Közkivánatra itt van az archív mozinapló rovat következő darabja, az izgalmas 2004-es év listája.
Érdekes visszaolvasni a régi véleményeket és szembesíteni a maiakkal. Már amelyiknél van mai, mert mondjuk a Skagerrak vagy a Nézz balra, ott egy svéd ma már totál nem mond semmit, egyetlen képkockát se tudnék felidézni belőlük. A halivúdi filmeket persze nyomták a tévék, azokból a jobbakat többször láttam. Így pl. az Azkaban számomra a legjobb HP darabbá "nemesült" az évek során. A magyar oldalon a Kontroll járt be hasonló utat, tagadhatatlan egyenetlenségeivel együtt is klasszikus alkotássá sorolódott.
Nézz balra, ott egy svéd (december 29.)
Egy újabb Dogma film. Talán az eddigi leggyengébb. A legkevésbé eredeti film, amelynek szinte mindegyik kockája visszaköszön korábbi filmekből (pl. Naken) és azt sem igazán tudta eldönteni a rendező, hogy vígjátékot vagy drámát csináljon, így aztán egy korcs sikeredett csak, még akkor is, ha szeretetreméltó korcs.
Állítsátok meg Terézanyut! (december 27.)
A magyar "bridzsetdzsonsz". Kellemes vígjáték, néhol remek poénokkal, máshol találó - de azért könnyed - társadalomkritikával. Remek közönségfilm, jobb az eredetinél.
Csodálatos Júlia (november 20.)
Kellemes mozi egy kellemes történet alapján. Neves szereplők korrekt játéka, korrekt rendezés, semmi különös, de élvezhető.
Monsieur Ibrahim és a Korán virágai (november 7.)
Egy valaha neves színész jutalomjátéka (egy valaha neves napon megtekintve...;-). A történet kedves, bár nem túl eredeti, egy fiatal fiú és idős fűszeres barátságáról. A mai iszlám fundamentalista időkben mindenesetre nagyon idillinek tőnik az, hogy a fiú zsidó és a fűszeres muzulmán volta nem akadálya a barátságnak, sőt. A film azt mutatja be, hogy a muszlim nem feltétlenül jelent az elvakult gyűlöletet és hogy a muszlimban jelen van egy békés, belső harmóniára törekvő irányzat, amelytől néhanapján a nyugati világ is tanulhatna (ilyen szempontból érdekes egybeesés, hogy az előző - koreai - film is egy nyugatitól eltérő életszemléletet mutat be).
Tavasz, Nyár, Ősz, Tél... és Tavasz (október 23.)
Ez az a film, aminek az értelmezéséhez nem ártana a buddhizmus mélyebb ismerete, továbbá elegendő idő, hogy elgondolkozzam rajta, amit persze a felgyorsult európai életritmus nemigen tesz lehetővé. Pedig a film azt mutatja be, lehet, máshogy is élni... A mélyebb megértés hiánya ellenére is azt tudom mondani, igazán csodálatos filmmel van dolgunk amelynek képi világa és parabolisztikus története is nagyon jól kitalált. Az élet tiszteletére nevelő történet az emberi élet körforgásáról és az életszakaszok során a bölcsebbé váláshoz vezető útról.
A barbárok inváziója (október 12.)
Valamikor a 80-as években láttam egy kanadai francia filmet, a címe Az amerikai birodalom hanyatlása, volt. A történetre már alig emlékszem, ránézésre amolyan Eric Rohmer féle beszélgetős mozi volt egy baráti társaság gyűlt össze egy tóparti házban és a (főleg szexuális) kalandjaikról, érzéseikről, gondolataikról beszélgettek, franciás könnyedséggel, de ugyanakkor filozofálgatva is. A cím érdekes ellentétben állt a film idilli hangulatával, amelyet a néha komolyra forduló beszélgetések tartalma magyarázott csak meg, bár őszintén szólva nem emlékszem, hogy igazán sikerült volna megfejtenem a rejtélyes címet, ha igen akkor azt mostanra már elfelejtettem. Ennek ellenére úgy maradt meg bennem ez a film, mint az egyik nagy moziélményem. Így aztán nagyon örültem, amikor meghallottam, hogy A barbárok inváziója ennek a korábbi filmnek a "folytatása". A történet sokkal kevésbbé idilli: az egyik főszereplő halálos beteg és a Londonból hazatérő tőzsdeügynök fia megpróbálja utolsó hónapjait szebbé tenni. Ebben egyrészt segítségére vannak a beteg barátai (az előző film főszereplői) és a fiú rengeteg penze, amelyet rámenősen arra használ fel, hogy a magyarhoz nagyon hasonlóan lerobbant állapotban levő kanadai egészségügy elszomorító és embertelen szolgáltatási szintjénél jobb körülméyeket teremtsen. A film kevésbbé beszélgetős, mint a korábbi történet és sokkal direktebben mutat be egy hanyatló, értékválsággal küzdő társadalmat, amelyet a pénz ural. A szemlélet merőben meglepő egy a "birodalom" központjának tőszomszédságában készült filmtől, már-már közép-európai szemmel mutatva be az elhanyagolt állami szektor nyomorúságát.
