Tárgy: Park
Csüt. Dec. 21, 2017 12:22 pm
A hozzászólást Admin összesen 1 alkalommal szerkesztette, legutóbb Pént. Márc. 30, 2018 1:27 pm-kor.
Pént. Márc. 23, 2018 6:21 pm
Ez az átkozott dög fog hiányozni, ha vége lesz a küldetésnek. Két éve itt rohadok, egyre többször érzem úgy, hogy nem lesz vége. Legfeljebb, ha kapok egy szép urnát a helyi temetőben. Hát nem tudom. Tényleg borzalom, egy rémálom, de Petey segít elviselni. Néha át akarja venni az uralmat, azt nem hagyom. Máskor meg igen. És sajnos ő pontosan tudja, mit jelent ez. Azt csinál, amit akar.
Ma messzire jöttünk. Volt egy kis dolgom a szomszédos városban és elhoztam őt is. Imádja a sétát. Szerintem egész nap kint lenne, ha engedném neki. Már jó fél órája a parkban caplatunk. A nagy víz partjához ritkán van szerencséje. Nekem is. Ahol felnőttem, az ilyen hely volt. Csak balhésabb. Egy kis múltidézés. Sajnos eszembe juttatja a nehéz pillanatokat, a sok szivatást, a veréseket. És azt is, mikor a haverokkal lógtunk a stégen, úsztunk mindenfelé, ahol szabad volt és ahol nem. Petey lelkesedése töretlen. Most éppen egy nyomot követ, a szagnál fogva visz engem. Nem bánom. Hadd menjen! Már a kerítésnél vagyunk és itt megakad. Fúj a szél rendesen. Nem hideg, nem is meleg. Csak elviszi a szagokat. A kis basset megy jobbra, megy balra. Aztán rám néz.
- Na, mi van? Elvesztetted a nyomot, fővadász?
Lehajolok hozzá és megmacerálom kicsit a pofáját. Ezt nagyon szereti. Meg amikor a füle tövét vakargatom. Kihúzza magát, mintha délceg úrfi lenne. Az egyetlen öröm az életemben. Mi lesz vele, kihez kerül, ha én végzek? Ezt még meg tudnám oldani. De ha velem végeznek? Imád engem. Mert ki tud használni. Kis dög. Valaki közeledik. Odanézek és ismerős arcot látok.
Szomb. Ápr. 07, 2018 5:31 pm
Szerettem, amikor beköszöntött a jó idő. Olyankor már könnyedén ki lehetett mozdulni, és nem kellett nagyon beöltözni. Ráadásul a fények is csodásak voltak, már amikor kisütött a nap, bár a magam részéről azt is kedveltem, amikor a fény átsejlett a felhőkön át. Volt benne valami földöntúli, valami igazán magával ragadó. Legalábbis nekem, de hát nem vagyunk ugyebár egyformák, tehát ami nekem tetszett, az lehet, hogy mást bosszantott.
Ma úgy döntöttem, hogy a délelőtti műszak után kimozdulok egy kicsit a természetbe. Nem akartam kimenni most a városból, valahogy a legutóbbi próbálkozásom óta, ami sárlavinával végződött, nem akaródzott elindulni. Ráadásul az új autóm sem volt még teljesen ismerős számomra, de eddig egészen jól bevált. Ezért is döntöttem úgy, hogy megelégszem a parkban lévő zöld környezettel, és ott fogok fotózni.
Még gyorsan haza szaladtam a gépemért, csak ezt követően céloztam be a vízpartot. Már távolról láttam, hogy pontosan úgy csillan meg a nap sugara a víz felszínén, ahogyan én azt éppen szerettem volna. Csak hobbifotós vagyok ugyan, de ettől függetlenül még alaposan körbejártam a helyet, és igyekeztem megtalálni azt a részt, ahonnan a legjobb képeket tudom majd lőni. Be is állítottam a teleobjektívet, aztán kattogtattam megállás nélkül a fényképezőt, abban bízva, hogy legalább két-három kép majd jól sikerül.
