Fejõs Pál
Tukán (1), a maláji ezermester (2)
Olyan a feje, mint egy puskagolyó, karjai hosszúak, mint a majomé. Haja, ellentétben törzsbeli társainak, a bimanéseknek szokásával, rövidre nyírt. Ócska rövid káki nadrágot visel, melyet kókuszdiórostokból készült zsineg erõsít derekára. Melle, lábai és karjai csupaszak, csupán a fején hord piszkos fehér turbánt. A turbán anyagában még kiolvasható a "Koninjklike-Paketvaart Matschappij" beszövött betûi. A turbán már sok szép napot láthatott úgy, mint egy hollandi gõzös hajdani asztalterítõje.
Sapehben találkoztunk vele elõször, Soembawa-sziget legkeletibb pontján. A falu fõnöke küldte, hogy átvezessen minket a Sapeh-szoroson, a Soembawa és Komodo közötti keskeny vízen. Nagy szükségünk volt vezetõre. Két macassari vitorlásunk bennszülött személyzete sohasem hajózott még e szoroson, s Allah nevének számos ismétlése közben tiltakozott vállalkozásunk ellen.3
A szorosban vad az áramlás. Néha 12 csomónyit is elér. Elhatároztam, hogy TUKÁN tengerészeti tudományát igénybe vesszük, ha drága lesz is. Ezt valahogy elõre sejtettem. Látta kuliaink valóságos kis hadseregét és hatalmas poggyászunkat. Azt gondolta, borzasztó gazdagok vagyunk. Gazdagok és mint minden fehér ember, bolondok. Másképen miért is menne valaki Komodóra? Hosszas alku után - napi 5 ezüst forintban kezdve - napi 50 centben s a rizsadagban állapodtunk meg. TUKÁN az expedíció hivatalos tagja lett, s kora reggel útnak indultunk.
Pompás vezetõnek bizonyult. A szoros minden rejtett koralltömbjét és szikláját ismerte. Óraszerû pontossággal mondotta be az áram és a szél változását és irányát s elvezetett a sárkányok szigetének egyik északi öblébe.
A hajóút alatt apró, cipõgombszerû szemeit állandóan ide-oda járatta, hol a vizen, hol rajtunk. Szemügyre vette ruházatunkat, távcsövünket, fegyvereinket. Végigmért tetõtõl talpig, gondolom, tisztában volt mit szeretünk, mit nem, s hibáinkat s erényeinket megismerte. S mindezt kifejezéstelen üres tekintettel tette, amely mintha átlátna rajtunk, mintha mi volnánk a forró, híg levegõ, mely Komodó izzó homokjából száll fel. Az éjszakán át is sok hírt szerzett, mert tudta, hogy Boaya daratért, szárazföldi krokodilusért megyünk, ahogyan a bennszülöttek a komodói Varanust nevezik.
Amint megérkeztünk, félrevont, s bizalmasan értésemre adta, hogy ismeri a helyet, ahol a sárkányok élnek és játszadoznak. Lasszójával hurokra is keríti õket, ha adunk jó erõs kötelet s egy kis "ezüstöt". Annyira természetesen beszélt oly szörnyek megkötözésérõl, melyek több száz fontot nyomnak és farkuk egyetlen csapásával vadbivalynak a lábát törik, hogy kételkedni kezdtem TUKÁNban. Õszintén szólva az volt a benyomásom, hogy nagyzol, s csupán néhány pénzdarabot akar kicsikarni. Hogy témát változtassak, megkérdeztem, miért nevezik TUKÁN-nak? Minek a mestere, építõ, ács vagy micsoda? Cipõgombszemeivel szemembe nézett s egyszerûen felelte: "Mindennek". Csak így: "Mindennek". Kételkedve ismét feltettem a kérdést, de hát csak nem mindennek a mestere? Ritkán fordul elõ még az is, hogy valamely szigeten bár egy mesterségnek is tukánja legyen, nemhogy valaki mindenhez értsen! Elõbbi feleletét komolyan ismételte: Igen, mindennek. Hetykesége bosszantott.