Stepfordi feleségek (október 10.)
Egy 1975-ös thriller újrafeldolgozása szatírává alakítva. Remek remake, mondhatnám, de sajna inkább csak közepes. Elég jó színészi alakítások (legalábbis női fronton) és az amerikai életforma (vagy inkább az egymás mellett élő életformák) mérsékelten gúnyos kifigurázása jellemzi a pozitív oldalon. Sajnos a sztori igazából semmitmondó, a happy-end nevetséges és több technikai baki is becsúszott.
Shrek 2. (szeptember 24.)
Az első rész mindig jobb, mondják a galivúdi receptgyár ismerői, ami az esetek többségében igaz is. Szerintem ezúttal is, bár szerencsére ettől még élvezhető a darab. A történet ugyan gyengébb, döcögősebb, a paródiaelemek így is nagyon jók.
Szezon (szeptember 4.)
A Moszkva tér rendezőjének új filmje, ha lehet, még jobb is, mint az előző. Ezúttal a rendszerváltozás utáni időszak hangulatát mutatja be a film, három pincérfiú történetén keresztül. A történet egyszerű és nem túl eseménydús, de ezúttal ezt nem érzem gondnak, a film lényege éppen a nagy történések hiánya, a nagyjából kilátástalan, kiszolgáltatott alkalmazotti lét bemutatása. Bár nem tökéletes alkotás, a Szezon remek film, amelynek a hangulata megfogja a nézőt. Még a végén életre kel a magyar film...
Édes álmok (Skagerrak) (augusztus 4.)
A Mifune rendezőjének új filmje, ezuttal nem Dogma (úgy tűnik abból Dogtegnap lett, kipukkant lufi...;-), viszont a dán színek mellé egy kis brit (skót) hangulat is keveredett. Bár a sztori igen egyenetlen, kiszámítható, de gyakran irreális fordulatokkal és a stílus is összevissza (az eleje egy Mike Leigh vagy Ken Loach stílusú szociodrámának indul, hogy aztán némi bakugrásokon keresztül egy fordulatos vígjáték keveredjen belőle), ennek ellenére jól szórakoztunk rajta. A Mifune azért sokkal jobb volt...
Trója (július 11.)
A történetet erősen átírták a halivúdi kritériumok alapján, ami nem feltétlenül tetszett. Viszont a háborúellenes "üzenet" szimpatikus.
Harry Potter 3: Az azkabani fogoly (július 4.)
Harry Potter az Harry Potter, mi egyebet mondhatnék még?
Belleville randevú (május 29.)
Gyenge történet (sajna), de remek rajzok! A film igazi értékei a rengeteg egyéni megoldás, szellemes képi ötlet, a remek zene és a képi világ sajátos, kissé sötét de ugyanakkor szeretere méltó hangulata.
Elveszett jelentés (május 15.)
Két amerikai Tokióban. Otthon észre se vennék egymást, de itt, egy érthetetlen és idegen világban, érzékenyebbé válva belső hasonlóságukra egymásba gabalyodnak. Ez persze nem egy szokásos szerelmi történet, a felek tudják, hogy a kapcsolatuknak nincs jövője és a film nem is elsősorban erről szól, hanem talán arról az elveszettségről, amit egy idegen országban érezhetünk és arról, hogyan segíthet ez az elveszettség abban, hogy egy kicsit jobban tisztába jöjjünk önmagunkkal.
Nagy Hal (május 11.)
