Fazakas M�rta besz�lget�se Hajdu G�za sz�nm�v�sszel
Ami a n�z�vel �sszek�t
Biharszentjánoson született; színészi pályafutásának negyvennégy éve az ett�l tíz kilométerre fekv� Nagyváradhoz köt�dik.
Azok közé a színészek közé tartozik, generációja többi tagjával együtt, akik f�iskolán nem tanultak énekelni, akik kötelez� el�adásokkal áldoztak a szocialista embereszménynek, s akik ugyanakkor a mai napig emlegetett el�adásokkal értek el zajos sikereket otthon és a Székelyföldön.
Van egy nagy füzete, amit pályakezdése óta vezet. Ebb�l irigylésre méltó számokban rajzolódik ki eddigi pályája: 43 éve tagja, ebb�l 8 évig vezet�je volt a Szigligeti Társulatnak; alapítója és 20 évig vezet�je volt a Kortárs Színpad 71-nek; 2013 októberéig 4817-szer lépett színpadra, 195 bemutatója, ennél is több szerepe volt (egy-egy el�adásban gyakran két-három szerepet is játszott), 127 kollégával, 89 vendégm�vésszel dolgozott együtt; Erdélyben 138, Magyarországon 72, Amerikában 13 településen volt el�adása.
Néhány éve nyugdíjba vonult, de a színpadot nem hagyta el, továbbra is aktív tagja a társulatnak.
– Egy falusi környezetben mi inspirálta arra, hogy színészi pályára készüljön?
– Tulajdonképpen 1962-ben kezdtem a színjátszást, amikor Szentjánoson m�kedvel�vé léptem el�. Ha ezt is beleszámítjuk, akkor több mint ötven éve játszom.A m�kedvelés az én id�mben nem azt jelentette, hogy karácsonyra összehozunk egy m�sort. Egy nagyon komoly csoporttal, egy lelkes tanárn� vezetésével két-háromhavonta új bemutatót tartottunk, sokat játszottunk. Így terel�dtem a színház felé, megszerettem.
S bár a szüleim egyszer� falusi emberek voltak, szerettek színházba járni. Volt lovunk, szekerünk, vasárnaponként az egész család bejött Váradra el�adást nézni, f�leg a nyári színházba, ami akkor a belvárosban, a k�színház szomszédságában volt. Ezért is voltam nagyon felháborodva, amikor a 80-as években a város azt is elvette t�lünk.
Eugen �ugulea igazgatósága alatt a váradi színházat prózai színháznak nyilvánították, aminek következtében az addig zenés el�adásokat, operettet is játszó magyar társulatnak le lehetett építeni a zenekarát, a tánckarát és a kórusát. A nyári színház pedig mozi lett, én már egyáltalán nem játszhattam ott.
Ett�l függetlenül az el�ítéletek makacsul tartják magukat: Váradon az utolsó operett 1968-ban volt, mégis, a mai napig operettszínháznak tartanak bennünket. Pedig már rég semmi közünk az egészhez, nem is tudjuk csinálni, lásd legutóbb a Mágnás Miska el�adásunkat. Az operettnek megvannak a maga rendkívül komoly törvényszer�ségei, a színészek számára nagyon nehéz m�faj; annak ellenére, hogy lenézzük.
– Úgy tudom, a f�iskolán nem is részesültek zenei képzésben…
– Nem, és ez volt az én szerencsém, különben biztosan nem jutottam volna be, s még ma is kapálnék valahol. Egyébként a f�iskolára egyb�l felvettek, pedig nem volt id�m készülni. Problémáim voltak – a mai napig vannak – a román nyelvvel, pótvizsgára buktam, így csak nyáron érettségizhettem. Másnap már kezd�dött is a felvételi, amire tulajdonképpen azért jelentkeztem, hogy lássam, mivel kell a következ� évre készülni. Alvás nélkül mentem vizsgára, azokkal a versekkel, amiket az iskolában kívülr�l meg kellett tanulnunk. Hát nem felvettek?Kovács György osztályába kerültem, életem legszebb éveit töltöttem ott. Akkor az ember még tele van lelkesedéssel, ambícióval, világmegváltó szándékkal. Az elmúlt negyven év alatt nagyon sokszor próbáltuk megváltani a világot, de soha nem jött össze, pedig mindig úgy fogtunk hozzá, hogy most sikerülni fog.
