberek iránt, és tanulok tőlük, és most ünnepélyesen mindazok elé állok, akik szidják, gyalázzák nyelvédesanyámat, és egyenként szólítom őket: - Engem üss, ne az édesanyámat! – Jönnek is bátran és büszkén a pokolmélyi lelkeknél feketébb színben. Örömmel lódul ütésre a karjuk, és én a szemükbe nézek. Iszonyat és borzalom fog el. Őket is ez a nyelv táplálta, ők is ennek az éltető nedveit szívták magukba. Elhitették az emberekkel, hogy értik, érzik ennek a nyelvnek a lelkét, majd megtagadták, sárba tiporták, gyalázzák most is. Mint leples foltú makogó kísérteteket látom őket magam körül. Mi tette őket ilyenné? Mi az a varázslat, amelynek a hatalmában élnek? Hogyan jutottak ebbe az állapotba? Hogyan süllyedtek ide? Mitől olyan undorítóak?
Elsősorban attól, hogy nekik is az anyjuk volt ez a nyelv, és most iszonyú indulattal ellene fordulnak.
Simon Istvántól egyszer a tanítványaim azt kérdezték, hogy mi a véleménye kortársai szerelmi költészetéről. A válasz nagyon meglepte a hajdani diákokat, hiszen azt hitték, hogy a kortársak kapcsán majd valami udvarias, dicsérő választ kapnak, a „nehéz megérteni, de szeretni kell”, „a mai költőknek már nincs tabuterületük” bölcs felvilágosító igéit. Ehelyett az akkor nagyon híres költő nyíltan a következőket mondta: „Nem szeretem bennük azt, hogy szerelmes verseikben elsősorban az utcanőkhöz szólnak, és többnyire elfelejtik, hogy szerelmük tárgya leendő gyermekeik édesanyja is lehetne.”
Lám a kórkép és a korkép így csendül össze. Ezek a leples, körém sereglő lények valóban pokoliak, mert ők szerintem még nagyobb túlzásba estek, mint az iménti, egyhangú témát szajkózó költők. Ők ugyanis az anyjukat támadják meg, szidják, gyalázzák, mintha utcanő lenne, vagy esetleg szellemi fogyatékos.
Topp! Álljunk meg egy szóra! A dolog bibéje talán éppen itt van. Igen! Fogyatékos! Egy anyát így bemutatni szerintem még gonoszabb, mint elmondani róla, hogy utcanő, esetleg kitartott volt. Gondoljunk a „Traviatá”-ra, és ha fülünkbe csendül Verdi zenéje, a Simon István-i példa is gyanússá válhat, pedig a gyanúnak itt semmi logikai alapja nincs, hiszen Simon István sem azt állította, hogy ő tilosnak tekintette azt, hogy bárki is az erkölcsi nihilről beszéljen, egyszerűen csak azt közölte, hogy ő elutasítja ezt az egyoldalúságot. Verdi Violettája a halálos betegség szorításának idején fedezi fel azt a nagy értéket, amelyet ő eddig nem talált meg, és rövidesen elveszít, tehát az elveszített boldogság fájdalma hatja át egész lényét. Ő anya már sohasem lehet. Így az ő sorsának és a mi nyelvédesanyánk párhuzamának különösebb kapcsolata nincs. Violettát csak Simon István megjegyzése miatt említettem, mert tisztázni és hangsúlyozni akarom, hogy itt semmi prüdériáról sincsen szó.
Tehát visszatérhetünk az alapkérdéshez, mely szerint már kiderült, hogy nyelvet kaptak azok az elszánt üldözők, de szívet nem.
Ez így önmagában még emberi dolog is lehetne, hiszen senki sem tökéletes. A különös csak éppen az, hogy miért épp a magyar nyelvre zúdítják mérgezett nyilaikat. Mintha megrögzött mazochisták lennének, és még azt sem bánják, hogy saját műveiknek az esetleges értékeit is lebunkózzák, hiszen ha valamilyen alaplehetőség nincs meg egy nyelvben, akkor az általános hiányt, fogyatékosságot jelent minden területen. Ezek a nagy felhördülők már csak írnak a nyelvünkön, de nem olvasnak és már semmit sem hallgatnak meg magyarul. Például sohasem olvasták azt a könyvet, amelynek a címét illesztettem írásom élére? Sohasem hallották Teller Ede szavait, a nagy tudós hálás volt ennek a nyelvnek, gondolkodásának alapját látta benne. Dienes Valéria Bergsonnak a nyelvünkről szóló gyönyörű szavait tolmácsolta. Heidegger is jó szándékkal érdeklődött nyelvünk iránt. Mindez hazugság? Minden írott emlék is csak füllentés, esetleg kegyes csalás? Biztosan az is csak képzelgés, hogy bizonyos szavainkat, neveinket már jó ezer éve leírták, és ezek az iratok vérzivataros századok ellenére megmaradtak. Az is csak „irracionális” esetlen álom, hogy szövegeink oly korokból is maradtak meg, amikor az angol nyelv még nem is létezett.