Tim Burton nagyon elgondolkodtató, nagyon egyéni és mégis nagyon amerikai (jó értelemben!) filmet készített. Egy nagyotmondó és igen színes képzelőerejű apa és a realista fiú konfliktusáról szóló történet, amelyben a fiú lassan rádöbben, hogy az apa képzelt világa talán valódibb, mint gondolta. Ez a megkapó fantáziájú film kifordítja az amerikai filmek szokásos kötelezően optimista (mondhatni voluntarista) üzenetét: nem azt mondja, hogy ha erősen akarjuk, minden álmunkat valóra válthatjuk, hanem azt, hogy még a megvalósíthatatlan álmaink is inkább mi vagyunk, mint az álomtalan valóságunk.
Hideghegy (április 25.)
Monumentális történet az amerikai polgárháború idejéből. Jó szereplők, látványos operatőri munka, sokkoló csatajelenetek, "a'la Hollywood 2000". A történet nem túl eredeti (az Odüsszeia mintáját követi elég felismerhető módon), bár jobb az átlagnál és eredetibb is, a fent említett "másolás" ellenére is.. A rendezés persze szintén profi. Mindenképp az ajánlott kategóriába tartozik.
A visszatérés (április 5.)
Csodálatos film! Egyszerű de mégis rejtélyes és mélyértelmű történet egy apa és két fia tragikus útjáról valahol Oroszországban (a "valahol" egyébként Viborg azaz Viipuri) a Ladoga tó partján. Remek operatőri munka és remek színészek!
Magyar Vándor (április 4.)
Nagy reményekkel vártam a Valami Amerika rendezőjének új filmjét, sajnos csalódnom kellett. Lazán csatolt jeleneteket láttam, összefüggő történet nélkül, amelyeknek az összes szerepe abban merült ki, hogy egy közepes szinvonalú gegparádé ("l'gag pour l'gag", mondhatnánk) aláfestését adják. Na jó, néhány jobb poén is volt, tehát azért nézhető volt a darab.
Minden végzet nehéz (március 30.)
Romantikusnak és szellemesnek kellene lennie ennek a filmnek, ehelyett inkabb középszerű és kiszámítható. A Nicholson elég jó, Diane Keaton nagyon jó, ez nagyjából elviszi a filmet, amit ennek ellenére sem ajanlanék jó szívvel.
A gyűrűk ura - A király visszatér (március 29.)
Profi mozi, nagy történet. Bár a film néhány helyen eltér a könyvtől, ez nem okoz alapvető gondot, a történet szelleme megörződik. A látvány pedig lenyűgöző, méltán söpörte be a film a technikai Oscarokat.
Master and Commander (február 2.)
Látványos, pergő kalandfilm.
Kontroll (január közepe)
2003 legsikeresebb magyar filmje. A forgatókönyv szokás szerint kissé egyenetlen, de a film hangulata megkapó és egyes jelenetei frenetikusak.
Igazából szerelem (január 3.)
Könnyed évkezdet: egy kellemes és romantikus vígjáték brit sztárparádéval és egy kis brit-jenki piszkálódással.
Ünnepi poszt következik: 100 éves a független Finnország.
Először is nézzük, mit is ünneplünk. Következzen Promontor Rövid és Velős Összefoglalója a Finn Történelemről.
A finn törzsek legjobb tudásunk szerint i.e. 2000 körül érkeztek a mai Finnország területére. Vagy nem.
Az írott finn történelem kb. akkor kezdődik, amikor a svédek meghódítják Finnországot. Ez egyébként nyilván egy hosszabb folyamat volt, de nagyjából a XII-XIII. századtól kezdve Finnország a Svéd Királyság keleti tartományaként üzemelt.
A helyi elit ekkor a főleg a tengerparti városokban letelepedő svédekből állt, a finn többség szegény, elmaradott és alárendelt volt, a felemelkedés útja számukra sokáig csak a svéddé váláson keresztül vezethetett.
A terület keleti része, a mai Karélia gyakran cserélt gazdát, az oroszok és a svédek rendszeresen háborúztak érte.
A XIX. század elejére az oroszok annyira megerősődtek (erről a lengyelek tudnának mesélni), hogy a 1809-ben, a sokadik svéd-orosz háborúban végleg elfoglalták Finnroszágot. A helyi (svéd) rendek a porvooi országgyűlésen hűséget esküdtek Oroszországnak és megalakult a Finn Nagyhercegség, amelynek mindenkori uralkodója az orosz cár volt, de amely kb. száz éves fennállása folyamán több-kevesebb gazdasági (pl. önálló valuta) és politikai autonómiát (pl. saját parlament) élvezett az Orosz Birodalmon belül.
