1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 - oldal 6. oldal Nemzetiség „Ki tudja a leírhatatlan fájdalmat lemérni?”
A magyarországi németek elűzéséről Fájdalmas évfordulóra emlékeznek az idén Magyarország német származású honpolgárai: a kitelepítés 60. évfordulójára. A környező településeken Budaörstől Pomázig – ahogy országszerte is – az elmúlt hetekben koszorúzások, emléktábla- és szoboravatások sorával adóztak e szomorú esemény és ártatlan áldozatai emlékének. Összeállításunkban korabeli dokumentumokból és az emlékünnepségekről megjelent sajtócikkekből idézünk.
A korabeli sajtó hihetetlen cinizmussal „elköltöztetésről”, „hazaköltöztetésről”, sőt „hazatérésről” beszél, pedig valójában elűzésről, száműzésről, deportálásról volt szó. Ma egyenesen etnikai tisztogatásnak neveznék az újságírók az eseményeket és méltán háborodna fel rajta Európa és az egész civilizált világ. Akkoriban azonban a nagyhatalmak egyetértésével történt mindez. Az amerikai és angol vezető politikusok – akik engedtek a szovjetek követeléseinek – azzal nyugtathatták meg lelkiismeretüket, hogy a németek visszatelepítése tulajdonképpen Hitler ötlete volt. A közvéleménnyel nem nagyon kellett megküzdeniük, a nácik által kirobbantott véres világháború után Európa-szerte kevesen szívelték a németeket.
A németek deportálásáról a potsdami szerződés XIII. cikkelye rendelkezett: „A három kormány, minden vonatkozásban megvizsgálva a kérdést, elismeri, hogy a Lengyelországban, Csehszlovákiában és Magyarországon maradt német lakosságnak vagy egy részének Németországba való áttelepítésére vonatkozó intézkedéseket kell foganatosítani. Egyetértenek abban, hogy bármilyen áttelepítés történjék is, annak szervezetten és emberséges módon kell végbemennie.”
Emberséges módon? Lehet valakit emberségesen elűzni a szülőföldjéről? Közel 200 ezer magyarországi német vágta volna rá keserűen akkoriban a választ: NEM!
A szovjetek már 1945 tavaszán felszólították a magyar kormányt, hogy tegyen előkészületeket a magyarországi németek kitelepítésére. A magyar politikusok közül a legharcosabban a parasztpárti Kovács Imre támogatta a németek kiűzését: „A svábság egy batyuval jött ide, egy batyuval is menjen. A svábok önmaguk szorították ki magukat az ország testéből, minden tettükkel azt bizonyították, hogy együtt éreznek a hitleri Németországgal.”
Sokan voltak azonban olyanok, akiknek más volt a véleményük és akik humánus és igaz emberi értékek által vezéreltetve szót emeltek.
A Magyar Nemzet 1946. január 18-ai számában Füst Milán, Gellért Oszkár, Heltai Jenő, Kassák Lajos, Kéthly Anna és Sík Sándor és mások így tiltakoztak a deportálások ellen: „Az embertől otthonát, környezetét, faluját, házát, földjét, kenyerét, vizét emberségesen elvenni nem lehet. Aki nem követett el gaztetteket, csak éppen részese volt egy tömegtébolynak, melynek annyi magyar is részese volt, vagy aki azzal a közömbösséggel nézte a náci uralom fejleményeit, melyet a múlt esztendőkben a magyar társadalom nagy része is tanúsított, azt ne engedjük veszni, azt próbáljuk megmenteni az igazi demokratikus Magyarországnak.”
