[PETÕFI SÁNDOR] Gyulai Pál: Petõfi Sándor és lírai költészetünk
Az a fiatal költõ, ki elsõ felléptével egyszerre a közönség kegyence lõn, s hat rövid év alatt irodalmunkban eddig hallatlan hatást idézett elõ, nincs többé a magyar írók sorában. Minden adatot összevetve biztosan állíthatni, hogy õ már az irodalomtörténet személye, a magyar irodalomtörténeté, mely tulajdonképpen még nincs megírva.
Másutt kevésbé jeles költõ is, mint aminõ Petõfi volt, nagy figyelem tárgya. A legapróbb részletekig terjedõ életrajza készült meg, s mûveinek széptani méltatása gyakran felmerül az irodalmi kérdések közt. S míg a közönség elõtt mint jellem és költõ egyaránt illõ világításban áll, addig a történetíró nemcsak kész adatokat talál róla, hanem többé-kevésbé kifejlett nézeteket is.
Ime, az ok, mi arra készt, hogy közzétegyem töredékes jegyzeteimet, melyeket Petõfi életérõl, mûveirõl s lírai költészetünkben még folytonosan tartó hatásáról összeírtam.
Petõfi Sándor Kiskõrösön 1823. január 1-jén született. Atyja mészáros volt, ki, úgy látszik, Magyarország felsõ vidékérõl költözött az alföldi síkra, s mindvégig megtartá Petrovics családnevét. A jámbor férfiú, noha többnemû szerencsétlenségek következtében nagyon elszegényült, mindent megtõn, hogy fiának némi nevelést adhasson. Elébb az aszódi, majd a szentlõrinci evangélikus gimnáziumba küldötte; késõbb Selmecre az ottani evangélikus liceumba.
A tüzes és makacs ifjonc lelkébõl megutálta az iskolai életet. Nyugtalan természete és függetlenségi vágya, mi egész életén átvonul, korán a nagy világba sodorta. Selmecrõl Pestre szökött. Tetszett neki a fõvárosi élet, s ûzte az elsõ ifjúság könnyelmû kalandjait. Legboldogabb estvéje volt, ha a színházba beszökhetett. A színészet iránt már gyermeksége óta nagy hajlammal viseltetett. Már tanuló korában Selmecen is színészkedett, s éppen az vonta maga után kiutasíttatását az iskolából. Részint ez okból, részint mert nagy nyomorban élt s nem mert haza menni, beszegõdött a színházhoz.
A színészek ruháit hordta fel esténként, és elõadás alatt székeket, asztalokat rakott ki a színpadra. Vidor utcagyerek-életet élt. Bolondja volt a csínyeknek és tréfáknak. Néha rossz cimborák közé is keveredett, anélkül hogy megromoljék. Éppen mint Shakespeare, kirõl életírói hasonlót beszélnek.
Mindketten korán tusára szállottak az élettel és önmagokkal, s diadallal emelkedtek ki belõle. Fenékig kiüríték a szenvedélyek poharát, s mély pillantást vethettek az emberi szívbe. Rakoncátlanságban tört ki bennök a géniusz elsõ mozzanata, lábbal tapodták a hétköznapi erkölcsök- és kötelességeket, mert óriási tetterejük még nem találta meg körét, és sejtelmök nagy és új pálya körül borongott.
Shakespeare a világ elsõ drámaköltõje lõn; Petõfi a legnagyobb magyar lírai költõ. Ifjúsági élményeik nélkül talán egyik sem válik azzá, mert legnagyobb költõi tanulmánynak mindig az élet marad, szenvedés, tévely és csalódások árán.
Szerencsés, ki gyõzelmesen állva meg fölöttük, a költõi lelkesedés számára zsákmányolhatja ki.
Petõfi még ekkor nagyon ifjú volt, alig tizennégy éves. Csak küszöbén állott élete viharos korszakának. Atyja, ki meghallá, hol barangol, Pestre jött, s erõvel vitte haza, s mivel útközben többször vissza akart szökni, szigorúan bánt vele. Anyja szeretete egész szenvedélyességével ölelte körül. Innen költeményeiben iránta a leggyöngédebb fiúi szeretet, mit valaha költõ énekelt. Semmi negédlés (affektáció), költõi szeszély, mibe Petõfi néha belé esik. Igaz, mély, gyermeteg érzés. Minden gondolatnak egy-egy jelenet felel meg, mi az életben megtörtént.
