Perényi Eszter: "Száz százalékos perfekció kell" - Fidelio.hu
Perényi Eszter: "Száz százalékos perfekció kell"
2012.04.26. 07:42
A hegedűművész-tanár kezei alól olyan művészek kerültek ki, mint Kokas Katalin, Banda Ádám, vagy Kelemen Barnabás. A művésznőt és professzorasszonyt az idén szeptemberben megrendezésre kerülő Szigeti József Nemzetközi Hegedű- és Brácsaverseny apropóján kérdeztük – lévén a zsűri meghatározó tagja.
- Mikor rendezték az első Szigeti-versenyt és Ön hogyan került vele kapcsolatba?
- A világhírű hegedűművész, Szigeti József még a '70-es évek elején dolgozta ki a verseny tematikáját - Kovács Dénes segédletével. Az első, 1973-as nemzetközi versenyen Kovács Dénes elnökölt, mivel Szigeti addigra sajnos meghalt. A verseny azóta is (megszakítás nélkül) 5 évente kerül megrendezésre. Kovács nemcsak a verseny szervezésében volt Szigeti jobb keze, de felnézett rá többek között tiszta, eszköztelen, sallangtalan hegedűjátékáért - egyszóval mesterét tisztelte benne. Ő határozott úgy, hogy Szigetiről nevezzék el a versenyt. A műsor kiírásában ma is a Szigeti által megfogalmazott szempontokat tartjuk az elsődlegesnek. Annyit azonban könnyítettünk a versenyprogramban, hogy a középdöntőben más Bartók műveket is lehet választani a Szólószonátán kívül, úgy mint az I. illetve a II. Rapszódiát - melyek közül az előbbit a zeneszerző Szigeti József számára komponálta. Hasonlóan Ysaÿe hegedűszonátája is jelen van, melyet a szerző Szigetinek dedikált. A Hubay-művek szerepeltetése sem véletlen, hiszen ő volt Szigeti József tanára a Zeneakadémián. Jómagam először 1997-ben zsűriztem ezen a versenyen. Az idei verseny újdonsága, hogy most lehet először brácsával is nevezni - a brácsisták nagy örömére. A Szigeti-versenyre való jelentkezésben csábító lehet, hogy a jelentkezőknek ide nem kell benevezéskor semmiféle hang- illetve videófelvételt küldeniük magukról.
- Nehéz volt találni olyan zsűrielnököt, aki mindkét hangszer kiváló művelője és ismerője?
- Nem volt nehéz. Eduard Grach-ot már régről ismerjük. Sok versenygyőztes hegedűs került már ki kezei alól. Nagyon szereti Magyarországot. Itt kezdte pályafutását is, amikor 1949-ben megnyert hazánkban egy nemzetközi versenyt. Emellett közeli barátságban állt Kovács Dénessel, akivel ráadásul egy évben születtek. Az 50. születésnapjuk alkalmából rendezett jubileumi koncerten előadták a Sinfonia Concertantét. Később, amikor elnöke voltam a Nemzetközi Zenetanárok Társaságának, eszembe jutott, hogy 70. születésnapjuk alkalmából is jó lenne egy közös koncert keretein belül összeegedni a két professzort, ami - nagy örömömre - meg is valósult.
- Hegedűtanárként milyen szerepet tulajdonít a versenyzésnek, mennyire preferálja saját növendékeinél?
