Nevetését soha nem halljuk már. Nem látjuk tűnődő arcát sem. Nem érezzük soha többé keze érintését. Nem emeli ránk többé barátságos tekintetét. Mi több, az idő ezen emlékeinket is megfakítja majd – hiába kapkodunk, hiába kesergünk – hiszen ez a dolgok rendje. Az ismerősök, családtagok, barátok emlékeiben sokáig ott él, ha nem is Ő, de az idő által formált lenyomata mindenképp. S ameddig marad csak egy, csupán egyetlenegy ember, kinek a gondolataiban ott él, akár személyesen ismerte, akár mások meséltek neki róla, s ez az ember tovább ápolja ezt az emléket, nos, addig ő is itt marad velünk.
Vannak emberek, akik váratlanul hagynak itt. Akár minden előjel és tünet nélkül, egyszer csak megáll a szívük. A szív, ez a vérrel telt, folyton folyvást zakatoló csodaszerkezet, élet és halál ura. Lélegzetet venni sincs már idejük, oly gyorsan zuhannak a mélybe.
De Ő, Ő nem így tett. Napokig itt volt még. Hosszú órákon át tartotta bennünk a reményt. Furcsa érzés volt így kívülről. Itt volt, és mégsem volt itt. Szólni nem tudott, mégis, megnyugtató volt a tudat, hogy itt van. Itt volt, itt volt. Mi az az itt?
Még egy valami itt maradt. Egy szó, egy egyszerű kérdés, amit mindenki feltesz magában, s jó ideig nem hagyja nyugodni. Egy egyszerű kérdés, mely a legnehezebb az ember életében.
Miért pont Ő? Ő, aki ember volt, a szó legnemesebb értelmében. Ugyanabban a hangnemben szólt az egyszerű portáshoz, mint a rektorhoz, a pincérhez ugyanúgy, mint a szövetség vezetőségéhez. Nem felejtett el soha „Ember lenni mindig, minden körülményben”.
De elszólították innen mellőlünk.
Nem tudhatjuk, de akkor is tovább kérdezzük: miért?