Az én hősöm fehér lovon jár, és mindenről kamuzik - Debrecen hírei, debreceni hírek | Debrecen és Hajdú-Bihar megye hírei - Dehir.hu
2019. 11. 14. 18:11:17
Az én hősöm fehér lovon jár, és mindenről kamuzik
Szerző: Magyar Evelin | magyar.evelin@dehir.hu Közzétéve: 2018.08.11. 10:30	| Frissítve: 2018.08.11. 10:31
Debrecen - Francia romantika és báj egy nagy fricskával, ami bemutat az összes szerelmes filmnek, amit valaha készítettek. Kritika.
Egy, a hazánkban kevésbé közismert színész mutatta meg újra azt, hogy milyen széles palettáról képes meríteni, ha moziról van szó. Az Oscar-díjas Jean Dujardin a The Artist – A némafilmes című remek moziban már tanúbizonyságot tett arról, milyen zseniális a sármos, megingatható, ám többnyire becsületes férfibálványként. Legújabb filmjében, Az én hősömben egy teljesen más típusú zsáner képe jutott neki: ő a kamugép, aki még arról is hazudik, hogy ír-e levelet a „választottjának”.
A történet az 1800-as évek elejére repít vissza, amikor a franciák hadban álltak az osztrákokkal. Charles-Grégoire Neuville kapitány (Jean Dujardin) megkéri a bájos Pauline Beaugrand (Noémie Merlant) kezét, ám a lánykérés után néhány perccel el is tűnik. A család azt hiszi, a fronton harcol hősiesen, ám ez a képet csak a vénkisasszony Elisabeth (Mélanie Laurent) fejében él így. A férfi nevében ír leveleket húgának.
A három év után loncsosan visszatérő fickó viszont a legnagyobb csaló, akit a francia vidék a hátán hordott, a hazugságból pedig végtelenül nehéz kikecmeregni...
Egy végtelenül francia mozit kapunk Laurent Tirard rendezőtől: egy csipetnyi szellemesség, egy nagy adag irónia és egy szakajtónyi füllentés és naivitás is befigyel. A poénoktól senki sem kap majd a hasához, viszont elég szerethetőek egy hosszabb mosolyhoz.
A karakterek a maguk naivitásában kevéssé kidolgozottak: mindenkinek van egy-két jellemző tulajdonsága, ami köré minden megnyilvánulása és cselekedete épül. Pauline, bár egy szűzies jókislánynak tűnik, egy tüzes vadmacska, aki folyton pofozásra vágyik, férje, Nicolas (Christophe Montenez) egy ügyetlen flótás, akit a felszarvazás ténye végletesen felbőszít.
Elisabeth esetében pedig csak tippelni tudunk arra, miért vált egy megkeseredett, szarkasztikus vénlánnyá, akinek kicsit sem fűlik a foga a házasságra: nem is túl művelt, nem is kifejezetten nagyvilági, s nem is csúnya, miért ne állna be a sorba?
Egy fontos dolog viszont hiányzik az egészből: a papírmasé karakteráradatban nincs egy igazán szerethető karakter, akinek szurkolhatnánk, akinek örülnénk, ha rátalál a boldogság. Egyikük csalfa, másikuk bárgyú, a harmadik pedig egyszerűen az egész világgal olyan cinikus, mint aki még sosem volt testközelben ellenkező nemű személlyel.
Persze aki látott már romantikus komédiát, sejti a harmadik percben, hogy milyen végkifejlet születik az egész kálváriából (s a fordulatok előtt tippelget is magában, vajon mi következik most), mégis
jó végignézni ezt a múltba repítő hazugsággyárat, amelybe még egy gyémántbánya és néhány tóba lökdösős, pajtában hentergős momentum is belefér.
A kellemes nyári limonádéélményt egyaránt emeli a gyönyörű környezet és a remek jelmezek: autentikus hangulatot árasztanak a díszes estélyik, a frizurák, a színes és díszes katonai egyenruhák.
Aki kedveli a francia filmeket, nem szívesen dől be minden romantikus klisének, de azért kácsingózik a szerelmes történetek és a szép emberek után, nyugodtan üljön be erre a mozira, nem fog csalódni. Talán ez a film jó alkalom lehet arra, hogy többen megismerjék a remek Jean Dujardint, akit következő alkalommal inkább egy jóval komolyabb hangvételű drámában látnánk szívesen.
Címkék: Kritika, Apolló Mozi, Az én hősöm, Film