Serfőző Attila | 7torony Irodalmi Magazin
Az út lép, a csend sikít, a vas olvaszt,
a szeretők szája ízesebb, vagy nem,
e kettéhasadt jelen elporhad
Tükörcseppekből épül a lét,
rezzenések parány tömege,
és hajnalé a rendek kövülete.
1 hónap 4 komment
Neked csak állomás a Világ.
Átszállsz az ismeretlenbe úgy,
hogy e szennybe áztatott jelent,
mögötted hagyod.
Szisszen a fehér, csörren a fekete,
szürkül a pohár és rozsdáll a Nap,
mire nőjön a diófacsemete,
ha elfogyott a holnap!?
Lehettem volna az, miattad vagyok ez,
néma árnyékra remegő Hold,
múltam botozott, fegyelmez (!)
puha lelked kötöz és felold.
Miközben távozol, mellettem tudlak,
az ördögszekerek is egymásba futnak,
éjjel szerettél onnan,
mint még senki jobban.
Sokmilliárd szigetre nőtt a gyermek,
Ő, kit számtalanszor énekelt meg
az ezredéveken ívelő hitelesség,
a porladni látszó pokol és az Ég.
Ember nem halt kínkeservesebben,
önfeláldozóbb sem született soha,
patakzott a vér halk tenyerében,
lelkébe éket vert a tüskekorona.
Közénk idézlek,
éveim peremén ezerszer láttalak,
te vagy a világmindenségre nyíló
egyetlen ablak.
Serfőző Attila Szerző még nincsenek barátai.