Csak úgy írogatok... Kovalcsik Zsuzsanna honlapja - Saját írások - Publicisztika - Ki nevel a végén?
Kezdőlap » Saját írások » Publicisztika » Ki nevel a végén?
Legegyszerűbb talán a végével kezdenem.
Kellemesen csalódtam és kissé fel is lélegeztem, hogy nem kell leírnom egy embert.
Persze lehet, hogy azért, mert előítéleteimtől (amit amúgy nem szeretek magamban és igyekszem is kerülni) vezérelve sokkal-sokkal rosszabbra számítottam.
Összbenyomásaim:
• magabiztosság látszata feszültséggel keverve,
• fontos a közönség, felszínen visszafogottság látszatát keltő exhibicionizmus,
• olykor a minek vagytok ti itt, és én minek is vagyok itt ambivalenciája,
• kilépve a szerepkörből és az előadóból (aulában a dedikálás alatt) oldott, barátságosság, nyílt és csillogó tekintet.
Természetesen ezek egyetlen találkozás egyéni benyomásai, tehát nem mérvadók.
Hatalmas tömeg, és szomorúan állapítom meg, hogy egyik komoly előadásra sem tódult a három napban ennyi ember (még Vekerdy előadására is csak fele ennyi), mint ide.
A nyugdíjas néni hűen őrzi az előadó ajtaját, és a világért sem enged be senkit háromnegyed hatnál előbb. Úgy döntök, nem tülekedek, eltökélem, hogy lesz helyem és kész! Elmegyek a büfébe egy forró teát inni, aztán nyugisan besétálok az előadóba, ahol megállapítom, hogy ez a sok-sok ember azért igyekezett, hogy hátul foglalhasson magának helyet. Előre ballagok és a második sor szélső székére leülök. Ugyanis második érdekességként az első sor már teljesen foglalt. A szervezők tiszteletére legyen mondva, a pontosság jellemezte az egész rendezvénysorozatot, a maximum csúszás nem haladta meg egyik napon sem a tíz percet, és mindig jelezték az előadóknak, mennyi idejük van még.
Szóval hat órakor a felelős hölgy bekíséri jó húsban lévő, nősemberes pocakkal bíró, kívül viselt rózsaszín kockás ingű hősünket, köszönti, és a kezébe nyomja a megfelelő mikrofont, miután az a rosszat emelte fel az asztalról. Nem is teszi le, egy ideig a bal kezében gyűrögeti, közben köszönti a nagyérdeműt.
Első rémült benyomásom az, hogy ittas, várom, hogy kibillen az egyensúlyából, kibicsaklik a nyelve, de nem, mikor magára talál, eltűnnek róla ezek furcsa benyomást indukáló jelek. Elmeséli, hogy kezdő orvosként ő is szórta a gyógyszereket, mert azt tanulta, hogy ezt így kell, tette is, ahogy tanulta, mígnem rájött, hogy semmit nem segít, s mivel orvosi esküjéhez hű kívánt lenni, változtatni próbált ezen. Más utakat, más módokat kezdett keresni…
Itt kiaknáz egy röpke interakcióra kínálkozó lehetőséget, valaki tüsszentett, ennek nyomán rövid kérdés, válasz, élc, vagy viccelődés, majd „fonálcsere”, vagyis utána másról kezdett mesélni (amikor nem akarta továbbgombolyítani egy megkezdett gondolatmenet fonalát és újba kívánt vágni, következetesen ezt a módszert alkalmazta), történetesen arról, hogy szertáros Laci bácsival beszélgetett, aki azt mondta, hogy a gyerekeket szeretni kell.
Igen ám, de szeretni csak az tud – magyarázza – aki önmagát is tudja szeretni, önmagunk szeretetéhez pedig önbizalomra lenne szükség.
Itt egy újabb interaktív kezdeményezés a tüsszentős hölgyhöz, aki nem vállalja a felkérést beszélgetésre, és Csernus vigyorogva konstatálja az önbizalom hiányát, majd „fonálcserét” hajt végre.
Belekezd, hogy tudja ő, hogy az emberek különböző indíttatásból jönnek el előadásaira, és hazamenet ezerféle megjegyzésük van, fújognak, kritizálnak és méltatlankodnak, ezért két dolgot fontosnak tart elmondani:
Egy: Akinek nem inge, ne vegye magára az itt elhangzottakat, kettő: a vendégjog törvénye szerint a jelenlévők mindig kivételek,
de: tudni kell, hogy a legjobban fújogók és kritizálók azok, akik magukra ismernek a példálózásokban, csak ezt nem hajlandók beismerni.
Ezen előzmények után siklik át a tulajdonképpeni a témába: vagyis Ki nevel a végén?
Élénken figyelek, érdekel ez az egész, nem is a tartalom, amit mond, hanem ahogy mondja, arcjáték, mosoly-vigyor, tekintet, mozdulatok, gesztusok. Tehetem, roppant közel van hozzám. Jellegzetes szájbiggyegetés, cinikus mosoly vagy mosolygós cinizmus?, vállhúzogatás, hol az egyiket, hol a másikat, van, hogy mindkettőt. Nem rándítva; finoman, lágyan. Himbálózó, ringatózó mozdulatok, számomra szokatlan, ha egy pasi a csípőjét ringatja, nem csak oldalirányba, hanem körkörösen, még ha alig észrevehetően is. Vajon direkt? Vagy észre sem veszi? Önnyugtatás, figyelemkeltés, vagy mindkettő? Némelykor orrsimítás, ritkábban fül érintés, lábkeresztezés.
