Belépés az admin felületre AranykapuElső könyv
Amikor a szív és a kés találkozik
1. A koldus
Éppen olyan volt.
Az aranyfödelű székesegyház előtt, a vadászó fecskék acélos nyílzáporában. A fecskék a legyeket kapdosták, a legyek az alamizsnának osztott dohosodó füstölt halat és szalonnát dongták körül, melyet alázatosan, mégis mohón ragadoztak el előlük a piszkos mancsok, s dugták rongyos iszákokba. A szolgák előzőleg szigorúan kioktatták a koldusokat, hogy se kézcsók, se zabálás őfelsége előtt, föltartanák a sort.
Nem is lehetett volna másmilyen a lovagok lovagja, a hős, aki ráadásul szent – már most, életében, így tudja róla az egész ország, még a pápa úr is. Nincs erény, amelyet nélkülözne. Csak a korona. Ámde nem viseli, éppenséggel erényből nem tette a fejére; erősszálú, barna haját még csak nem is ezüstpánt, mindössze vörös bársonyszalag tartja kordában. Lágyan hullámzik okos-szép arca körül s olvad össze deresedő szakállával. Nagy, dióbarna szeme hosszú és kedves pillantást vet valamennyi elébe járulóra, mintegy személyessé téve az illető számára a találkozást. Elmesélheti majd odahaza, vagy ha kóbor kutya életet él, akkor csapszékben, ahol favágás és vízhordás fejében az ebek előtt leszopogathatja a vendégektől földre dobott csontokat, hogy nem csupán látta a királyt a tulajdon két szemével, itt folyjék ki, párban, ha hazudik, de a nagyúr is látta őt. Ez az élmény többet ér akármennyi füstölt vizahúsnál. A sok csipás szem és sorsnyűtte velő mind azon igyekezett, hogy a felséges vonásokat mélyen magába szívja, miáltal a mesélés pillanata jelentősebb lehessen a mostaninál, mert ott, akkor majd ő lesz a király, az összes tekintet őreá fog szegeződni a kármentőn innen s túl. És ez pedig még annál is sokkalta többet fog érni, hogy a király látta őt. Mi több, arcát, kezét gyöngéden megérintette, szólt is hozzá, persze a nyüzsgésben és a feszültségben szinte érthetetlenül, de meglesz majd! A királyi szó nem veszhet el, sőt, az idő múlásával gyarapodni fog, akárcsak a szaracénok és a zsidók kamatra kiadott pénze.
A vezeklő türelmesen várt sorára egy féllábú ember mögött, az emberkígyó közepén. Gyomrában? Jónásként? Ahol már előre hal- és pállott szalonna szaga terjengett. S penetránsabb bűz is, mert a remények és emlékek egymást emésztették. Az augusztusi hőség kevéssé zavarta, az utóbbi időben különbekhez szokott. Annál inkább a büdösség: amióta benső zarándoklatát megkezdte, azóta hús gyanánt legföljebb valami bogyóban lakmározó kukacot evett. A szag bűneire emlékeztette, amelyek körülveszik, testét szorongatják, ugyanakkor beléhatoltak, a tüdejéből kiszorítják a tiszta levegőt, véréből az erőt, lelkét romlottságukkal örökkön rothasztják, akár a pudva az egészséges fát maga körül. Éppen ezért mohóbban kívánta a megpróbáltatásokat, mint társai a zsíros falatokat. Ám teste eredendően erős volt, és a hosszú böjttől pedig oly szikárrá és könnyűvé érett, hogy a fájdalom szem elől tévesztette. Amióta rágós húsok és ropogós kenyerek helyett gyümölcsökön, némi tejen és sós vízben áztatott kenyéren élt, azóta rossz fogai se fájtak. Meg sem kottyant neki a háromszázötven mérföld végigtalpalása három hét alatt. Úttalan utakon, meredek hegyeken, és halálraítélt erdőkön át, melyeket a velencei gályák számára irtottak billogos homlokú, orr nélküli rabok, akik életüket annak köszönhették, hogy a fáknak kellett meghalniok helyettük.