Mindszenty József hercegprímás 1945. október 17-én kelt pásztori levélben a következőket írta: „Mindazt, amit az elmúlt évtized során a németség kívülről vagy belülről hazánk ellen elkövetett, megbocsáthatatlannak tartjuk, és határozottan elítéljük. Ugyanakkor állást kell foglalnunk az ellen, hogy hazánk németsége az elkövetett hibák, sőt valóban nagy hibák miatt kollektív büntetés áldozata legyen. Az pedig, hogy hazánk németségét házukból és birtokukból elűzik, a legjobb akarattal se nevezhető emberiesnek vagy kereszténynek. Mi nem szólnánk, ha csak a bűnösöket büntetnék meg. Ne kövessük el azt, amit Csehszlovákiában magyarok ellen elkövetnek, s amit mi joggal felháborítónak és elviselhetetlennek tartunk…”
Rajtuk kívül számos szellemi kiválóságunk tiltakozott a kollektív bűnösséggel megbélyegzett németség kitoloncolása miatt. Mindhiába. Az őrületnek akkor már nem lehetett megálljt parancsolni. A deportálások megkezdődtek. Az egész igaztalan procedúrának az alapját az 1941-es népszámlálás képezte; aki akkor német anyanyelvűnek vagy német nemzetiségűnek vallotta magát, tudtán kívül feliratkozott az öt évvel később Németországba indított marhavagonok „utas-listájára”. Korbuly Dezső, Münchenben élő történész a kitelepítésről szóló írásában így foglalja össze a legfontosabb adatokat:
„Az 1941-es népszámlálás adatai alapján a trianoni, tehát a visszacsatolt területek nélküli Magyarországon a német anyanyelvűek száma 477 ezer volt, és ezek közül 303 ezren vallották magukat német nemzetiségűnek. (…) Végül összesen 185 ezer magyarországi németet űztek el otthonából. Közülük kereken 135 ezren Dél-Németországba, 50 ezren pedig a szovjet megszállási övezetbe kerültek.”
Pilisvörösvár és Pilisszentiván lakóit elkerülte ez a szörnyű megaláztatás, de szomorúan és együtt érző szívvel gondolunk mi is azokra az embertársainkra, akiket hat évtizeddel ezelőtt pusztán azért űztek el hazájukból, mert őseik németnek születtek. Torokszorító érzés tudni azt, hogy egy hajszálon múlott csak, hogy 1946 zűrzavaros és félelmes hónapjaiban e két község lakóinak nem kellett osztozniuk német anyanyelvű „földijeik” sorsában – vélhetően mivel sok bányász volt közöttük, s a szén elengedhetetlenül fontos volt a háború utáni újjáépítéshez. A plébánián vezetett Historia Domusban a következő szűkszavú bejegyzések olvashatók a téboly heteiből:
„1946. Február. Megindult a környéken a magyarországi németek »hazatelepítése«. A II. sz. »Kitelepítési Bizottság« működése folytán sorra haladtak át Pilisvörösváron a kitelepítő vonatok. A kitelepített községek sorrendje: Békásmegyer, Budakalász, Csillaghegy, Pomáz, Csobánka, Üröm, Pilisborosjenő, Solymár, Pesthidegkút, Nagykovácsi…
Március közepén érkezett Pilisvörösvárra az ún. »II. sz. Kiíró Bizottság«. 4900 kitelepítendő személyt írt össze (melyből legfeljebb 10% lett volna mentesíthető). A lista kifüggesztésére nem került sor. Pilisvörösvár és Pilisszentiván lakosainak kitelepítését elhalasztották bizonytalan időre.”
A vörösváriak hetekig, hónapokig várták, bepakolt ládákkal, szívszorongva, idegőrlően, menetkészen az indulási parancsot. Szerencsére az őrület végül kifulladt, s a kitelepítések abbamaradtak. Igaz, akik itt maradtak, azokra sem vártak boldog idők – személyi kultusz, vörös terror, kollektivizálás, kuláklista –, de mégis szülőföldjükön maradhattak, s nemcsak a megmaradt közösségből meríthettek erőt a megpróbáltatások elviseléséhez, de a szülőföld, a táj szelíd, anyai jóságából is.
A solymáriak nem voltak ilyen szerencsések. 1946. április 18-án és 23-án a község lakói felének, közel 2000 embernek kellett kényszerűen elhagynia lakóhelyét és hazáját.
Pillmann Erzsébet így emlékezik a történtekre:
„Szörnyű napok voltak azok, rémálomnak tűntek az embereknek. Sok gazda utoljára kiment még a virágzó szőlőbe, és búcsút vett a szeretett földtől. Az emberek utoljára elmentek szép és öreg templomunkba, utoljára néztünk fel az oltárra, az Istenanya kegyképére, utoljára hallottuk az orgona hangjait. És a legmélyebb elkeseredettségből kiáltásként hangzott fel a »Mutter muss Dich heute nochmals schen« kezdetű ének. Ki értheti meg ma azt a fájdalmat, ki tudja a leírhatatlan fájdalmat lemérni? Azóta annyi év telt el, és ezek a sebek még mindig nem gyógyultak be. A sebek helye mélyen a szívünkben maradt.”
