Ûrvilág.hu - Neil Armstrong, az ûrhajóparancsnok
2012.09.07 07:15 Az Apollo holdprogram
Az X-15-tel Neil Armstrong eljutott oda, ahol már görbül az ember feneke alatt a horizont és az ég fekete a feje felett. A céltudatos pilóta huszonéves kora ellenére olyan tudatosan lépkedett a karrierlépcsõk között, mint egy rutinos öreg róka. Munkaadója, a NACA idõközben átalakult NASA-vá, a repülési tudományok kutatása mellet elemi erõvel törtek elõre az ûrtudományok. Armstrong ebben a környezetben is tudatosan lépkedett elõre, tudta, hogy a szakmai elõrelépés az ûrben található. 1958-ban, amikor a Szputnyik-válság után Amerikában a revans-láz bármi áron az ûrbe küldött volna valamit vagy valakit, Armstrong azonnal jelentkezett az elsõ „szembejövõ” ûrprogramba a Légierõ Man in Space Soonest (magyarul: embert az ûrbe mihamarabb) programjába. Be is válogatták. Aztán a politikai akarat elsöpörte a programot, áttették az idõközben megalakult NASA-ba, hogy ott Mercury néven nemzeti programmá váljon.
A kiválasztást is elsöpörték az átszervezések és másokat választottak ûrhajóssá. Armstrong hamarosan egy másik ûrprogramba jelentkezett, a szintén légierõs és erõsen katonai X-20 Dyna-Soarba. Pechjére ez a program is a költségvetési bizottság kukájában végezte. Armstrong harmadjára találta meg a megfelelõ utat, amikor a NASA a Gemini programhoz keresett új ûrhajósokat. Igaz, ezúttal is kellett némi szerencse, ugyanis Armstrong egy héttel a jelentkezési határidõ után küldte be ûrlapját az Ûrhajós Irodára. Egy edwardsos barátja meglátta a kései jelentkezést és Armstrong lapját becsempészte a többi közé. Egy hónap múlva átesett az orvosi vizsgálaton, majd két és fél hónap múlva megérkezett Deke Slayton legendás telefonhívása (Slayton mindenkit személyesen hívott fel és nem értesítette a beválasztás tényérõl, hanem megkérdezte: „érdekli-e a lehetõség, hogy csatlakozzon az Ûrhajós Testülethez”). Armstrong 1962. szeptember 13-án hivatalosan is az Egyesült Államok ûrhajósa lett.
Majdnem napra pontosan három év telt el, amikor egy másik hivatalos bejelentéssel a Gemini-8 parancsnokává nevezték ki (lényegében ezzel vált ûrhajósjelöltbõl valódi ûrhajóssá). 1966. március 16-án pedig – oldalán Dave Scott másodpilótával – el is startolt Cape Kennedyrõl. A feladat a történelem elsõ dokkolásának végrehajtása volt egy elõre felküldött Agena célrakétával.
– Öregem, ez aztán simán ment – ezt Dave Scott csodálkozta a nyitott mikrofonba alig több mint 4 óra múltán, a start utáni harmadik körben, ahogy végrehajtották a világ második ûrrandevúját, és a céltárgy közelébe manõverezett.
– Irányítás, összekapcsolódtunk – jelentette a világ elsõ dokkolását a tõle megszokott lakonikussággal Armstrong nem sokkal késõbb. Némi éljenzés után egy kis használati utasítás jött még az irányítástól, aztán megszakadt a kapcsolat. – Ha hibát észleltek és az Agena irányítórendszere megbolondulna, csak futtassatok le egy 400-as (kódú) parancsot, ami kikapcsolja, aztán a Geminivel kormányozzatok. A korábbi tapasztalatok azt mutatták, hogy az Agena állandóan elromlott, a Gemini soha. Ez azonban hamarosan megváltozott.