Ő, Lackó király, ő is bírta volna! Ugyanilyen jól győzte volna, mert nem létezett semmi az ég kerek sátora alatt, amiben bárki emberfia versenyre kelhetett volna vele. Legyen az a csatabárd forgatása a harcmezőn, vagy a büdös és avas szalonna meg vizadarabok rakogatása a koldusok markába a székesegyház kapujában. A reggeli mise útra bocsátó áldása óta csodálták a fehér márvány apostolok, hogy milyen ernyedetlen kedvességgel osztja a mohó és mocskos kezekbe az alamizsnát Miasszonyunk aranyfüsttel borított képmása alatt, mely dél óta külön napként verte rá a hőséget. Annakidején Salamon is gyakorolta ezt a királyi gráciát eleget, egész pontosan untig. Nagyboldogasszony napján nincs irgalom a magyar királynak. Lackó viszont csurgó izzadsága mögül rendületlenül mosolygott. A legoroszlánszagúbb, legótvarosabb alakhoz is talált pár nyájas szót, rubinköves gyűrűjét türelmesen csókoltatta velük. Az alamizsnát adogató szolgálattev&# 337;k csóválták fejüket: így soha nem lesz vége ennek a napnak! Mit tudtak ők arról, hogy a jó fejedelem juttat magából a népének, bárki kérje, mint az ős vezérek, akik a Kárpátokon túli hazákban uralkodtak. Ők a nagyúr helyében a testőrökkel szóratták volna szét az ételt, maguk pedig elültek volna a palota hűs pincegádorába egy kancsó mellé, s jeget hozattak volna a borba a veremből.
Ezért nem szabad a szolgát, csak farsangkor, trónra ültetni?
Salamon jegyezte lelkébe tapasztalatait: a király uralkodik, nem d&# 337;zsöl, és nem hatalmaskodik. Ő nem kormányoz, de maga is kormány alatt áll. A király mindenkié. A koldusnak is jár belőle. Annak is, aki érte küzdve veszítette el valamelyik tagját, s a bitangnak is, akit a törvény bakója tett nyomorékká. Még a hazátlan országárulónak is.
Talán a marháknak is, melyek szelíd kolompszó mellett legelésztek amott a messzi domboldalon, melyet Rómaikertnek hívtak; állítólag szőlők és mandulások virultak ott a cézárok idejében. A birodalom összeomlott, a mandulás megmaradt, s szabad erdőként gyarapodott. A Séd völgyében egészen Veszprémig vonultak a kedves, zöld ecsetre emlékeztető fák. Lombjukat tekintve semmilyen jel nem mutatta, hogy egyre több köztük a mérges, a keserű gyümölcsű. A kifacsarodott törzsek a szelekre és a viharokra emlékeztek, s az időre: az bizony járt közöttük eleget.
A varég testőrkatonák meredten strázsáltak a halat és szalonnát tartalmazó fadézsák között alabárdjuk kőrisfa nyelébe kapaszkodva. Terpeszben. Acélgyűrűkkel borított ökörbőr páncéljuk gőzölgött az izzadságtól, legyek billengőztek a méhviasszal hegyesre fent, sárga bajuszukon. Nyilván tökéletes alamizsna szagot áraszthattak. Olykor-olykor az izzadósabbika képen törölte magát. Bezzeg a kapitányuk! Némileg ugyan féloldalra biccenve, mert nyilván megsántult a bal lábára, de mégis úgy állt, hogyha éhes vöröshangyák rohanták volna meg, csalódottan otthagyják abban a hiszemben, hogy kűbálvány.
Bátor Opos!
A vezeklő rögtön megismerte öreg, fölnevelő vitézét. Néhány éve csak, hogy elváltak a jáki udvarházban. Bár vele lehetett volna Opos abban a bizonyos fényességes aldunai berekben, a barbarigai monostorban, a holtak pólai városában! De nem, nem. Másként történt, s jól. Ha Opos elkíséri a besenyő kalandba, akkor győzhetett volna, s akkor elvész. Így jó. A drága öreg harcos azóta húszat vénült; talán szerencsétlen Péter öccse életét is nyűtte. Én hét életet, sóhajtotta magában a zarándok, és szíve gyökeréig meghatódott azon, hogy hűséges lovagja akaratlan és öntudatlan mintegy követni próbálta őt sorsa fordulatában.
