visszaköltözik beléd, köhögsz a ködbe,
elfojtva, szaporán, mint a dióverés.
A határidőknek élsz már napok óta,
erre csak az áramszünet hozhat enyhülést,
az életet mintha kottából olvasnád.
Kintről motorzúgás, jobbára teherszólamban,
merő logisztika. Csonthéj nő mindkét szemedre,
testedre lúdbőrhuzat, mondta egy-
szer Blanka, már nem tudom, épp mi
baszta a csőrét. Lett volna inkább galamb,
annak talán nem csak csőre töltve.
Ilyen angolosan ejtem neved: ív. Beceneved le sem
merem írni, pedig talán jót tenne a versnek.
Élet van benne, sőt, vitalizmus. Test, táplálék,
hús: termékeny témák, én mégis a túlbeszélt
elhallgatások híve vagyok. Az ellipszisé:
valahol az is egy ív.
Koncentrikus félköröket róttam
a hullámzó tömeg mögött,
aznap csak vedelni szándékoztam,
Melletted: mintha szememben pattant volna el egy ér.
Színlelés nélkül lett egyszerre minden vörös.
Tenyered nyújtod felém: nézd, itt az életvonalam,
ez az eleje és eddig tart. Kézfejed térdeden,
szoknyád fodrain pirosló csipkebokor.
Estére földbe gyökereztünk, egyre lejjebb
ereszkedve az emberöltőnyi hajszálereken,
neuronok erdején át kalauzolsz, idegenvezetőm.