Északi tájak magyar származású természetfotósa | National Geographic
Északi tájak magyar származású természetfotósa
#téli táj#természetfotó
Sokan reflexből veszik elő fényképezőjüket, ha szép időben kirándulni indulnak. De nem csak verőfényes napsütésben és az év melegebb szakában érdemes így tenni.
Fiókáját etető sarki csér, Izlandon
Forrás: Haarberg Orsolya
Haarberg Orsolya elárul néhány trükköt, hogy télen is ugyanakkora örömmel induljunk útnak fényképezni, mint bármikor máskor.
Főleg északon készült tájképeiről ismerjük. Előbb volt a tájfotózás, és utána kedvelte meg a telet?
Tájfotózással kezdődött, Erdélyben. Oda leginkább ősszel jártam, de télen is fényképeztem a romániai Kárpátokban. 15 éve Norvégiában élek, ahol az évnek legalább a felében télies az időjárás – északon és a hegyvidéki területeken a nyár derekán is előfordulhat egy-egy hóvihar. Szeretem a havazást, ezért nem véletlen, hogy Norvégia legmagasabb hegyvidékén bukkantunk rá 2018 őszén az új otthonunkra, ott is az erdőhatár közelében, ahol novembertől májusig nagy valószínűséggel hó borítja a tájat.
Síelni nagyon későn kezdtem, 28 évesen, azóta viszont nem értem, hogyan tudtam korábban sífutás nélkül élni. Mindebből következik, hogy a tél az egyik kedvenc évszakom, pedig egyébként nagyon fázós vagyok. Megtanultam, hogyan kell jól felöltözni és erre szükség is volt, mert sok időt töltünk a természetben, a téli hónapokban. Ugyanakkor így 40 felett egyre kevésbé esik jól -30 fokban sátrazni. Azért szép a tél, mert ilyenkor a természetben minden egyszerűbb lesz, letisztult. A színek elhalványodnak, megszűnik a zöldek dominanciája, hó és jég fedi a táj egy részét. Még az állatok egy része is leveti színes bundáját, tollazatát és fehér kabátot ölt. Én leginkább formákat és mintákat keresek a tájban, nagy hangsúlyt fektetek a vonalvezetésre és a kompozícióra – mindez télen sokkal egyszerűbb, mint a nyári színkavalkádban.
Naposzlop a norvégiai Breheimen Nemzeti Parkban.
Különösen nagy kihívás télen fotózni: mind embernek, mint fotóapparátnak. Hogyan készül fel egy-egy ilyen fényképezésre?
Elsősorban mentálisan, hogy ne érjen meglepetésként a komfortzóna elhagyása. A fényképezőgéppel nincs gond, mindössze elővigyázatosnak kell lenni. Az akkumulátorokat érdemes zsebben tartani a legnagyobb hidegben, és bármennyire is csábító, nem szabad elővenni a felszerelést a sátorban, mert bepárásodik. A hosszú éjszakák okozzák a legnagyobb problémát, mert a hidegben kicsapódik a kilélegzett meleg levegő víztartalma és pár napon belül átnedvesedik a hálózsák, amit a sötét téli hónapokban lehetetlen odakint megszárítani.
Van egy jó hosszú listánk a túrákhoz – mindenképpen előny, ha a téli hidegben szükséges dolgokat kivétel nélkül magunkkal visszük. A többi pedig nem egy leányálom, de érdekes módon sokszor az életünk legszebb pillanataiként éljük meg ezeket a hosszabb-rövidebb időszakokat. Talán azért, mert a szabadban töltött élet folyamatosan kihívások elé állít és szó szerint a bőrünkön tapasztaljuk meg a természet erejét. Ilyenkor érzem, hogy mennyivel szegényebb lett a modern kor embere azzal, hogy megfosztotta magát ezektől a napi fizikai próbatételektől.
Tengerparti csendélet; Helgeland, Norvégia.
Mit tanácsol azoknak, akik tájat, de különösen téli látképeket szeretnének fotózni?
Aki el szeretne mélyülni a tájfotózásban, az először is sajátítsa el a fotózáshoz szükséges alaptudást, mint például a fényképezőgép használata, képalkotás szabályai és próbáljon tanulni mások képeiből. Ha téli tájképet szeretne készíteni, akkor azonnal menjen ki a szabadba, amint leesett az első, vagy a sokadik hó. A hófödte táj mindig akkor a legszebb, amikor még havazik, de már tisztul, vagy amikor épp eláll a hóesés. Magyarországon ez különösen fontos, mert ritkán van olyan hideg, hogy ne induljon meg azonnal az olvadás.
