Az UNIVERZUM, a TÉR és az IDŐ – Petriksanyi Aggodalmai
október 28, 2017 november 22, 2018 gyurazsolt	Comment(0)
Az űrkutatás szakemberei szerint az UNIVERZUM története (a kozmikus időszámítás) mintegy 14 milliárd évvel ezelőtt egy központi helyen végbement ŐSROBBANÁSSAL (a NAGY BUMMAL) kezdődött.
A robbanás előtt a VILÁGŰR és annak összes alkotóeleme egy nagyon szűk térben (egy pontban?) sűrűsödött össze, majd a robbanás után elkezdett szupergyorsan tágulni, és ez a fo­lyamat a mai napig tart.
Egy másik szakvélemény szerint az UNIVERZUM-nak nem volt anyaga, „csak” egy nagyon szűk térben (egy pontban?) összesűrűsödött energiahalmaza (kozmikus háttérsugárzás), melynek hőmérséklete elérte a sokezer milliárd °C fokot. A robbanás után ez az energiahalmaz tágulni kezdett, és igen gyorsan átalakult anyaggá. De előtte megjelent a gravitáció.
Ez azért is ellentmondásos, mert a gravitációt, másnéven tömegvonzást, nagy tömegű anyagi jellegű égitestek okozzák. Tehát az energiahalmaz nem kelthetett gravitációt, csak azután, hogy már átalakult anyaggá. Ha valóban megtörtént ez a részletesen elképzelt „ősrobbanás”, akkor ez valószínűleg nem egyetlen és egyedi eset volt, hanem a végtelen IDŐ-ben és TÉR-ben már sokszor lejátszódott események egyike. De az is lehet, hogy a végtelen KOZMOSZ-nak csak az általunk látható egyik parányi régiójában történt „ősrobbanás” utóhatását észleljük.
Az, hogy az ŐSROBBANÁS káoszában energiahalmaz sűrűsödik össze, és nagy nyomáson, valamint magas hőmérsékleten átalakul anyaggá, ezt Albert Einstein már 1905-ben fel­is­merte, miszerint az anyag az energia egyik formájának tekinthető.
Ez az „ŐSANYAG” az egységnyi atomtömegű hidrogén, mely a csillagokban magfúziós folyamatok során héliummá egyesül, eközben fény-, hő- és egyéb energiát termel. Ezek a csillagok (Napok), miután kimerült az „üzemanyaguk”, megsemmisülnek, és az energiahalmazuk a következő „ősrobbanás”során újra anyaggá sűrűsödik: részben az egységnyi atomtömegű hidrogénné, mely később a csillagok alapanyaga lesz, részben a nagyobb atomtömegű elemekké, melyek a kozmikus por- és gázfelhőket alkotják. Ezekből alakulnak ki a a szilárd és gáznemű égitestek, aszterodiák, üstökösök. A szakemberek jelenleg több milliárd bolygóról beszélnek, de ez korlátozott gondolkodásmódra vall, mert a végtelen méretű UNIVERZUM-ban megszámlálhatatlanul sok az égitest.
Ez az energia-anyag-energia átalakulás csak egyetlen ciklus, mely a végtelen IDŐ-ben és TÉR-ben folytonosan ismétlődik.
Szerintem hibás az a szemlélet, mely szerint tudósaink csak egyetlen ciklusban gondolkodnak, és azt a bizonyos egyetlen ősrobbanást, valamint az utána általunk észlelt „tágulást” az egész KOZMOSZ-ra vonatkoztatják. Ez azért nem állja meg a helyét, mert a KOZMOSZ különböző korú csillagai nem egyszerre merülnek ki, és galaxisonként sokfelé és más-más időben kelet­kezhet az összegyűlt energiahalmazból ősrobbanás, valamint a kaotikusan viselkedő „fekete lyuk”. Az „egyetlen” és „központi helyen” végbement ősrobbanás elmélete abszurd és primitív, mert:
Ha az UNIVERZUM életkora 14 milliárd év, akkor mi volt előtte? Semmi? És mi az a semmi? Egy másik KOZMOSZ? (antikozmosz) És az a végtelen mennyiségű és tömegű égitest és energiahalmaz miből született??? Az ilyen vélemények azt sugallják, hogy ha volt kezdet, akkor lesz vég is. Mégis, hová fog eltűnni az ŰR végtelen anyaga és ener­gi­ája? Egy „varázsló” keze van a dologban, vagy mindez csak álom és nincs is anyagi világ, csak a képzelet szülötte az egész? Azt hiszem, a saját bőrünkön tapasztaljuk, hogy ez nem képzelet és az egész UNIVERZUM-kormeghatározás csak a VILÁGŰR porszem­nyi Homo Sapiens-ének az ostoba agyréme. Az anyag és energia mindig volt és örökké lesz. Azt, hogy évmilliárdos ciklusokkal folyton átalakul, a mi rövidke életünkben aligha tapasztalhatjuk.
