Fekete Vince, Ferenczes Istv�n,Gy�rgy Attila, Moln�r Vilmos
Kányádi Sándor: Válogatott versek[1]
„Miért nem lóg a falon ez a költ� bácsi?” A kérdést egy kisiskolás tette fel valamikor a hetvenes évek vége felé a tanító néninek. Nyilván tetszett neki az ünnepélyre kiosztott, szavalásra kapott költemény, és képtelen volt felfogni, hogy az osztályterem, vagy a folyosók falain függ� képek között miért nem szerepel az � versének a szerz�je is. Lehet�leg nagy szakállal, kackiás bajusszal, oldalán karddal, de legalább egy könyvvel a bal kezében, miközben révülten nézi az �szi tájat, a borongó felh�ket, s jobbjában egy pennát tart, készen arra, hogy mindjárt papírra is vesse a látottakat. „Miért nem lóg a falon?” – ismétl�dött meg a kérdés. A tanító néni már készen volt a válasszal: „Mert él, fiacskám.” „Igen?” – hangzott a csodálkozó hang, mert a válasz nem elégítette ki, hiszen él�nek is volt ott képe, és nem is akármilyen helyen. Az igaz, hogy az az illet� nem volt költ� bácsi.
Kányádi Sándor él, hála istennek, a szó konkrét értelmében, és él verseiben, az olvasók tudatában is. Nem ismerek még egy „ennyire él�”, a köztudatban ennyire jelen lev� költ�t, mint Kányádi Sándor. Talán Pet�fi az, akinek ennyi versét, ennyi sorát ismerik, szeretik az óvodától az egyetemig – és vissza. A költ�knek pedig mi lehet nagyobb örömük, elégtételük, mint amikor verseikben, verssoraikban továbbélnek a gyerekek, feln�ttek, fiatalok és id�sek, kicsik és nagyok, elemisták és gimnazisták, munkások és földm�vesek tudatában, emlékezetében.
Bátran kimondhatjuk: Kányádi Sándor, a középkori énekmondók, igricek jelenkori utóda, a legél�bb mai magyar költ�. És ha van egyáltalán valaki napjainkban, aki mostani, ingergazdag, de versszegény világunkban a verssel, magával a költészettel ennyire magával tudja ragadni a közönségét, � az. Olvasók százai hallgatják szájtátva, figyelmesen templomban, iskolában, kultúrházban, klubhelyiségben stb. �t, az énekmondót, az el�adó Költ�t. Nincs az a terem Erdélyben, és talán másutt sincs, amelyet ne tudna megtölteni olvasóival, közönségével egy-egy találkozója alkalmával.
A hetvenes-nyolcvanas évek Romániájában er�t adott, megmaradni segített. Ma sem kevesebb, amit értünk, olvasóiért tesz: a nyelvben, a szép magyar nyelvben segít megmaradnunk. (Fekete Vince)
Székely népballadák[2]
„Hallottátok, Csíkpálfalván mi történt: / Kopacz Gabit múlt vasárnap megölték. / Vérét vették, mint egy árva madárnak, / Lajos Anna legkisebbik fiának. // Ferencz Vince s Kopacz Gyurka bort iszik, / Reggel óta a korcsmában mecsergik: / az IMSZ-titkárt, hogyha szakad, ha törik, / még ma estig Kopacz Gabit megölik” – valahogy így hangozhatott az újkori ballada, amelyet az ötvenes évek végén, a hatvanas évek elején szül�falumban, egy gyilkosság után, akár énekelhettek volna is. Bár nem hiszem, hogy megörökít�dött volna a valóban balladába ill� történet, amely egy nyári, augusztusi vasárnap délután történt. Ferencz Vince a Fülöpök utcájának közepén valóban szíven szúrta az IMSZ-titkár (a gyengébbek kedvéért: Ifjúmunkás Szövetség) Kopacz Gabit. Azt megel�z�en valóban egész nap együtt dorbézoltak Kopacz Gyurkával, aki szegr�l-végr�l rokona volt az áldozatnak. A tettes, miután az áldozat szívébe ütötte bicskáját, bedobta azt a szemben lév� udvarba, s futásnak eredt: meg sem állt a csobotfalvi papilakig, amelynek ajtaján dörömbölve csak annyit mondott a szembejöv� plébánosnak, hogy: „Gyónni akarok!” Ennyi a történet, ami belefér egy balladába. De sokkal szövevényesebb volt már az a kor, s maga az esemény is, hogy egy énekelhet�, tömörre csiszolódott balladában kifejezhesse az igazat is, nem csak a valódit. A székely falu ekkor történetének legmegrendít�bb civilizációs válsága és váltása elé érkezett, olyan helyzetbe jutott, amelynek