7 Budapest, 1985 A Magyar Tudományos Akadémia Művészettörténeti Kutató Csoportjának kiadványa technikai szerkesztő: Beke László, Marosi
Pages: | 1 | ... | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | ... | 82 | «Budapest, 1985 A Magyar Tudományos Akadémia Művészettörténeti Kutató Csoportjának kiadványa technikai szerkesztő: Beke László, Marosi ...»
articulus). Hasonlóképpen tiltják egymás kölcsönös ócsárlását (47. articulus). Aki pedig más inasát elcsalja, birságot fizet (33. articulus). A szegény mesterek védelmére pedig ugy rendelkeznek, hogy egy mester se tarthasson többet 3 tanulóinasnál (novellos), mert ugy méltányos és igazságos, hogy a szegény mestereknek is jussanak „tam novelli quam servi” (32. articulus).
Egy mester sem vállalhatott egyszerre több munkát különféle helyeken (29. articulus). A vállalt munkát pedig félbehagyni szigoruan tilos volt. Ha valaki szerződéses munkáját mégis befejezetlenül hagyta, a rektoroknak kellett más mestert a munka gyors befejezésére rendelni. Addig az a mester más munkát nem vállalhatott (28. articulus). A tanulók pedig a céhnek sem rendezhettek lakomát, ha nem fejezték be 15 napon belül a munkájukat (19. articulus). Rendelik továbbá, hogy a munkát gondosan végezzék, ami kárt, hibát csinálnak, az tartoznak kijavitani (30. articulus). A kövek megőrzéséről, szállitásáról, az „állás” csinálásról pedig gondoskodjanak (31. articulus).
A jó rend kiterjedt a céhlakomákra, ahol ki-ki tartozott a kijelölt helyre ülni (43. articulus), az inasok pedig felszolgálni (17. articulus). A zenebonát keltőket, hangoskodókat, szitkozódókat szigoruan megbüntették (46. articulus).
Részletesen szól a céhlevél a „societas” belső szervezetéről, kormányzásáról. A céh igazgatására évenként három rektort, azaz céhmestert választottak az idősebb, tapasztalt mesterek közül, akik mind képességeikkel, mind erkölcsi megbizhatóságukkal kiváltak: „in artibus ingenio ac morum probitate excellentiores”. A hármas csoportban egy mindig szász volt (22. articulus). Ez az arányszám világosan mutatja a magyar lapicidák jelentőségét és tulsulyát. A céhmesterek beiktatásakor a szenátusból meghivott két esküdt polgár előtt megesküdtek a törvények (leges) és a céhszabályok (articulos) megtartására, ugyszintén arra is, hogy a házak becslésekor – ami az ő tisztjük volt – becsületesen és valóságosan értékelnek (22. articulus). A rektorok kötelesek voltak minden hónapban összehivni az egész societast és gyülést tartani, amelyen a sérelmeket, panaszokat orvosolták és a szükséges dolgokról tanácskoztak (38. articulus). Egy éves szolgálatuk után, Szent Pál megtérése napjának (január 25) az előestéjén, elszámoltak a céh vagyoni állapotáról, az ünnepen pedig letették a tisztüket.
Szólnak még az articulusok a tagok magánéletéről, terheik közös hordozásáról.
A temetéseket négy ifjumesterre bizták (39, 40. articulus). Az özvegyek egy évig folytathatták férjük mesterségét, ez időre a tanulókat és az inasokat is megtarthatták (41. articulus). Az idős, megrokkant, vagy sebesült, sérült tagokat a céh jövedelméből „pio ac Christiano zelo” segitették, és ugyanigy a beteg és sebesült legényeket, inasokat is (novellos servosque).
A céh jövedelme részben a tagdijakból, és a különféle birságpénzekből tevődött össze. Mindkét fajta taksa elég nagy volt: az inasok tanulóéveik kezdetekor két forintot fizettek, mesterré avatásukkor ujból két forintot: a birságpénzek a néhány dénáros összegtől 25 forintig emelkedtek. A legnagyobb birságot, azaz 50 forintot a céh saját magára (universa societas) szabta ki, éspedig arra az esetre, ha a nagy gonddal összeirt szabályokat (magna cura inventos, examinatos, correctos et approbatos articulos) részben vagy egészben megszegnék. Tehát a fegyelem mind az egyes tagokra, mind az egész céhre igen nyomatékosan kötelező.