Az a „szakvélemény”, hogy az ősrobbanás egy központi helyen történt, szintén tarthatatlan, mert központja csak egy elhatárolt térnek van, az UNIVERZUM pedig határtalan és végtelen.
Az is „szakvélemény”, hogy az UNIVERZUM tágul. Stephen Hawking az 1970-es években a „fekete lyukak” kapcsán úgy nyilatkozott, hogy a mi „zárt” világegyetemünk tágul (hová tágul és mitől zárt?), és az örökké tartó tágulás esetén a KOZMOSZ végtelen nagyra nőhet, a fekete lyukak elpárolognak, a KOZMOSZ pedig szétspriccel a végtelenbe.
Ez is furcsa gondolkodás, mert tágulni csak olyan tér, vagy anyag tud, amelynek határai vannak. Ezek szerint a „zárt” VILÁGŰR-nek vannak határai? És mi van a határon túl? Egy másik UNIVERZUM, egy senkiföldje-szerű tér, egy antivilág, vagy egy másik dimenzió? Lehet, hogy a GRIMM-mesék birodalma ott található?
Azt hiszem, akkor alhatunk nyugodtan, ha tudatában vagyunk annak, hogy UNIVERZUM-unk végtelen és határtalan. Csak azt nem értem, hogy a drága pénzen működő űrkutatás miért terjeszt ilyen és ehhez hasonló blődségeket. Elgondolom, hogy ha ezt a rengeteg anyagi és szellemi energiát Földünk megmentésére fordíthatnánk, akkor nem kellene az elkerülhetetlen klímapusztulás felé rohannunk, és legalább lelassítva a folyamatot, az utódainknak és maradna némi élettér.
Ha a „szakvélemény” szerint minden (az egész űrtörténelem) a 14 milliárd évvel ezelőtti nagy ősrobbanással kezdődött, akkor előtte nem volt időszámítás, és nem létezett az IDŐ?, pedig a korábbi összesűrűsödéshez is idő kellett.
Ezt tehát úgy kell értelmeznünk, hogy az ősrobbanás pillanatában elindult az idő, és ez – szerencsére – a mai napig tart, de lehet, hogy bármikor leállhat? (és akkor minden megmerevedik, mint a mesében?) Jó lenne, ha ezt az időleállást „szakembereink” előre jeleznék, hogy legalább lelkileg felkészülhessünk rá, de lehetőleg precízebben, mint ahogy az egykori MAJA-csillagászok szoktak világvégét jósolni.
Nemrég terjedt el a híre annak, hogy az amerikai CORNELL Egyetem tudósai eltüntették az IDŐ-ből a másodperc negyven billiomod részét. Biztosan sokba került az a kísérlet, de van rá remény, hogy a jövőben a kudarcos időket majd törölni tudjuk (???).
Ezzel az idő-fogalommal mindig gondban vagyok, mert nem tudom felfogni, hogy az általam nagyra tartott EINSTEIN professzor az idő fogalmával foglalkozva hogyan jutott arra a következtetésre, hogy egy űrjárműben száguldó emberek a fénysebességhez (300.000 km/sec) közeledve azt fogják tapasztalni, hogy lelassul az idő. Ebből talán az is következhet, hogy a fénysebességet elérve, esetleg túllépve azt, megáll az idő, sőt még olyan is előfordulhat, hogy visszafordul az időszámítás. Lehet, hogy hamarosan megvalósul az időutazás (vissza a történelembe), és ezzel itt-ott belenyúlva a korábbi eseményekbe egy jobb jelenkort tudnánk produkálni.