- Nagyon támogatom, mert másfajta felkészülést igényel, mint például egy koncert. Sokkal kidolgozottabban kell a darabokat megtanulni. A versenyeken már egy hamis hang is "bűn", száz százalékos perfekció kell. A növendékek szempontjából nem is az a cél, hogy kiemelkedő eredményt érjenek el, hanem sokkal inkább a repertoár bővítése, a művek tökéletes előadása és a hozzá vezető út: a megszokottnál is alaposabb, precízebb munka. A Szigeti-versenyen is, mint a legtöbb megmérettetésen a művek java részét - itt a második forduló hegedű-zongora szonátái kivételével minden darabot - fejből kell játszani. Ha a növendék a készülés során elsajátított gyakorlási, felkészülési módszereit megtartja a jövőben, akkor már mindenképpen nyert a dolgon... Ilyen szempontból tehát versenypárti vagyok. Ugyanakkor nagy jelentőséget nem tulajdonítok annak, hogy milyen eredményt ér el egy tanítvány a versenyen, mert ez sok minden máson is múlhat. Előfordul, hogy egy rendkívül tehetséges jelentkező nagyon izgul egy darab előadása közben, egy kevésbé ügyesnek pedig éppen minden jól sikerül, később azonban már nem hallani róla a szakmában... Sokszor kiszámíthatatlan a végeredmény. A fent említetteken kívül azért érdemes még versenyeken indulni, mert könnyen lehet, hogy egy külföldi vagy magyar intézmény képviselője, egy fesztivál- vagy koncertrendező hallja játszani a versenyzőt és adott esetben felajánl neki koncertlehetőségeket. Természetesen az életrajzban is jól mutat egy-egy versenyszereplés.
- A perfekció mellett milyen más szempontok alapján bírál a zsűri?
- A hegedűsöknél alapvető fontosságú a tiszta intonáció. Ugyanakkor mindezek mellé társuljon kimunkált, míves és szép hegedűhang is. Fontos szempont az is, hogy pontosan a darabot játssza el a versenyző, azt, amit a zeneszerző kifejezni szeretne művével. Ne öncélúan, a hatásra koncentrálva hegedüljön.
- Egy művésznek milyen élmény a zsűrizés? Emlékszik-e, milyen volt először a másik oldalon részt venni egy versenyen?
- Amikor az ember egy vizsgát hallgat, valamiképpen már az is zsűrizés, hiszen ítéletet kell hozni. Sohasem éreztem a kettő között nagy különbséget. Hogy szeretem-e? Nem is tudom. Nincs különösebb érzésem ezzel kapcsolatban, hozzá tartozik a munkához. Amikor új megoldásokat hallok, azt nagyon élvezem, a gyenge produkciókat viszont borzasztóan lehet unni...
- Gondolt-e a pályája kezdetén arra, hogy tanítani is fog?
- Az természetes, hogy amikor az ember elkezdi, akkor csak hegedülni akar, a darabokat akarja játszani, koncertezni. Nem érzem az antagonizmust a hangszerjáték és a tanítás között. Nem kellene, nem is lehet szétválasztani a kettőt, hisz tanítás közben is játszom. Fontosnak tartom, hogy az ember ismerje a darabokat, amiket tanít, és hogy meg is tudja mutatni azokat. A tanítást viszonylag fiatalon elkezdtem. Végzős koromban már asszisztensként tanítottam a Zeneakadémián, majd tanársegédként - így volt alkalmam több tanártól is tanulni, figyelni őket. Alsó fokon Hubay egyik növendékétől tanultam sokat, aki nagy gondot fordított a jobb kéz használatára. Később Kovács Dénestől, Halász Ferenctől és Országh Tivadartól. A sokféle tanár sokféle metódust jelentett, amelyeket sikerült magamban ötvözni. Most utólag látom, hogy ez mennyire lényeges - mindenképp pozitív tapasztalat. A tanítás rendkívüli módon fejleszti az embert - docendo discimus -, ezek a régi közmondások fantasztikusak! A legnagyobb művészek sem mondanak le a tudás, a tapasztalat átadásáról, a tanításról. Fontos számukra, hogy kapcsolatban legyenek a fiatalokkal. Természetesen van olyan időszak, amikor az ember több időt fordít a tanításra, mint a koncertezésre. Én most például így vagyok ezzel - el is megyek áprilisban Japánba tanítani egy évre kisebb megszakításokkal.
- Minek hatására döntött úgy, hogy hegedűművész lesz?
