MeseCsoki - Fairytale Chocolate: 2017
Meglátogattak minket a szülei, és az ő tiszteletükre készült ez a mousse, ami persze gyorsan elfogyott a vacsora végén :D Hozzávalók (4 főre):
Van az úgy, hogy az ember bemegy a munkahelyére, gyanútlanul berak valami chillout zenét, mondjuk Mike Oldfield-től a Sailinget, és hoppá, szembetalálja magát az ifjú Freddie Mercuryval! Aztán persze nincs megállás, meló helyett addig kutat, míg ki nem deríti, hogy a fiatalember a The Struts nevű banda énekese, azután pedig egy héten keresztül rongyosra hallgatja a dalaikat, mert egyszerűen addiktív a zenéjük.
Youtube kommentekben sokféle zengzetes hasonlatot lehet olvasni róluk, úgy mint: az új Queen; Luke, az énekes mint Freddie, Mick Jagger, Steven Tyler, David Bowie, és így tovább. Nekem elég annyi, hogy a srácok igyekeznek egyik kedvenc zenei zsáneremet, a 70-es évek glam rockját visszahozni, ami igazán dicséretes dolog tőlük, manapság sajnos nem vagyunk elkényeztetve ilyen téren. Na és milyen érzés volt azt olvasni, hogy Luke színpadi kosztümjeit Zandra Rhodes tervezi?! Oh yeah!
Luke az a fajta frontember, akire egy rockegyüttesnek szüksége van: stílusos, karizmatikus, mosolygós, a hangja odavág, nem lehet nem szeretni! A The Struts dalai pedig a legborúsabb napot is képesek feldobni: hajat-szélben-lobogtatós, táncra-ingerlő, kocsiban-letekert-ablak-mellett-hallgatós, felpörgetős dalok, muszáj repeaten hallgatni őket!
Na persze, hogy csokikészítésre inspiráltak...:D A cél az volt, hogy minél tiritarkább, csillogóbb, és ízében is figyelemfelkeltő csoki készüljön :))
A The Struts tiszteletére itt a glam rock csoki, badumm-tss!
150 gr magozott meggy
10-12 szem pezsgős cukor (eredetileg robbanós cukrot akartam, de sehol nem lehetett kapni, így fizzy pez maradt helyette :D)
4-5 csipet gyömbér
0,2 dl meggypálinka 6 gr tortazselé (egy kis zacskó fele)
maradék transzferfóliák, csillámzselé, cukordíszek, lüszterpor
A maradék transzferfóliákat méretre vágom és beteszem a mágneses csokiformába.
Temperálom a tejcsokit, elkészítem a csokiburkokat. Miután megszilárdultak, apróra tört pezsgős cukrot teszek beléjük.
Most jöhet a meggyzselé: a meggyeket összeturmixolom és átszűröm egy szitán, míg sima meggylét kapok. Hozzáadok két kiskanál cukrot és gyömbért, míg az íze egészen karakteres csípős-savanykás nem lesz. Felforralom a zseléporral, végül hozzákeverem a pálinkát. Amikor a zselé kihűl, kiskanállal a csokiburkokba adagolom. Hűtöm egy pár percig, temperálom a maradék csokit, és lezárom a bonbonokat. Miután kiszedem őket a bonbonformából, azokat, amelyeket nem transzferfóliával díszítettem, megkenem egy kis csokival, és cukordíszeket ragasztok rájuk, lüszterporral, vagy ehető csillámzselével dekorálom őket.
It happens that one goes to work, guilelessly puts in some chillout music, for instance Sailing from Mike Oldfield and boom, finds herself eye to eye with the young Freddie Mercury! Then there's no stopping, instead of working, she is researching until she finds out that the young man is the singer of a band called The Struts and then for a week she's listening to their songs on repeat because they are addictive!
In Youtube comments a lot of pompous metaphors, such as: they are the new Queen; Luke, the singer is like Freddie, Mick Jagger, Steven Tyler, David Bowie etc. For me it is enough that the guys are trying to bring back one of my favourite musical genres, 70s glam rock, which is praiseworthy as we are not spoiled nowadays with such music. And how does it feel to read that Luke's stage costumes are designed by Zandra Rhodes?! Oh yeah!
Luke is the kind of frontman that a rock band needs: he has style, charisma, smile on his face and his voice is superb, it's impossible not to love him! The songs of The Struts can cheer up even the gloomiest days: they are hair-in-the-wind, inspiring-to-dance, listening-while-driving type of songs!
And of course they inspired me to make chocolate...:D My aim was to make a colourful, glittering bonbons whose flavour also strikes :))
So in honor of The Struts, here is the glam rock chocolate, badumm-tss!
150 gr sour cherry
10-12 pieces of fizzy candy 4-5 pinches of ginger
2 small spoons of sugar
0,2 dl cherry palinka (or any other drink that contains at least 45% alcohol)
6 gr jelly powder
leftover transfer sheets, glitter jelly, candies
I cut the leftover transfer sheets to size and I put them in the magnetic mould.
I temper the milk chocolate, I prepare the bonbon shells. After they get solid, I put crushed fizzy candies in them.
Now comes the sour cherry jelly: I blend the cherries and sieve them until I get plain juice. I add two spoons of sugar and ginger until its flavour becomes characteristic spicy-sour. I boil it with the jelly powder, finally I mix it with palinka. When the jelly cools down, I put it in the chocolate shells with a spoon. I put them in the fridge for a while; I temper the leftover chocolate and I seal the bonbons. After I take them out of the mould, I smear a bit of chocolate on the top of those that were not decorated with transfer sheets, and I glue candies on them or I decorate them with luster dust and edible glitter jelly.
fizzy candy,
pezsgőcukorka,
I warm up the redcurrant juice, the butter and the crushed rose peppers. I add 100 gr white chocolate and I stir the mixture, finally I pour 0,1 dl champagne in it, which will zing up the ganache. I temper the dark chocolate and I fill the cavities of the mould, then I get rid of the excess. After the shells harden, I fill them with the cream and I put the mould in the fridge. When the filling sets, I seal the bonbons. I take them out of the mould and I decorate them with pieces of lyophilised cranberries: I stick them on the top with tempered chocolate.