Nagyjából úgy háromnegyed órát töltöttem el ezzel, mikor körbe fordulva megláttam a lencsén keresztül egy ismerős párost. Tudtam én jól, hogy nem a városban laknak, de ma még nem láttam őket az étteremben, ezért is lepődtem meg az ittlétükön. Kicsit talán zárkózottabb szoktam lenni, ha magánéleti dolgokról van szó, de amikor csak felületesen kell csevegni valakivel, azzal sohasem volt problémám. A korábbi életemben is jól ment, azóta pedig szinte tökélyre fejlesztettem, hogy megnyitottam a Pubot. Ott szükség is volt rá, de azt mondják, hogy egy jó vendéglátós már csak ilyen. Én pedig igyekeztem megfelelni a ki nem mondott elvárásoknak is.
- Sziasztok! – üdvözöltem a párost, már távolabbról küldve feléjük egy mosolyt. – Majdnem lencsevégre kaptam egy helyes kisfickót, úgyhogy gondoltam mindenképpen meg kell ismerkednem vele! – utaltam itt a négylábúra, amikor már elég közel értem hozzájuk. Egyik kezemben a gépet lóbáltam, a másikat pedig a szemem elé helyeztem, hogy árnyékoljak némiképp. – Ma remek idő van a sétához… - néztem körül, mert igazság szerint mások is akadtak, akik ezt a kikapcsolódást választották a mai délutánra. – Ugye nem fogja leharapni a kezem, ha megpróbálom megsimogatni? – néztem kérdőn Loura, majd leguggoltam, és előrenyújtottam a szabad kezemet.
Vas. Ápr. 08, 2018 8:22 pm
Ahogy meglátom a nőt, feltűnik a kezében lévő gép is. Erről az oldaláról nem ismertem. Nekem ő a steakhouse-os hölgy, de ma talán több is lesz. Sok embert ismer, hasznos kapcsolat lehet.
- Helló, Maggie! Kellemes meglepetés!
Tényleg kedvelem amúgy, szimpatikus és nagyon jó vendéglátó. Lenézek Petey-re, aki természetesen szintén észrevette a nőt.
- Mikor mondtak rólad ilyen szépeket, Petey?
Újra Maggie-hez fordulok:
- Szoktál fotózgatni? Vagy csak most kaptál kedvet?
Jobb, ha engem nem fényképez. A kutyát még hagynám esetleg.
- Igen, nyakunkon a tavasz. A kisfickó is nagyon élvezi. Mondjuk ő mindig szereti a sétákat.
Ahogy Maggie idejön és kedves akar lenni a kutyával, nem tudok ellenállni. Petey még ennyire se. Majd kiszabja magát a kezeim közül és válaszol. Nyalogatni kezdi a nő kezét.
- Olyat nem szokott. Legfeljebb másik kutya bosszantja fel, az embereket nagyon szereti, főleg az ilyen kedveseket. Mi újság egyébként, Maggie? Jól vagy?
Petey már a lábait szagolgatja és leül a nő mellé. Ott még nem tart, hogy felugráljon. De jó neki Maggie mellett. Én felállok és figyelem őket. A nő haját. Szép nagy rőzse. Jól áll neki, ahogy kiengedi. A pubban többnyire összefogva látom.
Hétf. Ápr. 09, 2018 10:47 pm
Csupán egy kedves mosolyt küldtem Lou felé arra, hogy kellemes meglepetés volnék. Úgy sejtettem, hogy valószínűleg nem itt lakik a városban, tehát neki az ismerősök elvétve bukkanhatnak fel. Ettől függetlenül még jól esett, hogy kellemesnek lettem titulálva. Én ennyi idő után már egészen sok környéken lakóval ismerkedtem meg, így ha elmentem sétálni, gyakran futottam bele olyanba, akivel tudtam néhány szót váltani. Már csak azért is, mert viszonylag sokan jártak be hozzám eltérő időközönként.
- Biztosan rengetegszer, ugye? – intéztem szavaimat a kutyához mosolyogva. Nekem nem volt, de már gondolkoztam rajta egy ideje, hogy beszerzek egy nagyobb testű ebet. Valami olyan fajtát, ami nem csak társam lehetne, de őrizni is tud, és megvéd, ha szükség van rá. – Ó, csak hobbi szinten. Annyira profi azért nem vagyok benne, de ha tetszik valami, akkor igyekszem megragadni a lényegét. De igazából csak a saját kedvemre, afféle kikapcsolódásként csinálom. – vallottam be, könnyedén vonva meg a vállaimat.