Vannak ennél még furcsább „szakvélemények”, miszerint a fekete lyukban az idő megszűnik, megáll, a TÉR és az IDŐ értelmét veszti (a tér-idő elgörbül). Úgy vélik, hogy ezek a fekete lyukak a GALAXISOK központjában vannak, és rajtuk keresztül át lehet jutni egy párhuzamos univerzumba.
Képtelenségnek tűnik, hogy az IDŐ általunk manipulálható lenne, mert az eddigi tapasztalatok és mérések mindig azt igazolták, hogy az idő múlása mindentől független és abszolút jelenség, az események történésének stabil kísérője, háttere, melynek nem volt kezdete, nem állt meg, nem sűrűsödött össze és örökkévaló a maga egyenletes, megszokott tempójával.
Sokkal reálisabbnak tűnik az az eszmefuttatás, miszerint az örökkévaló és végtelen méretű TÉR-nek hűséges társa az IDŐ, mely végtelenített filmszalagként rögzíti a szerves és szervetlen világ eseményeit és történéseit. Az IDŐ a maga megszokott tempójával megállíthatatlanul múlik, halad a végtelenből a végtelenbe, mint egy vezető nélküli úthenger, megfoghatatlanul és észlelhetetlenül, ezért befolyásolni lehetetlen. És mivel az egész világmindenségre kiható univerzális tényező, ezért a leállításának, vagy a lassításának még a gondolatára is kár pénzt és időt pocsékolni.
Ha az IDŐ megállna, akkor valószínű, hogy megmerevednének az események: megszűnne a szél, az esőcsepp a levegőben lebegne és leállna a Föld forgása-keringése, stb.
Az IDŐ életünk értékes velejárója, amivel ajánlatos takarékosan és beosztással bánni. Ezt bi­zonyítja, hogy az EMBER már ősidők óta méri, beosztja az IDŐ múlását. Kezdetben a napsugárzás árnyékával működő napórával, homokórával, később rugós, vagy ingás mechanikus órákkal, ma pedig elektromos, elektronikus, vagy atomórákkal.
Az időegységeket mindig a Földnek a Naphoz viszonyított helyzete adta, így az 1 év az az időegység, amely alatt a Föld egyszer megkerüli a napot. Ezalatt a Föld saját tengelye körül kereken 365-ször fordul meg. Az egyszeri tengelykörüli fordulat ideje az 1 nap, melyet nem tudni, milyen megfontolásból 24 órára osztottak (egyszerűbb lett volna a 10-es számrendszert választani). 1 óra az az időegység, mely az 1 nap 24-ed része. Az 1 nap 24 órája tehát 12 órás nappalból és 12 órás éjszakából áll. Az 1 óra időegységet 60 percre osztották, és minden perc 60 másodpercből áll. Ez még kisebb egységekre osztható.
Mérhetetlen butaság azt állítani, hogy a Föld nevű bolygó parányi lénye, a Homo Sapiens, bá­mulatos intelligenciája ellenére is, befolyásolni tudná a végtelen nagy UNIVERZUM-hoz kö­tődő idő múlását. Lehet, hogy egy kísérleti laboratórium tudósai számára ott helyben „megállt” az IDŐ, és ők ezt érzéki csalódásként, vagy a műszerek állásából meggyőződéssel hiszik, de a külvilág ezt soha nem fogja észlelni.
Szerintem az einsteini időrövidülés a sebesen száguldó űrhajóban is csak „relatív” érzéki csalódás, mert, ha az utasok között jó a hangulat, akkor viszonylag (relatíve) gyorsabban múlatják az időt (jól mulatnak). Ha unatkoznak, akkor relatíve lassabban telik az idő. Egyébként az ember életében is észlelhető ilyen viszonylagos „időzavar”. Ugyanis, amíg fiatalok vagyunk, az élet sodrásában sok új eseményen vergődünk keresztül, ami leköti a figyelmünket, és ez azt a látszatot kelti, mintha lassabban múlna az IDŐ. Az eseménytelenebb öregkorban viszont az IDŐ látszólagos felgyorsulását észleljük. Ha az IDŐ múlását befolyásolni vagy megállítani tudnánk, akkor:
Ez az egész UNIVERZUM égitestjeinek ciklikusságát és mozgástörvényeit felborítaná, mert ha a különböző sebességgel mozgó és gyorsuló égitesteken az idő múlása nem azonos mértékben történik, akkor annak a KOZMOSZ-ban kiszámíthatatlan idő-ano­má­liát és ütközési katasztrófát kellene okoznia. Ezt pedig nem észleljük.