Ezek szerint nem mindig érzi magát biztonságban.
Nagyanya szójárása jutott eszembe, hirtelen el is nevettem magam, mikor ez a réges régi kifejezés felbukkant bennem. Mikor kislányként a tükör előtt illegtem-billegtem azt szokta mondani nekem „ Mit mórikálod itt magad?”
Szóval Csernus nagyanya szavaival élve: mórikálja magát.
No, de kanyarodjak vissza, mert amit mond, az viszont a helyén van.
Kipécézi az első sorban ülő (előttem, tőlem kettővel balra) tizennyolc éves fiatalemberkét (gyerek az még), s megkérdezi tőle, hogy feszült-e? Ugyanis a fiú egyfolytában rázza a lábát, annyira, hogy még a válla is rázkódik, nekem is feltűnt, már akkor, amikor leültem. A fiatalember „bevállalja” (megjegyzem, hogy ez a kifejezés az előadás során egyetlen egyszer sem hangzott el) a beszélgetést és a plénumot, láthatóan zavarban van, de nem hátrál meg.
Innentől fogva egy elég hosszú, Csernus által irányított beszélgetés folyik, a kérdések a fiú tanulási szokásaira, szórakozási szokásaira, barátokkal, szülőkkel való kapcsolatára, tiszteletre, hitelességre, távlati elképzelésekre, felelősségre vonatkoznak. Egy-egy sarkalatos pontnál a közönség felé értelmezi a hallottakat, összegez és következtetéseket von le, ezt nem részletezem, inkább a végén összefoglalom én is a lényeget.
És bár Dr. Csernus határozottan konszolidáltnak tűnik az est folyamán, nem beszél hangosan, nem ordít, nem használ vulgáris kifejezéseket (erre többször ki is tért, megkérdezve, hogy ugye eddig még, nem fordult ez elő ma este?) azért emberkénket egypárszor sarokba szorítja, pellengérre állítja, megalázza, és kaján cinizmusát sem rejtegeti. Úgy látszik ezek eszköztára maradandó elemei. A gyerek becsületére legyen mondva, állja a sarat, olykor ügyesen vissza is vágo, egyszer-kétszer ezért tapsot is kap, magyarán bírja a közönség szimpátiáját. Persze egy szakavatott felnőtt nyilvánvaló, hogy veszi ezeket a buktatókat, és nem engedi medrén kívülre terelődni a dolgokat.
Szépen ki is hámoz a fiúból mindent, amire szüksége van, bizonyítván azt, hogy ki is nevel a végén?
Hát nálunk, mint jelen esetben is láthatjuk, meg az esetek legnagyobb százalékában: a gyerek! Hatalmas és kifinomult eszköztárral manipulálja a szüleit, és teszi mindezt annak a száz százalékos tudatában, hogy nincs következmény, mert a szülők szubjektivitása nagymértékben kizárja az objektivitást. Következetlenek, és emiatt hiteltelenek, ebből kifolyólag tekintélytelenek.
A szülőkből hiányzik a racionális önbizalom ugyanúgy, mint az érzelmi önbizalom, ami az önismeret hiányával magyarázható. Önismeret hiányában hogy lehet nevelni? Ha magát nem ismeri, hogy ismeri fel gyereke személyiségében a nem kívánt és korrigálandó elemeket? S ha az ordító problémákat észre is veszik, sírnak-rínak, fenyegetőznek, de ezen kívül nem történik semmi. Nem kötnek egyezséget, nem alkotnak betartandó szabályokat. Vagy ha mégis eljutnak idáig, következetlenek, számtalan kiskaput hagynak, amit a gyerek ügyesen kihasznál.
Nem mernek konfrontálódni, és nem merik végrehajtani a „béke vagy háború” ultimátumát.
Béke: szabályok együttes felállítása, lehetőségek kínálata, a választott lehetőség betartása betartatása. Az elmenekülési, kimenekülési kiskapuk lezárása még a következetesség mellett is.
Háború: a békéhez alkotott feltételek be nem tartásának következményei. Szigorú, könyörtelen következetességgel. Ha nem tudják megmutatni a gyerekeiknek tetteik következményét, akkor hogyan tudják bizonyítani, hogy az életben a felelősséget nem lehet sem lerázni, sem megúszni?
A gyereket szeretni kell.
Igen. Olyan szubjektivitással, mely nem engedi kizárni az objektivitást.Mintaadó felelősséggel.
Az előadóban csend. Az olykor-olykor bevihogók is hallgatnak, Csernus egyenletesen, halkan a nevelésből a szülők révén átfolyik a párkapcsolatok területére, férfira, nőre, aztán egyszer csak megszólal a zsebében a telefon. Szabadkozik. Azért állította be a riasztást, mert ha belemerül a beszédbe, nem érzékeli az időt.
Befejezi a megkezdett gondolatot, mely eltart pár percig, megköszöni a figyelmet és elköszön. Nem fürdőzik a tapsban, elégedett megkönnyebbüléssel lejt a kijárat felé.
Rózsaszín kockás inge hátán halvány izzadtságfolt.