– F�iskola után Nagyváradra akart jönni, vagy ide hívták?
– Ide akartam jönni. Akkoriban a f�iskolai vizsgael�adásokat megnézték a társulatvezet�k (sajnos, ez manapság nemigen szokás). Szóval, ott volt Farkas István, az akkori f�rendez�, és én jeleztem neki, hogy Váradra szeretnék szerz�dni. Azt válaszolta, hogy rendben, csak szeretne bajusz és szakáll nélkül is látni, ugyanis a vizsgán is id�s férfiszerepet játszottam, mint általában a f�iskola alatt.
Ez aztán nem jött be neki, mert soha nem voltam egy Romeo-alkat, pedig a színházak többnyire azt szeretnék, hogy ha szerz�dtetnek egy fiatal színészt, akkor az megdobogtassa a n�i szíveket. Én karakterszínész voltam világéletemben. Kellett is várnom vagy tíz évet, amíg komolyan meg tudtam nyilatkozni. Nehéz dolgom volt, mert a váradi színháznál igazi férfiak voltak, a szó legnemesebb értelmében, nehéz volt mellettük érvényesülni. Sokat voltam kispadon, nem véletlenül hoztam létre a Kortárs Színpadot. Ha szép szál legény lettem voltam, mint Zalányi Gyula, aki egyb�l sztár lett, amikor Váradra jött…
Egy véletlennek köszönhet�en, Nagy Endrének A miniszterelnök cím� darabjával robbantam be. Balla Miklós kollégám, aki egyébként nagyon tehetséges volt, amikor meglátta, hogy milyen sok szöveget kell megtanulnia, kórházba vonult, így én kaptam meg a f�szerepet. Ett�l kezdve viszont egymás után kaptam a jó szerepeket.
– 1970-ben Szabó Józseffel, Ódzsával egyszerre érkeztett a váradi színházhoz.
– Igen, bár � már másodszor jött Váradra. Az � tevékenysége révén emelkedett fel a váradi színjátszás, tényleg zseniális el�adásokat csinált. Ezt a szintet itt azóta sem sikerült elérni, nemhogy meghaladni. Költ�i színházat teremtett, ami akkor nagyon modernnek számított.
Az akkori modernitás és a mostani között az a különbség, hogy az a néz�k érzelmeire apellált, megnevettette vagy megríkatta �ket, a mostani modernitás az agyra próbál hatni, márpedig az ember alapvet�en lusta természet�, nemigen szeret gondolkodni.
– A társulatvezet� pedig Farkas István rendez� volt. Milyen volt a két rendez� viszonya?
– Az volt a szerencse, hogy a két rendez� teljesen különböz� alkat volt: Ódzsa a magyar klasszikusokat kultiválta modern, költ�i eszközökkel, Farkas inkább a vígjátékokat és a külföldi szerz�ket preferálta. Ezen a két pilléren nagyon jól össze lehetett hozni egy repertoárt. Harmadikként ott volt Gábor József, az örök féltékeny, mert az � m�faját mindenki lenézte, pedig neki volt a legnagyobb közönségsikere a szilveszteri kabaréval és a zenés vígjátékokkal.
Ódzsa rendezései, például a sokat emlegetett Az ember tragédiája, Az ifjú W. újabb szenvedései hatalmas sikersorozatot futottak, de nagyon sok el�adást említhetnék még, mindenik kirobbanó esemény volt. Akkor még dívott a tanítani vágyás, a nemzetmegtartás szándéka, kimondatlanul is ez érvényesült a színház szellemiségében.
Bl�dlit nem játszottunk, csak a szegény román szerz�k darabjait, amiket kötelez� volt bemutatni. Emlékezetes például a Juhmarta ember, avagy a kísértet-nyáj cím� darab, amikor annyira szégyelltük magunkat a színpadon, hogy a tapsrendnél nem mertünk felnézni. Ennek ellenére a néz�k hálásak voltak érte, mindenben keresték és érezték a fricskát.