Ez egy nosztalgikus post lesz :) Ilyenkor, a félév végén mindig abban a "szerencsés" helyzetben vagyok, hogy mint doktori hallgató (mégnemtanár-márnemdiák) elmerülhetek a vizsgáztatás örömeiben. Az eredmény általában kiábrándító, viszont a tapasztalat maga nagyon érdekes. Azt vettem észre magamon, hogy a "power position"-be kerülve kijön belőlem a vérengző vadállat, és amikor száz ember ül a nagy előadóban, és írják a dolgozatot, egyszerűen idegesít a puskázásuk. Félreértés ne essék, én magam is rengeteget puskáztam annak idején, nem ez háborít fel önmagában, hanem az, hogy ezek a mai diákok letöltik a tananyagot az okostelefonjukra, berakják a pad alá, aztán ott tapizzák, és azt hiszik, hogy a tanár meg a felügyelők nem látják. Látványos tévedés! A mi időnkben a puskázás amolyan nemes versengés volt a tanár meg a diák között (legalábbis én így éltem meg XD gondolom a tanárok nem annyira...). Mindig újabb technikákat kellett kitalálni és tökélyre fejleszteni, hogy ne vegyék észre, és a telekörmölt, különböző helyekre eldugott papírfecnik nemcsak a találékonyságot fejlesztették (:D), hanem míg leírtuk a tanulnivalót, a nagy részét meg is jegyeztük. Megtanultunk közben jegyzetelni, mert azokra a bélyegnyi papírdarabkákra bizony csak a legesleglényeg fért oda, és a kézügyességünk is fejlődött, mert kihegyezett 0.5-ös rotringheggyel írni bizony nem egyszerű mulatság. Aztán persze az első lebukás után (jobb esetben még előtte) mindenki rájött, hogy ha a bal keze nem az asztalon van, és nagyon lefelé néz, a tanár egyből rá fog jönni, hogy puskázik. Na, az okostelefonok generációja mit sem tud ezekről a dolgokról. Azt hiszik, elég betömni a pulóverükbe a telefont, és akkor már láthatatlan lesz, és á, egyáltalán nem gyanús, hogy a feje a köldökében van, és bal kézzel ezerrel görget, hogy megtalálja a digitális anyagban a keresett választ... pfff. Amúgy is utálom az okostelefonokat, de amikor ilyen látványosan semmibe veszik és hülyének nézik az embert, na attól aztán végképp felmegy bennem a pumpa.
Egyébiránt igazán nosztalgikus az egyetemen ilyen fiatalok közt lenni (nem mintha én olyan vén lennék), és eszembe juttatja, amikor tizenpár évvel ezelőtt magam is oda jártam. Mennyire más volt akkor az életem! De a nosztalgiáról szóljon inkább az alábbi történet és a zene :) Na és persze a hozzá való csoki! A minap sajtos-boros vacsorát rendeztünk otthon (mert néha jó :))), és sikerült választani hozzá egy 2014-es Tokaji Furmintot: édes, könnyű, gyümölcsös fehérbor, amit amint megízleltem, tudtam, hogy csokiba kívánkozik. Tejcsokit párosítottam hozzá, fehérrel túl édes lett volna, az étcsoki pedig ki volt zárva, nem illettek volna össze. Hozzáadtam egy kis kakukkfűmézet, ami némi fűszeres felhangot teremtett - épp csak finoman, az utóízében, bár a méz íze így is jól kijön a trüffelben. A végeredmény selymes, olvadós csokikrém, behűtve finom desszert :)
110 gr tejcsoki
0,2 dl Tokaji furmint
két kiskanál kakukkfűméz
A tejszínt felmelegítem, és összekeverem a csokival. Hozzáadom a vajat és a mézet, míg meleg, végül beleöntöm a Tokajit is, és simára keverem. Egy éjszakán át a hűtőben hagyom. Másnap kézzel kis krumplikat formázok a krémből, és kakaóporba hempergetem őket. Kis mennyiségű arany lüszterporral díszítettem őket.
A doboz csak úgy véletlenül, szinte a semmiből került elő egy
rendrakás alkalmával. Noémi lassú mozdulattal söpörte le a port a tetejéről.
Hosszan nézte a világoskék kartont, titkok rejtőjét, mielőtt letelepedett a
szőnyegre, és kibontotta. Felszínes pillantásból is látszott, hogy régi emlékek
lapulnak benne, kincsek, majdnem elfeledettek: fotók, apró-cseprő tárgyak,
préselt virág, őszi séta alkalmával gyűjtött vörös falevél…
Noémi óvatosan emelte fel a legfölső fényképet, kilencedikes
osztályképét. A fiúk szamárfület mutattak egymásnak, nyelvet öltöttek a
fotósnak, míg a lányok megilletődve ücsörögtek a kényelmetlen padokban.
Baloldalt bordó pulcsiban, álmodó arccal ült Vica, akivel később
elválaszthatatlanok lettek. Középen fülig érő szájjal vigyorgott Lili, szinte
virított a képről. És ott kucorgott ő is a hátsó sarokban, még rövid hajjal,
szende félmosollyal, az elmaradhatatlan csuklószorítóval a karján. Noémi
lerakta a fotót, és beletúrt a paksamétába.
A következő képet sokáig nézte elmerülten, pedig csak egy
aranysárga naplementét ábrázolt, gazoktól kócos domb felett. Akkor volt az
egyéves évfordulójuk, és visszatértek a helyszínre, ahol először érezték, hogy
összetartoznak. A képet ő készítette, míg Noémi a bolyhos tavaszi virágok
között válogatott, amiket később lepréselt és beragasztott a naplójába.
