2020 / I. − 10. tanulmány − Február 29−Március 6
E HETI TANULMÁNYUNK: 2Királyok 19:15-19; Jeremiás 25:11-12; 29:10; Dániel 9; Máté 5:16; Jakab 5:16
„Uram, hallgass meg! Uram, bocsáss meg! Uram, figyelj ránk, és cselekedj, ne késlekedj! – önmagadért, Istenem, hiszen rólad nevezték el városodat és népedet” (Dán 9:19, RÚF)!
Dániel próféta könyve 9. fejezetében található a Biblia egyik legnagyszerűbb imádsága. A próféta az élete fontos pillanataiban imádkozni kezdett, hogy megbirkózhasson az előtte álló kihívásokkal. Amikor meg akarták ölni a társaival együtt egy pogány király rejtélyes álma miatt, imában fordult Istenhez (Dániel 2. fejezet). Amikor pedig a királyi rendelet megtiltotta, hogy bárkihez, akár Istenhez is könyörögjenek, egyedül a királyhoz lehetett kéréssel fordulni, Dániel továbbra is naponta imádkozott az Úrhoz, Jeruzsálem felé fordulva (Dániel 6. fejezet). Így, amikor a 9. fejezetben az imádsággal foglalkozunk, emlékezzünk arra, hogy a 8. fejezetben a kétezer-háromszáz este és reggel látomása mély hatást tett a prófétára! A vázlatprófécia magyarázatát ugyan megkapta Dániel, mégsem tudta értelmezni a két mennyei lény párbeszédében említett időszakot. „Kétezer és háromszáz estvéig és reggelig, azután kiderül a szenthely igazsága” (Dán 8:14). Csak a könyv 9. fejezetében kapott nagyobb világosságot, ebben az esetben is buzgó imájára válaszul.
Olvassuk el Dán 9:1-2 szakaszát! Dániel azt mondta, hogy „megfigyeltem a könyvekben” azt a próféciát, amit alaposan tanulmányozott. A Biblia mely könyvét vagy könyveit értette ez alatt?
Először is, Dániel nem kért magyarázatot az imájában arra, hogy miért sújtották csapások a zsidó népet, inkább ő maga mondta el az okot: „és nem hallgattunk Istenünknek, az ÚRnak a szavára. Nem az Ő törvényei szerint éltünk, amelyeket szolgái, a próféták által adott nekünk” (Dán 9:10, RÚF). A könyv 8. fejezetének a végén úgy hagytuk ott Dánielt, hogy valamit éppen meg akart érteni, mert nem értette a kétezer-háromszáz estéről és reggelről szóló látomást (lásd Dán 8:27).
Olvassuk el Dán 9:5-13 részét! Mi a jelentősége annak, hogy Dániel folyamatosan így fogalmazott: „mi” vétkeztünk, azaz magát is azok közé sorolta, akiknek a bűnei okozták a nép vesztét?
Ebben az esetben Dániel a közbenjáró vagy a közvetítő Isten és a nép között. A Szentírást tanulmányozva a próféta felismerte, hogy milyen mélyre süllyedt a nép a bűnben, áthágták Isten törvényét, nem hallgattak a figyelmeztetéseire. Amikor felmérte a kétségbeejtő helyzetet, gyógyulásért és megbocsátásért imádkozott. Azonosította magát a népével. Bizonyos szempontból arra világít rá, hogy milyen közbenjárói munkát végez értünk Krisztus (János 17. fejezet). Csakhogy van egy hatalmas különbség: Krisztus „nem vétkezett” (Zsid 4:15, RÚF), tehát nincs szüksége arra, hogy megvallja a bűneit, a saját bűnei bocsánatáért nem kell áldozatot bemutatnia (Zsid 7:26-27). Sajátos módon mégis azonosítja magát a bűnösökkel: „Mert azt, aki nem ismert bűnt, bűnné tette értünk, hogy mi Isten igazsága legyünk őbenne” (2Kor 5:21, RÚF).
„Ha mindent összegyűjtenénk, ami jó, szent, nemes és szép egy emberben, és úgy mutatnánk be Isten angyalainak, mint aminek része van az ember megváltásában vagy érdemeiben, a javaslatot istenkáromlásként utasítanák el” (Ellen G. White: Faith and Works. 24. o.). E szavak értelmében valójában mekkora szükségünk van a Közbenjáróra?