A céhszabályzat nagyon erősen körülhatárolta a céhtagok, valamint a legények, inasok életét. Viszont teljes volt a szabadság a munkavállalásban, a megbizókkal közvetlenül köthettek szerződést (conventionem). Ugyanigy az épittető is – legyen az városi polgár (civis et conmansor noster) avagy vidéken lakó nemes (nobilis extraneus) – szabadon hivhatta meg azt a mestert munkára, akit akart, sőt, ha a megegyezés nem sikerült, szerződést nem kötöttek, joga volt más mestert megbizni és azzal szerződést kötni (26. articulus).
A céhszabályzat a bérkérdésben is intézkedik, amennyiben az inasok és napszámosok (servi lapicidarum simul et murariorum mercenariorum) heti bérét a téli időszakra (szeptember 8-ától husvétig) 35 dénárban állapitja meg, a nyári időszakra husvéttól szeptember 8-áig 60 dénárban. Ezek lehettek a minimális munkabérek, amelyek akkor mégis sokat jelentenek, hiszen a tyuk ára 4 dénár volt, a ludé 10, 60 dénáron pedig báránybőr subát lehetett vásárolni. Más adatok nagyobb munkabérekről is tájékoztatnak. Az 1571-es marosvásárhelyi országgyülés árszabályzata szerint „az rako kümiveseknek a ki mester” egy hétre egy forintot és ételt-italt adjanak, a legénynek 60 pénzt, azaz dénárt. 1584-ben a Torda utcai kisajtó épitésekor a kőmüves mesterek fejenként 32 dénárt kaptak egy napra. A Széna utcai kisajtó épitésekor a kőmüves mestereknek napi 28 dénárt fizettek, a legényeknek 20 dénárt, az inasoknak 16 dénárt. Gyakran előforduló napibér a 25 dénár. A különleges faragott munkák (ajtók, ablakok, stb.) dija ez időben még változó, limitatiojukra csak Bethlen Gábor idejében került sor. Elszórt adatokat azonban találhatunk. Például 1590-ben Keomies Pétertől egy ajtó melyéket vagy kő ajtót, 5 forinton vettek. A finomabb munkák értékelése szempontjából igen tanulságos Wass György szerződése kolozsvári mesterekkel, mely mint e korból egyedül fennmaradt magyar nyelvü kőfaragó szerződés (1588) igen jelentős. Wass György 7+4 ablak és 5 ajtó kifaragásra adott megbizást és mindezekért igért 71 forintot, két köböl buzát és 3 sajtot. A készpénzt elosztva a darabszám szerint durva számitással kb. 4 1/2 forint jön ki, amely megtoldva az élelemmel eléri, sőt talán meg is haladja a fentemlitett 5 forintos átlagot.
A céh amiképpen a fentebb felsorolt articulusok mutatják, igen komolyan vette a munkafegyelmet és mindenáron igyekezett azt biztositani. Ennek a gyakorlati szükségességét élesen világitja meg az a per, amely 1569-ben Mikola István, szamosfalvi birtokos nemes és Komies Ambrus között folyt. Az egymásnak ellentmondó, egymást vádoló tanuvallomásokból zürzavaros kép tárul elénk. Az egyik fél tanui vallják, hogy Ambrus mester félnapot sem dolgozott, a legények, mivel hiába várakoztak mind a kő- és mésszállitmányokra, mind a segédekre, az aprómüvesekre, szétszéledtek. Az egyik a folyóparton elaludt, mások elmentek halászni, sőt horribile dictu a kocsmába is inni, egy részük vissza sem tért, hanem a mezőn aludt. A késedelem, zavar oka – ugy vallják – Mikola mulasztása volt, a megigért segitség elmaradása. Mikola tanui viszont erősitik, hogy gazdájuk teljes készülettel jelent meg, még arató jobbágyait is mozgósitotta, Ambrus mestert pedig többször hivták, de nem jött. Az ellentmondó vallomások után a biró bölcs itélettel egyik felet sem igazolta, hanem elrendelte a megkezdett munka sürgős befejezését, a költségeket pedig a megegyezés szerint tartozott mindkét fél viselni.
