A mi történetünk 2014. február 7-én kezdődött, akkor fogant első kislányunk Jelina. Nagyon vártuk már a két csíkot és mikor végre sikerült madarat lehetett volna fogatni velünk.
Tudatosan készültünk rá, munkahely váltás, méh operáció (uterus unicollis bicollis), majd a műtét során kiderült pajzsmirigy alul működés, melyet kb. 1 évig állítottak be, de 8 hónap után sikerült.
A kezdeti boldogságunkat beárnyékolta, hogy a 4-5. hét környékén vérezni kezdtem egy picit. A kórházban nagyon mogorva és durva volt a főorvos (akit “tanár úrnak” kellett volna szólítanom), de hétfőn elmentem a magán dokimhoz, aki megnyugtatott, és adott utrogestan-t, amitől szépen rendbe jöttem.
Aztán kezdődött a terhesség legnehezebb időszaka: a 6-ik hónapig hánytam, émelyegtem, rosszul voltam minden nap.
A második ultrahangos vizsgálaton nagyon megijedtek (ez már Ausztriában volt), hogy te jó ég 53 kg-ról 48 kilóra fogytam és azonnal beutaltak a kórházba. Persze addig mind két dokim azt mondta, hogy természetesek a rosszullétek és kislányunknak hála az égnek semmi baja, tökéletesen fejlődik.
Ezzel megnyugtattak minket, és a korábbi vizsgálatokon is minden rendben volt.
4 nap infúzió, utána hazaengedtek, pihenés, két nap hányás nélkül, maga volt a megváltás.
Majd ismét visszatért minden.
Telefon a kinti dokimnak, azonnal kórház, ismét négy nap infúzió.
És utána láss csodát, szép lassan el maradtak a rosszullétek, jobban lettem.
Szinte napról napra. Kivirult minden körülöttünk, csak úgy szárnyaltam. Végre volt egy kis életem. Csavarogtunk babócával, bevásároltunk mindenféle cukiságot, és persze jó tanácsokkal láttam el barátnőmet, aki szintén babát vár, csak 4 héttel utánam volt, hogy mit hol kell intézni, bevásárolni, meg persze, az ebay-en hol rendelheti meg a legcukibb cicás előkét.
26-ik héten organ screening-en kiderült, hogy a méhet ellátó egyik artériámmal probléma van, és a másik oldalon sincs minden rendben. (erhöhte uteroplazentarer widerstand)
Az orvos azt mondta, mérjem a vérnyomásomat naponta háromszor, nem mehet 140/90 fölé. Gondoltam ezzel nem lesz gond mivel 110/70-nél nem nagyon szokott magasabb lenni. Nem pánikoltam, mert visszarendelt minden 2. héten uh-ra, ahol szépen javultak az eredményeim az utolsó mérésnél már 2000 g-os volt a mi piciként. Hurrá, ez már döfi.
Eljött az utolsó ultrahangos vizsgálat ideje. Mondtam a doktornőmnek, hogy éreztem jósló fájásokat, és picit emelkedettebb volt a vérnyomásom, de még határértéken belüli. Mire ő megnyugtatott, hogy ez már ilyenkor teljesen természetes
Ott is mértek vérnyomást, magas volt, de a másodszori mérés eredménye már határérték alatt. Ezt írták be a mkp-ba. Azt mondta teljesen elégedett az értékeimmel, minden a legnagyobb rendben és ha felmenne a vérnyomásom, akkor menjek be a kórházba ott adnak rá gyógyszert.
Megkaptuk a babacsomagokat, izgatottan nézegettük végig férjemmel, mi mindent kaptunk.
Aztán következő nap Glamour-napozás volt, igaz kissé elfáradtunk de, este még leugrottunk a drogériába, hogy megvegyünk mindenből 2-3 hónapnyit, hisz úgy sem lesz időnk vásárolgatni, ha megérkezik a kis csöppségünk.
Este már nagyon elfáradtam, jöttek megint a jósló fájások, és a vérnyomásom is a határértéken volt. Megbeszéltük a férjemmel, ha másnap reggel se rendeződik, akkor elmegyünk a kórhiba gyógyszerért.
Eljött a másnap reggel még mindig 140/90. Irány a kórház. Még írtam egy sms-t apumnak, hogy lehet hogy késni fogunk bátyám eljegyzési bulijáról, de sietünk.
