A kvantummechanika általános formalizmusa - PDF
Download "A kvantummechanika általános formalizmusa"
1 A kvantummechanika általános formalizmusa October 4, 2006 Jelen fejezetünk célja bevezetni egy általános matematikai formalizmust amelynek segítségével a végtelen dimenziós vektorterek elegánsan tárgyalhatók. Az elemi kvantummechanika kurzus keretében láttuk, hogy egy tetszőlges kvantummechanikai rendszer állapotát egy hullámfüggvénnyel tudtuk jellemezni. Ez a hullámfüggvény egy végtelen dimenziós vektortérnek, az úgynevezett L 2 Hilbert térnek volt eleme. A kvantummechanika általános formalizmusának (másnéven a Dirac formalizmus) keretében a kvantummechanikai rendszer állapotát egy általános, végtelen dimenziós vektorral fogjuk leírni. Ennek a vektornak végtelen sok, különböző reprezentációja lehet melyek közül az egyik speciális reprezentáció fogja megadni a hullamfüggvényt. Feladatunk tehát a kvantummechanikának egy általánosabb megfogalmazása (Dirac formalizmus) amely speciális esetként fogja tartalmazni az elemi kvantummechanikában tanult hullámmechanikát is. 1 Végtelen dimenziós vektorterek általános formalizmusa 1.1 A bra és ket vektorok A lehetséges kvantummechanikai állapotok összesége egy végtelen dimenziós vektorteret definiál. Ezen térben egy vektor egy lehetséges kvantummechanikai állapotnak felel meg. A végtelen dimenziós térben értelmezett vektorokat röviden ket vektoroknak nevezzük. A megnevezés az angol bracket (zárójel) szóból ered, amely szóból két új fogalmat alkotott Dirac, amikor a vektorokat ket - nek, és a hozzájuk rendelt duális vektorokat (később meglátjuk mik is ezek) bra -nak nevezte el. Egy ket vektort a következőképpen írunk: a (1) A vektortér elemei kommutatív (Abel féle) csoportot alkotnak ( a + b ) + c = a + ( b + c ), (2) 0 : 0 + a = a + 0 = a, a (3) a : ( a ) : a + ( a ) = 0 (4) a + b = b + a, (5) 1
2 és értelmezett egy komplex skalárral (λ C) való szorzás az alábbi módon: λ( a + b ) = λ a + λ b (6) (λ 1 + λ 2 ) a = λ 1 a + λ 2 a (7) (λ 1 λ 2 ) a = λ 1 (λ 2 a ) (8) 1 a = a. (9) A fentiek alapján a következő tulajdonságok bizonyíthatók: 1. 0 a = 0 Bizonyítás: λ a = (λ + 0) a = λ a + 0 a (10) Mindkét oldalhoz most hozzádva a λ a értéket, azonnal következik, hogy 0 = 0 a (11) 2. λ 0 = 0 Bizonyítás: λ a = λ( a + 0 ) = λ a + λ 0 λ 0 = 0 (12) 3. λ a = 0 λ = 0 vagy a = 0 A bizonyítás az előbbiek alapján nyilvánvaló! Definició: A a 1, a 2,..., a n vektorok lineárisan függetlenek, hogyha fennáll köztük a következő ekvivalencia: λ i a i = 0 λ 1 = λ 2 =... = λ N = 0 (13) A ket vektorok sokasága egy lineáris vektorteret értelmez. A vektortér dimenziója a legnagyobb számú lineárisan független ket vektorok száma. Legyen ǫ egy N dimenziós vektortér (minket általában a végtelen dimenziós vektorterek érdekelnek). Ebben a vektortérben értelmezhető egy bázisvektor sokaság amelynek segítségével (például az amelyet az előbb arra használtunk hogy a vektortér dimenzióját definiáljuk) kifejezhetjük a vektortérnek minden vektorát, vagyis: a, λ 1, λ 2,..., λ N, a = λ i a i (14) Hogyha most ebben a vektortérben veszünk egy kisebb számosságú, egymától független vektorokból álló halmazt, akkor ezen halmaz az ǫ vektortéren egy ǫ alteret definiál. Vegyünk egy n < N vektorból álló bázist, ekkor a 1, a 2,... a n vektorok a következő alteret definiálják: 2