abszurditásait már nem oldhatták fel a népdalok és a balladák. A groteszknek s a tragikomikusnak jött el az ideje. Annyit még elviselne egy ballada, hogy tudomásunkra hozza: a h�sök büszkék, vagy – ahogy nálunk felé jellemezték – bizony „b�csöcskék” voltak. Talán még azt is elviselné, hogy Kopacz Gabi szemet vetett Ferencz Vince nagyobbik húgára, de az ki nem állhatta a barna b�r�, mindig izzadtság-gyöngyös, fényl� homlokú legényt. Talán még némi osztályharcos csavarintást, felhangot is elviselne, ha egyáltalán lehetett volna ilyen indíték a történet hátterében. Mert miféle IMSZ-titkár lehetett az, aki az istennek sem akart beállni középgazdaként a téeszbe, büszke volt két szép tehénkéjére, a saját földjén akart gazdálkodni, s jól is gazdálkodott. A másik f�h�st sem lehetne osztályszempontból tipikusnak tekinteni. �k sem voltak földhözragadtak, gazdálkodtak, de nagyobb volt a család, Vince már állami kenyéren élt: a Péter Mózes-féle, államosított f�részüzem csarnokaiban létesített állami gazdaság disznóhizlaldájában dolgozott munkásként. S aki nemcsak ünnepnapokon, de hétköznap is fehér harisnyát viselt. Kopacz Gabi pedig már id�nként pantallóban járt. Igen, holmi harisnyazsinór-tépések is voltak a bálokban, ami annyiból állt, hogy leszaggatták, letépték a posztóharisnyáról a zsinórt, ha az nem felelt meg a hagyományos, a rendi hovatartozást jelz� színnek. Például ha valaki az �t megillet� fekete helyett piros vitézkötést varratott a harisnyájára. Igen, ez is inkább volt osztályharc, mint ballada. A történethez valami színjátszási történések is köt�dnek, talán augusztus 23. ünneplésére készül�dtek, próbáltak esténként a kultúrházban, ahová nemhogy nem vették be az egyiket, de a másik fél ki is tessékelte, talán otromba mód meg is szégyenítette. Tovább lehetne fokozni, b�víteni a történetet a két család tagjainak min�ségével, helyzetével. Olyan mellékkörülményekkel, hogy az áldozat édesapja, az öreg Kopacz Kálmán adószed� volt Madéfalván, elég komisz ember hírében állt. A gyilkosság után állandóan bosszúra esküdött, rendszeresen, szinte mániákusan köszörülte a vágóeszközöket. Hogyne vágyott volna bosszúra, mikor ott élt a házban a mozgássérült nagyobbik fiú, aki els�ként lett a faluban traktorista, de aki egy baleset után nyomorék maradt. Ki fogja majd gondozni, ha elhalnak a szül�k? A tettes apja amolyan okoskodó férfi volt, gyógykovács-féle, „fogdosó” ember, aki helyre tette a kificamodott bokákat, s más testrészekre is voltak gyógyítási receptjei...
Nem folytatom tovább az akkori helyzet körülírását, mert egyre messzibbre jutnék a balladától, talán a drámáig vagy a kisregényig. Éveken keresztül dédelgetett tervem volt a történet megírása. Aztán valamikor a nyolcvanas évek elején elolvastam García Márquez Egy el�re bejelentett gyilkosság krónikája cím� kisregényét, s dugába d�lt minden tervem. Egy az egyben az én balladámat láttam viszont a kisregényben, ragyogóan, mesteri módon megírva. Ennél jobbat nem tudnék írni, mondtam magamban, rosszabbat pedig nem érdemes. Tehát nincs tovább, nem kell többé foglalkozni vele. Maradtam h�séges balladaolvasónak és -hallgatónak. Arany János balladái mellett szinte napi rendszerességgel belelapoztam egy-egy balladagy�jteménybe, különösen kicsi nagyanyám halála után. Mert � kútf� volt. � még mondott, énekelt balladákat, néhányra � tanított. Ma is emlékszem az általa el�adott Júlia szép leányra, Görög Ilonára, Endre báró leányára, Barna Jancsira vagy Fehér Lászlóra. Bizony, le kellett volna jegyezni, de ki akart akkor, még jövend�, szenvedélyes biológusként irodalommal, néprajzzal foglalkozni? Mire eljutottam nagyanyám kútf� voltának felismeréséhez, már kés� volt. Tovább gyarapodtak kudarcos felismeréseim, az elszalasztott lehet�ségek miatti bánkódásaim.