Újabb fényképet húzott elő, amin a levelüket hullató
juharfák alatt állt, egy halomnyi vörös levelet hajított maga fölé. Kivette a dobozból
a törékennyé száradt levelet. Tétován forgatta ujjai között, míg meg nem
állapodott a fonákjánál, amire ezüst színű festékkel pingálták: “Szerelmes
levél Danitól”. Gyorsan félretette a képpel együtt, és találomra kivett még egy
fotót a kupacból. Elmosolyodott, ahogy megpillantotta a három viháncoló
kölyköt, akik egyszerre cibálták ugyanazt a gitárt. Lili próbálta lefogni a
húrokat, Dani igyekezett volna játszani, de a másik oldalán Noémi pengetett
összevissza. Előttük tábortűz égett, felette bográcsban főtt a paprikás
csirke. Ez is egy volt Lili vidám kerti partijai közül, amin
többnyire négyen vettek részt: a szervező maga, barátja Pali, az ő haverja,
Dani és Noémi. Így visszagondolva egész természetesnek tűnt, hogy Danival
egymásra találtak. És mennyit nyúzták őt a kerti partikon, hogy játsszon! Néha
kijelentette, hogy inkább zenegéppé változik, akkor legalább az aprót zsebre
tehetné. De azért mindig elhozta a gitárt, és türelmesen pengetett a többiek
többszólamú, hamis nótázásától kísérve. A gitár nyakára néhány szalag volt
kötve – világoskék, fekete, sötétkék, zöld – sorrendjüket Noémi még az évek
távlatából is fel tudta idézni.
Újabb osztálykép került a kezébe, a tizenegyedikes. A haját
még mindig kislányos copfokban hordó Vica mögött ült, Dani mellett. Dani fekete
Def Leppard-pólót és szokásos csuklószorítóját viselte; hullámos haja
szertelenül hullott a vállára. Ez volt az az év, amikor az első félévben végig
egy padban ültek, és Dani hagyta, hogy Noémi lessen róla matekdolgozatok alatt.
Valamikor késő ősszel aztán rájött, hogy egyszerűbb lenne korrepetálnia őt, és
attól kezdve hetente kétszer együtt tanultak. Ezekből a “szinten tartó
foglalkozásokból”, ahogy Dani nevezte őket, rendszerint végeérhetetlen
beszélgetések, esetenként végeérhetetlen enyelgés kerekedett, ami csak akkor
szakadt félbe, amikor besötétedett, és Daninak haza kellett mennie.
A fényképek halma mellől kiszárított, feketévé sötétült
szirmú rózsa került elő. A szárára kötött rózsaszín szalagra gyűrődéseket
nyomtak a dobozban töltött évek. Tavasszal kapta, a születésnapjára. A város
feletti “burzsuj-dombon” ültek, az elhagyatott utca közepén, felettük a
felhőtlen kék ég, körülöttük a gondozott sövénnyel szegett villák. Dani a Two
steps behind-ot, a Crazyt és az Every time I look at you-t játszotta neki.
Szabadok voltak és boldogok.
Noémi figyelmét egy színes fotó sarka keltette fel. Jól
emlékezett – az ő macis pulcsija töltötte be a kép felét, mögötte hosszú haja
takarta az arcát. Az első vitájuk. Érettségi előtt néhány hónappal Dani bejelentette,
hogy Szegedre felvételizik, csak második helyen adja be jelentkezését fővárosi
egyetemre. Noémi már akkor tudta, hogy ez fog a kapcsolatuk végéhez vezetni.
Dühös volt Danira és saját magára, amiért nem bízott eléggé sem benne, sem
önmagában. Dani viccelődő fotózással próbálta elütni az ellentétet, és azt
hangoztatta, hogy még annyi dal van, amit el kell játszania Noéminak. Végül
elnapolták a kérdést.
Azután két gemkapoccsal összefogott kép következett: az
egyiken Dani a Tisza partján ült gitárjával az ölében, körülötte három sörösüveg. Amint teljes átéléssel játszott valamit, előrelógó haja miatt alig
látszott az arca. A másik kollégiumi szobájában készült, ahol poszterekkel
kitapétázott falnak dőlve az ágyán olvasott. Ezeket az egyetemről küldte
Noéminak egy rövid levéllel együtt, nem sokkal a beiratkozás után.
Ahogy Noémi tekintete visszasiklott a dobozra, egy teleírt
lapon állapodott meg. Love bites - egy dalszöveg, amit tőle kapott karácsonyra
egy válogatás cédével és a kis plüssmacival együtt, ami azóta is a lámpájára
akasztva függött. Akkoriban ez volt Dani kedvenc száma, a szilveszteri bulira
meg is tanulta és eljátszotta a jelenlévőknek. Az jó kis buli volt. Liliéknél
találkoztak néhányan az osztályból, Lili anyukája szendvicseket készített
nekik, vett egy raklapnyi dobozos sört és csipszet. Egész éjjel zenét
hallgattak, ettek, activityztek, énekeltek – Noémi kissé irigykedve gondolt
vissza arra a felszabadult időszakra.
Kíváncsian kukkantott be a keze ügyébe akadó borítékba, majd
hangosan felnevetett. Félig elmosódó sziluettek, éles színek – a sorozat a
Whitesnake koncertjén készült, amire Dani második együtt töltött nyaruk során
hívta meg. Noémi próbált fényképezni, inkább kevesebb, mint több sikerrel. A
tömeg könyörtelenül lökdöste, ráadásul a magasba emelt kezek kitakarták a
színpad nagy részét. Néhány képen azért apró alakokként felbukkantak a zenészek
A koncertképek mögött egy gyűrött, zöld szalag lapult a
boríték alján. Noémi a kezébe vette, kisimította. A gitár negyedik szalagja.