Volt még egy borzalmas darab, Paul Everectól aJaj, a vesém, amiben a f�szerepet játszottam, és számomra is érthetetlen módon szerették a néz�k. Abban az id�ben még voltak bukások és voltak mennybemenetelek.
– A két rendez� nem osztotta meg a társulatot?
– Dehogynem. Mindkett�nek megvolt a saját csapata, volt kiscsoport és nagycsoport. Fiatalként Ódzsát csodáltuk és a közelében vágytunk lenni, de neki megvolt a sz�k köre, nagyon nehéz volt a kiscsoportba bekerülni. Így inkább Farkasnál játszottunk, akit nem értékeltünk eléggé... Csak utólag jöttem rá, hogy milyen sokat tanultunk t�le. Farkasé volt a nagycsoport, mert � volt a f�nök, s általában a f�nök feladata, hogy a kevesebbet játszó színészeknek munkát adjon, kitalálja nekik a megfelel� feladatot.
– A hetvenes és nyolcvanas években gyakran turnéztak Székelyföldön, el�fordult, hogy egy hónapig is ott tartózkodott a társulat. Hogyan szervez�dtek ezek az utak? Milyen volt a fogadtatás?
– Eleinte ritkán turnéztunk, majd, miután ott megismerték a társulatot és sikerünk volt, egyre s�r�bben kezdtünk oda járni. Május végén, június elején mentünk a Székelyföldre, amikor már ott is szép id� volt. Többnyire Marosvásárhelyen, Udvarhelyen, Csíkszeredában, Gyergyószentmiklóson, Sepsiszentgyörgyön voltak az állomások. Tulajdonképpen olyan volt, mintha újra és újra bemutatónk lenne, azt a feszültséget éreztük minden este. Óriási élmény volt, hogy saját városán kívül is ismerik és szeretik az embert. Majdnem minden el�adásunkat elvittük, volt olyan is, hogy a sikerre való tekintettel hat el�adást játszottunk egy helyen, s�t, el�fordult, hogy délel�tt is játszottunk, a diákoknak. Az ember tragédiáját mint véres pallost hordoztuk meg Székelyföldön, ahol addig soha nem látták ezt a m�vet; mi voltunk az els�k, akik bemutattuk nekik. Ezek a turnék valahogy nyugodtabban teltek, mint a mostaniak, volt id�nk ismerkedni, egy-egy Váradról elszármazott ismer�st felkeresni. Többször is kimentünk Zsögödre, Csíksomlyóra, felkerestük a fest�m�vész Nagy Imrét, aki el�adásokat tartott nekünk. Akkoriban Váradon már kezdett csökkenni a néz�k száma, s amit itthon elveszítettünk, azt ott pótoltuk be.
– Más volt a közeg, a közönség, mint Váradon?
– A városok között is volt különbség. Leginkább az udvarhelyiek hasonlítottak a váradiakhoz. Gyergyóban nagykabátos volt a közönség, mert ott mindig hideg volt, befújt a szél a színpadra, forró teát osztogattak a szünetben. Csíkszeredában is nagyon szerettek minket. Olyan sokat jártunk ott, hogy már mi is ismertük a néz�ket. Ha manapság arra megyünk, most is jólesik egy-egy arcot felfedezni, akit még a régi id�kb�l ismerek.
– A 80-as évekt�l már nem volt annyira sikeres a váradi színház, nem voltak emlékezetes bemutatói. Mi volt ennek az oka?
