Amikor a karácsony már a levegőben lóg, repkednek a mínuszok és minden sarkon boldog párok sétálgatnak, könnyű azt hinni, hogy szinglinek lenni a lehető legszörnyűbb dolog a világon. Pedig valójában mindennek megvannak a maga előnyei, az én célom pedig az, hogy mindannyian értékelni tudjuk a helyzetünket. Lássuk tehát, hogy szerintem miért éri meg kapcsolaton kívül lenni!
1. Van időd magadra
Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de szerintem ez a napi 24 óra édeskevés, ha az ember mindenre szeretne időt szánni. Általában a suli, a tanulás, a különóra, a pasi és az alvás mellett már ritkán van idő azokra a dolgokra, amiket az ember egyedül szeretne megvalósítani. Így ha nincs barátunk, talán tudunk helyet szorítani mindennapi teendőink mellett olyasmikre, mint a sütés, a dekorálás, az olvasás vagy az írás. Fontos, hogy akár kapcsolatban, akár azon kívül, de töltsünk néha időt csak magunkkal, hogy fejlődjön a jellemünk.
2. Azzal flörtölsz, akivel csak akarsz
A kötöttségek nélküli flörtölésnél nincs is jobb! Nem, most komolyan! Néha olyan jól tud esni az embernek, ha bűntudat nélkül elnevetgélhet egy kedves, helyes sráccal.
3. Nem kell aggódnod, ha késik a menstruációd
Legyünk őszinték, 16-17-18 évesen egy bizalomra épülő kapcsolatban szerintem semmi baj nincs azzal, ha az ember kísérletezik a testiségekkel. Viszont ennyi idősen nagyon fontos a biztonságra is gondolni, tudakozódni a témában, azonban még így sem lehetünk soha elég biztosak, tehát mindig okoz némi fejfájást, ha nem a megfelelő napon érkezik a menstruáció.
4. Nincs, aki hiányozzon
Szingliként nincs az az elviselhetetlen hiányérzet, mikor a barátod nyaralni megy két hétre és csak a telefonon olvasott kedves szavak mentenek meg.
5. Nincs, akiért aggódnod kelljen
Ebben az esetben is ugyanez a helyzet, nem kell folyton azon agyalnod, hogy jól van-e, él-e még, összetörte-e magát éppen valahol.
Boldog karácsonyt drágáim! ♥
Bejegyezte: Bianka Demeter dátum: 5:23
Meséltem már Nektek arról a bizonyos humán tehetséggondozó táborról, melyen néhány hete részt vettem, ennek a terméke a következő rövid novella is. Egy dalra kellett karaktert és cselekményszálat formálni, ez volt az El Carretero, ami egy spanyol nóta, a linkre kattintva elérhetitek.
Mindig is a természet volt a kedvenc helyem. De nem ám azok az ócska parkok a nagyvárosok szívében, hanem a vad, burjánzó, hamisítatlan természet, amely lenyűgöz és feltölt. Imádtam a közös családi túrázásokat a hegyekben, az iskolás kalandtúrákat, a barlangászásokat. Lenyűgözött az elemek puszta ereje, az állat- és növényvilág ösztönössége. Így kezdettől fogva állatkertben akartam dolgozni, közel lenni az élőlényekhez, gondozni és etetni őket, úgy gondoltam, hogy számomra ez a legmegfelelőbb hivatás.
Azonban közel az ötvenhez már nem éreztem azt a lelkesedést, ami fiatal koromban itt tartott a dallasi állatkertben. Ráébredtem, hogy korántsem voltam olyan közel a természethez, mint ahogy azt gondoltam. Ketrecről ketrecre, irodáról irodára járni nem ad valódi kielégülést egy olyan középkorú férfi számára, aki világéletében a dél-amerikai dzsungel szerelmese volt. Sajnos úgy éreztem, hogy olyanra pazaroltam az életem, amit nem is élveztem igazán. Sosem jártam igazi esőerdőben, csupán természetfilmeken láthattam, hogy milyen lehet. Csakhogy én érezni akartam a magas, fullasztó páratartalmat, az élelemért vagy a fényért vívott küzdelmet, a naponta lezúduló esőt, az élet visszhangját a fák között.