– Neil, forgunk!? – vette észre hamarosan Scott, hogy valami nem stimmel. A rádiókapcsolat ekkor már nem volt meg az irányítással (akkoriban még nem volt a teljes keringést lefedõ hálózata a NASA-nak), a két ûrhajós magára utaltan látott hozzá a megoldáshoz. Armstrong elõször ösztönszerûen „ellenkormányzott”, megszüntetve a forgást, de az azonnal újra indult. Ezek szerint valamelyik helyzetszabályzó fúvóka dögölhetett be, amelyik a tengely körüli forgásért volt felelõs. Csak az nem volt tiszta, hogy ez a fúvóka a Geminiben, vagy az Agenában van. A korábbi tapasztalatok és az irányítás rádiócsend elõtti utolsó üzenete azt sugallta, hogy az Agena lehet a bûnös. Armstrong hamarjában döntött is, Scottal lefuttattatta az irányítás által tanácsolt 400-as parancsot, ami leállította az Agena komputerét, aztán Armstrong egy pár pöffentéssel leállította a forgást. De a forgás alattomosan ismét elindult.
– Azt hittem kikapcsoltad – mordult a parancsnok Scottra. – Meg is tettem – védekezett a másodpilóta. – Próbáljuk visszakapcsolni – ment egy gondolat-lépéssel tovább Armstrong. De ez sem segített (bár már az is árulkodó volt, hogy az Agena lekapcsolásával nem szûnt meg a forgás, de ezen a logikai lépésen átsiklottak a magukra utalt ûrhajósok).
A következõ ötlet már sokkal drasztikusabb volt. Az ûrhajósok eldöntötték, hogy leválasztják az Agenát. A pörgés és rázkódás idõközben leállíthatatlan lett. A helyzet rosszabbodásával ez egyenesen szükségszerûséggé vált, Armstrongéknak nem volt szabad túlterhelni a dokkolószerkezetet, mert egy idõ után már ha akartak sem tudtak volna leválni, és akkor nem tudtak volna visszatérni a Földre. Persze a leválás sem csak egyszerû döntés kérdése volt, a pörgõ, rázkódó ûrhajóegységek akár össze is ütközhettek a szétválást követõen. Idõ nem volt rá, hogy megvárják, amíg olyan helyzetbe kerülnek a pályájukon, ahonnan a rádiókapcsolat helyreálltával az irányítás véleményét kikérhetik. Armstrong egyszerûen döntött, megnyomta a leválasztás gombját és a Gemini levált az Agenáról. Pár nyakbehúzós pillanatot követõen nyilvánvaló lett, hogy az ütközést is sikerült elkerülni. Reménysugár gyúlt a helyzet megoldására, igaz, a repülés azon feladatai, amelyekhez az Agena kellett, immár csak a repülési terv felesleges lapjait szaporították. De a reménysugár pár pillanattal késõbb elillant, a forgás gyorsult, a probléma nem az Agenában volt, hanem a Geminiben. Armstrong téves döntést hozott.
Gyors helyzetfelmérés következett: a probléma a Gemini egyik helyzetszabályozó fúvókája volt, amely meghibásodott, és ahelyett, hogy örökre elnémult volna, egyfolytában, elállíthatatlanul mûködött, ellenhatás híján egyre gyorsuló forgásba „kormányozva” az ûrhajót. A végkifejlet egyértelmû volt, ha nem sikerül leállítani a forgást, az ûrhajósok elõbb-utóbb elájultak volna, képtelenül bármiféle manõverre, majd az oxigén kifogytával lassan megfulladtak volna.
Hamarosan felkelt a Nap, felfedve az ûrhajósok elõtt a helyzet valódi mélységeit. A Föld másodpercenként villant át az ablak elõtt (a forgás immár elérte a másodpercenkénti 1 fordulatot), vad stroboszkóppá változtatva a kabint. A pörgéstõl már így is 3,5-4 g túlterhelést szenvedtek el az ûrhajósok a centrifugális erõ hatására. Az emberi szervezet huzamosabb ideig ezt a 4g értéket sem képes már elviselni. A berepülõpilótáknak vannak rá különbözõ praktikái, hogy elviseljék ezt is, de ezek sem mûködnek órákon át. Armstrong és Scott lassan az ájulás határára került. Cselekedni kellett és volt egyetlen mentõkötél: a visszatérõ kormányrendszer. Az ûrhajónak volt egy független kormányrendszere, amely a visszatérésre volt használatos, tilos volt a Föld körüli pályán aktiválni, mert az automatikusan leállította az orbitális kormányrendszert. Armstrongnak két dolog között kellett döntenie: eme másodlagos rendszer aktiválása megmenthette a pillanatnyi helyzetet, de az ûrben is rekedhettek, ha túl sok üzemanyag fogy a pörgés megállításakor.