– Ódzsa 1982-ben elment, és ez akkora érvágás volt a színháznak, hogy szerintem azóta sem heverte ki, pedig azóta eltelt több mint harminc év. Akkor mutattuk be Tamási Áron�svigasztalását, amit gyakorlatilag Ódzsa fedezett fel. Nagyon sok volt benne a vallásos szöveg, jöttek Bukarestb�l az illetékesek, húzták, osztották, szorozták. Öt-hat „vizionálása” volt, amíg megengedték, hogy bemutassuk. Ezzel az el�adással is turnéztunk Székelyföldön. Diadalmenet volt, valóságos népünnepély, annyira szerette a közönség. Azel�tt Süt� András Anyám könny� álmot ígér c. el�adásával történt ugyanez. Mindkett�ben zseniális szerepem volt, akkor szerettek meg a néz�k. A Süt�-darabban Jóskát, az író öccsét játszottam, az �svigasztalásban pedig Albert Zsigát, a beszédét gyönyör� szóvirágokkal tarkító öreg székelyt alakítottam.
– Úgy t�nik, hogy megélt olyan id�ket, amikor a színház törekvései és a közönség elvárásai találkoztak…
– A híres Az ifjú W. újabb szenvedései el�adást például évekig játszottuk. Amikor bemutatták, én éppen katona voltam, addig az én szerepemet, Flemming mestert, Solti Miklós alakította. Olyan sikert én addig még nem éltem át. Postaládákon, falakon, mindenhol ott virított a f�szerepl� Zalányi neve. Talán csak az volt ehhez mérhet�, amikor rögtön a rendszerváltás után, 1990 júniusában bemutattuk a Rock passiót Csíksomlyón, a nyeregben. Megfoghatatlan az élmény, amit több ezer néz� el�tt átéltünk. Mostani fiatal színészeink nem találkoztak még a siker ízével, nem is tudom, hogy valaha fognak-e. Tisztességesen dolgoznak, de nem tudják, hogy mi az az öröm, amikor a közönség ünnepel, tombol, szeret, pedig nagyon fontos lenne, hogy részük legyen ebben.
Tény az, hogy általában a színész nem azt csinálja, amit szeretne, és a közönség nem azt kapja, amit szeretne. Valami irányvonal mindig van, amihez igazodunk. Mostanában a kritikusok és a dramaturgok ízlésének próbálunk megfelelni, nem csak mi, majdnem a teljes magyar színjátszás. Aki ebbe az ízlésbe nem integrálódik bele, az ki van tagadva.
– Biztos vagyok benne, hogy így van. Nézzük például a fesztiválokat: egyre inkább azért szervezik ezeket, hogy a kritikusok és a dramaturgok jól érezzék magukat egy hétig, ítélkezzenek elevenek és holtak fölött, minden el�adást kiértékeljenek. Régen a zs�ritagok is színházi emberek voltak, rendez�k vagy híres színészek. Most már csak dramaturgok, akikre átragadt a szereplési vágy.
– Nem gondolja, hogy �k a néz�ket képviselik?
– Nem, �k saját magukat képviselik, ugyanis amióta külön képezik �ket az egyetemeken, olyan szakmai m�veltséggel rendelkeznek, amivel a néz�k nem. A saját néz�pontjaikat próbálják rátukmálni a színházakra, és a közönségre, bár a közönség ilyen értelemben befolyásolhatatlan.Én már átéltem a színészközpontú színházat, majd a rendez�központú színházat, most a dramaturgközpontú színház korszaka következett el. De olyan hosszú egy ilyen pálya, annyi minden belefér. A fiataloknak szoktam mondani, hogy ha jön valami, nem kell kétségbe esni, mert ez is elmúlik, és következik valami más.
– Térjünk vissza a színészi pályájára. 1984-ben mutatták be a Mikszáth Kálmán különös házasságai c. el�adást a feleségével, Körner Annával; lassan harminc éve játsszák. Kinek volt az ötlete az el�adás, és hogyan sikerült ilyen hosszú ideig életben tartani?
