Interjú Pethes Máriával
Felrázni a közönybe zsibbadt embereket...
Változó Világ-interjú* Pethes Máriával
PM – A Fiamra, a gyökereimre, Pethes Sándor iskolaigazgató nagyapámra, fénnyé vált Anyámra, aki a haza szeretetén kívül megtanította velem, hogy minden embert olyannak kell elfogadni, amilyen, attól színes a világ, hogy olyan sokfélék vagyunk. Szerénytelenül a versesköteteimre. Se bújva se áldva (2000), A szerelem koldusa (2001), Lelkem Atlantisza (2004). Baranyi Ferenc bevezetőjében elmondott szavakra, miszerint az én verseimmel "fel lehet rázni a közönybe zsibbadt embereket. Védőoltásként használhatók a lelki eljegesedés gyorsan terjedő kórsága ellen."
PM – Boldoggá tesz, amikor a természet szépségeit észreveszik mások is, különösen, ha egyik versem olvasása után figyelnek fel rá. Boldog vagyok, amikor olvasóimtól visszajelzéseket kapok, közvetlen találkozáskor, kötetbemutatón. Boldog vagyok, amikor meghitt biztonságban élhetek a Párommal. De a legboldogabb mégis akkor voltam, amikor életet adtam a Fiamnak. Csodálatos élmény volt, ahogyan követni fejlődését is az. Talán sikerül az értékrendemből valamit átadni neki. Majd az idő eldönti.
PM – Virágom a rózsa, titokzatos, megközelíthetetlenül tiszta. Színem a bíbor (Péli Tamás festőművész szerettette meg velem, a vele töltött nyolc év emlékei még mindig visszhangzanak, nagy kár érte, hogy fiatalon elhunyt) és a türkizkék, a Vízöntő színe, mert az vagyok. Illatom az Ópium parfüm illata, de nagyon szeretem a rozmaring illatát is. Kiskertemben sokféle fűszernövényt dédelgetek, használom a főzéshez is őket. A kedvenc szóról a kutyám jut eszembe: D'Artagnan, Dartinak becéztük, egy dalmata volt, 14 évig hű társ, önzetlenül szerető lény volt. Kutya, zene, versek nélkül lehet élni, de nem érdemes, és a sorrend most nem érdekes.
PM – Jó, amikor a Kedves megfogja a kezem, rossz, amikor haraggal alszik el, jó volt, amikor túléltem egy komoly betegséget, rossz volt, amikor kiszolgáltatott lettem. Jó harmóniában élni, rossz, hogy a hírekben csak agresszióról szóló jelentés van, jó amikor az emberek tudnak örülni, és rossz, amikor csak mogorván mennek az utcán. Jó, hogy van munkahelyem, szükség van rám, rossz, hogy sokan nagy szegénységben, feleslegesként élnek.
PM – Emberséges élhető életet. Kevesebb műanyagot, több tiszta érzelmet. Imádom a technikát, az Internet rabul ejt, bárhová eljutok vele, és minden kérdésemre választ ad. Lassan már elfelejtek kézzel írni, a számítógép billentyűzete a kezem végződése.
PM – A barátság nélkülözhetetlen a világban, de amilyen fontos, az igazi barátság olyan ritka is. Igazi barátom kevés van, megbecsülöm szeretetüket. Törékeny dolog. A kollégáim jól ismernek, hűséges típus vagyok, meg az első könyvbemutatót minden verseskötetem megjelenésekor a munkahelyem színháztermében rendezem. Jól kell, hogy ismerjenek, ha olvassák a verseimet. A versek lemeztelenítenek. Ott nem lehet mellébeszélni, pengeélesnek kell lennie minden szónak.
PM – Égbekiáltó szörnyűség volt ez a túszdráma az iskolában. Nem tudom elképzelni, hogy a terroristák között lévő nők hogyan voltak képesek ilyen borzalmakat elkövetni? Megbocsáthatatlannak tartom, ha gyermekeket bántalmaznak. Feloldozhatatlan bűn.