Atyját rendesen humoros alakként tünteti föl, ki nem sokat ad arra, hogy fia költõ, haragszik reá csínyeiért, s csak nagy késõre békül ki vele. A háttérben mindig ott áll anyja szelíd arca, kinek csak könnyei és csókjai vannak számára.
Mindvégig szerette szülõit, s míg költeményeiben örökíti, kedvezõbb körülményei közt ápolja és segéllyel fordul hozzájok. Atyjára késõbb büszke is lesz, és egyik szép költeményét írja róla. Atyja és anyja nemsokára egymás után haltak meg 1849-ben. Egy szép elégiában siratja meg õket – kevéssel saját halála elõtt.
Petõfi keveset idõzött az atyai háznál, atyja mindenáron embert akart belõle alkotni, lelkészt, ügyvédet, mérnököt, hivatalbelit. A fiúnak egyikhez sem volt kedve, tulajdonképpen semmihez sem volt, de azt érezte, hogy lesz belõle valami. Szülõi Sopron megyébe küldék egy rokonukhoz, honnan az iskolai év kezdetével a soproni líceumba volt belépendõ.
Sopronba érkezve egyenesen a laktanyának tartott, s katonának csapott föl (1839). Tudós katonának gúnyolták, mert verseket írt s néha olvasgatott. A tanulók jól ismerték, sokszor bepillantott az iskolába. Ekkor kötött futó ismeretséget, mely késõbb barátsággá erõsödött Pákh Alberttel, ki líceumi tanuló volt. Õ beszéli róla, mint firkálta be az õrállomás melletti faköpenyegeket versekkel, s midõn egy hideg éjjel az õrhelyen kérdé tõle: „Mit csinál?”, mily komoly pátosszal felelte: „Verset.”
Még selmeci tanuló korában kezdett verset írni. Senki sem tagadta meg tõle, hogy társai közt legjobb verset ír, csak tanítója. Egy alkalommal, midõn versét felolvasta, tanítója kételkedett, mintha õ írta volna. Dühbe jött, új feladatot kért, s tanítója szemei elõtt megírta. Oly vonások a gyermek életébõl, melyek a költõ irodalmi pályáján ismétlõdnek. Midõn föllépett, csak egyetlenegy kritikus, ki maga igen rossz verseket írt, nem hitte, hogy jó költõ, s ki volt a vélemények irányában mindvégig makacsabb, szenvedélyesebb, mint Petõfi?
A katonaságra csakhamar reá unt. Könnyelmûség- és politikai rajongásból lõn katona. Irtózott az iskolai élettõl, családi körülményei is nyomták, s azt hivé, hogy ezrede Tirolban fog állomásozni, honnan könnyen átszökhetik Svájcba. Az akkori ingerült politikai viszonyok mélyen hatottak a korán érett gyermek kedélyére. Az iskolából, hol inkább csak a régi klasszikusokat tanulta, a római és görög respublikák álmait hozta az életbe. Már mint gyermek politikai ábrándokkal tépelõdött, s mint ifjú légvárakat alkotva Svájcba vágyott.
Csalódott reményében. Ezrede Horvátországba rendeltetett. Majdnem két évig katonáskodott. Független és makacs szelleme kevésbé tûrhette a katonai fegyelmet, mint az iskolait. Belépését megbánva gondolt jövendõjére, sokat szenvedett, s beteg lõn. Az ezred orvosa elbocsáttatását eszközlé. Ekkor (1841) Pápára ment az ottani tanodában tanulmányait folytatni. Itt ismerkedett meg Jókaival, s barátja lõn. Ez erõs baráti viszony késõbb, 1848-ban Petõfi szenvedélyessége miatt felbomlott. Õ hû, áldozó barát volt, de barátjain uralkodni szeretett. Heves véralkata és rögeszméi sokszor sodorták összeütközésekre. Nem gyûlölte, kit megsértett, de sokkal büszkébb volt, mintsem megbánja, mi talán szívének is fájt.