E visszaemlékezést Enczmann László polgármester idézte az április 23-i kitelepítési emlékünnepségen a katolikus templomban. A polgármester úr beszédében kifejtette: „Eltelt hatvan év. Egyre kevesebben vannak, akik átélték e szörnyűségeket. A gyerekeik már csak elbeszélésekből ismerik azt, így joggal merül fel a kérdés, minek kellenek ilyen emléknapok. Meggyőződésem, hogy szükségesek, hogy mementóként álljanak a jövő számára: soha többé erőszakkal szétszakított családokat, soha többé földönfutóvá tett nemzetet, soha többé!”
Heinek Ottó, a Magyarországi Németek Országos Önkormányzata elnöke súlyos szavakkal bélyegezte meg a hazai németek hatvan évvel ezelőtti elűzését: „A magyar történetírás a legutóbbi időkig szerette »kitelepítésnek« nevezni a hazai németséget sújtó kollektív büntetést, mintegy elkendőzve annak igazságtalanságát és embertelenségét. Mondjuk ki hát egyértelműen: a magyarországi németek kollektív megbüntetése elűzés volt szülőföldjükről, hazájukból. Súlyos felelősség terheli ebben az akkori magyar kormányt, amely ezt kezdeményezte és végrehajtotta, de súlyos a felelőssége a II. világháborúban győztes nagyhatalmaknak is.”
Solymáron a hivatalos megemlékezések keretében a Szabadság utcában, Taller Mátyás zenész egykori házának falán emléktáblát helyezett el a Német Nemzetiségi Önkormányzat. A templom előtt solymári népviseletbe öltözött diákok leplezték le Kovács Jenő szobrászművész Hagyomány című szoborcsoportját.
Piliscsabán április 29-én ugyancsak emlékműállítással emlékeztek a 60 évvel ezelőtti tragikus eseményekre. Az Uradalmi Ház udvarán felavatott réz domborművet Bodnár Béla, helyi ötvösművész alkotta. (Az emlékmű kő talapzata Molnár Sándor kőfaragó mester munkája.)
„Piliscsabáról 1946. március 29-én az esti órákban indult el a 35 vagonból álló szerelvény. A második transzport április hónapban követte az elsőt. Összesen 1195 piliscsabai kényszerült elhagyni otthonát, otthagyni minden vagyonát, amelyért egész életében dolgozott. Magyarországon »szemét svábok«-nak, míg Németországban »magyar cigányok«-nak hívták őket. A vonaton a Szűz Anya képe előtt imádkoztak, és imájuk meghallgatásra talált. A kezdeti nagyon keserves hónapok és nagyon nehéz évek után szorgalmas munkával újra talpra álltak. Nem volt könnyű az életük, de a magyarországi svábok szorgalma és munkabírása híressé vált egész Németországban” – írja Schweifer Zsuzsa a Piliscsabai Polgárban a csabai svábok elűzésére emlékezve.
A 29-i emlékünnepségen Gisela Klotz így idézte édesapja szavait, aki szintén egyik elszenvedője volt az etnikai alapú üldöztetésnek:
„1946. március 29-én reggel 8 órára készen kellett állniuk a ház előtti udvaron azoknak a ládáknak, melyekbe a legszükségesebb holmikat összekészítették. A vonat már az állomáson várakozott, 36 vagonból állt, minden vagonba 30 embert zsúfoltak össze. Hamarosan el kellett hagyniuk takaros falujukat, melyben 250 évig éltek és dolgoztak.