Teveszőr köpönyegének csuklyáját még mélyebben a szemébe húzta.
No persze, ki bújhat el? A vezeklő mosolygott magában. Boldog volt, mint azóta folyton, amióta a Lélek őt megtalálta, és a királyságra megtanította.
Igazából a boldogságát jött elmondani Lászlónak. Mert mi egyébre is való az élet, minthogy boldogok legyünk benne? És kinek másnak beszélhette volna el? Országát elvesztette, felesége elárulta, katonáit ő hagyta el, és velük egész addigi életét. Győzelmeit és vereségeit. A kunokat, a görögöket, a testvér-háborúkat. A kerlési csatát, amikor a besenyőket verte tönkre Gézával és Lászlóval: két sebet kapott ott. Nándorfehérvár dicsőséges megvívását, ahol Bátor Opos a harc csillagaként villogott, és amikor Géza oly aljasul megsértette törvényes urát a legyőzött bizánciak szeme láttára, a kemeji ütközetet, amelyben kis híján megsemmisítette Gézát a hadi népségével együtt, majd a mogyoródit, amikor viszont László zúzta semmivé az ő hadát alig két hétre rá. Akkor veszett el a két ispán: az &# 337; rossz szelleme, Vid, és jóangyala Ernye. És a pozsonyi "kicsi ország" háborúi! A hansági mocsár besenyő csürhéjének szétszórása Zoltán királykájukkal együtt, amikor ismét Oposról szólt az ének a tábortűz mellett. És ahol ismét László! A gyermekkorától rajongva csodált hős, aki &# 337;t a nélkül győzte le, hogy egy ujjal érintette volna.
Emlékezetét erőltette, hogy fölidézze a történelmi eseményeket, súlyozza, mérlegelje és értékelje őket, mégis, mindössze egyetlen kép élesedett ki memóriájában. Lovaglás apával, András úr ölében a Séd partján, aztán ebéd. Az ebédnek pedig egyetlen pillanata. Talán szabadban ettek, fűben heverészve, talán sokan, talán kevesen, de mindenesetre Lackó is ott volt, már ifjú lovag, ő pedig kisfiú. Csontot törtek, ők ketten. A csirke melle csontjának a V-alakú darabját; csak két ujjal szabad fogni, s akinél a nagyobb darab marad, annak teljesül a kívánsága. Salamon nyert, de annyira összpontosított a küzdelemre, hogy elfelejtett egyébre gondolni.
Kilesett csuklyája alól. A királytól már csak a mankós ember választotta el, aki addig valamennyi mozdulását nagy szökkenéssel végezte, szinte kiugrott a két hóna alá szorított mankóból. Mintha azt bizonygatná, hogy ő a legegészségesebb nyomorék a téren. Persze, ki nem igyekszik a korona közelében?
Aztán összefonódott a pillantásuk. Annyi időre, amíg az idén kelt fiatal fecske a díszkapu bal oldalának szélén álló Tamás apostoltól átért a Nagyasszony baljáról letekintő kardos Szent Pálig csőrében a kék dongóval.
Amikor a szív és a kés találkozik; a penge a b&# 337;rön már áthatolt és a borzadályt, a halálos félelmet, a fájdalmat elborítja a legnagyobb kíváncsiság. Megszűnnek mind, csak egy kérdés marad: mi lesz? Ó, Uram Istenem, mi lesz velem ezután?
Ebben a pillanatban megszűntek számukra az eddigiek: az alamizsnaosztás, az avas hal- és zsírszag, a hőség. László keze megtorpant a levegőben. Ismeretlen ismerőst látott maga előtt koszos tevesz&# 337;r köpönyegben, rojtos csuklyában, amely alól az övéhez hasonló barna szempár tekintett rá. Mintha tükörbe pillantott volna, vagy egy hosszú és tüzetes lelkiismeretvizsgálat végén önmagába. Nem jött rá, ki néz rá vissza, ezer emberrel való egyenkénti találkozás végére az ember hajlamos elfelejteni akár a tulajdon gyereke nevét is. De mégis, pontosan látta a helyzetet. Hogy a királyságról van szó: a trónviszályok és testvérharcok és hatalmi marakodások helyett az igaziról, amiről a jó fejedelem álmodik, és amiért él. Az otthonról, a hazáról, Isten országáról, melynek uralkodója küszöb. És most ő éppen az. A barna szemek dicsérik, jól teszed testvérem, ez a sok nyomorult átléphet rajtad, hogy életében egyszer úgy érezhesse, hogy Isten és Magyarország méltó és igazságos hozzá.