Miután a fél nyáron együtt vakációztak a Velencei tónál és
sátoroztak a Gerecsében, otthon Dani előhívatta a nyári fotókat. A sorozatból
külön másolatot kért Noéminek, amit azzal adott át, hogy a borítékban
megtalálja annak bizonyítékát is, hogy sosem fogja elhagyni. Három nappal
később elutazott Szegedre. Három hónappal később már nem voltak együtt.
Noémi nagyot nyelt. Keze elernyedt, a szalag lehullott.
Hosszan bámulta azt a zöld csíkot a kék szőnyegen. Miért, hogy az azóta eltelt
több mint tíz év ellenére úgy fáj visszagondolnia erre?
Indulatosan pakolta vissza a képeket, száraz virágot,
falevelet a dobozba, és becsukta. Felkapta, a konyhába ment, felnyitotta a
szemetest. A mozdulat félbeszakadt. Lenézett a dobozra. Visszament a szobába,
berakta a szekrénye legfelső polcára, hátulra, ahol addig is megbújt, félig
Amikor az asztalához lépett, hogy leüljön olvasni, megtorpant.
A zöld szalag ott feküdt a padlón a lába előtt. Felvette. Kinyitotta az
ablakot, kinézett a bárányfelhős égre. Kinyújtotta a karját és elengedte a
A tavaszi szellő megpördítette, magával sodorta, el a messzi
kék égbe.
This post is about nostalgia :) At this time, the end of the academic year I'm in the "fortunate" position that as a doctoral student (not-yet-teacher, not-student-anymore) I can submerge in the joys of overseing&controlling exams. Results are usually disillusioning but the experience itself is very interesting. I observed that in "power position" the bloodthirsty beast rears its head in me: when a hundred students are writing the exam in the auditorium, I am annoyed by their cheating. Do not misunderstand me: I was cheating a lot in my time, this in itself is not scandalous, but the fact that today's students only download the material on their smartphones, they put it under the table then scroll up and down, and they think that the teacher and the overseers won't notice it... Spectacular mistake! In my time cheating was a kind of noble rivalry between teachers and students (at least that's how I perceived it XD probably the teachers didn't...). We always had to come up with and elaborate new techniques that couldn't be noticed and the full pages of scraps hidden into various places developed creativity (:D) and also while we wrote down the material, we memorised most of it. We learnt to take notes as on those tiny papers only the most important things could fit, and our manual skills improved as it is not easy to write with super-sharpened pencils. Then of course after being caught for the first time (or possibly even before that) everyone realised that if one's left hand is not on the table and one is looking down too much, the teacher will notice that he's cheating.
Well, the generation of smartphones doesn't know anything about these things. They think it's enough to put the phone in their pullover, then it'll become invisible, and nooo way, it's not suspicious at all that his head is in his bellybutton and he's scrolling in order to find the answer in the digital material.... pfff. I hate smartphones anyway, but when one is so spectacularly ignored, then I get really angry.
Apart form that it's nostalgic to be among such youngsters (not as if I myself was so old), and it reminds me of the time when I was frequenting university. My life was so different! But let the story below and the music talk about nostalgia :)
And of course the chocolate! Some days ago we had a cheese-wine dinner (because sometimes it's good :))) and I chose a 2014 Tokaji Furmint (king of wines, wine of kings!): sweet, light, fruity white wine and as soon as I tasted it, I knew that it wants to be in chocolate. I paired it with milk chocolate because white would have been to sweet and they wouldn't have fitted with dark. I added some thyme honey, which created a bit of aromatic tone - just slightly in the aftertaste, although the honey flavour still comes out in the truffle. The product is silky, melting chocolate cream, a nice dessert when chilled :)
110 gr milk chocolate
two spoons of thyme honey
I warm the cream and I mix it with the chocolate. I add the butter and the honey while it's still warm, finally I also add the Tokaji wine and I stir it until it gets smooth. I leave it in the fridge for a night. The next day I make little potatoes of the cream and I roll them in cocoa powder. I decorate them with a tiny bit of golden luster dust.
appeared accidentally, out of the blue in the course of a tidying up. Noemi
slowly swept off the dust of its top. For a while she stared at the light blue
cardboard, keeper of secrets, before she sat on the carpet and opened it. Even
from a superficial glance it was evident that old memories laid inside,
treasures, almost forgotten: photos, knick-knacks, dry flower, red leaf
collected during an autumn walk…
carefully lifted the topmost photography, her class photo from ninth grade. The
boys were giving bunny ears to each other and sticking their tongues out at the
photographer, whereas the girls were sitting embarrassedly in the uncomfortable
benches. Eve, with whom they became inseparable, was sitting on the left in
purple pullover and with a dreamy face. Lili was grinning broadly in the
middle, she was almost beaming. And he was squatting there too, in the back
corner, with short hair, meek smile and the ever-present wristband on his arm.
Noemi put down the photo and dug into the pack.
at the next picture for a long while, even though it depicted only a golden
sunset above a hill rumpled with weeds. It was their first year anniversary and
they returned to the scene where they had felt for the first time that they
belonged together. He took the picture while Noemi was selecting the fuzzy
spring flowers, which she then dried and pasted in her diary.