Épp a történelmi viharok bizonyítják, hogy sokkal több nyelvemlékünk lenne, ha a Kárpát-medence nem lett volna annyira huzatos…
Persze védekezni lehet, de vannak, akik nyelvünk gyarlóságát axiómának tekintik – dogmának, ezzel pedig nehéz bármit is kezdeni, mert köd ülte meg az illetők agyát, az pedig rémes. Jelenleg ezt nehéz megtenni, mégis induljunk ki abból, hogy hallgassuk meg a másik felet, igyekezzünk követni annak a gondolkodását!
Hát legyen! Nyelvünk alkalmatlan a filozófiai gondolatok közlésére. Általában alkalmatlan olyan tartalmak megnevezésére, amelyeket fejlett nyugati nyelveken játszva ki lehet fejezni. Az egész valami kolonc, amelyet nem szabad a jövőbe átvinni, mert csak szégyenkezhetünk fogyatékosságaink miatt…
Dante a pokolban nem nézett oly döbbenettel az elképesztő jelenetekre, mint én ezekre az égbe kiáltó iszonyúan hazug vádakra. Az ilyen nyegle leírás, minden érték semmibe vétele jókora ellentmondást is tartalmaz.
Volt oly kor, amikor a minket nem szeretők azt mondták, hogy Európába betévedt nép fiai vagyunk. Olvastam olyan nem magyarul írt magyar irodalomtörténetet, amelyben rengeteg érték van, csak fura módon épp a múltunk, a honfoglalásunk kapcsán maradt meg a régi mákony, és a nagy pillanat, a mi civilizálódásunk hajnala e szerint a „szentencia” szerint csakis a nyugattal való kapcsolattal kezdődött, tehát múltunk megítélésében volt az óriási zökkenő: kimaradt az, hogy valami értéke már volt akkor is a népünknek.
Ezek után üdülés volt a „Mondo dei due evi” oktatási céllal írt háromkötetes olasz mű. Ebben a kilencedik század ismertetése tömör és minden elfogultságtól mentes. Kiderül, hogy a korabeli Európa sorsát három katonai hatalom határozta meg, az arab, a normann és a magyar. A szerzők azt is hangsúlyozzák, hogy a mai olasz művelődést nem szabad úgy felfogni, hogy az csakis a hajdani latin (görög) leszármazottja csupán, mert az úgynevezett „barbárok” magukkal hoztak több olyan értéket, különösen díszítőművészetükkel, amely így, azon a szinten korábban a mai olasz földön nem létezett.
Lám a valóság mindig egyszerűbb, mint bizonyos agyrémek. Ezeknek az utóbbiak a hirdetői „szelíden” azt is ecsetelhetik, hogy mi ide, jelenlegi hazánkba eleve úgy érkeztünk, hogy amerre csak jártunk, mindenütt csak átvettünk valamit, mert semmi alkotóerő nem volt bennünk. Ez velünk született adottság, nyelvünk mai állapota is ezt tükrözi: örökletes butaságunk jeles bizonyítéka.
A másik adat, amely a tényeket rögzíti, homlokegyenest más, ennek épp a tagadása. Láttuk az imént. Melyikben higgyünk? Ez fölösleges kérdés, mikor ismerjük az igazságot. Hát akkor, hogy lehet az, hogy mégis rémképek, szörnylátomások szennyes esője záporozza tudatunkat, létünket, sőt, árvízként betör iskoláinkba is?
Voltak már korok, amikor a hazugságot tekintették igazságnak, és akkor az hirtelenében történelmi erővé vált, mivel az emberek ennek a szellemében cselekedtek. Szabad-e újra támadóink észjárása szerint gondolkozni? Úgy vélem, hogy igen.
Induljunk ki a legrosszabb, legképtelenebb látomásból. Mi nemrég „szabadultunk” az őserdőből, nemrég másztunk le végleg azokról a bizonyos fákról, és egy hosszú menetelés után megérkeztünk a Kárpát-medencébe. Itt csupa virágzó kultúrát találtunk. Mint primitívek, barbárok, itt képtelen hatalomra tettünk szert, és minden „butaságunk” ellenére mindent megtanultunk hirtelenében, amit a szellem ezen a földön napvilágra hozott, és potomnyi idő elteltével Európa egyik virágzó hatalma, tekintélyes népe volt a miénk. Ez igazi csoda. Ha egy „buta nyelvű, korlátolt” nép erre képes, akkor mit tehettek az igazán okosok?