Salamon a legszívesebben megfogta volna a kezét, a zsírtól iszamosat, s leültette volna a templom lépcsőjére. A testőrök lábához, a koldusok zsivajába, az arany napfénybe, a fecskék röpködésétől összefirkált levegőég alá. Melléje telepedett volna, úgy, hogy éppen fölöttük legyen Nagyasszonyunk kék-arany köténye, és megkérdezte volna tőle:
– Mondd, Lackó bátya, elgondolkodtál már azon, hogy ott, Péter apostol válla mögött... Látod? Egy pitypang megfogant, s a szolgák hiába takarítottak két hét óta reggeltől estig az ünnepre, túlélte söprűik és keféik hadakozását, s hamarosan virágozni fog?
A mankós ember akkurátusan csomagolt. Salamon átadta neki az alamizsnáját. Az boldog vakkantással fogadta, mert a fogával szorította a hajdan fehér rongy egyik sarkát, hogy a szalonnát és a bűzlő haldarabot biztos helyre zárja. Úgy tetszett, hogy ő állt Salamon előtt s valahogy utána is ő következett. Szeles, boldog mozdulatokkal ugrált el a saját történetébe.
2. A nász
Pozsony alatt a várból ki- kicsapva öklelőzött Salamon hadinépe a bitorló hercegek katonáival, csak úgy, unalomból, életre-halálra. A felséges úr jó példával járt el&# 337;: minden nap beszállt a tréfába. Közvitézi sisakban, jeltelen pajzzsal, derék, Vasvágó kardja aranyos kézvédőjét fekete rongyba tekerte. Az egy Oposon kívül magában, kíséret nélkül játszódott a véres, Duna parti réten. Opos is csak távolról kísérhette. Persze ő sem nemzetségének, a Jákoknak pajzsával, sőt sisak helyett besenyő süveget csapott a fejébe, vadkacsaszárnyasat. Hajító-fokosait a bőriszákjukban és fölajzott íját a két ujja közé vett vesszővel mindenesetre a nyeregkápán tartotta, készenlétben. A besenyő képes el&# 337;ugrani a lapulevél alól, a tavalyi nádbugából. Híres fakó csődöre, Murza közömbösen tépkedte a zsenge vadmuhar még selymes toklászú kalászait, mintha egyedül az ízek világa érdekelné, s nem az a pillanat, amikor megérzi majd gazdája térdének szorítását, és huj, huj, hajrá! A pihenő legények a várbeli asszonynéppel; cselédekkel meg a nemes kisasszonykákkal a falról kurjongattak-sikongattak, az izgalmasabb pillanatokban ki-ki derékon kapta kiszemeltjét.
Csak Judit nem, ő véletlenül sem tekintett le a viaskodókra. Még csak nem is mutatkozott a déli torony ablakában. Csomagolt.
– Gyerek vagy, nem király, gyerek! – A királyné nevetve forgatta az emlékezés tőrét férje szívében. Mintha kedveskedne: akármilyen gonoszat mondott vagy tett, fogyhatatlanul mosolygott hozzá széles, piros ajkával. Aki messziről figyelte őket, azt hihette, hogy vidám szerelmesek.
Tényleg gyermek volt. Akkor is, amikor Dezső, a frissen kinevezett kalocsai érsek elvitte a sükösdi Jézus-látó asszonyhoz, Sarolthoz. Dezső András királynak udvari káplánja volt, a családnak gyóntatója, a gyermekek nevelője. Szent hírében állt, s gy&# 369;jtötte lelki nyilvántartásába mindazokat, akikről ilyesféle értesüléseket kapott.
– Neked is szentnek kell lenned. Kisebb célért nem érdemes élni, uralkodni meg egyenesen tilos! – oktatta gyakran Salamont.