out a new photo, in which she was standing under maple trees that were losing their
leaves, throwing a heap of red leaves above herself. She took the fragile, dry
leaf from the box, hesitantly spun it between her fingers until it settled at
the back side, on which it was painted with silver paint: “Love leaflet from
Danny”. She quickly put it aside together with the photo, and then randomly
took another snapshot from the pile. She smiled as she got sight of the three
frolicking kids, who were pulling the same guitar. Lili tried to press the
strings down, Danny struggled to play the guitar, but on the other side Noemi
was plucking the strings randomly. In front of them a campfire was burning,
above that chicken paprikash was being cooked in a cauldron. It was one of
Lili’s cheerful garden parties, at which usually four of them participated: the
organiser herself, her boyfriend, Paul, his friend, Danny and Noemi. Thinking
back it seemed almost natural that they got together with Danny. And how much
they were torturing him to play at the garden parties! Sometimes he stated that
he would rather become a jukebox then at least he could keep the change. But he
still brought the guitar and he played patiently, followed by the polyphonic,
false singing of the others. Four ribbons were tied on the neck of the guitar –
light blue, black, dark blue, green – Noemi could recall their order even from
the distance of time. Another
class photo got into her hand, eleventh grade. She was sitting next to Danny,
behind Eve, who still wore her hair in braids. Danny was wearing a black Def
Leppard tee and his usual wristband; his wavy hair playfully fell on his
shoulders. This was the year when they were sitting in the same bench during
the first semester and Danny let Noemi copy during math tests. In late autumn
he realized that it would be easier to teach her and from that time they
studied together twice a week. These “level-keeping classes”, as Danny called
them, usually turned into endless talking, occasionally endless dalliances,
which were interrupted only when it grew dark and Danny had to go home.
the pile of photos a dry, blackened rose turned up. The years spent in the box
imprinted wrinkles on the pink ribbon tied on its stem. She received it in
spring, for her birthday. They were sitting on the “bourgee hill” above the
town, in the middle of the abandoned street, above them the cloudless sky,
around them villas fringed with trimmed hedges. Danny played Two Steps Behind,
Crazy and Every Time I Look at You for her. They were free and happy.
Noemi’s
attention was drawn to the corner of a colourful photo. She remembered well
–her pullover with teddies filled in half of the picture, behind that her long
hair covered her face. Their first quarrel. A couple of months before the final
exam Danny announced that he’d apply to S., and would hand in his application
to a university in the capital only in the second place. Noemi knew it even
then that this would lead to the end of their relationship. She was angry with
Danny and with herself that she trusted neither him, nor herself enough. Danny
tried to get over the conflict with jesting photography, and said that there
were so many songs that he had to play for Noemi. Finally they postponed the
pictures came, clasped together by a paper clip: in one of them Danny was
sitting on the bank of the T. River, surrounded by three bottles of beer, with
his guitar in his lap. As he enthusiastically played something, his face could
hardly be seen because his hair hung into it. The other was taken in his
dormitory room where he was reading on his bed, leaning against the wall
decorated by posters. He sent these to Noemi from the university together with
a short letter, not long after the registration.
As Noemi’s
gaze turned back to the box, it fixed on a page full of text. Love Bites –
lyrics that she received from him at Christmas, together with a compilation CD
and the small teddy bear that hung on her lamp ever since. At that time this
was Danny’s favourite song, he even learnt it for the New Year’s Eve party, and
he played it for those present. That was a good party. Some of them from the
class met at Lili’s, her mum made sandwiches, bought a pallet of beer and chips
for them. They were listening to music, eating, playing activity and singing
all night long – Noemi thought back on that time with a bit of envy. She
curiously peeped into the envelope close to her hand then laughed out loud.
Blurry silhouettes, sharp colours – the series were taken at a Whitesnake
concert, to which Danny invited her during their second summer spent together.
Noemi tried to take pictures with rather less than more success. The crowd
relentlessly jostled her; moreover, the raised hands obscured most of the
stage. In some of the pictures the tiny figures of the musicians showed up.
concert photos, in the bottom of the envelope, a wrinkled green ribbon laid.
Noemi took it in her hands and smoothed it. The fourth ribbon of the guitar.
spent half of the summer holiday at Lake V. and camped in the G. mountain,
Danny got the summer photos developed at home. He asked for a copy of the
series for Noemi, which he handed over by saying that in the envelope she would
find the proof that he would never leave her. Three days later he travelled to
S. Three months later they weren’t together any more.
swallowed. Her hand slackened, the ribbon dropped off. She stared at that green
line on the blue carpet for a while. Why, that despite the more than ten years
that had passed by since then, it hurts so much to think back on this?
impetuously packed back the pictures, dry flower, leaf into the box and closed
it. She picked it up, went in the kitchen and opened the rubbish bin. The
movement interrupted. She looked down at the box. Then she returned in the room
and put it on the topmost shelf of her wardrobe, in the back, where it had been
hiding until then, half forgotten.
stepped to her desk in order to sit down and read, she recoiled. The green
ribbon laid there on the floor, in front of her feet. She took it. She opened
the window, looked out at the buttermilk sky. Then she stretched out her arm
and let go of the ribbon.
breeze whirled it and swept it away into the distant blue sky.
kakukkfűméz,
thyme honey,
Nemrég volt alkalmam eltölteni néhány napot Horvátországban, a tengerparton (alább beteszek egy pár fotót, csak hogy senki ne panaszkodjon :D). Ergo átutaztunk az egész országon, és amellett, hogy csodaszépek voltak a zöld, erdős hegyek, első látásra beleszerettem Fiuméba, amire persze itthon a kedves férjem egyből megjegyezte, hogy hazahúz a szívem (i.e. a dédnagymamám oda valósi volt. Majd egyszer írok egy terjedelmes postot a kusza családfánkról is, de az nem most lesz, mert hatszáz beadandóval küszködök jelenleg). Lényeg a lényeg, csodás időnk volt, és csodás volt a tengerben úszni egy kis sziget partjainál, a vérfácánok és vérsirályok támadásai ellenére is, és mindenfelé vadon nőtt a rozmaring (hoztam is belőle pár szálat, két különböző aromájú fajta nőtt). Hazafelé jövet az egyik útitárs ott akarta hagyni a reggelire vásárolt barackdzsemet a hűtőben. Hát ilyen pazarlást! Egyből lecsaptam rá, persze azzal a gondolattal, hogy valami csokit alkotok belőle. Korábban ittam barack-mandarin ízesítésű ásványvizet, és már akkor megfogant a fejemben a gondolat, hogy ez igen jó párosítás, csokiba kívánkozik. Valahogy természetesen jött hozzá kiegészítőnek a chili, az volt az elképzelésem, hogy ez a két édes, szaftos gyümölcs megkíván egy kis pikantériát. A dzsemhez nem kevertem csokit, gondolván, hogy így is épp elég tömény lesz. Étcsokiba töltöttem a gyümölcszselét, a chili csak a legvégén birizgálja meg az ember nyelvét :)
70 gr barackdzsem
2 kiskanál mandarinméz
Egy kis fazékba teszem a tejszínt, a dzsemet és a mézet, és kissé megmelegítem, hogy az összetevők szépen összeolvadjanak. A végén teszem bele a chilit, és folyamatosan kóstolom, hogy mikor elég.