A kórházban elmondtam a szülésznőnek, hogy mi a probléma, és hogy legyen szíves valami gyógyszert felírni.
Rendben van, de CTG-n megnézi, hogy mi a helyzet odabenn a picivel. Előtte gyors vizelet teszt, pici fehérje van benn.
Nem hallja a szívhangot de hívja az ügyeletes doktornőt és uh-n megnézi, biztos elbújt a kis huncut.
Megnéztek uh-n, közben telefon, hogy sürgősen el kell mennie, rögtön jön. Bejött egy másik doktornő, ő folytatta a vizsgálatot:
Igen itt a fej, a kis pocak…
Majd elkomorodott a tekintete, Herr Bors Frau Bors… nincs szívhang, nem látok semmilyen életjelenséget, meghalt a kisbabájuk, nagyon sajnálom.
Lezsibbadtunk, a férjem nem hitte el először, én csak ismételgettem, hogy nem-nem-nem az nem lehet. Kiestünk a világból, és átkerültünk egy sötét mély verembe, amiből kétségbeesetten próbáltunk kimenekülni, de nem volt kiút. Összecsaptak a fejünk fölött a hullámok. Nem volt többé idő számunkra.
Mi a következő lépés? kérdeztem. Meg kell szülni a kisbabát -mondta-, újra megfordult velem a világ, azt hittük császárral azonnal kiveszik, ehelyett még bent van a mi kicsikénk.
Férjem hazament a cuccaimért, addig megkaptam a két tablettát amivel indultunk, furcsa 6 szögletű volt, lenyeltem, és szinte egyből jöttek a fájások. Visszaért hozzám a férjem, addigra már elég fájdalmasak voltak az összehúzódások, kértem nézze mennyi idő telik el közöttük… fél perc, mondta.
Megjelent a doktornő félig ki voltam már tágulva, kértem fájdalom csillapítót, és beszéltünk az epidurálról is, de annyira gyorsan történt minden, hogy nem volt már rá idő.
Hirtelen a szülőszobán találtuk magunkat, az én drága párom jobb kezével szorította a kezemet, a másik kezével törölgette a homlokomat és a számat.
Ott ült az ágyamon a szülésznő, akit később elneveztünk pufi-Sonjának, olyan bátorító volt. Pontosan elmondta, hogy mit csináljak, és két tolással meg is született a kislányunk, Jelina 2014. október 11-én a 36. héten 1740 g-al 47 cm-el.
Gyönyörű volt, egy teljesen fejlett babuci, hosszú nyuszi tappancsokkal, édes kis kezekkel, rövid sötét hajacskával.
Sírtunk mind ketten, volt bennünk a szülés alatt egy hajszálnyi remény, hogy talán tévedtek, és felsír, de csendes maradt a szoba.
Pufi-Sonja hagyott nekünk időt, azt mondta később visszajön, nem zavar minket a megismerés perceiben.
Ott tartottuk a kezünkben és nem hittük el, hogy nem él, hiszen még meleg volt, olyan mintha aludna.
Rengeteg képet csináltunk, és két videót is. Örökre az emlékezetünkbe akartuk Őt vésni.
Aztán elvittek összevarrni. Féltem tőle, de nem éreztem semmit. Aztán visszamentem a kis családomhoz, ők a szoptató szobában vártak rám. Ott volt a férjem, karjában egy kis kosárkába fektetve a felöltöztetett babánkkal. Lassan kezdtünk ráeszmélni mi történik velünk. Kezünkbe vettük simogattuk, puszilgattuk, és örökre a szívünkbe zártuk.
Majdnem egy órát tölthettünk vele, és mélységesen hálásak vagyunk ezért az eisenstadt-i kórház dolgozóinak. Emberségessé, elviselhetőbbé tették azokat a pillanatokat, amire soha nem számított az ember, és úthengerként ment végig rajtunk.
Egy hete hogy eltemettük a kislányunkat, talán még mindig nem ébredtünk fel ebből a ködös, nyomasztó álomból. De soha nem adjuk fel! Kitartunk és harcolunk, akkor is küzdünk ha csak távoli a remény!
Mindenkit sok-sok szeretettel ölelnek Bors-Módos Jelina szülei
Ha gyertyát szeretnél gyújtani Bors-Módos Jelináért, kattints ide!