A XIX. század során a finnek nemzeti öntudatra ébredtek és emancipálódtak, kb. ugyanúgy, ahogy mi magyarok és minden más európai nép. Megszületett a finn nemzet. Már csak az volt a kérdés, lesz-e alkalma elszakadni Oroszországtól.
Lett. Az önállóságot,a világháború és az Orosz Birodalom összeomlása hozta el. Az 1917. novemberi orosz forradalom után nem egészen egy hónappal, december 6-án, azaz pont ma száz éve a finn parlament kikiáltotta Finnország függetlenségét.
Ezt a Lenin vezette bolsevik kormány korábbi igéreteinek megfelelően hamarosan el is ismerte. Azt nem tudni, eredetileg mennyire gondolták komolyan az elismerést, de mire a több évig tartó orosz polgárháború végetért, a kivérzett szovjet állam nem volt abban a helyzeten, hogy visszavonja beleegyezését. Azaz Finnország független állammá vált.
A finn állam első évtizedei elég viharosak voltak. Lezavartak egy véres polgárháborút, aztán a nehezen konszolidálódó országot telibe találta a 2. világháború, azon belül is Sztálin elvtárs azon törekvése, hogy az elkóborolt finn báránykát visszaterelje a birodalmi akolba. Ezt végül némi - de abszolút megérdemelt - szerencsével megúszták.
Így aztán 1945 után a kontinens boldogabbik oldalára kerültek és az adódó lehetőséget jól kihasználták: a hatvanas évektől kezdve gazdaságuk rohamtempóban fejlődött, a kilencvenes évek elejére lényegében elérték a skandináv országok szintjét, ami egy olyan országban, amely sokáig kb. ugyanolyan reménytelen irigységgel tekintett gazdag nyugati szomszédjára, Svédországra, mint mi Ausztriára, nem kis teljesítmény. (Mert ugye hol vagyunk mi attól, hogy olyan gazdagok legyünk, mint Ausztria).
A gazdaság ráadásul csak egyik eleme a finn sikersztorinak: stabil, demokratikus politikai rendszer, társadalmi szolidaritás és felelősségtudat, irigylésre méltó jóléti rendszer, alacsony korrupció, élvonalbeli oktatási rendszer jellemzik az országot az utóbbi 3-4 évtizedben.
A szovjet birodalom összeomlása egyfelől okozott egy pár éves gazdasági válságot, másfelől viszont tágította Finnország külpolitikai mozgásterét. Finnország 1995-ben csatlakozott az EU-hoz, és az eurót is az első hullámban bevezető országok közé tartozott. A finn gazdaság komoly befektetőként jelent meg a balti államokban, elsősorban a nyelvrokon Észtországban. Ugyanakkor Finnország - bár a kérdés azóta is folyamatosan felvetődik - nem lépett be a NATO-ba, viszont továbbra is igen komolyan veszi a hadseregét, ritka európai példaként fenntartja a sorozás intézményét.
Az általános sikersztorit árnyalja az utóbbi néhány év gazdasági válsága, amely tartósnak mutatkozik és ami miatt komoly viták vannak a jóléti rendszer és a munkaerőpiac átalakításáról, de például hozzájárult a hagyományos politikai pártok gyengüléséhez és a "szokásos" európai szélsőségek politikai megjelenéséhez is. (Bár azt hiszem, bármikor lecseréném a Jobbikot az Igaz Finnekre...)
Naszóval, ennyit a finn történelemről.
Nézzük inkább meg, mit adott-ad Finnország a világnak, miért érdemes őket dicsérni-ünnepelni. Következzen Promontor Nagy Finn Közhelygyűjteménye Enciklopédiája:
Tájak, városok:
Helsinki, a főváros nem rossz hely. A látnivalók persze nem érnek fel Párizs vagy Róma kincseivel, de az érdeklődő turista talál látnivalót. És hát ott van a tenger, meg a szigetek...
Keleten vár a tóvidék: fenyők, sziklák, tólabirintus, evezés!
Nyugaton vár Turku és Åland
Északon vár Lappföld. Rénszarvasok és szúnyogok. Télen északi fény, hó és jég. Nyáron éjféli nap, ősszel ruska, azaz a természet őszi színorgiája.