Felolvasztom, majd temperálom az étcsokit, és beleöntöm a csokiformába. Én csokicsészéket készítettem, és miután megszilárdultak, kiütögettem őket a formából. Megtöltöttem őket a zselével, és kész is a fincsi csoki!
A short time ago I had the opportunity to spend some days in Croatia, at the seaside (see some photos above so no one can complain :D). We travelled through the entire country and the green mountains were gorgeous, and Fiume was love at first sight - my husband told me when I came back that probably I felt at home there (i.e. my great-grandma came from Fiume. Once I will write a long post about my entangled family tree but not now, as now I'm suffering with a hundred term papers...). We had great weather and it was awesome swimming in the sea at the shores of a tiny island, despite the attacks of the were-seagulls and were-pheasants, and rosemary was growing everywhere (I brought some sprigs, there were two different kinds). When we departed, one of our companions wanted to leave there the apricot jam that he had bought for breakfast. How wasteful! I immediately took it with chocolate on my mind. Earlier I'd tried apricot-mandarin mineral water and I'd thought that this pairing should make great chocolate filling. Chili came naturally as an addition: my idea was that these two sweet and juicy fruits need a bit of piquancy. I did not add chocolate to the jam as I thought that it would be sweet anyhow. I put the jelly in dark chocolate cups, the chili tickles one's tongue only in the end :)
70 gr apricot jam
2 small spoons of mandarin honey
I put the cream, the jam and the honey in a small pot and warm them up a little bit so the ingredients melt together. In the end I add the chili and I keep tasting it to see when it's enough.
I melt and temper the dark chocolate, and I pour it in the mould. This time I prepared chocolate cups and after they hardened, I took them out of the mould. I filled them with the jelly and the yummy chocolate is ready!
Egyszerűen imádom a nyarat, akármelyik arcát mutatja: lehet a dacos, napeltakarós-csakazértisfelhős, ami azért mégsem tudja annyira lehűteni a levegőt, vagy a briliánsan csillogó, napos, szívet melengető, ilyenkor (is) ott van a háttérben az időtlenségnek az a megfoghatatlan érzése, mint Kosztolányi versében. Fordul az év kereke, változunk és telnek a napok, és minden nap egy üres lap, amit telerajzolhatunk olyan szép és kedves dolgokkal, amik örömet okoznak.
Tegnap elkészült az idei rebarbaralikőröm, és gondoltam, a megmaradt rebarbarából készítek valami nyári finomságot. A rebarbarában az a jó, hogy könnyen és gyorsan elkészíthető, és az íze szinte minden más gyümölcshöz passzol. Valójában ez persze csokitöltelék is lehetett volna, de mivel kb 30 deka rebarbarám volt, inkább egy gyors desszertet dobtam össze belőle :) Jól behűtve az igazi, kellemesen savanykás-édes ízvilágú. Hozzávalók:
A feldarabolt rebarbarát egy kis vízzel felrakom főni, és amikor megpuhult, hozzáadom az epret, majd összeturmixolom. Ismét felmelegítem a keveréket, és kóstolom, ha túl savanyú lenne, adok hozzá egy kis cukrot. Szórok bele 3 csipet fahéjat, és miután felmelegedett, beledarabolom a fehércsokit. Amikor a csoki felolvadt, a keveréket tálkákba adagolom, megvárom, míg kihűl, akkor beteszem a mélyhűtőbe, és ott hagyom legalább két órát, míg teljesen át nem hűl. Tálalás előtt szórócukorral díszítem a tetejét.
I simply adore summer, it doesn't matter which face it shows, be it the sullen, covering-the-sun one, that still cannot cool down the air, or the dazzling sparkly, heart-warming one. And again, that incomprehensible feeling of timelessness is there in the background, like in Kosztolányi's poem. The wheel of the year is turning, we are changing, the days are passing and every day is a blank paper, which we can fill with beautiful and nice things that make us happy.
Yesterday I finished my rhubarb liqueur and I thought I'd prepare some summer dessert of the leftover rhubarb. Rhubarb is such a good vegetable because it is easy to prepare and its flavour fits with almost any fruit. It could also have been chocolate filling but since I had 300 grams of rhubarb, I rather created a cream dessert :) It is good when it's properly chilled, it has a pleasant sour-sweet flavour.
I boil the rhubarb with a bit of water and when it gets soft, I add the strawberries and I blend it. I warm up the mixture and if it's too sour, I add a some sugar and three pinches of cinnamon. After it gets warm, the white chocolate can go into it. When the chocolate melts, I pour the cream into small pots, I wait until it cools down, then I put it in the freezer and I leave it there for at least two hours. Before serving it, I put colourful candy sprinkle on the top.
áfonyás-levendulás // blueberry-lavender
Különleges alkalomra készült ez a csoki: a tesóm esküvőjére. Mivel az esküvőt a Balcsinál tartották, a témája természetesen a levendula volt. Két kérdés foglalkoztatott előtte: 1. vajon tényleg be akarom-e vállalni, hogy csak úgy meglepiből legyártok húsz emberre való bonbonmennyiséget? 2. vajon milyen íz illik a levendula mellé?