Ruhájukra rongyos darócköpenyt vettek, hogy kósza zarándokoknak látszanak. A falu szélén egy eredetileg kicsi fészerben szorongtak vagy százan, melyet az idők folyamán paticsfal kerítéssel b&# 337;vítettek, de mennyezetét oly alacsonyra hagyták, hogy Judit kézzel fölérte a faragatlan nyárfából készült, éppen csak leháncsolt mestergerendát. A mestergerendát ágas-bogas boldogasszonyfája tartotta, de megállt volna anélkül is, olyannyira összes&# 369;rűsödött a levegő a csodavárástól, meg a lankadatlanul mormolt, lihegett esküktől, könyörgésektől, fogadalmaktól. Salamon balján egy középkorú, kövér asszony hosszú, száraz nyeléseket végzett. Szinte korcogott a nyelve és a torka. Már három hete nem ivott egy csanak bort sem, pedig az ura kocsmát tartott a fajszi révnél. Most egyszerre áradt belőle a hála, amiért ennyi ideje bírja a mi Urunk szent véráldozata által, s a vágy, hogy elnyelhessen egyetlen icipici kortyocska aranyfényű, mennyillatú decsi szagost. Csak az íze végett. Nem bukna el. Már legyőzte a szörnyű szenvedélyt, ami miatt az ura, a falu, de még a gyermekei is megvetették. Arra az egyetlen törpe hörpintésre is csupán azért volna szüksége, hogy bebizonyítsa: győzött. Teli lehetne a kupa, a többit otthagyná.
Ők ketten Judittal a boldogasszonyfája két oldalára sodródtak, mögöttük az érsek helyén – szinte csak egy üres köpönyeg a vén aszkéta – legalább ketten tipródtak. Lábuk előtt, a marhatrágyával tapasztott padlón, tajtékzó szájjal vergődött az asszony. Dezső kinyomozta, hogy Sarolt jelölt családból való. Édesapja, nagyapja, valamennyi üke híres táltos hírében állt. Béla úr idején, az utolsó pogánylázadás után apja bevette magát a Vajas mocsaraiba. Hasztalan üldözték a király kopói, hiába verték föl a nyomát sokszor, elcsípni nem tudták, mert éber táltos volt, aki nem aludt soha. Az idegágas ágain gyöngyök meg színes rongyok függtek különféle köznapi tárgyak társaságában. Akárcsak a rengeteg erdők mélyén lappangó szent fákon a pogány áldozati ajándékok... A prófétanő kicsike, riadt szemű férje guggolva szökdécselt serényen a fetrengő felesége körül. Egy hajdan fehér ronggyal igyekezett kitörölni szájából a habot, nehogy megfulladjon,
Péntek volt. Ennek a napnak estéjén Sarolt évek óta átélte az Úr Jézus szenvedését és kínhalálát; iszonyú sikolyokba tört szavakkal a korbácsolást, a tövissel való koronázást, a bukdácsolást a nehéz kereszttel a Golgotára, és elrekkent némasággal a szögezést. Innentől csak a hab folyt a száján. Tüdeje sípolt, szép kék szeme, amely pontosan olyan volt akár édesanyáé, Anasztázia királyné é, kimeredt, nagyra, kerekre, lassan tükörré változott, s hiába borongott félhomály a szűk, levegőtlen helyiségben, a jelenlév&# 337;k látták benne az Úr fuldokló vonaglását, vére hullását, töviskoronás feje fölött az égbolt összeomlását, amely egy pillanat leforgása alatt a délutáni ver&# 337;fényből a vaksötét éjszakába zuhant.
Egy emberként sikoltott föl a tömeg, ki-ki zokogva borult szomszédja nyakába. Salamonnak a dagadt kocsmárosné jutott; hiába tartozott a nyúlánk, erős legénykék közé, s teremtette földhöz fél kézzel a kortárs apródokat, bizony rogyadozott a súly alatt, mely elevenen birkózott vele; hol elrugaszkodott róla, hol visszazuhant rá, és mindehhez hallelujázott.
A prófétanő hasra bukva nyúlt el a könnyét&# 337;l-nyálától sáros földpadlón, kezével kaszált, mintha az élet gyökere után kapkodna, hogy ne hulljék a halálba. A kis király csizmáját ragadta meg. Cibálta lentről, a kocsmárosné döngölte föntről.