3 a ǫ, λ 1, λ 2,..., λ n, a = n λ i a i (15) Két a és b ket vektor között értelmezünk egy ( a, b ) = λ C egy műveletet a következő axiomák alapján: ( a, b ) = ( b, a ) (16) ( a, b + c ) = ( a, b ) + ( a, c ) (17) λ( a, b ) = ( a, λ b ) (18) ( a, a ) R + ;...( a, a ) = 0 a = 0 (19) A fenti tulajdonságokkal rendelkező műveletet skaláris szorzatnak nevezzük. A skaláris szorzat segítségével értelmezzük az a vektor normáját mint ( a, a ). Azonnal bizonyítható, hogy ( 0, a ) = 0. Bizonyítható ugyanakkor a Schwartz féle egyenlőtlenség ( b, a ) 2 ( b, b )( a, a ), (20) ahol az egyenlőség akkor áll fenn, hogyha a = α b. Definició: Két vektor a és b ortogonális (egymásra merőleges), hogyha ( a, b ) = 0. A merőlegesség definicióját ki lehet terjeszteni alterekre is, ǫ és ǫ egymásra merőleges altér, hogyha minden vektor az egyik altérből merőleges minden vektorra a másik altérből. Ebben az esetben a két altérnek nem lehet egy közös vektora sem (a 0 normájú vektortól eltekintve). Hogyha van egy ǫ 1 -es alterünk akkor definiálhatunk egy komplementáris alteret a következő tulajdonságokkal ǫ 1 ǫ 1 (21) ǫ 1 ǫ 1 (22) ǫ 1 ǫ 1 = ǫ, (23) ahol a művelet a direkt összeget jelőli. Két altér direkt összege azt jelenti, hogy a két altér bázisvektorainak a halmazát egyesítjük, és ezen bázisvektor sokaság generálja a direkt összegként kapott új alteret. Azonnal belátható, hogy az ǫ térnek minden vektora felbontható a két altérből vett komponensek összegére a = a 1 + a 1, (24) ahol a 1 ǫ 1 és a 1 ǫ 1. Bevezetjük most az ǫ vektortér duális terét (ǫ ), melynek elemei a tipusú bra vektorok. Az ǫ és ǫ vektorterek teljesen izomorf, és az ǫ vektortér minden 3
4 a elemének egyértelműen megfelel az ǫ vektortérnek egy a. A két vektortér elemei között értelmezhető egy művelet, amelyre: a b = ( a, b ). (25) Ezen összefüggés az, amelynek segítségével egyértelmű megfeleltetést létesítünk az ǫ és ǫ vektortér elemei között. A fenti megfeleltetés alapján az összeadás és a skalárral való szorzás során kapott ket vektoroknak az ǫ vektortéren a következő elemek felenek meg: λ a λ a (26) a + b a + b (27) A következőkben a skaláris szorzatot mindig a bra és ket vektorok segítségével fogjuk felírni, vagyis a b a jelőlést fogjuk használni. 1.2 Operátorok Az operátor egy olyan függvény amelynek mind az értelmezési tartománya, mind az értékkészlete a lineáris vektortér Â a = b ; a, b ǫ (28) Az operátorokat egy kalappal jelöljük, és a ket vektorok bal oldalán hatnak. A lineáris operátorra igaz, hogy: Â(λ 1 a + λ 2 b ) λ 1 Â a + λ 2 Â b (29) A kvantummechanika keretében mi csak lineáris operátorokkal dolgozunk. Értelmezzük az identikus operátort: Î: Î a = a, a ǫ (30) Az operátorok között értelmezzük a szorzás (vagy összetevés) műveletét. Ha Â s ˆB két lineáris operátor, akkor Ĉ = Â ˆB szintén egy lineáris operátort eredményez, amelyre igaz, hogy: a ǫ, Ĉ a = Â( ˆB a ) (31) Az operátorok szorzása általában nem kommutatív (felcserélhető), vagyis általában: Â ˆB ˆBÂ (32) Azon operátorokat amelyekre a szorzás felcserélhető (Â ˆB = ˆBÂ) kommutáló operátoroknak nevezzük. Az inverz operátor fogalma: Hogyha Â a b és ˆB b a minden a -ra az ǫ-ból, akkor azt mondjuk, hogy ˆB az Â inverze. Ekkor 4