Az első kérdésen gyorsan túltettem magam, elvégre ez nem az az alkalom, amikor azt lehet mondani, hogy "majd legközelebb hozok csokit" :D A második kérdésnél pedig elakadt az agyam annál a gondolatnál, hogy ha már a levendula is sötétkék, akkor valami színben hozzá passzolót kéne választani, így döntöttem az áfonya mellett. Gondoltam, a gyümölcsös íz jól kiegészíti majd a leheletnyi levendulaillatot a ganache-ban. Egy délutánba tellett összerakni ezt a bonbont, és higgyétek el, a végére annyira besokalltam a levendula illatától (pedig tényleg nem használtam sokat!), hogy végül három nappal később mindössze egyetlen szemet bírtam megenni belőle :D Viszont a többieknek nagyon ízlett, szétkapkodták, szóval aki nem légfrissítőillatban élt két napig, azt szemmel láthatóan nem zavarja a levendula aromája a töltelékben :D
(ez az adag kb. 60 bonbonhoz elegendő)
300+170 gr fehércsoki
egy kiskanál levendula
két kiskanál vaj
100 gr áfonya
Az áfonyát (két kanálnyi kivételével), a tejszínt, a vajat és a levendulát összeforralom. Leszűröm a lét - na ennél a pontnál bizonytalanodtam el először, amikor az egészen kis adag levendulától majdnem hogy keserű lett az áfonyalé. De nem adtam fel, löttyintettem hozzá még egy kis tejszínt, és beletettem a maradék áfonyát. Ismét felforralom, hozzáadok 170 gr fehércsokit. Ecsettel pici pöttynyi lila lüszterport teszek a bonbonforma mélyedéseibe. Temperálom a fehércsokit, és elkészítem a bonbonhéjakat. Megtöltöm őket a krémmel, és a hűtőbe teszem egy órára. Végül lezárom a bonbonokat. This chocolate was made for a special occasion: my sister's wedding. As the wedding was held at lake Balaton, naturally it's theme was lavender. Before that I had two questions on mind: 1. do I really want to make bonbons for twenty people just for the sake of the surprise? 2. what kind of flavour fits together with lavender?
I got over the first questions quite quickly, as this is not that occasion when I can say "I'll bring chocolate next time" :D The second one was tricky and I got stuck at the thought that since lavender is dark blue, I should choose something that fits the colour as well. That's how I decided on blueberries. I thought that the fruity flavour would be nice with the lavender scent in the ganache. It took an entire afternoon to put together this bonbon and trust me, by the end I got so fed up with the scent of the lavender (even though I really didn't use that much!) that three days later I managed to eat only one piece :D However, the others loved it and they ate it up immediately, so those who hadn't lived in air spray smell for two days, were not bothered by the aroma of lavender in the filling :D
(this portion will make appr. 60 pieces)
300+170 gr white chocolate
a small spoon of lavender
two small spoons of butter
I boil the blueberries (I leave two spoonfuls), the cream, the butter and the lavender. I sieve the liquid - at this point I started to doubt the success of the project as the blueberry juice became almost bitter because of the tiny portion of lavender. But I didn't give it up, I poured a bit more cream in it and I added the leftover blueberries. I boiled it up again and I added 170 gr white chocolate.
With the help of a brush I put tiny purple dots into the cavities of the mould. I temper the white chocolate and I prepare the bonbon shells. I fill them with the ganache and I put them in the fridge for an hour. Finally I seal the bonbons.
málnás-mentás // raspberry-mint
A versírás, na az soha de soha nem ment nekem. Egyszer próbálkoztam vele, de máig sem értem, miféle extra agytekervény kell ahhoz, hogy valaki úgy rakja össze a szavakat, hogy ritmusképlet, rím, sorok hossza, minden rendben legyen, ÉS még értelme is legyen a szövegnek. Nekem ez a mágia :D Olvasni persze szeretem őket, főleg a kedvenc költőimet, például Tóth Árpádot, Radnótit, Kosztolányit, az ő műveikben találom meg azt a varázslatot, amit én a meséimmel próbálok megragadni. Minden idők legkedvesebb verse - tudjátok, az a fajta, amit az év elején kézbe kapott szöveggyűjteményben egyből kiszúr az ember, és év végére már annyiszor elolvas, hogy kívülről ismer - az minden kétséget kizáróan a Hajnali részegség. Hogy a fenébe tudta Kosztolányi így megírni ezt a verset, egyszerűen nem értem, ebben minden benne van, amiért érdemes élni, sőt nem is, ez a vers maga az élet, olyan gyönyörűséges, az embernek lúdbőrzik a karja, míg olvassa. Ha a G2BA az én dalom, akkor ez pedig az én versem, ami a leghívebben kifejezi, amit nap mint nap érzek az életemmel, úgy általában az emberi létezéssel kapcsolatban. Elég hozzá fölnézni az égre...
Ezt a verset választottam a mai csokihoz, ami maga is tele van élettel :D A mentát imádom, és mindenféle kombinációkban jöhet. A málna-menta pedig frissítő, energikus, és "titkos összetevőként" feldobtam egy kis lime-mal is, ami még inkább kiemeli a savanykás ízvilágot :) A burokhoz magas kakaótartalmú étcsokit használtam (74%), ami igazán illik a töltelékhez.
ne is kérdezzétek, tele van a lakás hasonló, elfekvőben lévő füzetekkel, szinte mániákusan gyűjtöm őket. A grafomán élete...
egy kiskanál szárított, vagy 3-4 levél friss menta
A lime-ot belefacsarom az edénybe, hozzáöntök egy kis tejszínt, és beleteszem a málnákat, meg a mentát. Felrakom melegedni, belekanalazok egy kis vajat is. Hagyom forrni egy kicsit, hogy a mentából kifőjön az íz, közben összenyomkodom a málnákat. A finnyásabbak ezután leszűrhetik, én most benne hagytam a málnamagokat. Végül a még meleg lébe keverek 80 gr fehércsokit.