– Szent, szent, szent! – hörögte, majd elájult. Erre a nép megenyhült, a jajveszékelés szipogássá enyhült. Férje és rokonai pokrócba csavarták Saroltot, és sietve kicipelték valahova. A tömeg kántálva sírdogált, a regős énekek dallamára. Valahol hátul egy gyermekhang fölkiáltott:
– Nézd a lábam, édesapám, látod, újra tudok állni! Az ajtó kiszakadt helyéből, többen, többféle énekbe kezdtek.
Salamon anyát keresve megrendülten markolt felesége vastag, izmos karjába.
– A csizmájáról! – hűtötte le a f&# 337;pap lelkesedését Judit.
– Nem, felséges, asszonyom! Bocsásson meg az ellenkezésemért, de ellent kell mondanom. Ez az asszony nem a világi előkel&# 337;séget ismerte föl őfelségében.
Vissza ugyanoda, nincs menekvés. Álmodott ő gyönyör&# 369; nőkről már sokat, játszódott is cselédlányokkal, ám Anasztázia királyné semmit sem szeretetett a véletlenre bízni. Fölkérte Simon baranyai ispán hamvasszőke özvegyét, Margitot, hogy készítené föl erre az országos jelentőségű eseményre őfelségét. Úgy találta, hogy az udvar szóbajöhető hölgyei közül ő hasonlít leginkább a Száli-ház királykisasszonyára.
A kisfiú-király persze nem kutatta orra, gyomra és lelke közös titkait, hanem inkább anyja szemét kereste volna a súlyosan összefonódó, lihegő embergyűrűben. Ennyi szemérmetlen pillantás a pokolban sem létezhet. Anasztázia anyakirályné azonban félrefordult, hagyta magát hátrább soroltatni. Úgy tett, mintha Dezső érseknek kellett volna valami halaszthatatlant súgnia. Dezső épp oly tanácstalan volt, mint a király; a "fölkészülés" során rendesen meggyóntatta a kis fölséget az esküvőre, ám nem talált megnyugtató megoldást a hamvasszőke Margit grófné leckeóráinak értékelésre. Növeli-e, vagy csökkenti a b&# 369;n súlyát, vagy akár el is törli, ha a tett nem a lélek benső, b&# 369;nös gerjedelméből fakad – mint például a cselédlányokkal folytatott játszódás, amiért a király meg is kapta a magáét –, hanem bölcs szülői tanácsból, ami viszont a dinasztia és az ország érdekére vetette a legtisztább szándékokkal fényesített tekintetét. A sikeres házasság és általa a német és a magyar királyság közti szilárd szövetség egy nemzedékre kiküszöbölheti a belháborúkat. Ezrek életét és javait kíméli meg, és virágzást hozhat az egész nemzetnek. Ráadásul a bölcs anyai fölkészülési tervezet hathatós gyóntatói segédlettel keletkezett. Lehet-e szent, aki uralkodik? Lehet-e szent az Isten szolgája, ha udvari föladatot vállal?
Salamon menekült volna a hatalmas ágy érdesre keményített gyolcshullámai közé, ám azok föltorlódtak Judit higgadtan várakozó testének hatalmas és hűvös szirtjén, mely úgy rózsállott a selyeming alól, akár a fagyos piszkei márványkő, amikor meglepi a novemberi dér. Vagy a pólai vörös föld az ezüstsisak repedéseiben... Akkor, abban a szerencsétlen, izzadságos vergődésben susogta először a fülébe Judit: – Gyerek vagy, nem király, gyerek! – s fölötte kimosolygott a bámészkodókra. Salamon rögtön odakapta fejét, és látta is kire: a busaszemöldökű hókára, Ernő osztrák &# 337;rgrófra.
A palota ólomkeretes ablakszemecskéi mögött, a k&# 337;párkányon, lélegzetvételnyi időre vörös vércse pihent meg, karma közt elfogott galambfiókával. A vércsén túl hatalmas, nyúlós, szürke csöppre emlékeztetett Magyarország. A vénülő, ám a királyné mellett oly kackiás sürgő- forgó őrgróf úgy találta, hogy éppen visszaomlani készül abba a messzi, ázsiai tengerbe, ahonnan pár emberöltővel ezelőtt idehullott. Ahonnan annyi nép érkezett már a Duna partjára, hogy tündököljön, bajt és szenvedést okozzon, és elenyésszen. Kisebb előadást tartott a kérdésről Juditnak. Az helyeslően bólogatott, miközben nyakláncokat és karperceket csavart parasztkendőbe, hogy ne csendüljenek utazás közben.