A többiek az állatkertben nem igazán értették, hogy mi a problémám, hiszen szerintük ennél közelebb nem lehetett kerülni a természethez, nekik elég volt belülről látni egy ketrecet ahhoz, hogy magukba szívják, nekem viszont nem. Én szabadnak akartam érezni magam, megállíthatatlannak.
Egyetlen akadály volt, a pénz. Nem takarítottam meg életem során annyit, hogy egyedül finanszírozni tudjak egy ilyen utazást. Viszont mikor édesanyám váratlanul meghalt, keserédes szájízzel figyeltem, ahogy kinyílik előttem a világ.
Négy hónapot töltöttem Dél-Amerikában, ebből hármat az Amazonas mélyén, megélve mindazt, amire vágytam, és még sokkal többet. Ezért ülhetek most itt előttetek, azonban mielőtt elmesélném nektek a kalandjaimat, csukjátok be a szemeiteket és hallgassátok meg ezt a muzsikát, majd mondjátok el, hogy milyen kép jelenik meg előttetek. Ez az El Carretero.
Hogy tetszett a novella? Szívesen látnál hasonlókat? Hogy tetszett a zene? Benned milyen érzéseket keltett?
Bejegyezte: Bianka Demeter dátum: 11:15
Bizonyára észrevettétek a gyönyörű, káprázatos új külsejét a blognak. Mindezt Sam Rownak, fantasztikus szerkesztőmnek és kedves barátnőmnek köszönhetem (a nevére kattintva elérhetitek a blogját, emailje pedig: samross.sisi@gmail.com). Nagyon hálás vagyok neki, amiért mindig a rendelkezésemre áll, és hihetetlen, de tudja mit akarok, még akkor is, mikor én nem. Köszönöm! ♥
Mivel a szúnyoggyilkoló évszak már javában tombol, és majdnem mindenki percenként törli a verejtéket a homlokáról, mint a nyár legnagyobb imádója, kötelességemnek érzem, hogy megosszam veletek azt az 5 fő okot, amiért ez a kedvenc időszakom.
1. A hosszú nappalok. Egyszerűen imádom, hogy mikor este nyolckor zötyögök hazafelé, nem kell tartanom a sötét utcáktól, hiszen tökéletesen világos van.
2. Az iskolaszünet, bár ez magától értetődik. Olyan megnyugtató, hogy a kötelezőkön kívül nem kell aggódnom a suli miatt, nincsenek dolgozatok, felelések, vizsgák, vagy hosszadalmas tanulással töltött órák.
3. Nincs szükség kabátra, sapkára, sálra. Tegnap, megérkezve a német tanáromhoz kibújtam a papucsomból és már készen is voltam. Nem kellett kibújnom egy hatalmas kényszerzubbonyból, nem kellett lefejtenem magamról azt a sok meleg réteget, nem kellett csizmát leszenvednem magamról, megspóroltam legalább tíz percet.
4. Meleg van. Bár lehet, hogy ez csak engem dob fel ennyire (fázós típus vagyok, számomra a nyár a kánaán), mert szinte mindenkitől a panaszkodást hallom, pedig egész télen csak erre vártak. Nagymamám mindig azt mondja, hogy az idő mindig olyan, amilyennek lennie kell, tehát örüljünk a szikrázó napsütésnek és élezzük ki, amíg tart. Visszasírjuk majd, mikor jön a fagy.
5. Szabadság. Lehet, hogy csak én érzem így, de véleményem szerint a nyár tele van lehetőségekkel, melyeket ki kell használni. És nem feltétlenül a fesztiválozásra gondolok, hanem arra, hogy ilyenkor az ember oda megy, ahova akar, azt eszik, amihez kedve szottyan, akkor mos hajat, amikor éppen ráér, és addig fekszik a strandon, ameddig rákvörösre nem ég. Ilyenkor mintha kevésbé számítana, inkább csak az adott pillanat a fontos.
Észrevettétek, hogy ahogy haladtam előre, egyre több mondanivalóm lett?
Tetszett a bejegyzés? Egyetértesz velem? Miben igen, miben nem? Melyik a kedvenc évszakod és miért?
Bejegyezte: Bianka Demeter dátum: 10:22