Elkészítem a bonbonok burkát: színben a málnával harmonizáló transzferfóliát teszek a mágneses forma aljába. Temperálok 200 gr étcsokit, és beleöntöm a mélyedésekbe, kiütögetem a légbuborékokat, majd kifolyatom a felesleget. Száradás után megtöltöm a mélyedéseket a krémmel, és beteszem a hűtőbe. Néhány óra hűtés után lezárom a bonbonokat. Nyamiii!
Kosztolányi Dezső: Hajnali részegség (részletek)
Múlt éjszaka - háromkor – abbahagytama munkát.
[...]Én nem tudom, mi történt vélem akkor,de úgy rémlett, egy szárny suhant felettem,s felém hajolt az, amit eltemettemrég, a gyerekkor.
a halovány és túlvilági kékét,
Nézd csak, tudom, hogy nincsen mibe hinnem,s azt is tudom, hogy el kell mennem innen,de pattanó szivem feszítve húrnakdalolni kezdtem ekkor az azúrnak,annak, kiről nem tudja senki, hol van,annak, kit nem lelek se most, se holtan.Bizony ma már, hogy izmaim lazulnak,úgy érzem én, barátom, hogy a porban,hogy lelkek és göröngyök közt botoltam,mégis csak egy nagy ismeretlen Úrnakvendége voltam.
Writing poems, well, I've never managed to do that. I tried it once, but I still don't understand what kind of extra gyrus you need to put together words in a way that rhythm, rhyme, the length of the lines are all ok, AND the text actually makes sense. To me this is magic :D I like to read poems though, especially those of my favourite poets, like Árpád Tóth, Miklós Radnóti and Dezső Kosztolányi - I find that kind of magic in their poems that I try to grasp in my fairytales. My all-time favourite poem - you know, the kind that one immediately fancies in the new textbook and by the end of the academic year reads so many times that she knows it by heart - is undoubtedly Hajnali részegség [Dawnstruck]. I have no idea how Kosztolányi managed to write this poem, it tells about everything that is worth living for, no, this poem is life itself, it is so amazing that one gets goosebumps while reading it. If G2BA is my song, then this is my poem, it faithfully reflects how I feel about my life - or rather life in general. It's enough to glimpse at the sky...
I chose this poem for today's chocolate, as this chocolate is full of life too :D I adore mint, I could eat it in every combination. Raspberry-mint is refreshing, energetic and as a "secret ingredient" I added lime, which enhances the sour-ish flavour :) I used dark chocolate with high cocoa percentage (74%) for the shell, which really fits the filling.
juice of half a lime 30 gr raspberry
one small spoon of dry mint or 3-4 mint leaves
I squeeze the lime into the pot, and I pour a bit of cream in it. I add the raspberries and the mint. I start to warm them up and in the meanwhile I also add some butter. I leave it to boil so the flavour can boil out of the mint, in the meanwhile I crush the raspberries. If you are picky, you can sieve it at this point, but I left the seeds in the liquid. Finally I mixed it with 80 gr white chocolate.
I prepare the bonbon shells: I put a transfer sheet in the bottom of the magnetic mould. I temper 200 gr dark chocolate and I pour it into the cavities; by shaking it I get rid of the air bubbles, then I pour out the excess. After the chocolate gets dry, I fill the shells with the cream and I put the mould in the fridge. After a couple of hours of cooling I seal the shells. Yummmyyyy!
Dezső Kosztolányi: Dawnstruck [excerpts]
I'd like to tell you this, if you agree.
Last night I staid up working late again,
until three. I turn in, but the cog-wheels of the brain
go rattling on and on. Almost insane
I'm tossing, turning, even counting sheep,
but cannot sleep.
I try in vain the mantras and the cures,
the bitterest medicinal liqueurs, my script still leers at me with grisly threats,
my heart still blames those forty cigarettes
and else. The lethal coffees, I presume.
I give up trying and admit defeat,
then slowly, in my shirt-sleeves, pace the room.
Inside the dreaming family retreat
half-open lips are moist with honey-sweet
saliva, and on drunk, staggering feet
I look out on the street.
What has happened to me, that's hard to know.
It seems, a shadow flew above my head,
my childhood, that I'd given up for dead,
and buried long ago.
By and by, among the stunning treasures of the sky
I see a secret wisp of lightness, oozing
a hue of dawn, and blushfully perfusing the levitating stars. Out in the east
light beams are released,
a sparkling palace fills the heavenly sphere,
is glowing in a blaze,
until the guests disperse and go their ways.
Out on the lawn the shadows of the night
are floating on the castle's candlelight.
The guests are leaving now, in groups or pairs,
descending on the stately marble stairs,
and coming to the end of their descent, the noble giant of the firmament,
the host, farewells them in the evening cool,
outside the vestibule.
Then girlish whispers, jangling of a brooch,
end of the party, hailing for a coach.
veil of point lace
descends from distant space
to adorn and grace
a ravishingly beautiful young girl's rich auburn curls
with the delicate gold-trace
of plaited purls,
and priceless precious pearls.
The veil spreads peaceful light upon the true
celestial landscape's otherwoldly blue,
or it descends upon an angel, who
carries with the poise of maidenhead
the richly jewelled thread
upon her head and, light as a butterfly,
leaps into a landau
to raise a graceful hand, or
to cast a flirty eye
into another carriage passing by,
and then she lets her horses romp away
along the fairy-lighted Milky Way
where mingling with the coaches until late
their horseshoes touch the stars and scintillate.
I know that one fine day I'll have to leave,
and I have nothing in which to believe,
but tightening my heart-strings as a chord
I sang and sang until the music soared
to one who can't be seen and can't be guessed,
not in this life, nor in our final rest.
Before they come to throw me overboard,
I know that here, where I am so distressed,
stumbling through quicksands and souls, on my quest,
there is a great unfathomable Lord,
I was His guest.