Mianmar: buddhista józan ész kontra nyugati ostobaság | Dzsihádfigyelő
Mianmar: buddhista józan ész kontra nyugati ostobaság
Írta: Raymond Ibrahim, 2013. július 31.
A New York Times (NYT) nemrég megjelent cikke, a „Szélsőségesek a mianmari buddhisták között” fontos tanulságokkal szolgál a józan észről és az ostobaságról. A Thomas Fuller által írt cikk azzal indít, hogy „Egy rituális vezeklést követően Ashin Wirathu mianmari buddhista szerzetes hívők ezreit felsorakoztató tömeg élére állt és az általa ’ellenségnek’ kikiáltott muszlim kisebbség ellen uszította őket. “ „Lehet, hogy telve vagy kedvességgel és szeretettel, mégsem tudsz egy őrült kutya mellett aludni.” – mondta Ashin Wirathu a muszlimokra utalva. „Bajkeverőknek hívom őket, mert azok.”
Miközben a cikk arra szolgált rávilágítani, hogy a mianmari buddhisták „intoleránsak”, azok számára, akik tudnak olvasni a sorok között – vagy akik tisztában vannak az iszlám tanításokkal, a történelemmel és az aktuális eseményekkel – világos, hogy a buddhisták a közöttük és körülöttük élő muszlimok felöl érkező egzisztenciális fenyegetésekre reagálnak.
Az első tanulság: a nyugattól eltérően a buddhista szerzetesek annak ellenére, hogy a béke iránti lojalitásukról ismertek, képesek felismerni a realitást és reagálnak is arra; még mindig a józan ész vezérli őket. A “harmadik világ” buddhista szerzetesei a Nyugattal ellentétben, melynek realitásérzékét nagy mértékben eltorzítja az a csapból is folyó nonstop média propaganda, amely megmondja az embereknek, hogy mit gondoljanak és miben higgyenek, két lábbal a földön járnak. Jól tudják, hogy a köztük élő, ellenőrizetlen muszlim kisebbség – mely szembefordult velük – egyre erőszakosabbá válása történelmileg is alátámasztott tény.
Más országokhoz hasonlóan, a mianmari muszlimoktól sem idegen az erőszak, a dzsihádista terror és buddhista lányok megerőszakolása. És ezt egy kisebbség teszi. A mianmari buddhisták azzal is tisztában vannak, hogy az olyan szomszédos országokban mint Banglades, ahol a muszlimok vannak többségben, a nem-muszlimok kegyetlen üldözése olyan méreteket ölt, hogy az a kihalással fenyegeti őket. De még a szomszédos Thaiföldön is, ahol a buddhisták vannak többségben, a nagyszámú muszlim lakta déli részen buddhisták – férfiak, nők és gyerekek – ezreit gyilkolták meg, fejezték le vagy erőszakolták meg. A muszlim szeparatisták így próbálják megtisztítani a régiót a „hitetlenek” jelenlététől. A buddhisták elleni muszlim támadásokat demonstráló képekhez kattintson ide. Utóbbiak rávilágítanak arra, hogy miért kezelik fenntartásokkal a mianmari buddhisták a muszlimokat.
Wirathut, a „radikális” buddhista szerzetest így idézi a NYT cikke: „Ha gyengék vagyunk, a földünk a muszlimok kezébe kerül.” Nemzeti mozgalmának indulója azokról az emberekről szól, akik: „a mi földünkön élnek, a mi vizünket isszák és hálátlanok velünk szemben” (utalás a muszlimokra), és hogy „mi (a buddhisták) ha kell a csontjainkból építünk kerítést”, hogy kívül tartsák a szupremácista muszlimokat. Röpirataiban a következő áll: „Mianmar most a legveszélyesebb és legfélelmetesebb méreggel néz szembe, ami elegendő ahhoz, hogy minden civilizációval leszámoljon.” Egy másik idősebb és nyilvánvalóan „radikális” szerzetes így nyugtázza: „A lényeg, hogy a vallásunk és a nemzetünk ne tűnjön el.”
Itt érkezünk el a következő tanulsághoz: míg a buddhisták megértik, hogy mi a tét – az egész civilizációjuk – a NYT egy vallomást közöl arról, hogy a nyugat miért nem képes még mindig szembenézni a valósággal. Fuller cikke rendelkezik az összes védjeggyel – erkölcsi relativizmus, az iszlám iránti elfogultság, és a bizakodás és tájékozatlanság veszélyes elegye,- amely a fősodrásbeli Nyugat arra való képtelenségét jellemzi, hogy megértse az iszlámot és megfelelőképpen reagáljon erre. Ehelyett lépten-nyomon szentimentális és nevetséges közhelyekbe botlunk.
Kezdjük azzal, hogy Fuller szemlátomást nincs tisztában azzal, hogy a mianmari buddhisták miért aggódnak annyira, hogy eltűnnek: „Úgy tűnik, a buddhizmus szilárd alapokon áll Mianmarban. Tízből kilencen buddhisták… Becslések szerint a muszlim kisebbség az 55 milliós mianmari lakosság 4-8 %-át teszi ki, a többiek pedig keresztények vagy hinduk.”