Pápán egy darabig meglehetõs szorgalommal tanult, de legtöbb idejét az iskolai képzõtársulat vette igénybe. Ez tanuló ifjak egyesülete volt, kik a magyar irodalomban akarták kiképezni magokat, dolgozatokat olvastak föl s egymást bírálták. Divat volt ez akkortájt, kivált a protestáns tanodákban, s nem egy, késõbb híres író került ki soraikból. Petõfi egy költeményéért két arany jutalmat nyert, de mûvei nem tettek valami feltûnõ hatást. Sokáig küzdött a formával, s azon költõk, kiket mintául vett, nem voltak olyanok, hogy segéljék eredetisége fejlõdését. Még nem volt eléggé bátor, még nem sejté erejét.
Nem is annyira a költészet-, mint a színészeten csüngött szenvedéllyel. Orlai Petrics és Jókai voltak itt legjobb barátai. Mind a három barát mûvészi pályájára készült. Jókai festész akart lenni, Orlai költõ, Petõfi színész. Az élet kicserélteté velök a pályákat: Orlai festõ lõn, Jókai költõ, csak Petõfi nem akart lemondani választott pályájáról. Oda hagyta az iskolát, s tagja lett egy vidéki színtársulatnak. Színész barátjához írt költõi levelében humoros kedéllyel írja le, mint avatták Thália papjává.
Kóborolt a hazában, s legtöbbet Kecskeméten tanyázott. Iskolai élete vég- és színészi pályája elsõbb napjaiban írta azon költeményeit, melyekkel elõször föllépett. 1842-ben az Athenaeum-ban három költemény jelent meg tõle. Némi figyelmet ébresztettek, de senki sem sejté, hogy hatalmas szellem közeledik. E korszakban írt költeményeinek néhánya, melyeket összes gyûjteményében nem võn föl, a pápai ifjúság által kiadott zsebkönyvben olvashatók.
Rossz színész volt, s nagy nyomorban élt. 1843-ban Pestre jött, s néhány költeményt vitt el Bajzához; s magát meg sem nevezve, úgy adta át, mintha általa Petõfi küldötte volna, kit õ nem ismer. Mindenki azt hitte, hogy a Petõfi név álnév, s kíváncsiak voltak rá: ki rejtezik alatta. Vörösmarty és Bajza jeles költõt jósoltak belõle.
Õ minderrõl mit sem tudva Pozsonyba ment színészi pályáját folytatandó. Neve ismertebb lesz, de nem mint színészé, hanem költõé. Az 1843-iki Athenaeum, Regélõ, Életképek, Szivárvány már számos költeményeket közölnek tõle.
Csodálatos! eleinte népdalait, melyekben már föllépése kezdetén legzseniálisabb volt, csak Pönögei Kiss Pál álnév alatt merte közleni. Akkortájt még nemigen becsülték a népies hangot, a naiv felfogást, egyszerû, de erõs kompozíciót. A retorika volt fõ a költészetben. Legtöbb költeményeink keveset különböztek a Pesti Hírlap vezércikkeitõl. Költõink közül többen írtak ugyan népdalt, de érzett rajtok a tudós szag, az úri leereszkedés, a mesterkéltség, vagy ha jelesebbjeink valamelyikének sikerült is, a magyar nép még nem találta meg költõjét, ki egészen az övé legyen. A népnemzeti elem még nem jelent meg teljes tisztaságában, erejében. A jelenségek oda mutattak, hogy közeledik.
Az újabb kritikus már egy-egy eltévedt szót hallatott ügyében. Erdélyi elméletileg és gyakorlatilag határozottan melléje nyilatkozott, s megkezdé széptani kutatásait a népköltészet körül. A Kisfaludy Társaság jutalomkérdésül tûzte ki: mi a költészetben a népies? A magyar népszínmû csírájában volt. Színmû- és novellaköltõk a magyar élet külsõségein kapkodtak. A közönség kedélye is el volt készülve reá. Közszellem 1841-tõl fogva, bár lassan, de határozottan a demokrat eszmék felé kezdett hajlani. Még a ruhadivaton is mutatkozott. Miképp a politikában készült az átalakulás, úgy az irodalomban is. Egyik a másikra hatott és készíté elõ. Nem volt már messze a fordulópont. A jelen meghasonlott a múlttal. Im, költõje föllépett, s álnév alatt közlött népdalai idéztek elõ legnagyobb hatást.
Petõfinek a pozsonyi színtársulatnál sem ment jól dolga, noha ez legnagyobb volt mindazok közt, hol eddig mûködött, s Pozsonyban éppen országgyûlés lévén, meglehetõs pártfogolásban részesült. Õ itt is szegénységben élt, s majd színész, majd írnok volt, ki országgyûlési tudósítások által kereste kenyerét, majd pedig az iskolák termeibe is benézett.