5 Â ˆB = ˆBÂ = Î (33) és az Â inverzét úgy jelőljük, hogy Â 1. (tehát ˆB = Â 1 ). Megjegyzendő, hogy nem minden operátornak van inverze. Hogyha van két operátor, Â és ˆB amelyeknek van inverze, akkor igaz a következő egyenlőség: (Â ˆB) 1 = ˆB 1 Â 1 (34) Ismerve az Â operátor hatását a ket vektorokra, a skaláris szorzat segítségével értelmezhetjük a hatását a bra vektorokra is: b (Â a ) = ( b Â) a = b Â a ; a ǫ, b ǫ (35) Ahol b Â a tehát csak jelőlési konvenció. Az előbb elmondottak alapján a következő néhány azonnali egyenletet lehet felírni. Ha a ǫ és λ C : (λâ) a = λ(â a ) c (λâ) = λ c Â (36) Ŝ a = (Â + ˆB) a = Â a + ˆB a c Ŝ = c (Â + ˆB) = c Â + c ˆB (37) ˆP a = (Â ˆB) a = Â( ˆB a ) c ˆP = c (Â ˆB) = ( c Â) ˆB (38) A bra vektorok mindig az operátorok jobb oldalán, a ket vektorok pedig mindig az operátorok bal oldalán találhatóak. Egy lényeges operátor csoport az a b típusú operátorok. Ez az operátor hathat úgy egy bra mint egy ket vektorra a következő módon: Adjungált operátor ( a b ) v = a ( b v ) = λ a (39) v ( a b ) = ( v a ) b = λ b (40) Egy tetszőleges Â operátorhoz hozzárendelhetjük a következő adjungált operátort: úgy, hogy a ǫ: Â Â+ (41) Â a = b a Â+ = b (42) Az adjungált operátorra a következő tulajdonságokat lehet bebizonyítani: (Â+ ) + = Â (43) (Â + ˆB) + = Â+ + ˆB + (44) (λâ)+ = λ Â + (45) (Â ˆB) + = ˆB + Â + (46) Az operátorok adjungálása a számok komplex konjugálásával ekvivalens művelet. Összetett mennyiségek konjugálására egy egyszerű törvényünk van: 5
6 a komplex számokat komplex konjugáltjukkal a ket vektorokat bra -val a bra vektorokat ket -el az operátorokat az adjungáltjukkal helyettesítjük, majd az egész összetett mennyiséget fordított sorrendben írjuk. Példa: ˆL = Â ˆB u v Ĉ ˆL + = Ĉ+ v u ˆB + Â + (47) a = Â ˆB u v Ĉ w a = w Ĉ+ v u ˆB + Â + (48) µ = t Â ˆB u v Ĉ w µ = w Ĉ+ v u ˆB + Â + t (49) Önadjungált (vagy Hermitikus) operátor Egy önadjungált (vagy hermitikus) operátorra igaz, hogy: (50) ˆQ = ˆQ + (51) Léteznek antihermitikus operátorok is. Egy operátor antihermitikus ha: ˆQ = ˆQ + (52) Néhány fontos tétel a hermitikus operátorokkal kapcsolatban (javasoljuk, hogy ezen tételeket gyakorlatként igazoljuk): Bármely líneáris operátor felírható egy hermitikus és egy antihermitikus operátor összegeként: ˆP, ˆP = L ˆ H + L ˆ A (53) Hermitikus operátorok lineáris kombinációja szintén hermitikus operátor Két hermitikus operátor szorzata ( ˆQ 1 ˆQ2 ) is hermitikus operátor, hogyha a két operátor kommutál ( vagyis hogyha [ ˆQ 1, ˆQ 2 ] = ˆQ 1 ˆQ2 ˆQ 2 ˆQ1 = 0) Hogyha ˆQ hermitikus, b ˆQ a = ( a ˆQ b ), minden a ǫ és b ǫ esetén. Definició: egy Ĥ hermitikus operátor pozitív definit, hogyha a ǫ esetén a Ĥ a 0. Egy pozitív definit Ĥ hermitikus operátorra igaz az általánosított Schwartz féle egyenlőtlenség: b Ĥ a 2 b Ĥ b a Ĥ a (54) Az egyenlőség akkor áll fenn, hogyha Ĥ a = αĥ b, ahol α C. 6
