Holnap Magazin - Hirth Éva: Állatkert - Első történet
Hirth Éva: Állatkert - Első történet (2015. szeptember)
Gyönyörű napra ébredtünk, a nap már hajnalban beragyogott az ablakon. Vasárnap volt, úgy gondoltam elviszem a gyerekeket az állatkertbe. Szeretnék elmesélni egy történetet, már elég régen történt, de még most is mosolyt csal az arcomra.
Van két kislányom, Éva, ő az idősebb és Ivett, ő a kisebb, még elég aprócska volt mindkettő.
Korán keltettem őket, hogy nyugodtan tudjunk készülni, de mindent kitaláltak, még aludni szerettek volna. Nyafogtak, álmosan dülöngéltek, mindenük fájt, egészen addig, míg így szóltam.
-	Jaj, lányok! Nem akartok az állatkertbe menni!?!
-	Az állatkertbe?! - ujjongtak, szaladtak, és ugrottak a nyakamba.
- Na, akkor öltözzünk, lassan indulnunk kell.
Mint az angyalok öltözködni kezdtek, de hogy, összevissza húztak mindent, segítettem nekik, és szépen lassan elkészültünk. A buszt vártuk, közben Ivettkém mindenkinek elmondta, hogy hova megyünk, persze rettentő nagy lázban.
A busz megérkezett, felszálltunk, csak úgy forrt a levegő, már alig várták, hogy oda érjünk.
Végre beléptünk az állatkert kapuján. Mendegéltünk, oda értünk egy nagy majom, ketrece elé.
A majom nézett ránk-tágra nyílt szemekkel, a lányok is csak álltak, nézték a majmot, nagy volt a csend, éreztem, hogy valami történni fog, ezért megfogtam a kezüket, és csak bámultunk.
Egyszer csak a majom felugrott, visítani kezdett, nagyon megijedtek a kincseim, és az, az igazság, hogy én is. Nagyokat ugrált, ütötte a mellét, és jajveszékelt, láttam, hogy a lányok már nincsenek megrémülve, inkább tetszik nekik ez a jelenet. Hátat fordított nekünk, oda mutatta a hátsóját, nagy erővel csapkodta, kitört a nevetés, a lányok utánozták, amit a majom csinált. Már nagyon dühös lett és még hangosabban visított, még erősebben csapkodta a hátsó fertályát. Alig tudtam őket elcsalogatni a ketrectől, de végre tovább indultunk.
Nevettek, ugráltak, a majmot utánozták. Boldog voltam, mert láttam, hogy nagyon jól érzik magukat, és ez nekem maga a boldogság.
A farkasokhoz értünk, ők csak henyéltek, szinte oda sem figyeltek ránk, jobb is, legalább tovább tudtunk menni, mert nagyon nagy volt a bűz.
A tigrisekhez értünk, nagyon szépek voltak, simogatták egymást, figyeltek minket, de nem is érdekelte őket, hogy ott állunk.
Odaértünk az állat óvodához. A kis bocsok, egy nagy traktor keréken hintáztak, egymást lerángatták, birkóztak, nagyon jól érezték magukat, egy padra ültünk és nevetgéltünk rajtuk, édesek voltak, fogóztak, nagy padlókon egyensúlyoztak.
Tovább indultunk, minden állatnál egy kicsit elidőztünk.
A bölények hatalmasságát nem sokáig tudtuk csodálni, mert rengeteg darázs repkedett.
Láttuk, a lomhának látszó púpú tevéket, hogy kérődznek.
A gyönyörű kis bambikat, ahogy Ivettkém mondta.
Leültünk egy padra, és egy hatalmas fagylaltot eszegettünk, közben megbeszéltük az eddig látottakat. Tovább indultunk, de az idő úgy elszaladt, lassan indulnunk kellett haza.
A nap fénypontja csak ekkor következett.
Aranyos, és nagyon sok pici majomhoz értünk, nem lehettek nagyobbak, harminc centinél, de nagyon sokan voltak, és nagy ricsajt csaptak, éppen eszegettek valamit, nagyon fürgén egyik ágról a másikra ugráltak.
Életem nagyon rossz döntése volt, mivelhogy nem törődtek velünk, és a lányok is hiába csalták őket, ezért a táskámat leakasztottam a vállamról, és a ketrec felé lóbáltam.
A tíz tizenöt kis majom egyszerre felém fordult, és nézték mit csinálok.
A harmadik lóbálásnál olyan gyorsan ott termettek és az egyik elkapta a táskámat hiába próbáltam elhúzni nem engedte el, elkapta a többi is, és én sehogy sem tudtam ki rángatni a kis mancsukból.
- Jaj! Anyu, segítek!- kiáltotta Évikém--
Átkarolta a derekamat, és húzott hátra felé.
- Jaj, Anyu én is segítek!- kiáltott Ivettkém.
Ő pedig átkarolta a nővére derekát, és teljes erőből húzta hátra felé.
A majmok hirtelen elengedték a táskámat, mi pedig éppen, hogy nem estünk hanyatt, először nagyon meg voltunk rémülve, de utána összenéztünk, és nevetve vigasztaltuk egymást.
Eszembe jutott az a kis Orosz népmese, mikor a répát akarják kihúzni, és a végén már az egér is segít nekik. Hazafelé sokat nevettünk, és részleteztük, hogy, hogy is történtek a dolgok.
Egy életre megtanultuk mindannyian, hogy nem megyünk közel a ketrecekhez, és főleg nem dugunk be semmit. Elképzeltem, mi van, ha a táskám kinyílik, szétszóródik minden. Az igazolványok, a pénz a smink, biztosan megették volna, főleg a rúzst.
Teltek a napok, és még sokáig erről beszéltünk, egymásra néztünk és nevetgéltünk....
Sok év eltelt már az óta. A lányoknak is már gyermekeik vannak, imádom őket és ők is engem hál Istennek.
A minap elindultunk az állatkertbe, minden állatnál, sok időt töltöttünk, a drága kis unokáim, nagyon élvezték, mintha csak visszaléptem volna a múltba.
Odaértünk a kis majmokhoz, összenéztünk a lányaimmal, átöleltük egymást, és hangosan kacagtunk a régi emlékeken, mit soha nem felejtünk el! Éreztem, erős ölelésüket, éreztem, hogy mi mindig segíteni fogjuk egymást... Mert összetartozunk...
29,690,799 oldalbetöltés | Írj nekünk | Rólunk | Adatvédelem | Sütik kezelése