A lakható bolygók élővilágának időrendjét megzavarná.
c) Ezzel egy önkényeskedő, felelőtlen „tudós” mérhetetlen károkat okozhatna az egész MINDENSÉG-nek.
d) Minden és mindenki lebénulna, és nem lenne, aki újra indíthatná az IDŐ-t. Még szerencse, hogy az amerikai CORNELL Egyetem tudósainak nemrég sikerült „megúszniuk” az IDŐ-vel való kacérkodást, mert különben még most is „időtlenkednének”.
Feltételezhető, hogy az UNIVERZUM-nak az ilyen csínytevések ellen örök idők óta létezik valamilyen immunitása, önvédekező rendszere, ezért az IDŐ manipulálása eleve reménytelen próbálkozás. Lehet, hogy más bolygók értelmes lényei is kísérleteztek ilyesmivel, de eddig nem észleltük, hogy nekik is sikerült volna. Az IDŐ olyan, mint egy óriás futószalag, amelynek mindannyian utasai vagyunk. Ezt megállítani lehetetlen, mert nincsen kapcsolója. Megszabadulni róla olyan valószínűtlenség, mint az egykori mesebeli Münchhausen báró esete volt, aki saját hajánál fogva húzta ki magát a mocsárból.
Van olyan elmélet, hogy az IDŐ nem más, mint a negyedik dimenzió. Nem értem, hogy hogyan lehet a megfoghatatlan és abszurd időt besorolni a térbeli kiterjedések fajtái közé. Ha viszont az általunk nem észlelhető „antivilágot” értik a negyedik dimenzió (és az IDŐ) alatt, akkor ez is sántít, mert az IDŐ itt van a mi világunkban és lerázhatatlanul körülvesz bennünket.Az időutazó EMBERISÉG érdeke az, hogy ne az IDŐ leállításával, hanem a földi klíma rohamos pusztításának legalább a lassításával foglalkozzanak tudósaink. Ez sürgős és közhasznú feladat lenne mindannyiunk számára.
Egy mai tudós, ha nem tud zavarosabbat produkálni az einsteini „sebesség-idő” elméletnél, akkor hallgatólagosan elfogadja azt. Csak olyan személyek bírálhatják, akiknek nincs egzisz­tenciálisan veszteni valójuk, vagy még nagyobb képtelenséget bátorkodnak kitalálni.
Pl.: Einstein relativitás-elméletének következményeként adódik, hogy a fénysebességnél nagyobb sebesség nem létezhet. A jelenlegi tudományos „szakvélemény” ezt cáfolja azzal, hogy a galaxisokat összetartó „sötét anyag” gravitációja ellen működő „sötét energia” a fényénél nagyobb sebességgel robbanthatja szét a csillaghalmazokat.
Egy másik Einstein-elmélet szerint egy test tömege a sebesség növekedésével megnövekszik, vagyis a test mozgási energiája tömeggé alakulhat át.
Ez is képtelenség, mert az anyag és energia megmaradásának fizikai törvénye szerint mindkettő nem növekedhet, csak az egyik a másik rovására. Ha tehát növekszik a sebesség, akkor az lenne a logikus, hogy a mozgási energia a test tömegét csökkentse. De ez sem igazolható.
Eddigi tapasztalataink szerint a sebesség növelésével a test inerciája (tehetetlensége) fog növekedni, a tömege pedig abszolút állandó marad. Ez nem tévesztendő össze azzal az einsteini felismeréssel, hogy az ősrobbanások káoszában az energiahalmazokból anyag születhetik. De a születendő anyag növekedése itt is az energiahalmaz rovására történik.
