Dr. Zoltai Nándor (1911 - 1972)
Budapesten született, ahol a Pázmány Péter Tudományegyetem Orvosi Karán 1935-ben kapott diplomát. Ezt követően Haynal Imre professzor meghívta fizetés nélküli gyakornoknak híres klinikájára. Tervezett házassága miatt, élve a felkínált lehetőséggel 1936. november 1-én lépett be tulajdonképpeni első és egyetlen munkahelyére, az Országos Közegészségügyi Intézet kezdetben Lőrincz Ferenc, később Makara György által vezetett Parazitológiai osztályára. 1938-ban adjunktusi kinevezést kapott, majd 1945-től megbízták, 1948-tól pedig kinevezték az osztály vezetőjévé, amelyet romló egészségügyi állapota miatt kért korai nyugdíjazásáig, 1971. december 31-ig ellátott. Az OKI mindenkor aktuális szervezeti felépítésének megfelelően kezdetben csoport-, később főosztályvezetőként 1960-1965. között az Immunológiai, 1966-1971. között pedig az Immunológiai és parazitológiai csoport/főosztály tevékenységét irányította.
1942-ben általános laboratóriumi szakorvosi képesítést szerzett.
Malária vonatkozásában 1948-tól Magyarországot képviselte kezdetben az ENSZ Egészségügyi osztálya Malária Bizottságában, 1949-ben történő megalakulását követően pedig az Egészségügyi Világszervezetben.
1959-ben "A mérsékelt égövi Entamoeba hystolytica törzsek pathológiai szerepe a magyarországi vizsgálatok tükrében" címen beadott disszertációjával az orvostudomány kandidátusa fokozatot nyerte el, és egyidejűleg közegészségtan járványtan szakorvosi képesítést is kapott.
Tudományos munkásságával és gyakorlati tevékenységével múlhatatlan érdemeket szerzett elsősorban a kiütéses tífusz/visszatérő láz, illetve a malária felszámolásában, továbbá a humán parazitológia diagnosztikájában és járványtanában, de neve elválaszthatatlan az egészségügyi kártevők elleni védekezés témakörétől is.
A kiütéses tífusz/visszatérő láz elleni küzdelem területén még a világháború kitörése előtt Weigl professzor lembergi intézetében tanulmányozta a fertőzött tetvekből előállított Weigl-féle oltóanyag (az ún. tetű vakcina) gyártásának kérdését. Ezt követően az Ungváron létesített OKI Állomáson az oltóanyag-termelést szervezte meg és irányította, amelyet a katonai és polgári egészségügyi személyzet védőoltására igen jó eredménnyel alkalmaztak. Szervező munkájának hatására 1947-ben kezdődött el a külföldi adományokból származó DDT-készlet felhasználásával a tömegszállások és a cigánytáborok tetűmentesítése. Nevéhez fűződik a rendszeres tetvességi szűrővizsgálatok azonnali személykezeléssel egybekötött bevezetése, valamint a megelőző jellegű porozás elterjesztése. A tetvetlenítés új rendszerének eredményeként a visszatérő láz 1950-ben került felszámolásra, a kiütéses tífusz járványos megjelenése pedig 1954-ben szűnt meg, és az utolsó megbetegedés 1971-ben fordult elő.
A malária elleni küzdelemben a komoly nemzetközi elismerést kiváltó eradikációs program megszervezése és végrehajtásának irányítása egyértelműen hozzá kötődik. Az 1949-ben megkezdett akcióban prolongált és recidivaellenes gyógyszereses kezelést vezettek be, amivel egyidejűleg a maláriával fertőzött területek, lakóházak és az azokhoz tartozó melléképületek (istállók, ólak, árnyékszékek) belső falainak és mennyezetének DDT-vel történő permetezésével Sztankayné Gulyás Magdolna, illetve (az akkor már a Természettudományi Múzeumban dolgozó) Mihályi Ferenc közreműködésével a vektorok elpusztítását biztosították. Tevékenysége eredményeként a megbetegedések száma évről-évre csökkent, és az utolsó hazai eredetű maláriás megbetegedés 1959-ben fordult elő. 1963-ban a WHO Magyarországot malária-mentessé nyilvánította.
A humán parazitológia területén belépését követően azonnal bekapcsolódott az ancylostomiosis elleni védekezésbe, ahol a brennbergbányai asszanációs munkában vett részt. Az amoebiasissal kapcsolatos vizsgálatai alapján megállapította, hogy a hazai Entamoeba histolytica törzsek fakultatív patogének, és szerepet játszanak a bakteriális dysenteria súlyos tüneteinek kialakulásában. Rámutatott a fertőzés családon belüli halmozódására is. Kezdetben Jankó Mária, később Bánki György és Lengyel Anna közreműködésével fejtette ki aktivitását. Klinikusokkal együttműködésben az amoebiasis terápiás hatásfokának növelése érdekében számos gyógyszerhatékonysági vizsgálatot végeztek. A toxoplasmosis témakörében szeroepidemiológiai módszerekkel a fertőzöttség mértékét határozták meg. Tanulmányozták a betegség jelentőségét a spontán abortuszok létrejöttében, valamint a kongenitális toxoplasmosis kialakulásában, de gyakorló orvosok bevonásával képet kaptak a kórképek gyakoriságáról is. Helmintológiai kutatásaik jobbára epidemiológiai tárgyúak, és különösen a valkói iskolás gyermekekre és környezetükre kiterjedő vizsgálataik figyelemre méltóak.
