Egy rendôr hátával biztosítja az ábécé falát el ne dôljön. Teszi mindezt láthatósági mellényben, hogy véletlenül se tudjon elbújni az árgus tekintetek elôl. Arcába esik a tavaszi nap csalóka sugára – kicsit modoros vagyok máma – a fényártalomtól, vak dongóra emlékeztetô szemüvege védi. Megvan, vagy százhúsz kiló. Pont annyival nehezebb, mint a vele párba osztott önkormányzati rendész könnyebb a kívánatosnál. A színen még jelen vannak eltorzult fizimiskájú emberek, akik kérdôn bámulnak a hatóság emberére, az úgynevezett szervre és ne feledkezzünk meg egy, a rendôrtôl kettô méterre, a megállni tilos jelzôtábla hatálya alatt álló kisteherautó vezetôjérôl sem, aki halálos nyugalommal tartja fel a délutáni, egyre erôsödô forgalmat. Nem lényegtelen dramaturgiai szempontból – mondom, hogy egyre giccsesebb vagyok – a csigalassúságú pakolás, amit akkor is gyorsabban végzett volna, ha nincs a közelben rendôr.
Orkánerejû szél szaggatja a lombtalan fák ágait, kavarja az útszegély mellett összegyûjtött, összekapargatott, halomban álló, de el már nem szállított port, akárcsak az üres fornettis tasakot és nylonzacskót.
A szervet és a vele szimbiózisban élô, mûködô, pontosabban nem mûködô önkormányzati rendészt mindez a legkevésbé sem rendíti meg, de nem hiába nézték végig egykor a Winettou és a Vasember valamennyi részét, széles vásznon.
A pampák bikái, a prérik farkasai és a rónák pingvinjei ôk. Nem ismerik a kímélet keresztényi erényét és a szabálysértési törvénykönyvet sem.
De nem is ezért fizetik ôket, hiszen az ô feladatuk a lakosság szubjektív biztonságérzetének megerôsítése és hol tudja az a lakosság – egyáltalán ki az a lakosság – hogy mi az a szabálysértés. Nekik azt nem kell tudni, nekik csak a bírságot - ahogy ôk nevezik, büntetést - kell serényen fizetniük és jelen esetben a szenteket szidni a lépésben történô döcögés miatt.
Nekik nem kell észrevenni történetünk fôszereplôjét sem, az öntudatlanul, félig a falnak támaszkodva – más okból, mint a szerv esetében – de nagyobbrészt a hideg földön heverve, a gravitációnak magát megadó embert a szerv és természetesen a szimbiózistársa - amennyiben ilyen szó létezik - lábától pár centiméterre, a torz fizimiskájú, ámde a szerven tehetetlenségét számon kérô alakoktól negyed méterre.
Az én szubjektív és objektív (csak azért írtam le mindkét szót, hogy látszódjon milyen mûvelt is vagyok) biztonságérzetem nemhogy megszilárdult, hanem belém is keményedett, de olyannyira, hogy le sem tudtam ezzel a látvánnyal és a látvány által gerjedt indulataimmal feküdnöm. Este.
De úgy kell nekem, sôt pimasz leszek: így kell nekünk lefekvési képességtôl függetlenül!