Valójában a szomszédos Thaiföldön szintén 4 % a muszlimok aránya, de ahogy említettük a muszlimok a déli részen koncentrálódnak, ahol részt vesznek a buddhisták elleni népirtásban. Mi több, a történelem – a valós történelem, nem pedig a tisztára mosott verziók, amikkel most is tömködik az amerikai iskolások fejét – azt bizonyítja, hogy az elmúlt tizennégy évszázadban a muszlimok teljes népeket söpörtek le a térképről: amit ma lazán „arab világ” névvel illetünk nem volt arab. A 7. századig szinte teljes egészében keresztény volt, amikoris az iszlám megszületett és kezdetét vette a dzsihád. Fuller annak a ténynek a fontosságáról is megfeledkezik, hogy Mianmarban több keresztény és hindu van, mint muszlim – a buddhisták ellenséges érzései mégis csupán a muszlimokra terjednek ki. Ha a helybéli buddhisták csupán nemzeti radikálisok, ahogy azt Fuller sugalmazza, hogy lehet, hogy csak a muszlimokat támadják, a keresztényeket és a hindukat azonban nem?
És akkor jöjjön a nyilvánvaló elfogultság. Miközben rendszeresen bírálja azt, ahogy a buddhisták a muszlimokkal bánnak, számos anekdotával is fűszerezve beszámolóját, Fuller nem tesz említést a muszlimok által buddhisták ellen elkövetett gyilkosságokról és dzsihadista terrorról. Elítéli a buddhistákat, amiért azok a híresztelések szerint 150 000 nem bennszülött muszlimot kényszerítettek lakóhelyük elhagyására, azonban látszólag tudomást sem vesz arról, hogy a teljes iszlám világban a muszlimok nem-muszlimok százezreit űzik el lakóhelyükről, ami a keresztények tömeges exodusához vezetett. És amíg Fuller figyelmen kívül hagyja ennek a ténynek a jelentőségét, a mianmari buddhisták nem – innen származik az a megalapozott aggodalmuk, hogy ha most amíg többségben vannak nem cselekednek, akkor az iszlám be fogja kebelezni őket.
De ezek a tényszerű megállapítások látszólag nem számítanak a NYT olvasótáborának, ami sokkal inkább a szubjektív „érzéseken” alapuló beszámolókhoz és más terápiás ostobaságokhoz van hozzászoktatva. És itt Fuller kétségkívül ítélkezik: az egész cikket a buddhisták iránti csalódottság hatja át és hogy „sok muszlim aggódik”. A cikk záróbekezdésében „a városközpont piacán megállított muszlim árus” „suttogva” azt mondja, hogy „komolyan meg vagyok ijedve. A gyerekeknek is azt mondjuk, hogy ne menjenek ki az utcára, hacsak nem feltétlenül muszáj.”
Így miközben a mianmari buddhisták életben maradásukért küzdenek az egyre vehemensebb iszlámmal szemben, a NYT azt teszi, amihez a legjobban ért: úgy torzítja el a valóságot, hogy az minél inkább passzoljon a fősodrásbeli média képzeletbeli világához, ebben az esetben azt próbálja elhitetni, hogy a muszlimok csupán ártatlan, meg nem értett áldozatok.
Utóirat: Ralph Sidway az indonéz pap, Fr Daniel Byantoro gyakorlatias szavaira emlékeztet:
Hazám (Indonézia) évezredeken át hindu-buddhista királyság volt. Az utolsó hindu király elég nagyvonalú volt ahhoz, hogy elengedje az első muszlim misszionárius tulajdonadóját azért, hogy itt tudjon élni és hirdetni tudja a vallását. Az új vallás követői egyre többen lettek és miután megerősödtek, megtámadták a királyságot, azoknak pedig, akik megtagadták az iszlám hitre való áttérést, hogy életben maradjanak a szomszédos Bali szigetére vagy Tengger hegyére kellett menekülniük, ahol a mai napig meg tudták őrizni vallásukat. A hindu-buddhista királyság, Indoznézia szépen lassan a világ legnagyobb iszlám államává nőtte ki magát. Ha van egyáltalán mit megtanulnia a Nyugatnak, a hazám történelmén érdemes elgondolkozniuk. Nem vagyunk gyűlöletkeltők, vagy bigott emberek; inkább olyanok, akik szeretik a szabadságot, szeretik a demokráciát és szeretik az embereket. Amit viszont nem akarunk az az, hogy a szabadságunk és a demokráciánk a nemtudásunk, az elhibázott politikai korrektségünk és a látszólagos toleranciánk áldozatává váljon.
Rövid URL: http://www.dzsihadfigyelo.com/?p=6480
Bejegyzés: dzsihadfigyelo on 2013. nov. 29.. A bejegyzés kategóriái: Legfrissebb, Raymond Ibrahim. A hozzászólásokat követni lehet: RSS 2.0. Szólj hozzá, vagy hagy trackbacket a bejegyzéshez