Ha mi szellemileg fejlődtünk, a nyelvünk hogyan maradhatott az ősprimitívség szintjén? Ez is csoda. Ilyet a világ nem pipált. Ellenfeleinknek jobb lenne a másik utat járniuk, mert abban legalább nincs ilyen misztikus elem. Bár valójában ellenük szól mind a kettő.
Persze, az örök „butaság” és „ősprimitívség” hangsúlyozóit sérti az, ha gondolkodunk. Az eleve megzavarja a híres elméleteiket, vádjaikat. Nekik sokkal jobb, ha bármilyen életmegnyilvánulásukból az derül ki, hogy elviselhetetlen, alávaló lények vagyunk. Tőlük nem szabad megkérdeznünk, hogy nem azonosak-e azokkal, akik a mi Szent Koronánkat csúfolták, és a nagybácsi hálósapkájának nevezték. Nem tudják, hogy az egész emberiség ritka értéke, és jelenleg épp jogos tulajdonosánál van.
Hasonlóképpen szent a mi számunkra a mi nyelvünk is, most ezt cibálják, tépik, gyalázzák. Az imént láttuk, hogy az számukra nem vezet jóra, ha mi gondolkodunk. Módszerüket követve kezdhetünk-e mi más nyelveket ilyen koncepciós per alapján vizsgálni, és juthatunk-e hasonló eredményre? Elvből sem tesszük, mert az ő módszereik idegenek a számunkra. De próbálnánk megtenni! Emberiség elleni bűntett lenne nyomban a jelenlegi támadóink szerint.
Íme, a hazugságvárban fogant igazság: a rút támadás itt csak egyenirányú lehet, ha csak védekezünk, az egymagában is bűntett.
Hosszú ideig azt hirdették a tankönyveink, hogy jelenleg háromezer beszélt nyelv van, ám lehet, hogy sokkal többen vannak, akik szerint négyezer-négyszáz.
Érdekes, hogy nyelvünk nagy vádlói tudományukban nem jutnak odáig, hogy hasonló gyenge, semmire se jó nyelveket még említenének – legalább miheztartás végett. Ha dühönségük közben egy-két percre kijózanodtak volna, akkor kezükbe vehettek volna olyan könyveket, amelyekből megtudhatták volna, hogy most is beszélnek a földön olyan nyelveket, amelyekben a színekre csak két külön szó van. Mit kezdenének ezek a tajtékos szájúak az ilyen nyelvekkel, pedig édesanyjuk élhetett volna olyan helyen, ahol ezeknek a valamelyikét beszélik? Ezt a jó anyanyelvet is az emberi butaság megnyilvánulásának néznék? De mi jogon? Miért nem keresnék benne a szépet? Mert az őbelőlük teljesen hiányzik. Aki teljesen süket, annak nehéz a zenét megmagyarázni.
Lehet, hogy nyelvünk felbőszült támadói tudnának több kérdésemre válaszolni. Lehet, hogy kész feleletük van. Esetleg az, hogy ők nagyon jól „tudják”, hogy a nyelveknek bizonyos rangsoruk van, csak hát minket szemeltek ki áldozatukul, és beérik ezzel, másoknak nem akarnak kellemetlenkedni. Ám ha így van, nagy lángelméjük nem hirdet mást, mint az egykori Szovjetunió nyelvésze Maar. Ő valóban hasonló bölcs nekirugaszkodásból rangsorolta a nyelveket. De ez az ügy rég lezárult. Mint ahogyan abban az időben tanították: Sztálin tekintélye kellett ahhoz, hogy ez ellen a hamis elmélet ellen fel lehessen lépni. Sőt, ő maga, a nagyvezér lépett fel ellene.
Csúfosan állunk itt az igazsággal, ha Maar elméletének a felmelegítői ellen csak a hajdani zsarnok tudna megvédeni…Maar elméletét Sztálintól függetlenül is az örök feledés homályába lehet küldeni. A nyelvek összefüggnek az adott társadalommal. Az emberi lélek tükrei. Világos gondolkodás és fejlett nyelv nincs meg egymás nélkül. A többi agyrém, vád csupán. Még az úgynevezett primitív nyelvek is magunkban hordozzák a gyors fejlődés lehetőségét.