– A darabot a televízióban láttuk. Megtetszett nekünk, megragadt bennünk, elhatároztuk, hogy mi is megcsináljuk. Annak idején a színészekt�l még nem állt távol a plusz munka, gyakran hoztunk létre saját el�adásokat. Most sem érzek együtt azokkal a színészekkel, akik siránkoznak, hogy nincs szerepük, ilyenkor inkább tenni kéne valamit, nem csak várni a sült galambot. A feleségem, Nusi már akkor súgó volt, de sokat játszott el�adásokban. Szegény csak akkor került félre, amikor vezet� lettem, mert nem tartottam erkölcsösnek, hogy az ember a saját feleségét tolja el�re, amikor a színészn�knek sem tudunk elég munkát adni. Megszereztük a szövegkönyvet Debrecenb�l, Farkas Istvánnak is megtetszett, az � rendezésében mutattuk be a bábszínházban.
Azóta kisebb-nagyobb megszakításokkal játsszuk, a közeljöv�ben is lesz három el�adás, az egyik Bécsben. Nem tolakszunk vele, de ha hívnak, szívesen megyünk. Már körülbelül százhússzor játszottuk. Ezzel az el�adással is bejártuk Székelyföldet, Szép Gyula, majd Sinka Ignácz segítségével kis falvakba is elmentünk.
Olyan szép, emberi történet, hogy nem lehet lemondani róla, eldönteni, hogy többet nem játsszuk. Lélektelennek érzem az el�adások nagy részét, amiket színházban létrehozunk… A Mikszáth sokáig nem volt m�soron, aztán két évvel ezel�tt Szilágysomlyón felújítottuk; akkor döbbentem rá, hogy milyen öröm és milyen nemes dolog valami szépet adni az embereknek, olyant, amit�l a lelkük megtisztul. El�adás végén azt érzed, hogy a néz�k boldogok az emberit�l és a szépt�l...
Jó lenne visszanézni, hogy mennyit alakult harminc év alatt. Amikor fiatal voltam, az öreg Mikszáthot volt nehéz megcsinálni, most már a fiatalt. Egyik jelenetben, amikor lemegyek udvarolni a Mauks lánynak, hát, azt már érzem, hogy egy kicsit hamis. Megpróbálok magasabb hangon beszélni, virgonckodni...
– A nevéhez f�z�dik a Kortárs Színpad, ahol nagyon sok fiatal játszott, több hivatásos színész is onnan került ki. Milyen indíttatásból alapította?
– Addig voltam fiatal, amíg fiatalokkal foglakozhattam a Kortárs Színpadnál. Nagyon szerettem velük dolgozni, az � magatartásuk, hozzáállásuk, lelkületük meghatározó volt számomra. Pedig kegyetlen és szigorú voltam velük... Több mint százötvenen játszottak ott, többek között Bíró József, Firtos Edit, Molnár Júlia, Meleg Vilmos, Tatai Sándor is. A feleségemmel, Nusival is ott ismerkedtünk össze. Az volt a varázsa, hogy színházi program szerint játszottunk. Körülbelül három bemutatónk volt egy évben, a Szakszervezetek M�vel�dési Házában, egy kis teremben. Két hónapig próbáltunk, mindennap. Voltak szép sikereink, az Énekes madárttöbb mint ötvenszer játszottuk. A közönségszervez� is én voltam, osztályról osztályra jártam, kimutatást vezettem, hogy melyik iskolából hányan látták az el�adást. Ahol kevesen jelentkeztek, oda visszamentem.
Szükségem volt a Kortárs Színpadra, olyan dolgokat tudtam ott megcsinálni, amit a színházban nem. Sok volt a mondanivalóm a világ számára. Nagykép�en hangzik, de fontos számomra a küldetéstudat, a vágy, hogy valamit adjunk, adjak az embereknek, megosszak velük mindent, amit tudok. „A m�vészetnek az a feladata, hogy megszerettesse az emberekkel az életet” – írja Tolsztoj, és én is ezt vallom. Az a fontos, hogy a néz� legalább addig a néhány óráig, amíg a színházba bejön, kapjon valamit, megtisztuljon a lelke, boldog legyen, és ett�l másnap talán egy kicsit könnyebb lesz neki.
– Váradról nagyon sokan kivándoroltak a 80-as, 90-es években. Nem kísértette ez a gondolat?