Az UNIVERZUM keletkezésével kapcsolatos legfrissebb szakvélemények még mindig azt ál­lítják, hogy a „kezdeti” kaotikus viszonyok között született égitestek szabálytalanul, kiszámíthatatlanul mozogtak, egymásba ütköztek és akkor alakult ki a mai „rendezett” végső állapotot. Ezek szerint a kezdeti káosz után most viszonylagos nyugalom van? Ez nem igaz, mert:
– Pl. a mi Naprendszerünk sem a „kezdetben” született a káoszból és fejlődött a jelenlegi nem végső állapotáig. Ez csak egy végtelen kis epizódja volt az UNIVERZUM folyton változó eseményeinek.
– Ma sincs nyugalom, csak a mi emberi időléptékünk és szűk látókörünk ezt úgy érzékeli. Az átalakulás most is folyik ugyanúgy, mint a „kezdeti” kaotikus viszonyok között. Ugyanis nem volt „kezdet” és nem lesz „végső állapot”. A térben és időben végtelen folytonosság uralkodik.
– A mi földi békés (?) nyugalmunkat is bármikor megzavarhatja egy vagy több, a Nap­rendszerünkbe tévedő idegen égitest. A „bármikor” időhatározót nem emberi mércével, hanem a végtelen UNIVERZUM-ban uralkodó tér- és időviszonyokkal kell értelmezni, ami lehet 1-2 év, de lehet több milliárd év is.
– A realitás az, hogy ez a kozmikus változás örökkétartó és kiszámíthatatlan, de nekünk örülnünk kellene annak, hogy földi jelenünk a kozmikus viszonyokat nézve elviselhető és élhető. De ezt az élhető jelent a technikai civilizáció fokozottan szennyezi és vissza­fordíthatatlanul pusztítja. Egy esetleges kozmikus katasztrófát nem, de a földi klíma­rombolást még megfékezhetnénk, mert ha nem tesszük, akkor ezzel biztosan és gyorsan elpusztítjuk csodálatos földi civilizációnkat.
Olyan szakvélemények is léteznek, hogy csillagászaink az ŰR távoli pontjain bizonyos erők hatására térgörbülést észlelnek.
Már a XX. század elején Einstein és bizonyos csillagászok véleménye szerint is a TÉR nem közönséges háromdimenziós dobozként viselkedik, hanem a gravitáció által „görbül”. (minek a gravitációja által?)
Szerintem ez is abszurd dolog, mert a TÉR (az ÉTER) maga láthatatlan, megfoghatatlan és csak hordozója, kerete az UNIVERZUM anyag- és energiahalmazainak. Amikor szakembereink térgörbülést tapasztalnak, akkor – szerintem – a TÉR-ben lévő anyagi részecskék, vagy hullámjelenségek elhajlását, görbülését észlelik. Ha ugyanis a TÉR elhajlana, akkor mögötte „térvákuum”, előtte pedig „térsűrűség” keletkezne. És akkor mi töltené be a térvákuum helyét? „SEMMI”? És mi az a „SEMMI”? Vagy talán odatódulna máshonnan a TÉR? De akkor a TÉR mozog és hömpölyög? Egyébként görbülni csak olyan testek szoktak, amelyeknek határai vannak (pl. anyaglemez). De a TÉR határtalan, anyagtalan és végtelen!
Egy újabb dilemma: Ha a TÉR görbülne, sőt hullámozna, akkor a benne lévő szabályosan és törvényszerűen mozgó égitestek összeütköznének és ez kozmikus katasztrófát eredményezne ugyanúgy, mintha nálunk, a közúti forgalomban az úttest hullámozni vagy görbülni kezdene. De ugye, a KOZMOSZ-ban, vagy akár a mi Naprendszerünkben ilyesmit nem észlelünk?
Mindez nagyon zavaros és – szerintem – az IDŐ-höz hasonlóan a TÉR is mindentől független, abszolút jelenség, amely nem görbül és nem zsugorodik a Föld csillagászainak fantáziája szerint, hanem az IDŐ örökkévalósága óta hordozza és magában foglalja a szintén végtelen és határtalan UNIVERZUM örökké változó és mozgó anyag- és energiahalmazát. A földi élet „csúcsproduktumára”, a Homo Sapiens-re jellemző, hogy mérhetetlen kapzsiságával és hataloméhségével a végtelen UNIVERZUM működésének törvényeit is szeretné szabályozni és uralni.