Petõfit Pesten baráti karok fogadták. Vörösmarty indítványára az akkori Nemzeti Kör, melynek egyik célja volt az irodalom fölsegélése is, megvette költeményeinek kész füzetét, s elõlegezé a kiadási költségeket.
Nemsokára, 1844 nyarán szerkesztõsegéd lõn a Pesti Divatlap mellett. Szerkesztõje, Vahot Imre nagy örömmel fogadta a már hírre kapott fiatal költõt. Segédsége annyiból állott, hogy verseket írt a lapba, s javítnoka volt. Egyébbel foglalkozni restellett. Egészen a költészetre adta magát, de itt aztán roppant munkásságot fejtett ki.
Ekkor kezdõdik nagyobbszerû föllépése s kifogyhatlan termékenysége. Minden héten két-három költeményt olvasott tõle a közönség. 1845-ben már költeményeinek második füzetét is kiadhatta. Ezután A helység kalapácsa, János vitéz, Cipruslombok Etelke sírjáról, Szerelem gyöngyei két rövid év alatt egymás után jelentek meg.
Egy reggel csak arra ébredt föl, hogy Magyarország legnépszerûbb költõje. Dalait kunyhóban, palotában éneklik. Esténként dalai mellett alszik el, amelyeket az utcákon énekelnek. Minden héten egy újabb üdvözletet vesz költõtársaitól. Az ifjúság és nõk kedvence, s körüle egy egész fiatal irodalom képzõdik.
Költészetén kívül sokat tesz népszerûségére egyénisége is. Költeményeiben egész keblét, egész életét tárta föl. Kalandor élete közszájon forgott. Mindenki tudott róla egy mulatságos adomát. Eszménye volt a szilaj magyar ifjúságnak, mely tettszomjtól pezsgett, s hazáját nagy- és hatalmasnak álmodta. Õ pengette mindezen húrokat, dalait visszhangzá az ország.
Mindez teljes mértékben felkölté önérzetét, becsszomját. Magyarország legbüszkébb emberét azon sötét zugszobában kellett keresni, hol egy borzas hajú, barnás halvány, ingerlékeny és különc ifjú lakott, ki verseket írt, korhelykedett, világmegvetést negédlett, s teli volt becsszomj-, önbizalom- és merészséggel.
A népbõl szakadt ki, sokat hányódott a társaság alsóbb rétegei közt. Ösztöne-, hajlamai- s élményeinél fogva demokrata volt. Ide járult még költõi hóbortja, mely szerette a bizarrt, szertelen becsszomja, mely untalan sarkallta, hogy feltûnjék. Mindez sok tekintetben különccé tette.
Nemcsak az irodalom-, hanem az élet- és társaságban is szerepet vágyott volna játszani, azonban talán viszonyai és formái közt nem tudván eléggé mozogni, megvetni látszék azt, s különcségeivel akart hatni. Meglehet, eleinte öntudatlan, de késõbb a negédlés nem hiányzott; aztán sokkal inkább volt szabad költõ s természeties kebel, mintsem élvet találjon a legtöbb illedékes körök ürességeiben.
Lelkesült és szeszélyes természete magányt vagy oly társaságot keresett, hol nem korlátoztatik. Barátjai közt mulatott legtöbbet, kik majd mind írók, mûvészek voltak. Csak egypár irodalmi körbe, szín- és kávéházba járt el. Régi magyar szabású öltönyt csináltatott magának, magyar nadrágot viselt, s térdig érõ csizmát s kerek kalapot. Ujjal mutattak rá az utcán. Az elméncek peleskei nótáriusnak gúnyolták.
Csokonait utánozta, de Petõfi volt. Meglehetõs gorombán bánt azokkal, kik hozzá tolakodtak, s éppen dühbe jött, ha holmi pártfogói modorral közeledtek feléje. A költõk közül is gyûlölte Horatiust, mert verseket írt Maecenashoz, s hasonló okból nemigen becsülte Goethét. Széptani nézetei szoros összefüggésben voltak politikai és erkölcsi elveivel, s õ magát igen sokszor nem annyira költõnek, mint a század, az eszmék katonájának hivé, ki valaha nagy napok hõse lesz.
