﻿ A modernkori Aranybulla-hamisításoktól III. Richárd púpjáig - Ujkor.hu
Szerző: Maróti Zsolt Viktor 2016-05-26 2018-10-23 Maróti Zsolt Viktor Beszámoló
Novák Ádám bevezetőjében elmondta, hogy az Újkor.hu portál szellemiségének megfelelően olyan előadást kívánnak tartani, amely közelebb hozza a tudományos kutatásokat a laikus érdeklődőkhöz.
Bárány Attila Pál azzal kezdte előadását, hogy ha az Aranybulla szót beírjuk az internetes keresőbe, az első tíz találatban minden bizonnyal egy olyan képet találunk, amely a szó szoros értelemben vett történeti valóságnak nem felel meg. Sok honlapon az Aranybulla elnevezés alatt az I. Nagy Lajos általi 1351-es megerősítésének képe szerepel. Árulkodó, hogy első szavának első betűje L – Ludovicus – tehát semmiképpen nem köthető II. Andráshoz. A történész hozzátette, hogy valójában „Aranybulla” a történészek számára nem létezik, eredetiben ugyanis nem maradt fenn. Magát az aranyból készült pecsétet egy 1221-es és egy 1224-es oklevélről ismerjük II. András korából, de ezeknek semmi közük nincs az Aranybullában foglaltakhoz.
Jellemző módon még az Országgyűlés Hivatalának honlapján is rossz kép szerepel az Aranybulla illusztrálásakor, illetve a kiállított, modern technikai eszközökkel „reprodukált” oklevélhez is csak odaillesztették az aranypecsétet – a számítógépes technikával készült „hamisítványt” már az is „lebuktatja”, hogy a szóközök egyformák és sorkizártan írtak. A legtöbb helyen – tankönyvben, ismeretterjesztő munkában – tehát nem az eredeti pecsét fotójával találkozunk, hiszen a szerkesztők inkább választják a „kerekebb, fényesebb” változatokat – melyek egytől-egyig modern technikai eszközökkel készült reprodukciók, ugyanakkor a szakember számára mégiscsak bosszantó hamisítványok.
Novák Ádám ezzel folytatta az előadást, s felidézte a bizonyos „átkos emlékű” János deák esetét, akit a középkor folyamán oklevélhamisítás miatt találtak bűnösnek, s ezért máglyán megégették. Hozzátette, hogy mai világunkban természetesen mindez elmarad, s nagy szerencse, hogy a modern technikával lehetőség van arra, hogy 3D szkennerrel illetve nyomtatóval reprodukáljuk a 600-700 éves pecséteket, s így valóban kézbe vehetővé válnak. Ez azért is különösen fontos, mert a középkori oklevelek nagy része mára porlad, kopik; ráadásul a modern kor is sok esetben siettette a középkori pecsétek pusztulását Novák Ádám felidézte, hogy egyes levéltárak állománya részben áldozatul estek a szovjet katonák megszálló tevékenységének, akik a bakancsukat tisztogatták és fényesítették a féltve őrzött viaszpecsétekkel.
A 3D technika cseppet sem új – az ipari nagyvállalatok régóta használják, de a történészszakmában mégiscsak ritka, hiszen az eljárás a szektor finanszírozásához képest drága. A pecsétek természetüknél fogva rendkívül sérülékenyek, ezért is kiemelten fontos az állagmegóvásuk. Az értékmegőrzést azonban kiemelten fontos feladatának tartja a pecsétek másolatát készítő Mensor3D Kft. Novák Ádám hozzátette, hogy a szóban forgó eljárás azért is rendkívül fontos, mert az oklevélpecséteket anélkül reprodukálja, hogy az eredetiben bármiféle kár keletkezne. „Hogy a fény árt-e a viasznak, amikor 3D-másolatot készítünk róla? A forró plasztiknál semmiképpen nem jobban.” – tette hozzá a történész.
A 3D megőrzéssel ráadásul századmilliméter pontossággal meghatározható egy pecsét átmérője, a vésetek mélysége. A digitális modell birtokában korlátlan számú másolat készíthető, s így kézzel fogható módon is bemutatásra kerülhetnek a pecsétek – akár egy múzeumban is. Ráadásul a Mensor3D Kft. elkészített egy pecsétnyomót is, kezdetben műanyagból, de annak kopására való tekintettel aztán fémből is. A rendezvényen be is mutatták a frissen elkészült fém pecsétnyomót is. Novák Ádám kitért arra, hogy milyen lehetőségeket teremt mindez az oktatásban vagy a tudományos ismeretterjesztésben, hiszen így mindenki számára átélhetővé válik egy dokumentum hitelesítésének folyamata.