Ez a kötet egy szubjektív válogatás a székely népballadákból. Vállalom minden ódiumát, és nyíltan megvallom: én ebbe a kötetbe zömmel azokat a székely népballadákat válogattam be, amelyek mögött hallani véltem tündéri édesem, kicsi nagyanyám, csíkszentkirályi, született Balló Julianna varázslatos hangját, mesél�kedvét, olvasmányait, imádságait, éteri hangját, amikor a Pókainét szavalja a gaz Báthoriakról. Az � emlékének ajánlom, s így küldöm a kedves Olvasók felé a Székely Könyvtárnak ezt a kötetét. (Ferenczes István)
Tamási Áron: Ábel a rengetegben[3]
Tamási „Ábelére” nincs magyarázat. És nincs felelet sem, azon egyszer� oknál fogva, hogy nincs kérdés.
Ezért ismerünk olyan szívesen magunkra ebben a csudálatos könyvben. Mert valami olyan köszön vissza bel�le, mintha varázstükörbe néznénk: hiteleset mutat, de csak azt láthatjuk meg bel�le, amit szeretnénk.
Ha létezik nemzeti archetípus, akkor az „Ábel” az – és most gyorsan abbahagyom ezt, mert az ilyen csúnya szavakra minden bizonnyal lenne legalább három metsz�, találó válasza Szakállas Ábelnek, amit aligha tennék ki az ablakba. Inkább csak annyit mondanék: ha sötét szobába nézel, az ablaküveg is tükör: talán ezért látjuk folyamatosan önnön arcunkat Ábelében.
És bár a világ sokat változott, nem sokat változott óta. Ma is van Hargita, van feny�fa, vannak bankárok, vannak Surgyélánok és Fuszulánok. És vannak kicsi erd�pásztorok, de vannak ám somlyói ferences barátok is, és van emberi jóság, ami ellensúlyozza a bennünk lakozó sasev� megalkuvást.
Legfennebb az a három dolog, amire bárhogy csóválná fejét most Szakállas Áron vagy Tamási Ábel, t�lük tanultuk: Hit, H�ség és Humor.
Ha mindez megvan bennünk, akkor örökké otthon vagyunk. (György Attila)
Bözödi György: Székely bánja[4]
Amikor kifordul magából a világ
Régen a székely faluk mellett találtatott valamiféle �rhegy, vigyázóhegy, ahonnan figyelni lehetett, nem jön-e török-tatár-labanc vagy egyéb kórság, hogy idejében tenni lehessen ellene. Felvenni a harcot vagy menteni a menthet�t. A rendtartó székely falura az igazán nagy baj csak kívülr�l jöhetett. Ilyen vigyázóhegyre emlékeztet� két ember Czeg� Zoltán könyvében[5] Üd� Márton és Rebi néne, a falu két vénsége, akik a baljós jeleket észrevéve és megérzéseikre hagyatkozva próbálnak rájönni a falut fenyeget� vész mibenlétére, és hosszú életük tapasztalatait felhasználva, közösségi összefogással megel�zni vagy elhárítani azt. Csakhogy a veszedelem ezúttal ravaszabbul és kivédhetetlenebbül jelentkezik mint máskor: a Hatóság útján. Rendeletek vetnek véget a régi rendnek.
A könyv els� felében a történet nem tájolható be valamelyik konkrét történelmi korszakba, ez egyfajta id�tlenséget, örökérvény�séget biztosít a regénynek. Így szinte mitikus id�ben zajlanak az események, és szimbolikus jelent�séget kap minden tett. A tragikus végkifejlet valamiféle deportálásról szól, a falu férfilakosságát hurcolják el kafkai bizonytalanság és szolzsenyicini kiszolgáltatottság közepette. Innen egyetlen ember tér haza élve, indokolatlan kegyetlenségekr�l, repül�r�l ledobott furcsa hatású bombákról hoz hírt. Anélkül, hogy pontosan kötni lehetne egy meghatározott történelmi eseményhez, nyilvánvalóvá válik, hogy a XX. századról van szó, arról a korról, amelyben a különféle ideológiák nevében a társadalommal kísérletezget� Hatalom a legnagyobb romlást hozta a székely faluközösségekre.
A megpróbáltatásokat túl nem él� fiatal székely férfiak üzenete az egyetlen hazatér� közvetítésében így válik hátborzongató történelmi üzenetté: „mi innen soha meg nem szabadulunk, velünk kísérleteznek, mi innen soha, de ha valaki, akkor mondja meg a szeret�inknek, szüljenek gyermekeket, ez az üzenet...”
