Szentháromság u. II. vasárnap, 17.06.2007
Predigt zu Ézs 55:1-5, verfasst von Juraj Bándy
A mai vasárnap óegyházi evangéliuma a nagy vacsoráról szóló példázat (L 14, 15 - 24), amely arról szól, hogy a jó Isten mindnyájunkat hív az ő országába. Mi viszont különböző jól vagy kevésbé jól hangzó kifogásokkal visszautasítjuk a hívását.
Az Isten országába való elhívásnak az ószövetségi előképét láthatjuk Ézsaiás könyvének abban a szakaszában, amelyet alapigeként hallottunk, és amelyben Isten hívása hangzik el, amely szabadulást és áldást ígér. Ezek a szavak akkor hangzottak el, amikor Isten ószövetségi népe történelmének egyik legsötétebb korát élte. A babilóniai fogság ideje volt ez, amikor az embereken fokozatosan a fásultság és a megfáradás vett erőt. A múltjukkal, mármint a honvesztéssel és a jeruzsálemi templom pusztulásával, nem tudtak megbékélni. Ami pedig a jövőt illeti, nem látták semmilyen jelét annak, hogy a dolgok jobbra fordulnak. Fokozatosan elvesztették reményüket, hogy visszatérnek egykor hazájukba. Úgy érezték, hogy Isten eléhagyta őket és megfeledkezett róluk. Ekkor hangzottak el egy próféta ajkáról, akinek a nevét nem ismerjük, Isten megbízásából azok reményteljes szavak, amelyeket az imént hallottunk, és amelyek felett közösen szeretnénk elmélkedni.
E szavak ma is érvényes üzenetét így foglalhatjuk össze:
1. Isten tartalmas életet és üdvösséget ígér.
2. Fogadjuk el Isten hívását!
3. Másokat is hívjuk Isten közelébe!
Ad 1. A Kelet városainak utcaképéhez hozzátartoznak a vízárusok is. Azokban a földrajzi övezetekben, ahol nyáron sokkal nagyobb a meleg, mint nálunk, az üdítő víz valóságos jótétemény. A próféta a jó Istent, aki az élet teljességét kínálja, ilyen vízárushoz hasonlítja, aki a nyári hőségben kínálja portékáját: „Ti szomjazók mind, jöjjetek vízért, még ha nincs is pénzetek!" (v. 1). A jó Isten azonban nemcsak létminimumot - vizet és gabonát - akar nekünk nyújtani. Ő többet akar adni. Bort és tejet is kínál. Ezek már olyan italok, amelyek nem szükségesek a puszta túléléshez. A bor és a tej a jólétet, az élet teljességét, jelképezi.
A jú Isten ezeket a javakat mindenkinek kínálja. Isten minden embert hív: „Ti szomjazók mind, jöjjetek vízért." Azért hív mindenkit, mert minden ember szomjazza az igazi, a tartalmas, a teljes és az értelmes életet. Azok is szomjazzák, akik nem érzik a szomjúságot, vagy nem tudják vágyaikat megfogalmazni.
A jó Isten mindezt ingyen kínálja. Azokat is hívja, akiknek nincs pénzük, és lehetővé teszi, hogy fizetség nélkül hozzájussunk javaihoz. Azokban az országokban. Amelyekben van tapasztalatunk a valós szocializmusról, jól emlékszünk, hogy azt ígérték nekünk, hogy a kommunizmusban nem lesz pénz, és az emberek tetszésük szerint vehetnek maguknak a boltokban mindent, amire szükségük van. A valóságos élet azonban a fordított irányban fejlődött: az emberek még a szerény jövedelmüket sem tudták értelmesen elkölteni az állandó áruhiány miatt. A piacgazdaság első éveiben rádöbbentünk arra, hogy a boltokban ugyan mindent lehet kapni, csak éppen sokaknak nincs pénze ahhoz, hogy megvegyék a kínált árut...Isten kínálatát nem korlátozzák a tervgazdaság és a piacgazdaság hiányosságai. Az üdv, amelyet kínál, mindenki számára elérhető.
Ne féljünk a vizet, a gabonát, a tejet és a bort ebben a prófétai igében szó szerint érteni, mert az üdv korszakához hozzátartozik a jólét is. Igazolják ezt Krisztus Urunk szava is, aki azt mondta, hogy ő azért jött, hogy követőink élete legyen, „sőt bőségben éljenek" (J 10, 10). Az Úr Isten azonban tudja, hogy nem csak kenyérrel él az ember, hanem az ő szavára is szüksége van (5M 8, 3), és ezért az ő éltető Igéjét kínálja számunkra. „Hallgassatok csak rám...Figyeljetek rám, jöjjetek hozzám! Hallgassatok rám, és élni fogtok!" (v. 2 - 3). Isten Igéjének életet adó és éltető hatalma van. Az ő igéjének hatalma van arra, hogy meg tudja tartani lelkünket (Jak 1, 21).
Ad 2. Isten hívására és kínálatára, amelyről eddig szó volt, csak egy helyes válasz van: el kell fogadni!