De az indulás sokáig elhúzódott, és ezek az emberek nem voltak tétlenséghez szokva, ezért virágokkal és feliratokkal díszítették a vasúti kocsit. Az egyik felirat például így hangzott: »Isten veled szülőföldem szép határa, viszontlátlak valahára?«
Egy hétig kellett vagononként 30 embernek összepréselődve kibírnia az utat, míg végre egy hét után kicsomagolhattak egy németországi táborban. De a bolyongásnak ezzel még nem volt vége, mert az 1100 piliscsabait Észak-Württemberg 15 városában osztották szét. Sok kis faluban szórták szét őket. De nem csak a falubelieket szedték szét, hanem a családtagokat is elszakították egymástól. Édesapámtól tudom, hogy Leutenbach főterén úgy mustrálgatták őket, mint rabszolgákat a rabszolgapiacon, mert a német gazdáknak fiatal munkaerőre és nem gyermekekre meg nagymamákra volt szükségük. Apám héttagú családját öt családhoz osztották szét, az ötéves kishúguk, akinek édesanyja már nem élt, csak keserves sírás árán maradhatott idősebb nővérével. Másodosztályú emberek voltak, akik egy romokban heverő országban a mindennapi kenyerükért dolgoztak. Nyelvi és vallási sorompók nehezítették az életüket, és eleinte csak az a gondolat tartotta bennük a lelket, hogy mindez csak egy tévedés volt, és hogy Magyarország majd vissza fogja hívni őket.”
De Magyarország nem hívta vissza elüldözött németjeit. Számkivetettek lettek és a haza elfelejtette őket. Sokan keserűek voltak életük végéig emiatt. Hatvan évvel ezelőtt megdöbbentő valósággá váltak a parasztpárt titkárának szavai: „A svábság egy batyuval jött ide, egy batyuval is menjen!” Schweifer Zsuzsa már idézett cikkében egy fájdalmas mondat kísértetiesen cseng össze ezzel:
„Az elűzötteket szállító egyik vagon falán krétával írva így buggyant ki a keserűség: »Itt születtem, itt nőttem fel, kidobtak egy batyuval«. Hiába törölték le a felírást a vagon utasai, a magyarországi németek kollektív kitelepítése XX. századi történelmünk egyik kitörölhetetlen ténye, szégyenfoltja maradt.”
Mindezek után egyedül Shakespeare szavaival lehet befejezni ezt az emlékező összeállítást: „A többi néma csend.” (Hamlet. V. felvonás 2. szín)
Idézett írások: Korbuly Dezső: „Hatvan éve zajlott a magyarországi németek kitelepítése. Egy batyuval jöttek, egy batyuval menjenek” – http://hetilap. hetek.hu/index.php?cikk=60165
Gisela Klotz beszéde a kitelepítés 60. évfordulójára. – Ez az újság nálunk, 2006. május.
Megemlékezés a kitelepítés 60. évfordulóján. – Solymári Hírmondó, 2006. május 5.
Schweifer Zsuzsa: Kitelepítés – Vertreibung 1946. – Piliscsabai Polgár, 2006. április
A korabeli fotók forrása: http://server 2001. rev.hu/
Passiójáték német nyelven
2006. június 5-től 18-ig hat magyar és négy német nyelvű szabadtéri előadásban rendezi meg Budaörs Német Nemzetiségi Önkormányzata a Kő-hegyen a „Budaörsi passiót”.
A rendezők: Dér András, Frigyesi András.
Előadások: 2006. június 6, 10, 17, 18 – német nyelven, 2006. június 5., 7., 9., 11., 14., 16 – magyar nyelven. A Budaörsi Passió története
A budaörsi kőhegyi szabadtéri előadás egy hagyomány újrateremtése. 1933. június 11. Pünkösdhétfőtől 1939-ig folyamatosan, minden évben játszották a budaörsiek a Kőhegyen a Budaörsi Passiót, Krisztus szenvedéstörténetét. Több volt ez, mint egyszerű amatőr, szabadtéri színházi előadás. A Budaörsi Passió megmozgatta az egész falut, európai ismertséget, hírnevet szerzett Budaörsnek. A Budaörsi Passiójátékok sora a II. Világháború, majd az erőszakos kitelepítés miatt megszakadt. 1946-ban az addig virágzó település, Budaörs, elvesztette gyökereit, német nemzetiségű lakosságának több mint 90%-át kitelepítették. Jó néhány évtizednek, egy rendszerváltásnak és a Német Nemzetiségi Önkormányzat megválasztásának kellett bekövetkeznie, hogy valóban elővehessük a múltunkat, fontos emlékeinket, igazi értékeinket. Számba vehessük, mit lehet belőlük megőrizni, mit kell újraépíteni, mit kell újra létrehozni. 1996-ban letettük az Ó-temetőben az Országos Német Emlékhely alapkövét. Az Emlékhely 2006. június 18-án kerül megszentelésre. Újra építettük a Keresztutat és a Kálvária Kápolnát. 2003-ban közadakozásból újraépítettük a Kőhegyi Kápolnát, 2004-ben két kis harangot is kapott a torony szintén adományokból. 2005-ben avattuk fel a kápolna jobb oldalán, az eredetinek megfelelően felállított Szentháromság szobrot. De az épületeknél is fontosabb az emberek lelke, a kultúránk, amit csak a szívünkben tudunk megőrizni, például egy-egy előadás emléke. Így őrizték a budaörsiek szívükben az 1930-as évek Budaörsi Passióját és az álmot, hogy egyszer még a Kőhegyen újra Budaörsi Passió lesz.
