Hollander Emõke. Micsoda név! Szinte követeli, hogy a viselõje valami rendkívülit hajtson végre e sáros földtekén.
Pityu, a vejem, szegény három éve nem kap semmi munkát. Ha én nem lennék, ki tudná adni a hátsó traktust, elmegy egy kis garzonnak is. Huszonötöt tejelne az albérlõ, mondta a lányomnak az este is. És a mama?, vele mit csinálunk?, kérdezte a lányom. A mama, a mama, a mama!, felelte Pityu, és megint megbizonyosodtam róla, hogy suttogva is lehet üvölteni. Hát meddig akar élni a mama? Terike erre nem válaszolt. Valami koppant. Nem tudom, mi lehetett az.
Hollander Emõke három évvel volt nálam idõsebb, ez gyerekkorban pontosan egy fényévnyi különbség. Papa jóban volt Hollander bácsival, már csak azért is, mert mindkettõjük egy motorkerékpár büszke tulajdonosának mondhatta magát. Vagyis, fájdalom, két alig használható, állandóan lerobbanó motorról volt szó, ezért kettejük szövetsége – a papa lévén könyvelõ, Hollander bácsi trafikos – alapvetõen kimerült a motoralkatrészek csereberejében, illetve tán még hasznosabb volt az információáramlás, mit hol lehet beszerezni, mütyür rugók, bovdenek, csavarok fellelhetései helyérõl értekeztek komoly ábrázattal.
Hallander Emõke jutalmul mindig azt kapta, hogy felülhetett a motor hátsó ülésére, elporzottak a hosszú Vágány utcán, hogy aztán nem ritkán csak este térjenek vissza, gyalogszerrel, magyarán tolva a motort.
Hollander Emõkérõl a papa és mama azt mondták otthon, hogy helyes kislány, csak kicsit „egzaltált”. Erre a szóra én fenemód irígykedtem, hiszen Emõke csodásan táncolt és énekelt, csak úgy, minden bíztatás és produkálás nélkül, szinte csak magának, és látszott, hogy jól esik neki. Arra vágytam, hogy bárcsak egzaltált lennék, akkor sokkal sikkesebb lenne a mozgásom, az énekhangomról nem is szólva, ami úgy közelített az ideálishoz, mint a varjúé a feketerigóéhoz. Ja, igen, még valami: Hollander Emõke csodaszép volt. Ezt kivétel nélkül mindenki elismerte, hogy tisztára Judy Garland, ahogy Vétekné magyarázta, az özvegy nyakkendõkészítõ, és fejcsóválva még hozzátette, nem érti, hogyhogy épp egy trafikos lánya lesz a magyar Judy Garland.
Egy szeptemberi éjjel azt álmodtam, hogy én is úgy nézek ki, mint Judy Garland, és a Vágány utca lakói teljes álmélkodásban mutogatnak rám mindenfelõl, és azt hajtogatják, hogy jé, tisztára, mint a Hollander Emõke. Ráadásul felfelé mutogattak, mert én a házikónk erkélyén álltam, annak is a korlátján, ott daloltam és ugrándoztam elképesztõ kunsztokat mutatva be, majd a produkció végeztével nemes egyszerûséggel leugrottam az utcára, meghajoltam és hagytam, hogy ünnepeljenek.
Hollander Emõke két nappal késõbb kiugrott a padlásuk ajtaján, és csodák csodájára semmi baja nem történt, egy ágyásba zuhant, épp csak megrántotta a bokáját. Azt mondta, úgy érzi, képes lesz repülni. A papa és mama ezen az estén jelentette ki elõször, hogy nem egzaltált ez, hanem bolond. Na jó, úgy mondta a mama, talán nincs ki minden kereke, de tizenegy évesen már bõven tudtam, mit akar ez jelenteni.
Sajnálom ezt a Pityut. Derék ember, nem ezt érdemli a sorstól. Ha ugyan bárki és bármit megérdemel. A lányomat… végül õt is sajnálom, hát persze. Õk ketten egyek, elvégre. Magamat nem sajnálom.
Azon a tavaszon történt, amikor én tizenhárom, Hollander Emõke tizenhat éves volt. Május 15-én papa rendszerint felemlegette, hogy valahány évvel ezelõtt, ami mindig eggyel több volt, mint az elõzõ meséléskor, ezen a napon tartották a ballagást, és Kedvessy Lacika a reggeli misén úgy csuklott össze, mint a colostok, ám nem is ez a lényeg, hanem hogy Kedvessy Lacikából utóbb ugyanannak a gimnáziumnak igazgatója lett, mire én és a mama bõszen csóváltuk a fejünket, hogy lám, az élet miféle furcsaságokat produkál, én pedig, aki a nevekre mindig is szinte érzékeny voltam, végképp nem értettem, miképp lehet bármiféle iskolaigazgató, aki Lacika és ráadásul kedves.