A langyos októbert kihasználva a pozsonyi vár alatt a b&# 337;vérű legények eret vágtak egymáson. Ernőnek parancsa volt a császártól, hogy királyt a bitorló hercegek ellenében továbbra is segítse, ám a vén ravaszdi serege zömét Dévény alatt táboroztatta, azzal a nesszel, hogy onnan biztonsággal mozdulhat bármerre, s csak egy kisebb csapattal lovagolt át olykor Pozsonyba. László laza ostromgyűrűt font öccse maradék birtoka köré. Ő maga Nyitrán állomásozott kisebb páncélos csapattal, amúgy megelégedett azzal, hogy a mosonyi besenyőkkel szakadatlanul zaklattassa ellenfelét, Salamon országocskájának két fő vára, Pozsony és Mosony között a kapcsolatot elvágja, a kereskedőket, a piacozó parasztokat visszatartsa, mintegy jelezve, hogy ő az úr, de az egérutat kegyesen nyitva tartja. Éppen ezért nem sok értelme lett volna, hogy Salamon összevonja erőit, és kitörjön a várból. Kimehetett bármikor. De hova csapott volna le? A bitorlók könnyű csapatai Nyitra, Nagyszombat és Somorja közti térségben portyáztak, s már nyolc-tíz királyi lovag láttán némi nyilazás után megszaladtak a legközelebbi nádasba, pagonyba.
A fővitéz továbbra is hallgatott. Nem volt szokása beleszólni az Árpádok családi ügyeibe, még kevésbé fölöslegesen beszélni, s mit is mondhatott volna arra, amit már ezerszer hallott Salamontól? Ha szőrszálhasogató lett volna, akkor számolhatott volna, hiszen ura öccsét, Aranyos Dávid herceget is kedvelte, nemcsak a példakép-Lászlót, de László öccsét is, a csöndes Lampértet. A király nem is a válaszért ismételgette untig ugyanazt, hanem azért, hogy ő maga is fölfogja végre az érthetetlent, hogy bizony az ország elveszett. Mégpedig legbelül. Megtörtént a legszörnyűbb: a magyarok szívében Salamon immár elmúlt király lenni. Némelyek kimondták, mások csak végiggondolták az ítéletet: ők azt, hogy Magyarországot a németnek h&# 369;bérébe adta, azt őneki soha meg nem bocsátják, és királyként ezért el nem fogadják. Soha többé?
Egy kalárisgolyó még egyre pattogott az összefeszül&# 337; királyi pár lábai körül; a helyét kereste.
– Mi Atyánk... Nem! – Nyelt, mintegy visszaszíva az elhibázott szót. – Mostoha atyám, ki vagy a mennyekben, gyűlöletes a te neved! Nem érdekel a te országod. A mindennapi kenyeremet, majd megszerzem magamnak. Ne bocsásd meg a vétkeimet, én se bocsátom meg a tiéidet. Nekem nincsenek vétkeim! A te bűneidhez képest egyáltalán nincsenek. Vagyis egy, egy mégis van, hogy megütöttem hű szolgámat, ezt a szegény Uracsot. De ezt majd én tisztázom vele, nem tartozik rád. – Elvigyorodott: &# 8211; holott mi sem volna értelmesebb, minthogy a király és a bolond együtt lépegesen a te színed előtt. Hiszen a király ütődöttebb a bolondjánál, mert hűségedben idáig kitartott. Holott üldözöl és sújtasz anélkül, hogy rossz fiad lettem volna.
– Ne legyen meg a te akaratod, se égen, se földön, mert igaztalan. És méltatlan és méltánytalan és alattomos. Gy&# 369;lölsz anélkül, hogy hűtlen lettem volna, vagy lator. Miért bocsátanék meg az ellenem vé0000-00-00 00:00:00 - Vissza © 2009 CzSimon Bt.