7 1.2.3 Unitér operátorok Û egy unitér operátor, hogyha: Ebben az esetben: Û 1 = Û+ (55) ÛÛ+ = Û+ Û = Î (56) Egy azonnal bizonyítható tétel értelmében két unitér operátor szorzata is unitér operátor. Az unitér operátor megőrzi a skaláris szorzatot, vagyis: a b = aû+ Û b > (57) Ugyanakkor ha [Â, Û] = 0 azonnal bizonyítható, hogy: 1.3 Sajátvektorok, sajátértékek Tekintsünk egy lineáris operátort (Â) úgy, hogy: ÛÂÛ+ = Â (58) Â a = a a (59) Ha a fenti egyenlőség igaz akkor a az Â operátor sajátvektora, a pedig az ehhez a sajátvektorhoz tartozó sajátérték. Egy sajátvektorhoz mindig csak egy sajátérték tartozhat, azonban egy sajátértékhez több sajátvektor is tartozhat. Hogyha azonos sajátértékhez több sajátvektor tartozik, ezt a sajátértéket elfajult sajátértéknek nevezzük Hogyha Â hermitikus operátor, igazak a következő kijelentések (gyakorlatként javasoljuk ezeknek a bizonyítását): Â sajátértékei valósak A különböző sajátértékekhez tartozó sajátvektorok merőlegesek egymásra A bra és a ket vektorokban felírt egyenlet sajátvektorai és sajátértékei egymásnak megfelelőek, vagyis ha Â a = a a akkor a Â = a a. Egy pozitívan definiált hermitikus operátor sajátértékei nem-negatívak (vagyis ezek 0) Bázisvektorok, reprezentációk Az a 1, a 2, a 3,..., a N vektorok egy ortonormált bázist alkotnak az ǫ vektortéren, hogyha teljesítik az ortonormáltság (ortogonalitás + normáltság) és a teljesség feltételét. Ortonormáltság: a i a j = δ ij (60) 7
8 Teljesség: a i a i = Î (61) Ezen második feltételhez úgy jutunk, hogy megköveteljük, hogy minden vektort kifejezhessünk a bázisvektorok segítségével (máképp kifejezve meglátjuk, hogy ez a képlet azt jelenti hogy a bázisvektorok terére való vetítés az identikus operátor kell legyen). A teljesség feltételét azonnal beláthatjuk: k ǫ, k = λ i a i (62) Beszorozva a fenti egyenletet balról az a i vektorokkal, azonnal következik, hogy és ezt behelyetesítve a kiinduló egyenletünkbe: k = λ i = a i k, (63) a i k a i = ( a i a i ) k (64) A fenti egyenletből azonnal következik a teljesség feltétele. A választott básizvektorok ismeretében bármely k vektor jellemezhető tehát a λ i koordinátákkal. Azt mondjuk, hogy az a i bázisvektorok egy reprezentációt alkotnak. Néhány fontosabb megjegyzés: Lehet bázisról beszélni egy ǫ altéren is. Az ortogonalitás és ortonormáltság fogalma kiterjeszthető nem normálható vektorokra is (nem normálható bázisvektorokkal találkozunk például amikor a bázisvektorokat jellemző index folytonosan változik). Ebben az esetben az ortonormáltság feltétele: a(r) a(r ) = δ(r r ) (65) Ha egy hermitikus operátor sajátvektorai egy bázist alkotnak a vektorterünkön akkor az operátort megfigyelhetőnek nevezzük. (A hermitikus operátor sajátvektoraiból egy ortonormált sorozat építhető. Ez következik az eddigi tételeinkből, lásd az 1. részben tanult Gramm-Schmidt féle ortogonalizálási eljárást. Ezen sorozat teljessége a vektortérben azonban nem bizonyítható általánosan.) 8
