beautywithplus.com | Családi fotóalbum
Családlátogatásom egyik fénypontja a régi albumok nézegetése anyukámmal. Ilyenkor mindig jókat nevetünk a 20 vagy több évvel ezelőtti frizurákon vagy épp elérzékenyülünk olyanok fotóin, akik már nem lehetnek velünk.
Ahogy az ovis képeimet nézegettem, anyukám sok régi sztorit mesélt – mennyire akaratos kislány voltam, akinek már előző este ki kellett készíteni a másnapi outfitet, hiszen elég időigényes feladat volt, hogy a kisbugyi színe is passzoljon a zokniéhoz. Na jah, kérem, nem lehet elég korán kezdeni. Persze mikor hangosan kacagtunk, anyukám megjegyezte, azért kíváncsi lesz az arcomra, ha hozzám hasonló természetű kislánnyal áld meg az ég.
Íme pár kép és történet a múltból..ki számolja hány évvel ezelőttről. Fényképek fényképei, így az elmosódott arcok csakis a telefonom hibája s nem az idő múlását jelképezik.
Az első fotó rólam, ahol gyakorlatilag láthatatlan vagyok, anyukám pocakjában (nem semmi alakja volt!). Anyukám vállalati üdültetésének köszönhetően évekig Tiszafüreden nyaraltunk. Tengerpartot még csak hallomásból sem ismertünk, de nem is hiányzott – és őszintén szólva szívesen visszamennék nosztalgiázni! A faház a strand szélén, a méhecskék amikbe rendszerint beleléptem és a folytonos leégés élénken él bennem – akárcsak az útszéli “fosóka” szilva (bocs, de nálunk így hívják ezt a kisméretű sárgás szilvát).
Ha már nyaralás, ne felejtsük el a nagycsaládos SZOT beutalós balatoni utunkat – ahol nagyon menőnek éreztem magam a gyerekprogramon, amit tuti mindannyian ismertek: szól a zene és amint leáll, el kell foglalnod egy széket. Akinek nem jut, az kiesett – felhívnám a figyelmet, ki az egyetlen, aki már a kezével előre foglalja a széket.
Talán kevesen tudjátok rólam, de kiskorom óta zongoráztam és egy ideig úgy tűnt, zenei pályán folytatom a tanulmányaimat. Itt épp gyerekkori barátnőmmel, Katival négykezesezünk egy zongoravizsgán s noha idővel megszépülnek az emlékek, emlékszem arra a sok könnyre, amit a zongora mellett ejtettem. Mert egy-egy vizsga vagy fellépés előtt nem volt ritka, hogy napi 8 órát gyakoroltam és még mindig nem volt elégedett Nóra néni, drága zongoratanárnőm, aki egyszer ezt írta az ellenőrzőmbe: “Fiam, melléd rabszolgahajcsár kell!” Akkor sírtam ezen, ma már persze jót nevetek.
Amikor pedig épp nem zongoraművésznek készültem, akkor meggyőződésem volt, hogy én állatorvos leszek. A kezdetei papagáj próbálkozások után (ugye nem kell mondanom, hogy ki takarította? Hát persze, hogy anyukám) jöttek a kutyák, akik gyerekkorom óta a mai napig fontos meghatározói életemnek. Itt éppen Csutival “pózolok”, aki egy drága tacskó volt és még a babakocsiba is berakhattam és tologattam, azt se bánta! (itt hívnám fel a figyelmet a neonsárga melegítőnadrágra – epic!)
Noha évek óta mesterséges szőke vagyok, íme a bizonyíték, hogy én bizony született szőke lennék – külön figyelmet érdemel a Vogue címlapot megszégyenítő óvodai fotózásos póz illetve a hardcore roksztár “szőkekólás” party fotó! A harmadik kép egyébként az általános iskolai tablóképem!
És akkor jöjjön az igazi divatkatasztrófa – tizenéves koromtól kezdve jönnek a valóban kemény képek: rövid haj és klasszik-konty. A mikrofonos képen nem szavalok, hanem egy esküvőn éneklek, ugyanis a zongora után az éneklés vette át a szerepet. Egyszer 5000 ember előtt daloltam, az már majdnem Nagyszínpad…
És végül akik a legfontosabbak, akiknek mindent köszönhetek – szerintem kimondottan helyesek voltak! Szerintetek melyikükre hasonlítok a leginkább?
Szicíliai időjósok, CeLC9 Scholl, mert a lábaim megérdemlik! Arcápolás Avonnal Utazás 10+1
Utazás 10+1 10 dolog, amit csak 42 méret felett értesz meg