1. „…hogy vége szakadjon a gonoszságnak” (Dán 9:24). A héber szó, amit úgy fordítanak, hogy „gonoszság” (pesha`), arra utal, hogy egy alacsonyabb rendű személy szándékosan árt valakinek, aki nála magasabb rendű (pl. Péld 28:24). Ez a szó a Bibliában azt is jelöli, amikor az ember nyíltan szembeszegül Istennel (Ez 2:3). Jézus a vére által azonban véget vet az Isten elleni lázadásnak, Isten pedig a Golgotáról eredő érdemeket kínál fel az embereknek.
2. „…bepecsételtessék a bűn”. Az itt szereplő ige azt jelenti, hogy „bepecsétel”. Itt azt fejezi ki, hogy Isten megbocsátja a bűnöket. Az emberiség a bűneset óta nem képes Isten mércéje szerint élni, de a Messiás elrendezi majd a kudarcaink dolgát.
3. „…hogy eltöröltessék a hamisság”. Ahogy Pál mondta: „Mert tetszett az Atyának, hogy Őbenne lakozzék az egész teljesség; És hogy Ő általa békéltessen meg mindent Magával, békességet szerezvén az Ő keresztjének vére által; Ő általa mindent, ami csak van, akár a földön, akár a mennyekben” (Kol 1:19-20, RÚF). Erre is csak Jézus képes.
4. „…előhozassék a teljes igazság”. Krisztust helyettünk szegezték a keresztre, ezért képes azt az áldást megadni nekünk, hogy „igazként” állhassunk meg Isten előtt. Egyedül hit által kaphatjuk meg az Istentől származó igazságot.
5. „…bepecsételtessék a látomás és a próféták”. Amikor Krisztus feláldozta magát, az engesztelő munkájára mutató ószövetségi próféciák „bepecsételtettek”, abban az értelemben, hogy beteljesedtek.
6. „…és felkenettessék a Szentek szente”. Az itt említett Szentek szentje nem személy, hanem egy hely. Ez a kijelentés tehát a mennyei szentély felszentelésére utal, amikor Krisztust beiktatatták nagy Főpapunkként (Zsid 8:1).
A kétezer-háromszáz estéről és reggelről szóló prófécia végén Dániel megdöbbent, mert képtelen volt megérteni a látottakat (Dán 8:27). Tíz évvel később Gábriel érkezett segítségére, hogy megértse a látottakat (Dán 9:23). Ez utóbbi kijelentés megadja a hiányzó információt. Megmutatja, hogy a Messiás munkája a hetven hetes időszak vége felé teljesedik be. Az év-nap elv és a megjövendölt események sora alapján a hetven hetet négyszázkilencven évként kell értelmezni. Ez az időszak akkor kezdődött el, amikor elhangzott a parancs, hogy állítsák helyre és építsék újra Jeruzsálemet (Dán 9:25). A rendeletet Artaxerxész király adta ki Kr. e. 457-ben. Megengedte a zsidóknak, hogy Ezsdrás vezetése alatt újjáépítsék a várost (Ezsdrás 7. fejezet). A Biblia szerint hetven hét „szabatott” ki. Ez a kifejezés arra utal, hogy a négyszázkilencven éves időszakot egy nagyobb periódusból, azaz a Dániel 8. fejezetének látomásában meghatározott kétezer-háromszáz évből kell leszámítani. Ezért a kétezer-háromszáz és a négyszázkilencven év kezdőpontja szükségképpen ugyanaz, vagyis Kr. e. 457. A hetven hetes prófécia három szakaszra osztható: hét hét, hatvankét hét és a hetvenedik hét. A hét hét (negyvenkilenc év) valószínűleg arra az időszakra utal, ami alatt Jeruzsálemet újjáépítik. A hét hét után hatvankét hét (négyszázharmincnégy év) jött, ami a Messiás-fejedelemhez vezetett el (Dán 9:25). Artaxerxész rendelete után négyszáznyolcvanhárom évvel, vagyis Kr. u. 27-ben keresztelkedett meg Jézus, a Messiás, és a Szentlélek felkente a messiási küldetésére. A hetvenedik hét során más fontos eseményekre kerül sor: 1) „kiirtatik a Messiás” (Dán 9:26), ami Krisztus halálára utal. 2) A Messiás „egy héten át sokakkal megerősíti a szövetséget” (Dán 9:27). Ez Jézus és az apostolok szolgálatát jelöli a zsidó nép körében, ami Kr. u. 27-34 között, az utolsó „hét” során történt. Jézus három és fél évvel a keresztsége után (azaz a hét közepén) véget vetett az áldozati rendszernek – aminek többé már nincs prófétai jelentősége – azzal, hogy az új szövetség igazi, tökéletes áldozataként ajánlotta fel magát. Szükségtelenné vált tehát további állatáldozatok bemutatása. A hetven hetes prófécia utolsó hete Kr. u. 34-ben ért véget, amikor István mártírhalált szenvedett, attól kezdve az evangélium üzenete nemcsak a zsidókhoz jutott el, hanem a pogányokhoz is.
