senki | íróműhely
Innentől kifelé megyek az erdőből gondoltam, amikor betöltöttem a negyvenet. Addigra sok dolgot összegyűjtöttem a kötényembe, már nincs más tennivalóm, szűröm őket édes öregséggé.
Nem vagyok a történetem. A történet a történetért van. Él, ameddig nézem. De már mindegy, mi történik az emberrel, aki engem játszik, még ha olykor meg is hatódom a meséjén.
Sokáig nem tudtam, mit válaszoljak arra a kérdésre: és mivel foglalkozol? Most azt mondom: gyümölcsárus vagyok. Osztogatom, amit összegyűjtöttem. Vannak dolgok, amiket megsokszoroz az osztás. Az élet: metamatika.
Egyszer talán senki leszek. Addig is.
Azt mondják, Agatha Christie-nek mosogatás közben támadtak a regényötletei. A krimiké, mert utált mosogatni. Én nem utálok mosogatni, ellenkezőleg: szeretem nézni a kezem, ahogy mint két madár, röpköd az edények körül. Én nem tudom, mikor támadnak ötleteim, meglepnek, amikor pulóvert húzok át a fejemen, amikor leesik mellettem egy szó, vagy nekimegyek az ajtófélfának.
Vannak emberek, akiknek illatosak a szavaik. Fülledt nyárszagúak vagy nyirkos avarszagúak. Vannak, akiké reménytelen, mint a novemberi eső. Vannak öregszavú emberek. Kisztihand, kisnagysád! mondják, és biccentenek hozzá. Vannak, akiknek a szava mély, mint a Mariana-árok, elnyelik azt, aki hallgatja őket, mégsem tiltakozik senki, mert ez a hazaérkezés. Az enyémek nehezek, mint a vízben járás, ám megtartanak és ringatnak, ha hagyod.