9 1.4 Vetítő operátorok (Projekciós operátorok) Legyen ǫ R egy altér az ǫ vektortéren. Legyen a R ǫ R és a R ǫ R. Ekkor a ǫ, a = a R + a R. Azt mondjuk, hogy a R az a vetülete (projekciója) az ǫ R -re. Ezt a vetületet egy P ˆ R vetítő operátorral kapjuk meg: Pˆ R a = a R. PR ˆ tehát az ǫ R -re vetítő operátor. Tételként kijelentjük, hogy P ˆ R egy hermitikus operátor. A tétel bizonyítása azonnali. Legyen: Pˆ R a = a R a P ˆ + R = ar (66) A vetítő operátor és a skaláris szorzat tulajdonságait felhasználva: a P ˆ R b = a b R = a R b R = a R b (67) a P ˆ R = a R, a (68) Felhasználva a (66) és (68) egyenleteket azonnal következik, hogy: ˆ P R + = ˆ PR (69) Egy másik fontos tétel is azonnal belátható. Ha egymás után többször vetítünk egy P ˆ R operátorral, ugyanazt az eredményt kapjuk: vagyis: a ǫ, ˆ P R 2 a = ˆ PR a R = a R (70) 2 Pˆ R = PR ˆ (71) Ezen eredményt fel lehet használni arra, hogy definiáljuk a projekciós operátorokat. (általában ezzel az összefüggéssel definiálják a projektorokat) Egy további fontos tétel kijelenti, hogy a projektorok sajátértékei 0 vagy 1. A bizonyítás szintén azonnali, és a következő lépések szerint történik: Pˆ R u = α u ; P ˆ 2 R u = αpr ˆ u = α 2 u (72) 2 Pˆ R = PR ˆ ; α 2 α = 0 α {0, 1} (73) Az α = 1-hez tartozó sajátvektor az ǫ R -ből, az α = 0-hoz tartozó az ǫ R -ből van. Néhány példa projektorokra: 1. Legyen n ǫ, n n = 1. Hogyha a ǫ, akkor a = a n + a n, ahol a n = c n és n a n = 0. Ekkor n a = n a n + n a n = n a n = c n n = c, vagyis a n = n a n = n n a, tehát P ˆ n = n n. Ez egy elementáris egydimenziós térre vetítő projektor. 2. Legyen a 1, a 2,..., a N egy bázis amely az ǫ 1 alteret generálja. A ˆP 1 = N a i a i operátor az ǫ 1 altérre vetítő projektor. 9
10 3. Legyen Â egy hermitikus operátor, melynek sajátvektorai legyenek a i (Â a i = a i a i ). Az ǫ vektortér legyen az a i ket -ek által generált tér. Ekkor ˆP = n a i a i az ǫ-ra vetítő operátor. Hogyha Â megfigyelhető akkor ǫ = ǫ és ˆP = Î. 4. Legyen az Â spektruma részben elfajult: Â a ni = a n a ni, i = 1,..., s(n), s(n) s(n) az a n sajátérték elfajulási foka. ˆP = a ni a ni az ǫ n altérre vetítő operátor. (Az ǫ n alteret az a ni vektorok generálják.) Azonnal s(n) belátható, hogy: ˆP = n=1 a ni a ni = Î = ˆ n P n. Ha v ǫ, v = n,i a ni a ni v = n,i λ ni a ni. A λ ni a v koordinátái az Â megfigyelhető reprezentációjában (λ ni = a ni v ). Azonnal bizonyíthatjuk a Parseval-féle összefüggést: v v = v ˆP v = n,i v a ni a ni v = n,i v a ni Az Â megfigyelhető operátor spektrális reprezentációja Értelmezhetjük egy tetszőleges Â megfigyelhető operátor spektrális reprezentációját. Ha Â megfigyelhető operátor akkor felírhatjuk, hogy: ˆP = n,i Â a ni = a n a ni (74) a ni a ni = Î (75) Â ˆP = Â a ni a ni = a n a ni a ni = (76) n,i n,i = a n a ni a ni = a npn ˆ = Â ˆP = Â (77) n n i A fenti egyenlet alapján definiáljuk az Â operátor spektrális reprezentációját, mint: Â = n a n ˆ Pn (78) 10