Duna utca. családvers - PDF
Download "Duna utca. családvers"
1 Terék Anna Duna utca családvers és lehet, én mégiscsak a Duna utcában voltam egész életemben a legboldogabb. öten laktunk két szobában, s apám sosem tudta nyugodtan megcsókolni anyámat, mi néztük őket mindig, talán ezért nem is csókolta sokszor. anyám szájáról hiányoztak ezek a csókok, de én szerettem hallani a másik négy ember szuszogását. a nagymamának minden este kinyitottuk a rekamiét, és én ha féltem, átlopóztam, hideg talpakkal, mellé bebújtam, és én féltem, főleg az éjszakák közepén. 46 költözés, doboz, pakolás, zsinór, körbekötni életünket, a ruhák közé hajtogatta anyám az emlékeinket. betegen, lázrózsákkal, tüdőgyulladással költöztünk át az új lakásba,
2 ami ház volt, de mi megszokásból, dacból, vagy csak helytelen nyelvhasználatból (szintaktikai undor) lakásnak hívtuk. az új lakásban még hetekig nem voltak bútorok, kibelezett ágyak matracain aludtunk, és még sokáig visszajártunk a Duna utcába nézni a tv-t, vasárnapi gyerekműsort, mert az új lakásban, illetve ott a tetőn, nem volt még antenna. minden vasárnap délelőtt autóba ültünk, az anya helyére tettük a tv-t, és a régi lakásban mesét néztünk egy kéményseprőről. én mindig szerettem volna megnézni, milyen az, amikor a kéménymélybe ólomgolyót engednek, mert az új lakás kéményépítésekor mesélte a Gergő bácsi, hogy úgy lehet kibaszni az akadékoskodó megrendelővel a kéményrakásnál, hogy a kéménymélybe egy kalapot is beleépítünk, aminek a teteje négybe van vágva, így az ólomgolyó átmegy és vissza is jut keresztül rajta, ha ellenőrzik, de a füst, a füst az kérem szépen odalent marad, 47
3 elárasztani a kályhát, a szobát, orrlyukakat. ehetik saját füstjüket, rághatják csipkésre: rábasztak. 48 Anti bácsi meg csak nevetett s mesélte: szerencsét hozna a családnak, ha valamit, használatlan holmit, vagy épp mi kedves nekünk, beépítenénk a házba, valami oda nem illőt. de anyám szót értett a munkásokkal, mert építésznek tanult, s apám szót értett a munkásokkal, mert ugyanannyi téglát pakolt mint ők, mert ugyanannyi pálinkát ivott meg mint ők. és én nem értettem még a szavakat, amikkel szerelmes levelet írtam az egyik munkásnak és a levelet meg egy téglát dugtam a párnája alá. még rosszul írtam le, hogy szeretlek, mert még nem tudtam rendesen írni, pedig akkor még tudtam rendesen érezni. Anti bácsi meg csak nevetett, s végül a pincepadlóba betonozáskor egy csavarhúzót dobtunk, a nappaliban meg a parketta alatt egy sörösüveg lapul. és én szentül hittem, hogy a beépített holmiknak jelentése van, hogy miért épp a pincébe a csavarhúzót és miért épp a nappaliba a sörösüveget.
4 lehet volt is neki. és lehet, én mégiscsak a Duna utcában voltam egész életemben a legboldogabb, pedig aztán egy másik utcában Attila olyan ügyesen szorította mellkasára a mellkasomat, porszagú hideg parkettán, hogy azt hittem, ez nagyobb boldogság, mint bármi más. aztán túl sokan és túl erősen vagy túl gyengén szorítottak, a bőröm is feljött, a csontom is kilátszott, aztán már nem szorított senki, és Attila kedve is elment az újraszorítástól. kifogyott belőle a dühös lázongó szorongatás, vagy csak engem nem tudott már úgy megszorítani, ahogy más lányokat, ahogy azt én is szerettem volna tőle. albérletből lakásba, lakásból bérelt szobába, szobáról szobára költözni évenként, mint aki ráér csomagolni, költözés, doboz, pakolás, zsinór, körbekötötték az életemet, a ruhák közé hajtogatta anyám az emlékeimet, betegen, lázasan, gyulladással költöztem át az új lakásokba új karok közé, 49
5 50 új ölelésekbe, és ha sírtam, s az a másik, aki épp mellettem volt, velem kiabált, csukott szemhéjamon szemeim kirajzolták a Duna utcát, ahol boldog voltam, mert sokáig nem is ismertem az én négy emberemen kívül más embereket. ahol a lépcsőházban a lifttel szemben kis rakodóterünk volt, mintegy tárgypihentető gyanánt, s mi összecsavart szőnyeget tartottunk ott meg biciklit, zöldet és félbehajthatósat, ahol este féltem egyedül a fekete folyosóra kilépni, de kiléptem, mert jó volt félni, mert utána meg lehetett nyugodni, megnyugtatták a gyereket. ahol a teraszkorlát egybeöntött betonból volt, és apám minden nyáron felfújta nekünk a németországi gumimedencét. pancsoltunk, én a kiürült samponos flakont használtam távcső gyanánt, pucéran fürödtünk, pucér volt az ég is, nyáron nekem minden nap vasárnap volt. és még lehetett nevetni meg örülni, mert gyereknek lehet mindig mindennek örülni és akármit kinevetni, mert rámondják, hogy jaj, még csak gyerek.
Terék Anna: Duna utca és lehet, én mégiscsak a Duna utcában voltam egész életemben a legboldogabb öten laktunk két szobában, s apám sosem tudta nyugodtan megcsókolni anyámat mi néztük őket mindig, talán
lassú Párizs pikareszk vers Párizsban én szerelmes lettem minden férfiba.
Terék Anna lassú Párizs pikareszk vers Párizsban én szerelmes lettem minden férfiba. 6 már a vasútállomáson remegni kezdtem, félóránként újraszámoltam a csomagjainkat. utaztunk, ketten az építésszel, az