– Nyilván minket is kísértett, hogy elmenjünk, leginkább 1989-ben, amikor már olyan sötét volt a helyzet, hogy sosem lehetett tudni, mikor internálnak bennünket. Készültünk is rá, csak hát én alapjában véve lusta ember vagyok, nem jutottam el odáig, hogy konkrét lépéseket tegyek. De gondolatban sokat foglalkoztunk vele. A színházban szinte már semmi mást nem lehetett játszani, csak román darabokat.
A rendszerváltás után, a 90-es évek elején még inkább visszajöttek az emberek, majd miután nem jött be az, amit vártunk, újra kezd�dött az exodus. A váradi színház számára egyébként Ódzsa távozása után a másik érvágás az volt, amikor 1992-ben Miske László elment. Az � sokoldalúságát, zseniális habitusát a mai napig nem sikerült pótolni. Az eltávozottaknak sajnos Magyarországon vagy külföldön sem jött be a számítása, mert olyan stílust képviseltek, amit az ottaniak értetlenül fogadtak.
– 1990-ben a társulat választotta meg m�vészeti igazgatónak. Egy akkor készült interjúból az olvasható ki, hogy egyrészt tele volt ambíciókkal, másrészt keser�séggel, például nagyon lesújtó a véleménye a színészekr�l…
– A rendszerváltás után óriási volt a várakozás az emberekben; mindenki azt hitte, hogy na, most jött el az � ideje. Ennek az illúziónak nem lehetett megfelelni, el�bb-utóbb kiderült, hogy hamis. Nyilván nekem is magasak voltak az elvárásaim, és állandóan �rl�dtem a társulat és a vezetés között. Az én id�mben már nem kellett rettegni a hatalomtól, sokkal inkább a cip�f�z�-ügyekt�l, az apróságoktól, amikben minduntalan dönteni kellett: ha elromlott az autóbusz, ha nem teljesített a m�hely, ha nem volt, ahol próbálni. Nagyon stresszes id�szak volt. Annak ellenére, vagy éppen azért, mert a társulat választott meg, tehát nem pályáztam és nem kineveztek, a többiek nem tudták elviselni, hogy a vízb�l egy kicsit jobban kiemelkedj, rögtön dugták vissza a fejed, hogy legyél ugyanolyan szinten, mint �k. Ahogy mondták, azért választottak meg, hogy kiszolgáljam �ket. Szolgáltam is hosszú ideig, de mindent mérlegre téve, azt kell mondanom, hogy nem érte meg. A kollégáknak állandóan hiányérzetük volt, és ennek hangot is adtak. T�lük szereztem a magas vérnyomást, s�t, a szemem is repdesett akkoriban. Utólag rájöttem, hogy bolond voltam, mert nem kellett volna ennyire tör�dni ezzel, így is, úgy is kígyót-békát összehordtak, bármit tettem. Azért is bolond voltam, mert nem tartottam ildomosnak, hogy rendezzek, pedig szerettem volna.
– Az akkori társulat volt ilyen, vagy ez törvényszer� a színházi életben?
– Törvényszer�. A színészeknek üldözési mániájuk van, azt hiszik, hogy ha nem játszanak, akkor az azért van, mert az illet� vezet� nem szereti �ket, haragszik rájuk. Aztán, ha más vezet� jön, visszasírják a régit, mert kiderül, hogy ugyanúgy nem kapnak szerepet… A tehetséget az Isten adja, nem az igazgató hóbortjaitól függ.
Amikor társulatvezet� voltam, körülbelül ugyanazt a populista színházat m�veltem, mint most a váradi román színház: ezt onnan tudom, hogy nagyjából ugyanazokat a darabokat veszik el�. Persze ezt akkor nem gondoltam populizmusnak, nagyon fontos volt megnyerni a közönséget. Akkora néz�számot azóta sem sikerült elérni.
– Már fiatal korától felt�nik a neve színlapokon segédrendez�ként, munkatársként. Több el�adást rendezett a színházban is, legutóbb két éve Szép Ern� T�zoltóját.