Az arisztokráciát és nemességet sohasem nézte jó szemmel, s elõjogaik összeomlását senki sem óhajtá jobban a két hazában, mint õ. Éppen oly büszke volt nemtelen származására, mint lángesze címerére. A hûbéri intézmények romjain egy új világról álmodozott, új elvek hatalmáról, s õ saját életének legalkalmibb költõje, a világ minden kincseért sem adta volna lantját a hatalmasok zsoldjába. Ez volt fõ büszkesége. Egyetlen hatalmas embert sem énekelt meg, kitõl pártfogást remélhetett volna, még a népszerû szónokokat sem, csak barátait, eszméit és kedvesét. A népet választá Maecenásának, s lantja csakugyan hatalommá kezdett emelkedni.
Kik nem ismerték s némely verseibõl ítélték meg, azt hivék, hogy korhely, részeges és pazar, kit szüntelen hitelezõi kergetnek. Pedig csak jó cimbora volt, kit a bor inkább csak lelkesít, mint részeggé tesz. Volt ugyan néha idõ, midõn kitörõ kedve és bizarr szeszélyei nem ismertek korlátokat, s végletekre ragadták, de ezek csak kivételes percek voltak.
Az 1844-iki tél volt az õ legvígabb korszaka, midõn majd minden estét vidám cimborák közt töltött. De az estélyek nem voltak orgiák. Néhány fiatal író és mûvész gyûlt össze valamely vendéglõben vagy magánháznál, hogy kifújják magokat, mulassanak s bor mellett tréfa és dal közt virradjanak meg. E korszakban írta legtöbb bordalát. Késõbb visszavonultabb életet élt, s mindig inkább csak a társaságért kereste a mulatságot.
Pénzével tudott gazdálkodni, s a kölcsön visszafizetésében a pedánsságig pontos volt. Egypár könyvét adta el, hogy visszafizethessen néhány forintot, ha a kölcsönadó éppen nem sürgette is. Természetes: oly önbecsérzõ és független jellem, mint õ volt, irtózott bárki irányában függõ alanti helyzetbe jutni.
Gyermekies tréfái mellett alapjában igen komoly ember volt, sõt néha komor és világfájdalmas, melybõl egészséges természeténél fogva hamar kigyógyult. Délelõttjeit rendesen szobájába zárkózva tölté, s dolgozott. Akár volt kedve, akár nem, írt: élni kellett költeményeibõl. S azon könnyû versek nem éppen olyan fáradság nélkül pattantak ki fejébõl, mint a nyomán induló lángészcsapat hiszi.
Igaz, õ nem faragta verseit, sohasem javított rajtok, de küzdött, vívott benne az eszme, s nemegyszer feküdt le szülési kínok közt, s álmodta meg reggelre költeményét. Különben gyorsan dolgozott. János vitéz-ét harminc nap alatt írta. Eleinte csak egypár szakaszból álló népies beszélyt akart belõle készíteni, s lassan-lassan egy nagy népmese kerekedett ki belõle.
Termete inkább alacsony, mint magas, némi kihívó hetyke magatartással. Válla vézna termetéhez képest aránytalanul széles. Arcának nem annyira a szabályos vonások, mint a szellem adott érdeket. Bajusza kicsiny volt, s szükségbõl spanyol szakállt viselt, mert csak álla körül vala sûrûbben benõve. Keskeny homlokára torzonborz haja borult. Villogó szemei többször voltak haragosak, mint mosolygók. Sápatag arcán lelkesült dac tükrözõdék, s mégis egész lényében valami gyermekies volt.
Sohasem viselt nyakkendõt, s midõn késõbb különc öltözetét levetette, megtartá kerek kalapját, mente helyett atillát vagy ólomgombos dolmányt viselt. Félkomolyan dicsekedett, hogy soha nem viselt frakkot. Sokat, mi az illedék dolga volt, elvek kérdésének hitt.
Innen modorában kevés vala, mit a nagyvilágtól võn. Saját elvei szerint külön alkotott magának egy mást, melyben éppen annyi volt a negédlés, mint igazi természetiesség. Késõbb talán maga sem tudta egyiket megkülönböztetni a másiktól, s amit eleinte csak úgy felvõn, majd második természetévé vált.
Annyi bizonyos, hogy a legtöbbször egészen más volt négyszemközt, mint népes társaságban, s hol otthon találta magát, a legszeretetreméltóbb ember a világon, még a nõk körül is.
