Sempre da Capo: Öntsünk tiszta vizet a pohárba!
Oké. Próbáljunk meg úgy tenni, mint akinek fel sem tűnik, mit művel az olvasóival. Ez egyszerűen kabaré, de nem tehetek róla. A belső démonom késztetett erre. Nézzétek el nekem, kérlek.
Nem is tudom, mit mondhatnék... Látom a lelki szemeim előtt, ahogy fogjátok a fejeteket és azt kérdezitek, miért csinálja ezt már megint. Tudom, nem vagyok egy könnyű eset, a logikámat pedig ne is próbáljátok megérteni. De mindjárt elmagyarázom a dolgokat egy kicsit bővebben is.
Amikor január elsején megnyitottam ezt a blogot, még egy teljesen más ember voltam. Tele kétségekkel, önbizalomhiánnyal, a tipikus "mosolyogj, mert jól áll neked" kategóriát képviseltem. Ha jellemeznem kéne az akkori helyzetet, minden bizonnyal a túlzsúfolt, kidolgozatlan, kesze-kusza, össze-vissza, szétszórt, "ahogy esik, úgy puffan" kifejezéseket használnám. És most őszinte leszek: nem éreztem azt, hogy a blog visszaadja azt, amilyen vagyok. Teleszórtam mindenféle random TAG bejegyzéssel és egyéb érdektelen információkkal, ami - csúnyán kifejezve - a kutyát sem érdekelt. Ha jobban belegondolok, az életem is pont ilyen kusza, a változtatás és az újratervezés szinte állandó.
Ezért hoztam meg azt a döntést, hogy a blogot berakom a mosógépbe és egy teljesen új köntösben tárom a világ elé - a címet megtartottam, mert még mindig úgy gondolom, hogy tökéletesen illik rám. Egy letisztult, nyugodt, átgondolt kis helyet álmodtam meg, és minden erőmmel azon leszek, hogy ehhez tartani tudjam magam. Ezzel arra is próbálom inspirálni magamat, hogy az életem rendezettebb, nyugodtabb, kevésbé kaotikus és boldogabb legyen. Egy próbát megér, nem?
Köszönöm, hogy velem tartottatok ezen a blogon. Remélem az új oldalon is hasonlóan tesztek.
A blog bezárt! Ezentúl itt érhettek el.