– Lényegében Ódzsa mellett tanultam, azt a stílust követem, amit � képviselt, persze nem azon a szinten. Az emberben ennyi év alatt sok minden összegy�l, amit szeretne átadni. Szívesen rendezek, de hát a színháznak nem mindig van szüksége erre. Nyilván koromnál fogva én is egyféle stílust képviselek, ami lehet, hogy most már maradinak hat.
– Géza bácsi tipikus közönségkedvenc, számtalan díj, szavazási eredmény is mutatja ezt. Lehet ez teher is?
– Ha a közönség szeret, az nem jelenti, hogy ett�l könnyebb, mert ha elértél egy szintet, akkor el is várják, hogy ne add alább. Amúgy meg ez mulandó, nemrég jártam a Szent László Gimnáziumban, ahol kiderült, hogy a diákoknak már fogalmuk sincs arról, hogy ki vagyok. Ugyanakkor jólesik látni, hogy a fiatal kollégákért, Szotyoriért, Hunyadi Istiért rajonganak.
– Vígjátéki színésznek tartja magát, az utóbbi években mégis mintha drámai szerepe lett volna több, például most Forgách András A fiú c. el�adásában. Hogyan viszonyul ezekhez a szerepekhez?
– Igen, a vígjátékokat szeretem, bár a színjátszás most nem erre tendál. Sohasem a színész diktálta, hogy miben játsszon, s ebben a korban már nyilván nem lázong az ember, másokkal szemben már nemigen lehetnek elvárásaim, csak magammal szemben.
Természetesen igyekszem a drámai szerepeket is jól megcsinálni, de nem adják ugyanazt a lelki elégtételt. Ennek ellenére az Apa szerepében, amit A fiúban alakítok, úgy érzem, hogy nyújtok valamit, létrejön az a megfoghatatlan háló, szál, ami a néz�vel összeköt. Pedig nem tetszett a darab, nehezek a párbeszédek, soha nem arra válaszolunk, amit kérdeznek. Mégis, a rendez�, Forgách András meg tudta szerettetni velem, volt türelme hozzánk.
Muszáj megszeretni a szerepet, akkor is, ha rossz lesz az el�adás, másképp elviselhetetlen vagy. El�fordul, hogy a rendez�vel nehéz a munka, én például nem tudok úgy dolgozni, ha engem nem szeretnek, vagy nem akarják megszerettetni a szerepet. Az a jó rendez�, aki megtalálja a színészhez a kulcsot, ami persze nagyon nehéz, de ez a dolga. Akkor is meg kell csinálnom a szerepem, ha ez a találkozás nem jött létre, de sokkal nehezebb, ha összeszorított foggal kell bejönni próbálni.
– Több mint negyven éve játszik. Milyen kihívást talál még a színpadon?
– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy jól érzem magam. Az az érzésem, hogy ez már nem az én színházam, itt nekem már nem terem babér. Kevés az el�adás, ami azt is jelenti, hogy kevés az ünnep az életünkben. Olyan sok a melléktevékenység, hogy lassan elfelejtjük, hogy a színház eredeti feladata az, hogy el�adásokat játsszon. Kicsit fájdalmas is a tudat, hogy én talán már nem fogom megérni azt a sikert, amit annak idején megértem. Pedig úgy szeretnék még egyszer megfürödni benne...
De tulajdonképpen boldognak kellene lennem, hogy még színpadon lehetek, hisz el sem tudom képzelni az életemet nélküle. Az embernek nagy szája van, és nagyon okosnak próbál mutatkozni, de az igazság az, hogy semmi máshoz nem értek. Annyira boldog vagyok, amikor hetente vagy kéthetente van egy el�adás, reggel ezzel kelek fel, lélekben egész nap erre készülök, hurcolom magamban a szöveget, dühösen felmegyek a kertb�l, ha valami nem jut eszembe. Amíg er�m lesz, amíg szükség van rám, s amíg a hamut nem mondom mamunak, addig megpróbálom csinálni. A színész addig él, amíg a színpadon van, ez a szörny�. Ilyen szempontból nagyon hálátlan a mi pályánk, mert az írók, fest�k után marad valami, de a színész elt�nik az utolsó néz�vel, aki még emlékszik rá.