est.hu : Zene : Friss zene : Zaz: Recto Verso
[ acoustic / jazz / pop ] A jól megjegyezhető művésznév mögött a francia Isabelle Geffroy áll, akinek franciasága nem csak a dalszövegek nyelvét, de az egész zenei univerzumát meghatározza.
Dalai a sanzonok és varieték, a romantikus filmek betétdalait, és egyéb közhelyes zenei szituációkat megidéznek, de ennek tudunk örülni, mert Zaz olyan magától értetődő természetességgel tudja hozni ezeket a kedves dalokat, amitől minden gyanúnk elszáll: nem pózol, nem modoroskodik, egyszerűen szereti a vidám, dallamos számokat, amiket hallva legszívesebben biciklire pattannánk, és meg sem állnánk az illatos tavaszi folyóparton egy friss bagettet és french presst árusító pékségig, sőt visszafelé a virágárust sem hagynánk ki.
Az egyszerű, de jól működő dalok élvezeti értékéhez sokat hozzáad Isabelle hibátlan, fiatalosan könnyed hangja, amivel nem csak énekelni, de színészkedni is nagyon tud, így egy percig sem zavaró, hogy nem tudunk franciául (de azért nagyon meg akarunk majd tanulni), hiszen az intonáció révén sokminden így is átjön. Előadói adottságai mellett hihetetlen jó dalszerzői kvalitások is működnek ebben a lányban, a francia mellett a zenét is anyanyelven beszéli: négyévesen már hegedülni tanult a Tours-i zeneiskolában, majd jött a zongora, a gitár, az ének. Tizennégy évesen Bordeux-ba költözött, hogy tovább tanulhasson énekelni, majd Párizs következett. Énekelt egy blues- és egy jazzkvintettben is, majd az Izar-Adatz nevű baszk varietéshow-val turnézott, mielőtt 2011-ben saját albummal debütált volna. Cím nélküli lemeze több európai országban is platinalemez lett, főleg a Je veux című dal miatt. Ott még érezhető volt az identitáskeresés, a vándorlás, kísérletezés a kuplétól a világzenén át az r'n'b-ig és vissza, a kritikák vegyesek is voltak, de a kevésbé kekeckedő nagyközönséget már akkor az ujja köré csavarta. A csavarás folytatódik, a Recto Verso már egy magabiztosabban megszólaló, érett album. Váltakozzon akármennyit a hangszerelés a hammondtól (Déterre) a kísértetiesen szóló verkliig (J'ai Tant Escamoté), a hegedűig (Toujours), és a ritmika is hol swing, hol gypsy jazz, hol keringő, mégis nagyon egységes, de egy percre sem unalmas lemezzel suhan el a közel egy óra, mert minden dal egy karakter, és mert többségük nem, vagy nem sokkal hosszabb három percnél. Átugrani talán csak az eurovíziós hangulatú lassú zongorás-nagyepikus Si című dalt fogjuk majd, a többi visz magával, és ha megvolt a bagett és a kávé, az album négyötödét még simán végigtáncolhatjuk valakivel, és közben azt kívánhatjuk, bár ilyen lenne az egész nyár, mint ez a lemez.