Jurányi Ház – Vajda Milán / Jurányi Latte
Jankovics Péter / Jurányi Latte
Vajda Milán / Jurányi Latte
Az idei lesz a 11. AlkalMáté Trupp előadás. Hogyan szoktatok nekikezdeni? Mikor találkoztok először? Hogy zajlanak a próbák?
Általában tavasszal szokott először találkozni az osztály. Ekkor mesél az életéről az, akit kihúztunk, illetve a többiek is beszélnek róla, kérdeznek tőle. Mivel idén nem jutott mindenre idő, lesz egy második találkozó is júniusban, majd júliusban tíz napig próbálunk. Ez a két hetes próbaidőszak bizonyos szempontból vissza tudja hozni a főiskolás éveket, hiszen gyorsan kell hatékonynak lenni, viszont itt elsősorban az elemzés a lényeg: ha mindenki tudja, mit csináljon, sokkal gyorsabban elkészül egy jelenet, mintha csak félinformációk alapján kell összerakni valamit. A gyakorlatban ez úgy néz ki, hogyha próba közben valami nem egészen világos, akkor odamész az illetőhöz megkérdezni, hogyan történt az adott dolog az életében. Ha az osztálytársunkon kívül másvalakiről is szó esik az előadásban, akkor vele is szoktunk előtte még beszélgetni. El tudom képzelni, hogy például anyukámat és nővéremet felhívják majd a többiek és megkérdezik, hogy amit elmondtam, az fedi-e a valóságot. Én is kíváncsi vagyok rá, ők hogyan emlékeznek, hogyan látták és élték meg azt a jelenetet, amiről éppen szó van, mert lehet, hogy az én memóriám csal.
Tehát nemcsak a te nézőpontodból készül az előadás.
Az ideális az, ha nem csak az én véleményem jelenik meg, hanem akár egy olyan is, ami rám nézve nem hízelgő, de így történt. Ezeket el kell fogadni, akkor is, ha kényelmetlen, ha nem esik jól. De ha színházi szempontból elég érdekes, akkor az jó.
Számítasz arra, hogy egyfajta terápiaként is működik majd ez az előadás, ahogy a korábbi évek tapasztalatai mutatják?
Mások pszichológushoz vagy pszichiáterhez járnak és fizetnek azért a kezelésért, amit egy ilyen próbaidőszak alatt lehet kapni. Nyilván itt az a különbség, hogy ezt az előadást remélhetőleg sokan megnézik. Még egy barátnak is nehéz megnyílni és négyszemközt beszélni az életünkről, különösen úgy, hogy közönség is látja majd a beszélgetés végeredményét.
Hogy látod, még mindig akkora lelkesedéssel álltok neki a közös munkának, mint mikor elkezdtétek?
Részemről még nagyobb a lelkesedés, mint mikor elkezdtük. Jó érzés minden évben találkozni és együtt dolgozni a többiekkel. Nem hiszem, hogy bármi miatt is lemondanám.
Milyen témákról, milyen formában szeretnél beszélni a rólad szóló előadásban?
Nyilván lesz szó családról, magánéletről, színházról, de nem akarunk kiragadni az életemből egyetlen időszakot, inkább az egésszel szeretnénk foglalkozni. A munkamódszer, ahogy minden évben, hasonló lesz a főiskolaihoz: elvonulunk, jeleneteket csinálunk, amiket megmutatunk egymásnak, közösen megbeszéljük, miről legyen szó. Szétosztjuk a szerepeket, van, amikor egyértelmű, ki kit játszik, van, hogy nem.
Szerinted szerencsésebb helyzetben vagy, amiért csak most kerülsz sorra, több év tapasztalattal a hátad mögött?
Az elején mindenki a friss élményeiről, a főiskolás évekről beszélt. De az idő múlásával mindenképpen több anyag áll rendelkezésünkre. Ha Járó Zsuzsával most készülne előadás, nagyon más lenne, mint amit 2007-ben csináltunk, ahogy rólam is más előadás készülhetett volna akkor.
Hogyan gondolsz vissza a főiskolás évekre?
Nagyon jó közösség voltunk, habár sokat veszekedtünk egymással, de mindig kibékültünk. Ahhoz képest, milyen volt az első évem a Színművészetin, a végzős évem botrányosan sikerült, de arra elég volt, hogy egy jó helyre szerződjem, az egri Gárdonyi Géza Színházba.
Volt olyan élményed az elmúlt 11 év alatt, amiről akkor azt gondoltad, a rólad készülő előadásban mindenképpen legyen benne?
Konkrétan most egy se jut eszembe, de emlékszem, hogy volt ilyen, de évek múltával nem tűnik lényegesnek. Sorsszerűnek tartom, hogy épp most kerültem sorra.
Bordás Katinka