Pár nap múlva már tudtam, hogy elégtétellel tartozom neki. A sziget dzsungeljén eleven enciklopédiának bizonyult. Vizet talált, édes vizet a víztelen szigeten, a száraz évszak poklának közepén. Kikötõt talált, biztos, védett, homokos kikötõt hajóinknak. Bambuszt tábori bútoraink készítéséhez, megtalálta a helyet, ahol bõségben van szarvas, s megmutatta, hogy éjjelenként hol közelíti meg a vaddisznó a partot, hogy a korallok között kagylókat szedegessen. Rendben tartotta a zsémbes kulikat, keresztül vitte, hogy táborhelyünk kristálytiszta legyen, õrizte éjjelente a kókuszdiót, megtöltötte a lámpásokat, kitisztította a csizmáinkat, a szakácsnak vad, de ízletes zöldséget szedett, naphosszat tevékenykedett, dolgozott. Tudta hol a legalkalmasabb hely sárkányfogó csapdáink felállítására, s ítélete megdöbbentõen helyes volt.
Elsõ délután, miután elhelyeztük a csapdákat, egyiknek ajtóját lecsapódva találtuk. A sodronyhálón belül egy keringõ fúria: az elsõ Varanus! Minden módon meg akart szabadulni, õrült dühbe jött. Fejével újra meg újra nekiment a sodronyhálónak. Biztos voltam benne, hogy tönkremegy, halálra zúzza magát a csapda oldalán. A kulik a csapda körül ugrándoztak, mintha törzsük varázstáncát járnák. A sárkány látása megfélemlítette õket, a csapdától kb. 5 yardnyi távolságban maradtak, felfegyverezve egy-egy hatalmas bottal, hátrálásra alkalmas hely után nézegettek arra az esetre, ha a sárkánynak mégis sikerülne elszakítani a sodronyt. Teljesen reménytelennek látszott, hogy a sárkányt kivehetjük a csapdából. Komolyan gondoltam arra, hogy kinyitom a csapda ajtaját és menekülni hagyom. Mindannyiunk között Tukán volt az egyedüli, aki higgadtan és nyugodtan viselkedett. Azonnal munkához látott. Egyetlen szó nélkül, nyugodt mozdulatokkal levágott néhány botot a közeli fáról. Vékony zsinegbõl hurkokat készített, majd a hurkokat a botokhoz erõsítve "halászni" kezdett a hálószemeken keresztül. Alig telt el egy perc, a sárkány a sodronyhoz volt kötve. A hosszú orr, a hatalmas farok, a négy láb hosszú, veszedelmes karmaival, mind-mind oda volt erõsítve ügyesen a sodronyháló szemeihez. S mindez egymagának Tukánnak mûve volt, melyet minden sietség, egyetlen szó vagy izgalom nélkül vitt véghez. Bûvészi mutatvány volt.
Ezután az összes kulik rémületére, hidegvérrel kinyitotta a csapdaajtót, s hozzálátott, hogy a hurkok útvesztõjét a sodronyhálóról lefejtse s egy hosszú, erõs bambuszrúdhoz erõsítse. Megjegyezte, odavetõleg, hogy csupán magát az állatot könnyebb lesz cipelni a hegyeken át táborunkba, mint az egész ketrecet. Azonkívül, ha újra készenlétbe helyezzük a csapdát, délután még egy másik gyík is fogságba eshetik. Úgy is történt. A "mester" mester volt a jövendölésben is.