1996-ban a németországi Auersmacheri Passió színjátszó egyesület vendégszereplésével és a Budaörsiek statisztálásával a Jókai Mór Művelődési Házban, a Millennium éve alkalmából pedig már itt, a Kőhegyen rendeztünk újra Passiót. De ekkor még a Csíksomlyói Passiót, mivel a Budaörsi Passió szövegkönyve még nem állt rendelkezésünkre. 2002. év végén hosszas kutatás után került elő a Budaörsi Passió eredeti német és magyar szövegkönyve, így születhetett 2003-ban újjá a Budaörsi Passió. Részletek Ritter Imre, Budaörs Német Nemzetiségi Önkormányzata elnökének írásábólA pilisvörösvári Német Nemzetiségi Önkormányzat az idén is indít egy buszt a Budaörsi Passió 2006. június 10-i német nyelvű előadására.
További információ, illetve jelentkezés és jegyrendelés Sax Ibolyánál és Sax Lászlónál (2006. június 3-ig).
A belépőjegyek ára (1-9 db vásárlása esetén): Felnőtt jegy: 4000 Ft, Diák / Nyugdíjas: 2000 Ft. Csoportos kedvezmény legalább 10 fő esetén további 1000 Ft jegyenként.
A Zentrum (www.zentrum.hu)
A Magyarországi Német Kulturális és Információs Központot – röviden „Zentrum”-ot, azaz Központot – 2003. november 29-én alapította a Magyarországi Németek Országos Önkormányzata. A Zentrum 2004. október 1-én kezdte meg tevékenységét, székhelye Budapesten, a Magyarországi Németek Házában található. Az intézmény legfontosabb célja a magyarországi németek kincseinek bemutatása, és a modern technika segítségével elérhetővé tétele. A Zentrum továbbá elősegíti és támogatja azon intézmények, csoportok és magánszemélyek közötti kommunikációt és interakciót, akik a német kisebbséghez tartozónak vallják magukat, vagy érdeklődnek a magyarországi németség iránt. A Zentrum kiemelten fontosnak tartja:
– A nyelvhasználat és a nyelvápolás támogatását
– A magas szinten folytatott hagyományápolást és hagyományőrzést
– Európai szintű oktatást, hangsúlyt fektetve a kisebbségi témákra
– Az utánpótlás támogatását és részvételük elősegítését a kisebbség tevékenységében.
A Zentrum német és magyar nyelvű honlapja elérhető a következő internetcímen: www.zentrum.hu.
Nationalitäten Festival
Der Gradus Kindergarten hat an das Festival der Kinderlieder und Kinderspiele teilgenommen.
Das Program hat der Vörderverein für Deutsche Kindergärten und Schulen mit dem Deutsche Nationalitätengruppen des „Volkskunst und Handweklichen” Kindergarten organisiert für die Deutsh Nationalitäten Kindergärten am 12. Mai. In Csepel.
Hasenfratz Jánosné óvodavezető
Meghívó 2006. június 18-án kerül sor az Országos Német Emlékhely megáldására Budaörsön. Program: 16 órakor: Német nyelvű Szentmise a budaörsi Plébániatemplomban a Pilisszentiváni Kórus, a Lyra, a Solymári Énekkar, a Budakeszi Énekkar és sok más német nemzetiségi énekkar közreműködésével. 17 órakor: átvonulás az Ó-temetőbe. 17.30 órakor: az Országos Német Emlékhely megáldása (Erdő Péter bíboros)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 - oldal