Sokan vethették szemére, hogy goromba, kíméletlen, mert mindig kimondta, mit érzett, de azt senki sem mondhatta, hogy cselszövényeken töri fejét, szószegõ vagy tettet. Kikelhettek szenvedélyessége ellen, de becsülniök kellett nemes szívét. Nevethettek szögletességein, de mindenkit magával ragadott, ha lelkesült. Epés gúnyai s bizarr szeszélyei nem egy embert döbbentettek vissza, de szilárd jelleme, fiúi szeretete, baráti áldozatkészsége tiszteletet parancsoltak.
Kedélyén különös vegyületben olvadt össze, mi gyöngéd és vad, magasztos és nevetséges, s ez elhúzódik költeményein is. Midõn olvassuk, mindig eszünkbe jut a költõ. Egyénisége varázsként lebeg költeményein, pótolja hiányait, emeli szépségeit. Meg vagyunk bûvölve, letesszük az ítészi szigort, többet elnézünk neki, mint bárkinek, s egészen átadjuk magunkat az érzéseknek, melyeket a költõ iránti részvét felköltött.
Éppen mint Byronnál, kinek élete nem kevésbé vette igénybe a világ részvétét, mint halála. S mint hasonlít egymáshoz sorsuk is! Mindketten ifjan, hírök délpontján, eszméikért küzdve szállottak sírba, halálukkal engesztelve ki ellenségeiket, s pecsételve meg azon költõi kijelentést, melynek dalnokai valának.
Mély erkölcsi érzései némi cinizmussal párosultak. Gyûlölte az álszenteket, gúnyolta a kimázolt erényt, megénekelte az érzéki gyönyört, anélkül hogy epikureus legyen, vagy megtagadja azon morált, mi nem emberek csinálmánya, mit Isten írt az emberi szívbe. Szerette lerántani a tekintélyt, mit zsarnokságnak hitt, vágyott dacolni a közvéleménnyel, mely annyiszor emeli fel az ámítót, nyeglét, s dobálja sárral az érdemet.
Sokkal inkább megvetette mindennemû viszonyban a szolgaiasságot, a csinált nagyságokat, a nyílt és finom erõszakot, a nagyvilág erényét, hitványságait, mintsem túl ne becsülte volna azt a bátorságot és erõt, mellyel ellenök küzd, s ne lett volna sokszor igazságtalan és túlzó.
Kitûnõ tulajdonai mellett nagy gyöngéi voltak, de e gyöngékre lángesze s nagy eszmék hintettek fényt, mert tõlük vették eredetöket, túlságai valának. Féktelenségét menté erõs szabadságszeretete, nemzetiségi túlzásait az az elkorcsosulás, melybõl a magyar társadalom akkortájt kezdett lábadozni. Rakoncátlanságát a költészetben kárpótolta zsenialitása, mely új tárgyak- és formákkal küzdött meg. Nyersesége csak ellenhatás volt annak a finom semmiskedõ, mesterkélten üres és szabályosan unalmas költészetnek irányában, melyet a napi sajtó dicséretekkel tudott elhalmozni. Önhitt és merész kifakadásai illettek azon nagyképû és érdemetlen bókokban mégis gazdag szigor- és kacérkodó szerénykedéshez, mely némely irodalmi közlönyben annyira divatos hangulat volt. A kritika elleni, többször éretlen, mint elmés feljajdulásai természetes következményei voltak kritikusai igazságtalanságának, kik sohasem fogták fel igazán költészete szellemét. S végre minden balgaságát élet- és költészetben varázzsal vonta be azon eredeti magyar szellem, mely még egy magyar költõnél sem jelent meg oly teljes erõben, s mint nap, kiolthatatlanul szórta melegét, fényét.
S e szellem a hazaszeretet leglángolóbb tüzében ragyogott. Õ szerette hazáját, a múlt, jelen s jövõ dicsõségével, fájdalmával és reményével. Hányszor énekli meg! Szerelmi és bordalaiban s másnemû költeményeiben öntudatlan reá tér. Mindjárt s észrevétlen megzendül bennök egy hang, az az édes fájó, az a sírva vigadó, mint népdallamainkban, mely oly ismerõs, oly bájos, oly szent, mert a hazát jelenti.
Mintha csak azért nyerte volna a költészet égi adományát, hogy honszerelemrõl énekeljen.