Sulyosabb volt a helyzet, amikor országos feladatokról volt szó, amikor a fejedelem parancsára kiküldött kőmüvesek engedetlenül elmaradtak. Mikor Kalmár János kolozsvári polgár 1579 juniusában a gyulafehérvári udvarban járt, aggodalommal „értette az fejedelem haragját a kőmivesek felöl, hogy az fejedelem miére /müvére/ nem mentenek volna,” és ebben a feszült helyzetben Gálfi János tanács urnak és Kovácsóczy Farkas kancelláriusnak narancsokkal kedveskedett, „hogy az fejedelem haragját szállitcsák”.
Az épitkezések gyakorlati nehézségeiről sok panasz van feljegyezve a tanácsi jegyzőkönyvekben és a számadási könyvekben. A mulasztások miatt fontos épitkezések igen vontatottan haladtak, ujabb rendelkezésekre volt szükség a munka valóságos befejezésére. Különleges nehézségekkel küszködtek a jezsuiták fejedelmi alapitásu kollégiumuk épitésekor: hol a pénz, a fejedelmi segély kiutalása késett, hol anyag nem volt, hol ember nem volt. A protestáns lakosság keményen ellenállt, helybeli mestert alig kaphattak. Itáliából kértek muratore architetto-t, Rómából hozattak kőmüveseket.
A nehézségek ismeretében érthetők a céhszabályzat szigoru rendelkezései, megkötései, amelyeket a nagy célok, a szép és jó munka érdekében adtak ki. Itt jutunk el a dokumentumokban megnyilvánuló stiluskérdésekhez, épitészet- esztétikai kivánalmakhoz, – mert ilyenek is vannak és ezek kiváltképpen értékesek.
E korszak épitészeti felfogása, stilustörekvései két nyilatkozatban tárulnak elénk.
Érdekes módon, az egyik a céh, illetve a lapicida mesterek, a másik a megrendelő épitészeti gondolkodásáról tájékoztat. A céh maga épitészeti eszményét a mesterremek leirásába foglalta bele, amely szószerint igy hangzik: „una janua capitulata ex lapidibus fabricanda, capitellis ornata, cuius columnae sint decenter virgatae et omnia eius capitella in legitima proportione secundum omnia dimensionum genera recte correspondeant.” Bámulatos ez a kifejezés „janua capitulata”, szebben, szemléletesebben és tömörebben aligha lehetett volna megfogalmazni a renaissance kapuzat épitészeti eszményét. Valóban a kapu- vagy ajtókeret hangsulyos jellegzetessége a pilasztereket vagy oszlopokat koronázó fejezet, az ajtó kiváltképpen való ékessége (capitellis ornata). Az oszlop – illetve pilaszter-fejezeteknek ilyen ünnepélyes kiemelése arra emlékeztet, hogy a legmodernebb renaissance kutatás mennyire nagy sulyt helyez az oszlop- és pilaszter-fejezetek tanulmányozására, eredetkérdésére. A kolozsvári mesterek jó érzékkel ismerték fel az oszlop- és pilaszterfő jelentőségét. Ugyanez a finom épitészeti érzék nyilatkozik meg a mester-remek további leirásában. A szép pilaszter-főkhöz kannelurás törzsek illettek, (columnae virgatae), amelyek párhuzamosan futó merőleges vonalaikkal felvezetnek a fő ékességhez, a fejezetekhez. Ismerték továbbá ennek az épitészeti szerkezetnek belső titkát: a méretek és arányok harmonikus egybehangzását, a helyes proportiók (legitima proportio) varázsát. Amiképpen hangsulyozzák a méretek és arányok harmonikus egymásra vonatkoztatását, abból az az eszmény bontakozik ki, amit Leon Battista Alberti a renaissance nagy épitész-teoretikusa egy századdal korábban a concinnitas fogalmával fejezett ki. Pedig a kolozsvári lapicidák távol éltek Itáliától, nem is voltak olaszok, mégis ennyire megérezték a lényeget. A remekbe készült, finoman faragott ajtók azonban megfelelő környezetet is kivántak. Ezt is jó érzékkel és szerencsés módon határozták meg a kolozsvári mesterek a keresztboltozatos hangulatos intérieurökben, amelyek lágy ivelésekkel fogták körül a szinte ékszer gyanánt beléjük helyezett finom faragványokat. Ma már ezeknek varázslatos hatását csupán két helyiség érzékelteti: Petrus Minch monogramjával ékes boltozatos helyiség 1583-ból a Fő téren (19/20 sz., I. emelet), és egy másik a Monostor utcában (15. szám, földszint) a XVII. századból.