A szigeten töltött hetek alatt elkísért kalandozásaimra. Puskámat vitte, mivel nem volt annyi kuli táborunkba, hogy fegyverhordozó is telt volna. A "mester" itt is másként viselkedett, mint társai. A bennszülöttek mindig megváltozott magatartással hordozzák a fehér ember fegyverét. Valahogy megélénkülnek, kevélyek lesznek, amint puska van náluk. Nem így tett TUKÁN. Teljes egykedvûséggel, csaknem megvetéssel cipelte a puskát. Bosszantott a dolog. Egy nap Mannlicherem volt nála. Gyönyörû pehelykönnyû fegyver, messzelátóval felszerelve. Szemben velünk a lankáson egy kis szarvascsapatot pillantottunk meg. Jó 700 yardnyira lehettek. Ostobaság lett volna rájuk lõni, de ki akartam hozni sodrából TUKÁNt. Amint céloztam, a csorda eszeveszetten menekülni kezdett a hegyoldalon. Fegyverem távcsövén át egy szarvast a keresztjel közepe felé láttam szaladni. Meghúztam a ravaszt. A szerencse, mellyel már találkoztam néha, most is kedvezett. A szarvas csaknem teljes bukfencet vetett, s holtan gurult a lejtõn lefelé. Nagyszerû volt, legalább is nekem. Ilyen távolságból egy rohanó szarvast eltalálni! De TUKÁNt mindez hidegen hagyta. Csendesen indult a szarvas felé. Összekötötte lábait, megtapogatta, s vállára lódította. Nem tudtam magam tovább türtõztetni. Ékes szavakkal magyaráztam neki, hogy milyen csodálatos ez a fegyver, melyet szerencséje van hordozni, milyen nagy a lövéstávolsága, sebessége, s milyen drága. Cipõgombszerû szemeivel álladóan elõre nézve hallgatott, mintha dicsérõ szavaimat nem is hallotta volna. Szinte dühbe jöttem. Éles hangon kérdeztem: "Nem hallod-e mit mondok?" A "cipõgombokat" rámfordította, s méltóságteljesen, nyugodtan azt felelte: "Sahyag Foean". Ami körülbelül azt teszi: "Igen Uram."
Semmi sem volt rá hatással. Drótnélküli távíróállomásunk, mely a kulik állandó bámulatának tárgya volt, õt hidegen hagyta. Cserekereskedelemre megtöltött ládánk gazdagsága, élelmiszerkészletünk, százakramenõ konzervdobozaival, semmi, semmi nem zökkentette ki õt méltóságos, hideg nyugalmából.
Befejezve munkánkat, magunkkal vittük Batáviába, hogy a fogoly gyíkoknak a szállítás alatt gondját viselje. A kulik úgy néztek rá, mint ahogyan a spanyolok nézhettek az útra induló Kolumbusra. Hiszen Batávia borzasztó messze van! A gõzhajó valóságos úszó város, s alig néhánynak volt alkalmuk egyet is látni, még kevesebbnek rajta utazni. De a TUKÁN nyugodt méltóságát most is megtartotta, a propeller forgása, a motorzúgás, a hajó pompája, semmi sem hatott rá.
Batáviában látta az elsõ automobilt, az elsõ villanyost, hatalmas kõépületeket, zsúfolt utcákat. Magunkkal vittük a "Hotel des Indes"-be. Egész áldott nap a verandán guggolt, mozdulatlanul, s éjjel szívesebben aludt a veranda kõpadlóján, mint a személyzet hálószobájában.
Pénzt adtam neki, meghagyva az autó vezetõjének, hogy vigye körül a városban. A repülõtérre magam vittem el, megmutatva a nagy "madarakat", melyek a fehér urakat szállítják messze földre, át a levegõn, gyorsabban, mint bármely madár. Mindez hidegen hagyta. Már nem is reméltem, hogy a civilizáció bármely vívmánya valaha is hatással lesz rá.
Együttlétünk utolsó napja is elérkezett. Mivel a holland partjáró gõzös csak a késõ délutáni órákban indult, magammal vittem TUKÁNt Batávia olcsó kínai-negyedébe, hogy megvegyem a búcsúajándékot, melyet olyan nagyon megérdemelt. Biztosítottam, hogy ha bármit megszeret, mutasson rá, megveszem neki. Úgy gondoltam, hogy fejszét, fûrészt, vagy valami más olyasfélét fog kívánni, aminek a dzsungelban értéke van.