Május tizenötödikén a Kanizsára tartó személyvonat utazóközönsége teljes megbotránkozással szemlélte végig, hogy a lassan araszoló vagonok elõtt, a töltés oldalában egy fiatal lány igézõ lassúsággal meztelenre vetkõzik, de teljesen ám, majd a még szinte harmatos fûben kéjesen elterülve vonaglani kezd.
Nem tudom pontosan, ki jelentette kinek az esetet, se azt, hogy a Vágány utca tisztelt lakói, köztük is kiemelten Hollander Antal miképp értesült minderrõl. Az tény, hogy este, a vacsoraasztalnál a mama Hollander Emõkére azt mondta, hogy „perszóna”, a papa meg mindezt azzal egészítette ki, mintegy kitágítva a problémát, hogy „téboly, ami ebben a mai világban folyik”.
Hatvankét éve volt ez a „mai világ”. A téboly… – felesleges bármi szó, csak legyintek. Pityu is mondta nem is olyan rég, hogy itt meg lehet tébolyodni. Át is villant az agyamon: ha lehet..., hát megtébolyodjak?
Vagy már úgyis megtörtént hatvankét évvel ezelõtt? Én ugyanis, valami szent borzongással ugyan, de csodáltam Hollander Emõkét. A töltésen lezajlott esemény után csak egyszer láttam, amikor Hollander bácsival kijöttek a házukból, és elgyalogoltak a buszmegállóhoz. Nem vette elõ az öreg a motort, buszra szálltak, úgy utaztak be a városba. És miközben mentek, végig fogta ennek a nagy lánynak a kezét, vezette maga mellett.
Három nap múlva, amikor Hollander Emõke újból kivetette magát a töltésoldalba, újból teljesen meztelenre vetkõzött és újból ott illegette magát a, tudom is én, fehérvári gyors utazóközönsége szeme láttára, megpecsételõdött a sorsa. A Vágány utcai Judy Garlandot, a Hollander Emõke névre hallgató kis Dorkát teljesen elvarázsolta egy ismeretlen, fejekben és lelkekben babráló Óz, és elvitte a fergeteg, hogy azóta többé sose láttam. Mama kimerte az elsõ, zsenge zöldborsóból készült levest, csipetkével, és bejelentette, amit hallott. Elvitték az õrültek házába.
Ott ülünk majd valamennyien ezek szerint. Emõke mellé betársul Pityu, szegény, aztán Tercsi, és jövök én is. Avagy… Lehet, hogy nem kellene mindenkit belerángatni ebbe a tébolyító históriába? Legyen ez a régi Vágány utcaiak kiváltság?
Irigykedtem rá jókedvéért, sikkes, nagylányos – ma már talán azt is megkockáztatnám: nagyvilági – mozgásáért, szárnyaló hangjáért. És egyszer csak azért irigykedtem rá, hogy meg merte tenni. Nem is irigység volt ez, hanem már-már csodálat. Éreztem, igen, egy ilyen lány, ilyen névvel, különös dolgokra hivatott. Hát hogy jön ahhoz egy Tóth Mici, sõt akkor még csak Micike, hogy a vasúti töltés oldalába heverjen és lepucérított, hamvas testét odaadja a májusi napnak, meg azoknak, akik arra vonatoznak?
Hányszor jutott eszembe ez az egész história a hatvankét év alatt? Bizony, hogy nem egyszer, sem kétszer. És valahányszor elõugrott a név, a Hollander Emõke, láttam az õ Judy Garland-arcát, hallottam a hangját a fülemben, ott volt mellette az is: na ja, õ meg merte tenni. Mert kívánta. Te, Tóth Mici, eszem a szíved, sose jutsz tovább egy jottányival sem az ábrándozásnál. A végén még ebbe fogsz belebolondulni.
A jövõ héten lesz május tizenötödike. Máig délelõtt fél tizenegy után gurul el a töltés túloldalán a kanizsai személy. Milyen szép is lesz. Az az egy szó zümmög csak a szívemben: végre. Meztelenül a töltés zsenge, harmatos füvén, még ha az a test immár hetvenöt éves is. Lám, egyszer minden megtörténik, mégis csak. Ki kell várni, türelemmel. Pityuék kiadhatják majd a kis lakást, jön valaki, és tejel nekik huszonötezret. Béke lesz, boldogság.
Kérhetem-e vajon, ha ugyan életben van még, egy szobába tegyenek Hollander Emõkével? Vagy úgy néznek majd rám, mint aki teljesen megõrült?