Bár igen nyugtalanító, mitöbb kísérteties dolgokról esik szó a könyvben, mégis jó, megnyugtató olvasni a két öreg beszélgetéseit egymással, falustársaikkal, gondolataikat a gondokról, azok lehetséges megoldásáról, életr�l, halálról, múltról és jelenr�l. A két öreg hozzáállása a romláshoz maga a bizonyosság: jöhetnek gondok, bajok, de mindig van rendje és módja azok megoldásának is. „A kilencvenkilenc házas falu népe” megpróbál öner�b�l tenni a romlás ellen, megóvni, majd újraépíteni a Rendet, az Életet, amelybe csúnyán belepiszkált és belepiszkolt a Hatóság. „Áldassék az Úr neve, mert er�t adott a népnek, hogy kibírja a rámért próbát. A próba a Gonosztól való, az er�t�l a Gonosz riadozik. Az élet teremni akar.” Úgylehet, ez a legfontosabb. Úgylehet, sikerül is.
Kitérnék arra, hogy van a regényben egy ámulatosan szép rész, amikor ünnepi alkalomból összegy�lt falusiak táncmulatságot rendeznek, és ott egy er�sen egymásra talált fiatal pár különös táncba kezd. Talán kívülr�l nézve is le lehet írni szépen egy ilyen táncot, amikor a táncvarázsban eggyé válik nemcsak egy fiú és egy lány, hanem valamiképpen az �ket néz� társaság is. De megfogalmazni err�l az igazat, a tánc keltette szinte leírhatatlan b�völetet, csak az képes, aki belülr�l is nagyon érti, próbálta már a mágiának ezt a formáját. Tudjuk, Czeg� Zoltánt fiatalabb korában nem akármilyen táncosként tartották számon. Ebben a részben sikerült megértetnie valamit a tánc lényegéb�l azzal az olvasóval is, aki nem volt még részese egy ilyen b�völetnek.
A regény különleges értéke annak nyelve. Végre hiteles, veretes, s f�leg igen élvezetes ─ háromszéki ─ székely nyelvjárásban megírt m�vet lehet olvasni. És nemcsak székelyked� idétlenkedést, olcsó poénkodást valamiféle soha nem volt „m�székely” tájnyelven, mintha a
székely nyelvjárás csak vicces adalék lenne gügye kabarétréfákhoz. Czeg� Zoltán könyve korántsem humoros m�, de éppen ezért és éppen így látszik igazán, hogy az ízes székely kifejezések, a figurás nyelvi fordulatok, egyáltalán, a székely beszédben megnyilvánuló olykor csavaros gondolkodásmód nem feltétlenül a humorkeltés eszközei, hanem sokszor a sanyarú sors elviseléséhez nélkülözhetetlen kellékek, s ha úgy hozza a szükség, egyfajta hátország is a székely számára, ahová mindig visszavonulhat, ahol mindig otthon érezheti magát, s amit nagyhatalmi döntéssel sem lehet elcsatolni t�le.
Czeg� Zoltán nem úgy használja a székely kifejezéseket, mint aki erre jártában szedte fel �ket az útszélr�l, hogy villogjon egy kicsit a furcsaságukkal, hanem úgy, mint aki újra birtokába veszi azt, ami az övé. S mint ahogy csak a birtokos tudhatja igazán, hogy birtokán minek hol a helye, mit mikor és hogyan kell használni. A szavak használatán érz�dik annak az öröme, aki újra rátalált, felfedezte a régi, meghitt ízeket �sei nyelvében, a figurás szófordulatokat, az év�d� kiszólásokat, és nem gy�z betelni velük. A sokáig nem a Székelyföldön él� Czeg� Zoltán ezzel a könyvével jött vissza, érkezett végérvényesen haza. Isten hozta! (Molnár Vilmos)
[1]Csíkszereda, 2012, Hargita Kiadóhivatal. (Székely Könyvtár 5.)
[2]Csíkszereda, 2012, Hargita Kiadóhivatal. (Székely Könyvtár 1.)
[3]Csíkszereda, 2012, Hargita Kiadóhivatal. (Székely Könyvtár 3.)
[4]Csíkszereda, 2012, Hargita Kiadóhivatal. (Székely Könyvtár 4.)
[5]Czeg� Zoltán: Katonabogár. Csíkszereda, 2011, Pallas-Akadémia Könyvkiadó.