Évjárat (14.) – Kampós – Apokrif Online
apokrifonline 2012. január 30. 2012. január 29. Évjárat, Évjárat 2011, Braun Barna, jegyzet, Netnapló
2011 végével ismét megkértük lapunk állandó szerzőit, hogy – teljes formai-tartalmi szabadsággal élve – a lehető legszubjektívabban nyilatkozzanak elmúlt és leendő évükről, mi volt számukra idén a legfontosabb, mire számítanak, mit remélnek a következő évtől. Tavaly indított, nagy sikerű sorozatunkat újabb szövegekkel folytatjuk tehát. A beérkezett írásokat folyamatosan közzétesszük az Évjárat rovat keretében, az Apokrif Online felületén.
Braun Barna írását közöljük.
“Tessék csak nézni, milyen szép, szilárd szürke az ég! Az embernek kedve támad rá, hogy belevágjon egy kampósszöget és rákösse magát.”
Büchner, Woyzcek
2011 bőven elég volt ahhoz, hogy hungari ijedt teknősbékává változzon át. Olyanná, akit Isten összes szeretete nem csalogat többé elő páncéljából. Benne névtelen, szégyellt városokban az utcákon jól-rosszul öltöztetett félelmek masíroznak és a tárgy-egyén nem válik el a többitől.
Ettől, a sanyarúság képét egyre többször és egyre nagyobb felbontásban felmutogató évtől oda jutottam el, hogy már nincsen mit veszteni többet magamból. Tanulok nem szeretni, például. Tanulom, hogy a másikat méregessem, ahogy engem ők, mert én vagyok A gyanús. Mindeközben új szavakat is tanulok, és lejátszom magamban, minden leállós ráeszmélésnél, mint az átnevezett terek új metróhangja, hogy “zsidó, ballibes, hazaáruló”. Fonom a kötelem, az el nem hangzott fenyegetésekből, melyekből végül csak annyi jön fel a torkokon, hogy FIATALEMBER, NÉZZEN MÁR A LÁBA ELÉ!
2011-ben utasításra bemerevedtek esték, és a lakások utcára vicsorgó szövetfényű függönyei mögött minden éjjel megölnek valakit. Az összes házban rossz lett a szex, és a belső udvarokon mérgező fák nőnek. Kiszorultam az utcáról, kiszorultam a lakásomból, kiszorultam a gondolataimból. Kiganézott testek folynak le a gangról az utca sűrűjébe, nézegetem ezt, valami szódásüvegalja-lelkipartról, feljőve fröccsízű légópincékből, talán abból, ahol nagyapám túlélte a háborút, hazaindulván, amikortól többé nem 9-essel kezdődnek a járatok, és sűrűbben hordják helyére az önlevében fortyogó csöndet. És hallom, ahogy ikaruszhangra, mint fordított imára, átkozzák a napot is, amikor ide lökte őket, az azóta kertévéktől elbutult, puhatestű szőrös nők izomzata.
Hogy 2011-ben ki füstölte fel az ifaszínű égre az osztatlan sötétséget nem tudom. De attól nő a nyelvemre penész másnapos reggeleken. Az elkeseredés a lepedőre sorozatlövés-foltokat csepegtet egyre többször. Esély nincs, hogy visszapuhuljanak a lukak, mint a bőr egy szerelmes harapás után. Hiába, 2011-et nem lehet egyszerűen a megnemtörténésig elutálni… mert azóta kiderült a teknőspáncél belülről is csontból van, osztatlan, és szürke. Az embernek kedve támad rá, hogy belevágjon egy kampósszöget és rákösse magát.
Előző Apokrif-szerzők más folyóiratokban (2012. január – folyamatosan frissítve)
Következő Verstörténés – Arcképek hangból, színből, testbeszédből (programajánló)
Visszajelzés: Kampós – Évjárat (14.) at Braun blog