Fogadjuk el Isten jótéteményeit, mert mindnyájan vágyakozunk a teljes életre. Ezt közvetve az bizonyítja, hogy jelentős összegeket adunk ki olyan dolgokra, amelyek ugyan kellemessé teszik egy időre életünket, vagy hosszabb-rövidebb örömet szereznek, de nem adnak életünknek értelmet. A próféta így kérdezi azokat, akik az élet teljességét nem Istennél keresik: „Miért adnátok pénzt azért, ami nem kenyér, keresményeteket azért, amivel nem laktok jól?" (v. 2).
Fogadjuk el Isten ajándékait, mert ő ezeket mindenkinek szánja. A vízárus addig árul, amíg a készlete tart. Isten ajándékai azonban kimeríthetetlenek és mindenki számára vannak. Senki sem mondhatja: engem nem hívtak meg. Az ószövetségi nép meg volt híva a Dávid által kötött szövetség révén. Az újszövetségi nép a Dávid Fia által kötött - Jézus Krisztus által kötött - szövetség révén hivatalos. Krisztus Urunk így hívogat: „Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok, és meg vagytok terhelve, és megnyugvást adok nektek" (Mt 11, 28). Nem érdemeink miatt vagyunk meghívva, hanem azért, mert Isten hű az ő szövetségéhez.
Fogadjuk el Isten ajándékait, mert ingyen vannak, ill. annak ellenére, hogy ingyen vannak. Kelet városainak az utcáin a vizet drága pénzért árulják. Isten, akik a próféta vízárusokhoz hasonlít, abban különbözik tőlük, hogy ingyen, ellenérték vagy ellenszolgáltatás nélkül kínálja portékáját. Mi hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy ami ingyen van, az nem ér semmit. Isten ajándékai ingyen vannak ugyan, de drága ajándékok ezek. Amit ő kínál, az nem olcsó kegyelem, hanem drágán megfizetett, megváltott kegyelem. Jézus Krisztus áldozata árán megváltott kegyelem. A vízárus kiáltása „vegyetek...nem pénzért és nem fizetségért" „v. 1) ugyanazt fejezi ki, amit a reformátorok a sola gratia - egyedül kegyelem által - formulával fejeztek ki. Amíg Kelet forró utcáin a közönséges vizet csak pénzért lehet megvenni, addig az élet vizét, az élet kenyerét, az élet teljességét ingyen meg lehet Istentől kapni.
Ezekért az ajándékokért azonban el kell jönni. Hova? Hol van az éltető víz? Hol lehet kapni az élet kenyerét? Hol lehet Isten Igéjét hallani? Az egyházban. Az egyházban, ahol hirdettetik az evangélium, és ahol a szentségek Krisztus rendelése szerint ki vannak szolgáltatva. Az egyházban, ahol jelen van Krisztus, aki így hívogat: „Ha valaki szomjazik, jöjjön hozzám, és igyék" (J 7, 37).
Ad 3. A jó Isten nem csak azért kínálja nekünk ajándékait, hogy elfogadjuk azokat, hanem azért is, hogy továbbadjuk őket. A prófétai ige arról szól, hogy Isten népe népeket és nemzeteket hív a vízhez, gabonához, tejhez, borhoz és éltető Igéhez. Az Ószövetségben ez egyedülálló valami. Bizonyára sokan csóválták a fejüket, amikor ezeket a szavakat hallották. Ez ugyanis missziós parancs. Parancs, amely nem engedte meg az ószövetségi népnek, hogy Isten kegyelmét kisajátítsa, hanem arra utasította, hogy ismeretlen népeket is hívjon Isten közelségébe és Isten népének közösségébe.
Isten újszövetségi népe Jézus Krisztustól kapta a missziós parancsot: „Menjetek el tehát, tegyetek tanítvánnyá minden népet...(Mt 28, 19). Hívjunk tehát mindenkit, mert van mit nyújtanunk. Amit ingyen vettünk, azt ingyen adjuk tovább (Mt 10, 8).
Günter Jacob így aktualizálja egyik igehirdetésében a missziós parancsot. „Te keresztény közösség, amely szegény vagy, bűnökkel terhelt vagy, amely sokszor nem váltottad be a hozzád fűzött reményeket, az ateistákat fogod hívni, akiket nem ismersz, és olyan ateisták fognak hozzád futni Istenedért, akik téged nem ismernek."
Ne féljünk ettől a feladattól, mert olyan Urunk van, akié minden hatalom a mennyben és a földön (Mt 28, 18).
A mai vasárnap evangéliuma és prédikációs alapigéje egyaránt arról beszélnek, hogy Isten az ő közösségébe hív minket. Teljes és értelmes életet kíván és az üdvösséget nyújtja. Fogadjuk el hívását és hívjunk Isten közelébe mindenkit, hogy mi is azok közé a boldogok közé tartozzunk, akik Isten országának a vendégei (L 14, 15). Ámen.
E-Mail: thdr.bandy@stonline.sk