Cipõgombszemeit sokáig legeltette az olcsó japán tárgyakon. Késeken, tükrökön, cigarettagyújtókon, a bazár ezerféle olcsó portékáján. Egyszercsak hirtelen megállt tekintete. Szája lassan csodálkozó mosolyra görbült, mindaddig, míg félelmes hófehér fogsora láthatóvá lett. Kutattam a csodálatát felkeltõ tárgy után. Olcsó japán játékszer volt. Egyike az ismert pléh játékoknak. Fehér-vöröscsíkos nadrágban, kékcsillagos zubbonyba öltözött néger, fején élénksárga szalmakalap, à la CHEVALIER. A négerfigura kis alapzaton állott, s lábával gyors ütemben steppelt. Ára 25 cent. TUKÁN még mindig a négert bámulta. A gépezet óramûve lassanként lejárt. A táncoló lábak megálltak. TUKÁN rámnézett. Szemeiben vágy lobogott. Ezt szeretné, ha az úrnak is úgy tetszik. A 25 centet kifizettem. Az álmos boltos átnyújtotta TUKÁNnak a játékszert. Tisztelettel tartotta maga elõtt. Megmutattam, hogyan kell az óramûvet felhúzni. A néger lábai ismét mozgásba jöttek. TUKÁN el volt ragadtatva. Elindultunk Tandjong Priok felé, hol hajója várt. Fél óráig tartott az autóút a városon keresztül, a vasúti sínpár keresztezésénél a sorompó le volt engedve. A Soerabaya-ba vivõ expressz, Jáva vasúti büszkesége, mennydörgött el elõttünk, majd a Holland Királyi Tengerészet "kétéltû" hadseregének egy századja vonult el katonai rendben a trópusi ég kobaltja elõtt. TUKÁNnak a civilizáció eme csodáinak meglátására sem volt szeme. Egészen elmerült a táncoló néger nézésében. Újra meg újra felhúzta. A pléhlábak minden mozdulatát lelkesedõ nevetéssel fogadta, s az élénk néger szögletes fémvállainak rángatódzását sugárzó csodálattal szemlélte. Hajójára vittem. Ment a keskeny bejárón, minden batyuja egy kis piszkos zsákban, parang botja hátul, nadrágjába tûzve, s vitte a játékszert, mint ahogyan ünnepi körmenetben a szent relikviát hordozzák. Amint a hajó lassan eltávolodott a rakparttól, felkavarva a kikötõ szennyes vizét, utolsó pillantást vetettem TUKÁNra. Egymásra halmozott rizs-zsákok tetején ült. Kezében a dzsiggelõ néger. A cipõgombszemek a bálványra meredtek, amint a hajó vitte vissza a dzsungelborította szigethazájába.
1 Eredetileg megjelent: Természettudományi Közlöny, 1939. 141-153. p. Fejõs a cikkben leírt expedíció során forgatta a Draken på Komodo címû dokumentumfilmjét. A cikkben szereplõ ábrákat és fotókat technikai okokból nem tudjuk közölni. (Szerk.)
2 Fejérváry G. Gy.: A komodo-sziget sárkánya, 59. p. 176. 1927. - U.a.: Mit tudunk a komodói óriásgyíkról? 59. p. 283-285. 1927. - Fejérváry Gézáné: A komodói óriásgyík 69, p. 292-293. 1937.
3 Svensk Filmindustri
4 Dunn, ki az 1926 Burden-expedíció példányait feldolgozta (79 példányt), úgy találta, hogy a hímek legfeljebb 3 m hosszúságot érnek el, a nõstények ellenben mindig alul maradnak 2 m-en.
5 Fejérvári G. Gy: posztumus munkájában (Ann. Mus. Nat. Hung. 29. V. tábla 1935.) megjelent koponyafénykép után ítélve, az óriásgyík sûrû fogazatával kitûnik fajtársai közül. A hátragörbült fogak igen hegyesek és oldalt lapítottak.