A visszatérõ kormányrendszer aktiválásához egy gombot kellett csak megnyomni, a mûködtetéséhez viszont egy programot kellett betölteni a komputerbe. De erre már nem volt idõ. Armstrong – rá oly jellemzõ módon – nem hezitált, döntött. Anélkül, hogy akár Scottot is megkérdezte volna, aktiválta a másodlagos kormányrendszert. Ehhez egy gombot kellett megnyomni a mûszerfalon. A pörgõ, villogó kabinban, 3,5 g túlterhelésnél (amikor az embernek a karját felemelni is olyan erõfeszítés, mintha két bevásárlószatyor is rá lenne akasztva), csak megtalálni is emberfeletti volt „azt a bizonyos gombot”. Közben helyreállt a rádiókapcsolat, mivel az egyik rádióátjátszó járõrhajó vételkörzetébe értek a Fülöp-szigetek térségében. A helyreállt rádiókapcsolattal az irányítás venni kezdte a telemetriai adatot és az irányítók hátrahõköltek a látottaktól: a Gemini és az Agena nem együtt repültek, az Agena lekapcsolva, a Gemini pedig bukdácsol, mint egy búgócsiga.
– Gemini 8, kommunikációs ellenõrzés – kezdte a járõrhajó rádiósa hívni az ûrhajót –, milyen a vétel?
– Komoly gondjaink vannak. Vadul pörgünk balra és nem tudjuk megfékezni, csak forgunk körbe-körbe – válaszolt Scott minden idõhúzás nélkül, félredobva minden kommunikációs protokollt. Közben Armstrong kinyúlt és megnyomta azt a bizonyos gombot. Senki nem utasította rá, egyszerû, zseniális magánakció volt. A kormányrendszer aktív lett. A parancsnok azonnal meg is kezdte a forgással ellentétes ellenkormányzást. A forgás leállt, a helyzet normalizálódott. Az ár a visszatéréshez szükséges hajtóanyag 70 százaléka volt. Még jelentették Houstonnak, hogy mit sikerült kitalálniuk és véghezvinniük, majd ismét kiszaladtak a rádiózónából.
A rádiócsend ideje alatt odafenn és idelenn is az ûrhajó idõ elõtti visszatérését kezdték el tervezni, nem volt biztonságos, nem volt értelme folytatni a repülést. Mikor ismét rádiókapcsolatba került a Gemini, már ezt a visszatérést egyeztethették az ûrhajósok Houstonnal. Houston kiszámította, hogy a tervezett atlanti-óceáni landolás helyett a Csendes-óceánon kell leszállnia az ûrhajósoknak (ahová még hajót is kellett vezényelni a mentésre és a Japánban állomásozó légi egységeket riasztani az ûrhajó minél hamarabbi megtalálására). Egyetlen dolgot nem tudott senki: a maradék 30 százaléknyi hajtóanyag elég lesz-e a leszálláshoz. Választási lehetõségek nem voltak, vagy elég lesz, vagy nem. Armstrong – ismét rádiócsendben – Kongó felett aktiválta a leszállási programot. A Gemini-8 belépett a légkörbe és közben a pokol tüze tombolt körülötte. De legalább az üzemanyag elég volt. Végül 10 óra 41 percnyi repülés után a Gemini-8 belecsobbant az óceánba. A NASA túlesett az elsõ igazi ûrbeli vészhelyzetén. Armstrong zsenialitása folytán mindössze két enyhe tengeribetegség árán.
„Ó, van még vagy harminc méter… az egyik oldalon…” Armstrong a háborúból egy talán még életveszélyesebb helyre váltott, berepülõpilótának állt. Itt a helikoptertõl a vadászgépig, a sárkányrepülõtõl a rakétagépig mindent kipróbálhatott. Némelyik túlélésében itt is csak a mentõangyala segítette ki.
2012.09.05. Az Apollo holdprogram