Olvassuk el Dán 9:24-27 részét! A Messiásra vonatkozó nagy reménység és ígéret mellett is olvasunk erőszakról, háborúról és pusztulásról. Hogyan erősít ez meg minket abban, hogy az élet nagy csapásai közepette is van remény?
Az alábbi táblázat szemlélteti, hogyan kapcsolódik össze Dán 9:24-27 hetven hetes próféciája Dán 8:14 kétezer-háromszáz éves próféciájával, és miért azzal kezdődik. Ha Kr. e. 457-től elszámolunk kétezer-háromszáz évet (és ha nem felejtjük el kitörölni a nem létező nulladik évet), akkor 1844-et kapunk. Vagy, ha hozzáadjuk a maradék ezernyolcszáztíz évet Kr. u. 34-hez (kétezerháromszáz mínusz a négyszázkilencven év), akkor szintén 1844-hez érkezünk el. Tehát a Dán 8:14 versében leírt esemény, a szentély megtisztítása 1844-ben kezdődik. Figyeljük meg azt is, hogy az 1844-es dátum illik ahhoz, amit Dániel 7. és 8. fejezetében láttunk! Azaz a 7. fejezet ítélete, ami megegyezik a 8. fejezetben a szentély megtisztításával (lásd az előző két tanulmányt), az ezerkétszázhatvan éves üldözés (Dán 7:25) után, de Jézus második eljövetele és örök országának megalapítása előtt következik be.
1) A teológusok helyesen azt mondták, hogy a kétezer-háromszáz napos és a hetven hetes prófécia valójában egy. Miért? Milyen bizonyítékunk van ennek alátámasztására?
2) Mit tanulhatunk Dániel közbenjárói imájából, ami segíthet a saját közbenjárói imaéletünkben?
3) Krisztus értünk hozott áldozata az egyedüli reménységünk. Miért kell ennek alázatra késztetnie bennünket, sőt még nagyobb szeretetre és megbocsátásra is? Mi az üzenete Lk 7:40-47 szakaszának mindannyiunk számára?
4) Figyeljük meg, hogy Dániel imájában és reménységében központi a Szentírás helye! Elvégre a népét kegyetlenül legyőzték, az embereket száműzték, az országukat feldúlták, a fővárosuk pedig elpusztult. Mindezek ellenére Dánielben mégis él a remény, hogy a nép haza fog térni. Honnan máshonnan eredhetett ez a reménye, mint a Bibliából, Isten ígéreteiből? Ezek szerint milyen reménységünk lehet nekünk is az Ige ígéretei alapján?
Nem a dolgok bonyolultak: te vagy
a bonyolult, aki szemléled őket,
Megpróbálod aztán, hogy összerakd
s kitudd lelkét a létadó erőnek;
mohón hajszolsz lencséd fölé, de csak
fejfákat látsz, nagy jelkép-temetőket.
Ez hát a világ? föltételezések
tömegsírja, amely fölött az élet
talány-arcának örök fátyla leng?
Vagy az egység, mely ott dereng a részek
tükrén, mégis egy lételőtti lélek
elmosódó lábnyoma idelent?