Amit a sok pénzbe kerülő űrkutatás a mai legmodernebb technikai eszközökkel észlel, az a határtalan UNIVERZUM-nak csak egy végtelen kis szektora, amiről nagyképűen és felelőtlenül az EGÉSZ-re vonatkoztat egy kicsi bolygó értelmes lénye.
A KOZMOSZ méreteit nem szabad úgy leírni, hogy az „nagy”. Helyesebb úgy jellemezni, hogy végtelen, határtalan és időtlen. Akkor pedig nincsenek méretei és nincs életkora. Tehát sem a TÉR-rel, sem az IDŐ-vel nem manipulálhatunk.
Nem szabadna megtörténnie, hogy bizonyos amatőr-szintű „tudósok” felelőtlen, zavaros, népbutító elméleteket terjesszenek a végtelen, és számunkra áttekinthetetlen UNIVERZUM életkorát, méreteit és mozgástörvényeit illetően.
Ezek a „tudóskák” valószínűleg összekeverik a meseirodalmat a drága pénzen működtetett űrkutatás tudományával, amikor meggyőződéssel állítják, hogy – szerintük – léteznek a miénkkel „párhuzamos” univerzumok, illetve extra dimenziók (ezek itt vannak körülöttünk, csak láthatatlanok). Ezekbe a „féregjáratokon” keresztül menekülhet át a földi élettér elpusztulása után az EMBERISÉG maradványa. Ez, persze, csak akkor sikerülhet, ha előzőleg különleges lézerrel lyukat égetünk a TÉR-IDŐ-ben. Ilyen kísérletek, állítólag, már folynak (???).
A baj ott kezdődött, hogy a mai „civilizált” világban már nem divat a népi-nemzeti kul­turális hagyományok tisztelete. A modern fiatalság NYUGAT felé kacsingat, és az onnan áradó kulturális szennyáradat bűvöletében él (elnézést a kevés kivételtől).
Az Andersen-, Grimm- és népmesék is kimentek a divatból, helyettük az UNIVERZUM-mesék a menők, melyek mindig így kezdődnek, hogy: „Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ősrobbanás, amikor elindult a kozmikus időszámítás és a „semmiből” kialakult a VILÁGMINDENSÉG.”
Az ősrobbanás előtt tehát az időtlenség és az anyagtalanság uralkodott, de – szerencsére – ma már minden a helyén van. Vannak kvazárok és fekete lyukak – igaz, hogy több milliárd fényévre tőlünk – de ez nagyon izgalmas, tanulságos és divatos téma. Nekünk ma már ezzel kell beérnünk, ugyanis a mai modern embernek haladnia kell a kor kozmikus kultúrájával, és nem ragadhat bele a pusztuló földi klíma elcsépelt és unalmas posványába, miszerint kár aggódni a pusztuló bolygó miatt, hiszen „még sosem volt úgy, hogy valahogy ne lett volna”.
Pedig „valahogy” – úgy tűnik – nem lesz jövőnk, ha a kozmikus mesevilágból nem váltunk át a földi valóságra, mely az egyre fokozódó környezeti és erkölcsi leépülés, valamint a fegyverkezési agresszió következtében a katasztrófa felé rohan.
Lehet, hogy nemcsak a politikát, de a tudományt is eszement őrültek fogják a jövőben manipulálni? Hát idáig süllyedt ez a kreatív agyú Homo Sapiens!?
Ébredj föl már EMBERISÉG!!!
Mostanában terjedni kezd az a hamis és gyerekesen naív ábránd, hogy Földünk klímapusztulása után „átköltözhetünk” egy másik égitestre. A jelenlegi kutatások erre legalkalmasabbnak tartják a Holdat, vagy a Mars bolygót. Ezek a kutatások nagyon sok pénzbe kerülnek, és bűnös módon félrevezetik a közvéleményt, mert:
a fenti égitestekre való költözés nagyon drága, körülményes és veszélyes. Főleg a Mars-utazás okoz gondot, ahová legalább 10 km/s (36000 km/óra) sebességgel több hónap alatt lehetne megérkezni.