A megrendelő épitészeti felfogásáról pedig az a szerződés tájékoztat, amelyet 1588-ban Wass György czegei birtokos kötött két kolozsvári lapicidával. A kivánt munka a következő volt: hét czirkalombeli ablak két festonosra, négy zinijzes ablak két-két festonosra és öt zinijzes ajtó. Mindezeket a faragványokat nyilván épitendő kuriája számára rendelte. A szerződésben feltünőek az épittetőnek részletesen meghatározott kivánságai. Nem csupán ablakokat és ajtókat rendelt nagy általánosságban, hanem ő maga jelölte meg az ablakok és ajtók épitészeti formáját.
Annál sajnálatosabb, hogy kétségtelenül pontos meghatározásait inkább sejtjük, mintsem értjük, mivel semmiféle más, egybevetésre alkalmas szöveg ez idő szerint nem ismeretes. A feston francia eredetü szó, önmagában is feltünő, jelentésében még inkább, mert füzért jelöl. Füzérdiszes ablak azonban ebben a korban nincsen.
Inkább levéldiszes renaissance keretelésre gondolhatunk, éspedig – mivel a szerződes két festonos ablakot emlit –, kettős ikerablak keretelésére. A kettős félkörives ikerablak ebben az időben a XVI. század derekán és a második felében igen gyakori 203 volt (Szamosujvár, Alvinc, Egeres, Szentbenedek stb.). Még nehezebben megközelithetők a többi kifejezések, a czirkalombeli ablak és a zinijzes ajtó, az előbbi talán a félkörivekre utal, az utóbbi talán a párkányra. Bármi legyen is a fenti épitészeti kifejezések jelentése, annyi kétségtelen, hogy a megrendelő Wass György a 247 tulajdon épitészeti felfogásának megfelelő faragványokat kivánt. Vagyis korának épitészeti formáiból kiválogatta a neki tetszőket és ezzel lényegileg meghatározta az épitészeti kiképzést.
*** A mesterek és a munkaszervezet, valamint az épitészeti felfogás megismerése után szükséges, hogy a munkálatok eredményei, a XVI. századi kolozsvári épitkezések is elénk táruljanak.
A fő épittető mecénás a városi magistratus volt, hatásköre egyaránt kiterjedt az egyházi és a világi épitkezésekre. A munkák felett a városi tanács döntött, a költségeket pedig – beleértve a templomi épitkezések költségeit is – a város sáfárai számolták el. Az épitkezések gondviselésére a tanács rendelte ki a procuratorokat, épitési biztosokat, illetve megbizottakat.
Az egyházi épitkezések még a század elején a Szent Mihály templom északnyugati tornyának a felépitésével kezdődtek (1511-1526). Ezt a tornyot azonban 1586ban villámcsapás érte, és tüze a toronysisakot elpusztitotta. Az uj toronysisak – ugy látszik – zárt volt, mert 1612-ben „az toronybeli erkélyeknek ablakira lantornákat” csináltatnak. Ez a zárt toronysisak látható Egidius van der Rye Kolozsvárt ábrázoló rézkarcán is. A sok kisebb-nagyobb munkák közül megemlitendő még a sekrestye megcsináltatása 1588-ban. Ezt a feladatot Komiwes Péterre bizták.
Pages: | 1 | ... | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | ... | 82 | Home >> Abstracts, thesis
Similar works:«RHINO RESOURCE CENTER www.rhinoresourcecenter.com NEWSLETTER #41 DECEMBER 2015 Dear colleagues and friends, This is the 41st issue of the quarterly e-newsletter of the Rhino Resource Center. Edited by Dr Kees Rookmaaker. The total number of references in the collection of the RRC now stands at 19,850. This is an increase of 214 items in the last quarter. SUPPORT the RRC Over 19,540 references are available as PDF on RRC website CLICK ON RHINO IN THIS ISSUE: The RRC has moved p.2 Newsletter...»