A legnagyobb megleleptést ezen a bálon számomra az okozta, hogy rendkívül családiasra sikeredett. Ha ugyanis a résztvevők számát elosztom kettővel, akkor az jön ki, hogy alig 30 állatorvos jelent csak meg a párjával, ami nem egy nagy szám. Különösen nem az, ha azt is figyelembe veszem, hogy ebben a régióban és és dolgozik a mai magyar állatorvos társadalom több, mint harmada. Én magam lelkesen jelentkeztem, mert azt gondoltam, egy ilyen rendezvényen mindenképpen ott a helyem. Azt gondoltam, hogy jó alkalom lehet ez az esemény a találkozásra azokkal, akikkel amúgy csak ritkán fut össze az ember.
Sajnos, nem így lett. Nem titkolom azt sem, eléggé csalódott lettem az érdektelenség láttán. Budapesten és környékén, de Pest-megye távolabbi részein is, számtalan állatorvosi rendelő nyílt az utóbbi években, a frissen végzett állatorvosok jó része is ezen a tájon kezdett el dolgozni, ráadásul sokan élnek, dolgoznak itt azok közül is, akik nem közvetlenül a praxisban tevékenykednek, hanem az állatorvosi szakma más részeit művelik. Így joggal remélhették a szervezők, hogy egy jó programmal, egy jó vacsorával sikerül kicsit kimozdítani otthonról a kollégákat. Szomorú tény, hogy úgy látszik, ez ehhez kevésnek bizonyult.
Persze, ettől még mi, akik ott voltunk, jól szórakoztunk!
V.M. 2009.febr.22.
Sajnos az emberek egyre inkább kerülik a nagy társas összejöveteleket, a csoportos megmozdulásokat. Szivesebben húzódnak vissza csigaházukba, vagy szűkebb baráti körükbe.
A nagy tumultust, magam sem kedvelem, ahol percenként eltapos valaki, és még táncolni sem lehet, legfeljebb lötyögni. Avval viszont egyetértek, hogy néha jól esne elbeszélgetni, vagy találkozni olyanokkal, akiket csak ritkán látunk.
Örülök, hogy ennek ellenére is jól érezték magukat, hiszen minden csak a társaságon, és a jó hangulaton múlik. Van mikor a " kevés a több."