Az emberi lét fenntartásához szükség van édes vízre, a földihez hasonló összetételű levegőre, +20°C átlaghőmérsékletre, amit egyik égitest sem garantál.
A Föld légköre, ózonrétege, mágneses tere megóv a kozmikus és egyéb káros sugárzásoktól, növény- és állatvilága táplál minket, a modern technikai civilizáció pedig komfortot biztosít, ami máshol elképzelhetetlen.
Ha valaha egy kisebb kolónia megtelepedne ezeken a helyeken, annak utaztatása és létfenntartása életveszélyes és rendkívül drága lenne, amit csak gazdag kalandvágyók engedhetnének meg maguknak. Nevetséges és káros az átköltözés témájával foglalkozni és a kutatásra pénzt költeni, ehelyett csodálatos Földünk természeti klímájának további pusztulását kellene megállítani, vagy legalább lassítani.
Ez a biztos jövőnk záloga!
Egyébként dícséretre méltóak az űrkutatás azirányú munkái, melyekkel Naprendszerünk történetéről és bolygóiról csodálatos szondáikkal már eddig is sok hasznos információt gyűjtöttek, de a távolabbi végtelenség világával túlzottan foglalkozni – szerintem – fölösleges pénzkidobás. Ehelyett saját élőhelyünk, a FÖLD pusztulását kellene minden módon lelassítanunk, még akkor is, ha sejthető, hogy ez a pusztulás elkerülhetetlen.
Ami a Naprendszerünk jövőjét illeti, az kiszámítható, hogy néhány milliárd év múlva a mi Napunk a fűtőanyagának kimerülése következtében megsemmisül. Az általa addig kibocsátott energia más energiák halmazaival együtt valahol összesűrűsödik, és egy újabb ősrobbanással gazdagítja a „Nagy Bummok” folytonosan kialakuló végtelen sorát, melynek folyamán az energiahalmazok újra anyaggá alakulnak.
A Nap megsemmisülése és gravitációs pályán tartásának megszűnése után az épen maradt bolygói szétszélednek a Világűrben, ahol részben elpusztulnak, de lehet, hogy egy másik Naprendszer befogadja őket.
A KOZMOSZ eszelős kutatásának bűvöletében intézetek sora óriás beruházással keresi a világűr keletkezésének és a „fekete lyukak” viselkedésének valószínűtlen titkait. Sok milliárd éves múlt és sok fényévnyi távolság rejtelmein gondolkodnak, ahelyett, hogy élőhelyünk, a FÖLD titkait fürkésznék, az egyre sűrűbben jelentkező légköri viharokat, földrengéseket, cunamikat előre jeleznék, vagy a földi klíma gyors pusztulásának okain és gyilkos következményein törnék a fejüket. Másrészt a világűr helyett az emberi test betegségeinek forrásait kellene nagyobb beruházással és intenzitással kutatni. A mai szupertechnika és biológiai tudás korában miért nem ismerjük a rák-beteg­ség ellenszerét, a szív- és érrendszeri betegségek okait, a cukorbaj titkait, az izületi ba­jok fájdalmainak megelőzését, az általánosan elterjedt elhízás ellenszerét, a gyógy­szer­biznisz túladagolt termékeinek káros mellékhatásait, melyek nagy hányadára nem lenne szükség, ha a betegségek valódi okait – beszélgető-kísérletező, feltáró módszerrel – hagynák felderíteni, és megelőző, kötelező szűrővizsgálatokat alkalmazni világszerte.
Nem szabadna, hogy élőhelyünkön, a Földön még ma is, a XXI. században éhezés és éhhalál létezzen. A jövedelmek igazságosabb elosztásával, a korrupció, a fegyvergyártó biznisz és a drogbiznisz üldözésével, munkahelyek létesítésével ezen sürgősen változtatni kellene.
Ha példát vennénk a keleti népek fegyelmezettségéről, egymás iránti tiszteletéről vagy a skandinávok szociális hálózatáról és mindezt a túlliberalizált nyugati világ ifjúságába is belenevelnénk, akkor reménykedni lehetne a gyűlöletmentesebb, boldogabb, békés földi jövőben.
Tagged csillagászat, idő, tér, tudomány, univerzum