Bárány Attila azzal folytatta, hogy a történész is írásos forrásokból dolgozik, de felvetette azt a kérdést, hogy mi történik olyankor, mikor az egész szöveget képtelenek vagyunk elolvasni. Példaként egy XVI. századi követjelentést mutatott, mely titkosírással készült.
„Egy valamit magára adó XVI-XVII. századi magyar főúrnak volt saját titkosírása – tudjuk, hogy Zrínyi Miklós és Bethlen Gábor is rendelkezett ilyennel.”
A desifrírozás egyre nehezebbé válik, mert a clabus (kulcs) egyre összetettebbé vált. A feloldás, olvashatóvá tétel persze a modern technikával valamivel könnyebbé vált – ma már léteznek kódtörő szoftverek. (Ismeretes, hogy az amerikaiak a második világháborúban tizenhárom navajo indiánt alkalmaztak, hogy a nyelvükön továbbítsák az üzeneteket ahelyett, hogy kialakítottak volna egy kódot, hiszen félő volt, hogy azt a németek megfejtik.)
Bárány Attila szerint az az állítás sem feltétlenül igaz, hogy a középkorkutatók előtt már minden oklevél ismert, hiszen gyakran előfordul, hogy kódexekbe „bedolgozva”, a borítót szétszedve találnak eddig ismeretlen forrásokat. Ráadásul sok oklevél vagy kódex található külföldön – s ezek digitalizálásával még mindmáig adós a történettudomány. Elég csak Hunyadi Mátyás okleveleire gondolni, melyek szerte Európában lelhetők fel – például Oxfordban. Ezek közelhozása a magyar közönség számára a legegyszerűbben a modern technika segítségével elképzelhetők.
„Ma is vannak kézirattárban lappangó kódexek, melyeket csak a vakszerencsének köszönhetően fedez fel magának a történettudomány.”
Novák Ádám hozzátette, hogy az a céljuk, hogy rövidesen egy olyan adatbázist hozzanak létre, amely online és ingyenesen hozzáférhető a kutatók vagy az érdeklődő közönség számára. Hiszen ezeket az eredményeket nem csupán tudományos szaklapokban érdemes publikálni, hanem olyan ismeretterjesztő fórumokon, amelyek közérthető módon, de precízen mutatják be a történészi produktumokat. Ez különösen a középkor esetében fontos Novák Ádám szerint – egy tudományos szaklap hosszas lábjegyzetei, maga a téma szakkifejezései elriaszthatják az olvasóközönséget, de a népszerűsítő médiumok segítségével mégiscsak lehet egyfajta kapcsolat szakma és széles közönség között.
Bárány Attila két olyan esetet idézett, mely az utóbbi években eljutott a széles közönséghez. Janus Pannonius pécsi püspök földi maradványainak megtalálása és azonosítása után elkészítették az arc rekonstrukcióját, melyet aztán összehasonlítottak az első – latinul író – magyarországi költőről készült szobortöredékkel és képi ábrázolással. Világszenzáció volt III. Richárd holttestének megtalálása – a rózsák háborújában 1485-ben elesett király sokak számára lehetet ismert Shakespeare királydrámájából – abban rosszindulatú, cselszövő uralkodónak ábrázolja, aki testi torzsága miatt „döntött úgy, hogy gazember lesz”. A több száz éves hagyomány szerint tehát valódi sátáni figura, torzszülött lény, a „pokol fia”, a gonosz megtestesülése. A történetírás revízió alá vette III. Richárd figuráját, s a Tudor-dinasztia propagandájának számlájára írja a „testi defektusokat”, hiszen a rózsák háborújának végén keletkezett források egyike sem utal arra, hogy a York-uralkodó bármilyen testi fogyatékossággal rendelkezett volna. Amikor a brit régészek DNS-vizsgálat alapján azonosították a bosworthi csatában elesett uralkodó földi maradványait, megdöbbenve tapasztalták, hogy a gerince olyan mértékű deformitással rendelkezett, amellyel a korszakban járni is nehéz lett volna. Így az „Országomat egy lóért” mondat új értelmet nyert – hiszen gyalog biztosan nem tudott a csatába menni, lóháton azonban ez lehetővé vált számára. Mindemellett rekonstruálták a koponya alapján az arcot is – az elkészített viaszmaszk kísértetiesen hasonlít a királyról készült freskóra. Bárány Attila szerint ez a példa is azt mutatja, hogyan tudja a modern technika megerősíteni vagy épp cáfolni akár a történelmet, akár az abból ihletet merítő irodalmat.
Címkék: 3d-s modellezés Bárány Attila beszámoló Budapest Pont Debreceni Egyetem előadás előadássorozat Imagine Budapest középkor középkorkutatás Lendület Novák Ádám oklevéltan online Újkor.hu