Hogyan lehet túllépni a turistafotó kategóriáján, hisz nagyon sokan fotóznak tájat?
Le kell tenni a fényképezőgépet és figyelni kell a tájat, eggyé kell válni vele. A turista odautazik a látványossághoz és szinte csak a kamerán keresztül érzékeli azt, mert nincs ideje arra, hogy elmerüljön a látványban. A tájból képet kell formálni, ami nem a fényképezőgép, hanem a fotós feladata. A tájfotózás továbbá időigényes tevékenység, amihez speciális tudás szükséges. Ebből következik, hogy kicsi az esélye annak, hogy az egyszerű turista – akinek hosszú „pocket-list” lapul a zsebében – értékelhető tájképet készítsen. Ugyanaz igaz a tájfotózásra, mint az állatfotóra vagy emberábrázolásra – mindössze a külső szemlélő számára tűnik egyszerűbb feladatnak.
Téli varázs; Laponia Világörökségi Terület, Svédországban.
Fényben izzó tajga Laponia Világörökségi Területén, Svédországban
Jég labirintus; Lofoten-szigetek, Norvégiában
Hófödte sziklák; Varanger-félsziget, Norvégiában.
Ködbe burkolt hegytető; Dovrefjell-Sunndalsfjella Nemzeti Park, Norvégia.
Mi alapján választ fotótémát?
Korábban Észak-Európa legszebb tájain dolgoztunk, Izlandon és a norvég partvidéken. Azóta ezek a régiók felkapott turistalátványosságokká váltak, amiben valószínűleg mi is ludasok vagyunk, mert világszerte megjelent egy-egy terjedelmesebb cikkünk ezekről a vidékekről a National Geographic magazin oldalain. Azóta kerüljük a turisztikai hot spot-okat, a felkapott helyeket. Fotós szempontból feltáratlan témákat, tájakat választunk, amelyek ennek köszönhetően nehezen felismerhetők a képeken vagy komoly időt és energiát igényel a megközelítésük. Fontosabb lett az egyedi képi látásmód megnyilvánulása, mint a képen szereplő táj rendkívülisége. Ezen kívül igyekszünk környezettudatosan élni, amihez hozzátartozik, hogy egyre inkább a lakóhelyünk közelében választunk fotós témákat.
Van kedvenc tája?
Mindig az, ahol épp dolgozunk.
Mi az, amin jelenleg is dolgozik?
Tavaly kezdtünk bele a legújabb projektünkbe, aminek a témája a skandináv magashegységek tájai és élővilága.
Több fotópályázat nyertese, kétszer is elnyerte a naturArt év természetfotósának címét, fotói láthatóak kiállításokon, gyönyörködhetünk káprázatos albumaiban, és amint említette jelentek meg képei a NatGeo magazin hasábjain is. Gondolom, büszke arra, hogy természetfotós?
Természetesen büszke vagyok ezekre az eredményekre, de a díjak önmagukban nem jelentenek célt a számomra. Sokkal inkább fontosnak tartom azt, hogy olyan alkotó munka a hivatásom, amit nagyon sokan hasznosnak és értékesnek tartanak. Persze a két dolog összefügg, mert épp a díjaknak és a rangos magazinokban való megjelenéseknek köszönhetem, hogy kelendőek a képeim.
Kitől tanulta a mesterséget, ki inspirálta és inspirálja manapság is?
Autodidakta módon tanultam a természetfotózást. Ennek része az is, hogy minden kép, amire felfigyelek, beépül a tudatomba, ami aztán akarattal vagy akaratlanul hatással van a saját képalkotásomra. Ettől függetlenül engem mind a mai napig szinte kizárólag csak a természet inspirál fotózásra.
Miért jó tájképet fényképezni?
Mert egy belső hang arra kényszerít, hogy csináljam. A visszajelzések pedig megerősítenek abban, hogy érdemes erre a belső hangra figyelnem. A kép elkészítéséhez vezető út maga a nagybetűs ÉLET. Az átélt – vissza nem térő, de megörökített – kivételes pillanatok pedig mind-mind olyan kincsek, amik úton-útfélen velem maradnak és amiket megoszthatok a világgal.
Hova menne el legszívesebben fotográfozni?
A Norvégia legmagasabb hegycsúcsainak otthont adó Jotunheimen Nemzeti Parkba, amire rálátunk az ablakunkból. Sok hó esett az utóbbi időben – márciusban – még megvárjuk, hogy megszűnjön a lavinaveszély és egy kicsit kitisztuljon az idő, aztán indulunk is a megpakolt szánokkal.