- 15-16 éves lehettem, amikor Magyarországon járt David Ojsztrah és többek közt Beethoven hegedűversenyét játszotta. Nem tudtam eljutni a koncertre, a rádióban hallgattam otthon. Az a koncert teljesen kikészített - akkor határoztam el, hogy én is hegedűművész leszek. Emlékszem, hogy nem sokkal ezután fogalmazást kellett írni a gimnáziumban, Meghatározó élményem címmel. Én ezt a koncertet írtam le. A magyartanáromtól azonban nagyon kikaptam. Azt mondta: hogy lehet valaki ilyen pofátlan és nagyképű, hogy David Ojsztrah előadásáról az jusson eszébe, hogy ő is hegedűművész akar lenni, és csak úgy odavágta a dolgozatot. Én meg azt válaszoltam, hogy pedig én így gondoltam. Később, érettségi találkozókon többször is bocsánatot kért tőlem.
- Miért pont a hegedűt választotta hangszerének?
- A hegedűt a szüleim adták a kezembe. A nővérem, aki másfél évvel idősebb nálam, magas szintre eljutott a zongorázásban, habár végül nem zenei pályára ment. Apámék azt akarták, hogy legyen házimuzsikálás. Az öcsém meg ugye a csellót kapta kezébe, így megvolt a családi zongorás trió. Emlékszem, amikor még olyan kicsi volt, hogy nem volt méretben hozzá illő cselló, egy lábbal ellátott brácsán kezdett játszani. Gyerekkorunkban sokat zenéltünk együtt. Apám mindig olyan lakásokat keresett, ahol a nappalinak nagy előreugró ablakai vannak, amit ő zeneszobának ideálisnak tartott.
- Mióta foglalkozik kortárs zenével?
- Ó, hát az kedvenc. Még Bartók kortársnak számított, amikor Zathureczky eljátszotta Bartók Hegedűversenyét 1955-ben. Az borzasztóan tetszett. Már akkor, gyermekkoromban is érdekelt a kortárs zene. A Zeneakadémián is voltak úgynevezett felszabadulási versenyek, amit Szabó Ferenc igazgató után Szabó-kupának neveztünk. Ezeken az alkalmakon mindig kellett játszani kortárs darabokat és mindig nagyon élveztem. Egy kortárs darab eljátszásakor azt csinálhattam, amit akartam. Az ember Beethovennél vagy Mozartnál korlátokba ütközhet: vannak szabályok és ott vannak a nagy elődök fantasztikus előadásai... A kortárs zenénél sokkal inkább szabadjára lehet engedni a fantáziánkat. Ezért a növendékek tanításánál is fontosnak tartom ezt a műfajt. Ilyenkor nekik kell valamit csinálni a darabbal, ki kell találniuk, hogy ők maguk hogyan képzelik, mit szeretnének, meg kell fogalmazniuk a darab mondanivalóját. A Zathureczky-versenyeken is kortárs darabok mennek, harmadévben pedig a félévi vizsgán kötelező egy-egy kortárs darab előadása. Külön szerencse az az eset, amikor az ember konzultálhat a szerzővel, ez mind a két félnek nagyon jó. Végülis minden időben kortárs darabokat játszottak Beethovennél éppúgy, mint Bachnál. Ez teljesen természetes. Izgat, hogy mit gondolhatott a szerző, hogyan lehet a művet tálalni, elfogadtatni a közönséggel. Annak idején a szendvics-koncertek voltak a mániáim: volt benne a Bach szonáta mellett Papp Lajos Vázlatok vagy Sári József Parabola is. Ezeken a koncerteken mindig nagy sikere volt a kortárs daraboknak.
- Kiket tekint szakmailag, illetve emberileg példaképeinek?
- Csak később, utólag jön rá az ember, hogy a jó tanároknak, akik hatással voltak rá, mindenképpen sokat köszönhet. De emellett édesapám az egyik legjobb mintám. Ő mindig tudta - a háborús időkben és '56-ban is -, hogy mi a helyes, mit kell tenni. Ez nem lehetett mindig könnyű. Rá mindig lehetett számítani. Több életet mentett meg odafigyelésével és bátorságával. Ezt irigylem tőle, de persze nem szeretnék hasonló helyzetekbe kerülni. Mindazonáltal természetesen Menuhin és Ojsztrah is minden tekintetben példaképeim.
filharmónia budapest nonprofit kft.