Az egészségügyi kártevők elleni védekezés témakörében (Mihályi Ferenc bevonásával) megismételték a Balaton körüli üdülőhelyek szúnyoghelyzetének vizsgálatát, majd rátértek az ország különböző földrajzi típusú tájain (a hegy- és síkvidékeken, a Duna-menti árterületeken stb.) előforduló szúnyogfajok felderítésére. E munka során értékes biológiai és ökológiai adatok nyerésén kívül 40 közönséges csípőszúnyog faj elő fordulását állapították meg. Az imágóirtás és a tenyészőhely-kezelés összehangolt rendszerét az 1954. és az 1964. évi dunai árvízzel kapcsolatos közegészségügyi feladatok ellátásakor eredményesen alkalmazták. Foglalkoztak a rizsföldeken tapasztalt szúnyogtenyésztés meggátlásának kérdéseivel is. A csípőszúnyogok elleni védekezésben kiemelt jelentőséget tulajdonítottak a permetezőszerek kijuttatására szolgáló berendezések, így a merevszárnyú repülőgépek felhasználási lehetőségeire, 1964-től pedig a melegköd-képzés bevezetését szorgalmazták (ez utóbbi technológiájának kialakításában már én is közreműködhettem). 1948-ban a patkányok jelentős mérvű elszaporodása következtében vált indokolttá a kötelező patkányirtás országos tervezetének kidolgozása, melynek operatív végrehajtása, vezetésével az 1971-ben lezajlott patkánymentesítési akciók előhírnökeként szintén Budapesten történt.
1948-ban alakította ki az irtószerek és a rovarriasztószerek állami ellenőrzésének első, több évtizeden keresztül alkalmazott hazai rendszerét. A vizsgálatokhoz (Sztankay Szilárdné bevonásával) az osztály korábban meglevő rovartenyészetét továbbfejlesztették, illetve nemzetközi, standard módszerek adaptálása mellett saját eljárásokat is kidolgoztak.
A javaslatára kiadott minisztertanácsi határozat előírása alapján került 1954 óta az egészségügyi kártevők elleni védekezés a közegészségügy-járványügy irányítása alá. Az ennek alapján megjelent későbbi jogszabályok (miniszteri rendeletek és utasítások) az egészségügyi kártevők elleni védekezés elrendelésének, irányításának, végrehajtásának és szakmai ellenőrzésének teljes rendszerére vonatkoztak, de a védekezésre kötelezettek, sőt a közegészségügyi hálózat feladatait is részletesen előírták. Meghatározó szerepe volt 1955-ben, majd 1959-ben az irtószerek engedélyezési eljárását tartalmazó (ún. irtószer)rendeletek megalkotásában. Nevéhez fűződik 1964-től az akkori KÖJÁL-ok parazitológiai laboratóriumai biológusainak intenzív bevonása az egészségügyi kártevők elleni küzdelem gyakorlati munkájába, ami később a DDD-csoportok megszervezésének alapjait biztosította.
Az egészségügyi miniszter 1953-ban osztályvezetőként az "Érdemes orvos", főosztályvezetőként pedig 1969-ben a "Kiváló orvos" kitüntető címet adományozta részére. 1968-ban a Szakszervezetek Országos Tanácsa a "Szakszervezeti munkáért - Ezüst fokozat" kitüntetésben részesítette.
Meghatározó szerepe volt korábban a zöldkeresztes nővér-, később a közegészségügyi-járványügyi ellenőr- és az egészségügyi gázmesterképzésben. Felsőfokú, több évtizedes oktató tevékenységét az Orvostovábbképző Intézet 1968-ban címzetes egyetemi docensi ranggal ismerte el.
A Magyar Mikrobiológiai Társaság vezetésében 1951-1965 között számvizsgáló bizottsági tagságot viselt. 1962-1971. között választott tagja volt a Magyar Tudományos Akadémia Mikrobiológiai Bizottságnak. Tevékeny szerepe volt 1964-ben a Magyar Parazitológusok Társasága megalakulásában, majd éveken keresztül aktívan közreműködött az elnökség munkájában. A Magyar Biológiai Társaság Protozoológiai Szekciójának alapító elnöke volt.
Több éven keresztül az OKI Évkönyveinek szakmai lektora volt.
Kedves, barátságos, kiegyensúlyozott egyénisége kihatott munkatársaira is. A mindenki által tisztelt Zoltai Tanár Úr megalapozott tanácsai, megfontolt ítéletei élettapasztalaton nyugvó bölcsességet tükröztek, de még neheztelései is határtalan jóságot árasztottak.
Hagyományszeretetét tükrözi, hogy a nagy OKI generáció szinte utolsó tagjaként ebéd után még a Johan Béla által kialakított rendszer szerint, az osztályvezetői szobában elhelyezett ún. "alkotó kanapén" naponta 30 perces "sziesztát" tartott.
Mackós járása, alumínium teáskannából történő jóízű kortyolgatása, mély hangja és a jó vicceken való őszinte nevetése mindazok emlékében ott él, akik mint magam is éveken keresztül közvetlen munkatársai és tanítványai voltak.
Dr. Zoltai Nándor közleményei