Annak idején nem nagyon volt lehetőségem arra, hogy azt csináljam, amihez kedvem van a szabadidőmben. Most, mióta a magam útját járhattam, azt is fel kellett fedeznem, hogy mi kapcsol ki igazán, és milyen időtöltést élvezek a legjobban. Már nem is tudtam pontosan, hogyan lyukadtam ki a fotózásnál, de valahogy mindig is foglalkoztatott egy kicsit.
- Melyik kutya nem, nem igaz? – mosolyogtam fel Loura, miközben figyelmem nagyobb részét már Petey élvezhette. – Ó, úgy látom nem fog harapni! – nevettem fel vidáman, de a biztonság kedvéért még az orrához tartottam a kezemet. – Vagy egyszerűen csak kóstolgat, mielőtt belém mélyesztené azokat a hegyes fogakat! – természetesen csak viccnek szántam, mert igazából egy pillanatig sem tartottam attól, hogy majd nekem támad a kutyus.
- Köszönöm, megvagyok! A legutóbbi kiruccanásomnál volt némi izgalom, meg pánik, de azóta már nagyjából helyre jöttem. – magyaráztam, mintha tudhatná, hogy miről beszélek. Mondjuk, benne volt a hírekben, de ez még nem jelenti azt, hogy másnak is egyértelmű, hogy én is részese voltam a sárlavina okozta pusztításnak és káosznak. Elég ijesztő volt, hogy őszinte legyek. – És ti, mi járatban vagytok itt? – pillantottam fel ismét kíváncsian. – Ugye jól emlékszem, hogy nem itt laktok? – tippeltem csupán, mert annyi ember megfordult nálam, és én olyan sokukkal beszélgettem, hogy néha már keveredtek a fejemben az elhangzott információmorzsák. Azért nagyjából igyekeztem képben lenni, és nem nagyon ostobaságokat mondani, de nem mindig jött össze. Reméltem, hogy ezúttal nem tévedtem olyan nagyot.
Vas. Ápr. 15, 2018 11:24 am
- Ha tudna beszélni, rávágna egy igent. Pedig nem sokan dícsérik így. Ezt a fajtát nem a szépségéért szeretik.
Én is a természetét kedvelem. A bohóckodásait, még a galádságait is. Kis ösztönlény, igazán nem lehet rá haragudni.
- Aha. A természet szokott tetszeni vagy néha a város is? Esetleg mutatsz pár képet?
Gondolom, itt vannak a gépén, belekukkantanék. Már csak azért is, hogy miket örökít meg. Még hasznomra válhat, hátha látok rajtuk valamit, valakit.
- Igen, mozgékonyak.
Visszamosolygok bágyadtan, kissé elcsüggedten. A kisfickó akkora szeretetben részesül, hogy nagyon élvezi. Én csak nézem őket. Kezemben a póráz, hogy ha Petey-re mégis rájön a bolondóra, közbe tudjak lépni. Nem hinném, hogy lesz ilyen.
- Megnyugtatlak, amivel ezt tervezi, arra rögtön ráharap, nem nyalogatja előtte.
Nevetek egy rövidet a nő viccén és a kutyám szokásain. Az biztos, hogy ha finom falatot talál, hamar eltünteti, nem játszik vele.
- Pánik? Mi történt?
Ha felhozta, biztos akar róla beszélni. Van egy sejtésem, hogy kéne tudnom, mire gondol, de a nevét nem olvastam az újságban, fotót se láttam róla. Neki nagyobb dolog lehetett, mint a firkászoknak. Végignézek rajta, sérülésnek nincs semmi külső nyoma, a járása sem volt bizonytalan.
- Jól nézel ki - jegyzem meg óvatosan, mintha ezért vizslatnám.
- Seattle-ben. Néha át szoktunk jönni, van itt egy nagyon jó állatorvos. Semmi extra baj nincs, csak meg szoktam nézetni.
És vannak olyan ügyeim, amik miatt átjövök, alibi meg mindig jó, ha van.
- Utána meg ki kell használni, hogy olyan helyen járunk, ami ismeretlen. Új szagok, új környék. Nagyon élvezi.
Mintha tudná, hogy róla van szó, Petey felnéz azokkal a bánatosnak látszó szemeivel. Nem rám. Maggie-re.
- Ebből barátság lesz, én már látom. Te itt laksz a környéken, ugye? Régóta?