Szintén még északon kicsit kommercializálódott látnivaló Lappföld déli peremén az Északi Sarkkör (Napapiiri) Látogatóközpont, amelynek legnevezetesebb lakója a Télapó (Joulupukki). Ez Rovaniemitől északra található, inkább a gyerekeknek érdekes látnivaló.
Finnországban azonban talán az a legjobb, hogy nagy és ritkán lakott, rengeteg tóval, erdővel. Keressünk egy távoli tavat, partján egy faházzal (mökki) és töltsünk el ott pár napot (Ehhez nem kell finn ismeretség, rengeteg mökkit lehet kibérelni...). Szaunázzunk, utána fürödjünk a tóban, rakjunk tábortüzet, süssünk kolbászt és sörözzünk, beszélgessünk, bámuljuk a lenyugvó napot éjféltájban.
Imádom Mika Waltarit, a világ egyik legjobb történelmi regényírója. A leghíresebb regénye a Szinuhe, ami szerintem is jó, de én pl. jobban szeretem a Mikael sorozatot vagy a Turms, a hallhatatlant.
Waltari klasszikus, Sofi Oksanen kortárs és persze egészen más tészta. Női szerző, női témákkal. Pontosabban a témák univerzálisak, a látásmód női. Vagy a fene tudja. Mindenesetre nagyon jó.
Ha már irodalom, itt kell megemlítenem Antti Tuuri nyilván nem véletlenül most kiadott egényét, a Téli Háborút. Kedvenc téma, már rajta van a könyv a karácsonyi kivánságlistámon.
Kedvelem Aki Kaurismakit, aki jelezte, hogy létezik finn filmművészet. Mellesleg a finn humort is feltette a térképre.
Annyira nem vagyok oda Alvar Aaltoért, aki jelezte, hogy van finn építészet, Eliel Saarinent jobban kedvelem.
Zenében kezdjük a felsorolást Sibeliussal, bár olyan nagyon nekem nem kedvencem, igaz, én kevés zeneszerzőt értékelek, aki Bach után született.
Az Apocalyptica, sem kedvencem, viszont jó átvezetés a komolyzenéből a heavy metalba, ami a finn néplélekhez igen közel álló műfaj, ahogy az amúgy nálam nevezetesebb személyeknek is feltűnt már.
Ezzel együtt a metal zenei korszakomon már elég régen túl vagyok, így nagyjából még egy finn metalzenekarnak sikerült átlépni az ingerküszöbömet, a Lordinak. Ők voltak azok, akik megtörték a finneket sújtó Nagy Eurovíziós Átkot és megnyerték a 2006-os Eurovíziós dalversenyt. Ráadásul nem is akárhogy: ahelyett, hogy beadták volna a derekukat és valami szokásos nyálas konzervdallal neveztek volna, beküldtek egy karakán metalnótát. A fricskának sikere volt, a népeknek bejött, a finnek megtörték az átkot.
Amit viszont nagyon szeretek, az a világzene. Ennek pedig kedvenc finn képviselője a Värttinä. Daloskedvű vidám finn csajok, remek zenékkel.
Szintén világzene a Hedningarna. Ők azonban svédek, mit keresnek itt akkor? Nos, kicsit azért finnek is, legalábbis a legjobb éveik szerintem azok voltak, amikor két finn énekesnővel bővültek. A vad, kemény, lendületes instrumentális viking zenét ekkor kicsit meglágyította, dallamosabbá és izgalmasabbá tette a finn női énekhang. Tökéletes párosítás volt!
Mint ismeretes, Finnország északon van, nagy a hideg, sok a hó. Ennek megfelelően a finnek hagyományosan jók a téli sportokban, de azért egy általában egészséges, sportos nemzetről lévén szó, vannak eredményeik más sportágakban is. Ez utóbbi abban a számomra némileg meglepő tényben is megnyilvánul, hogy a nyári olimpiákon több érmet gyűjtöttek, mint a télieken.
A nemzet csapatsportja természetesen a jéghoki. Ebben sokáig csak másodhegedűsök voltak a nagyok (kanadaiak, oroszok, csehek, svédek) mögött, de aztán a `90-es években előretörtek, nyertek vb-ket, játszottak olimpiai döntőt. Ma már bárki ellen lehetnek győzelmi reményeik, ha jó napjuk van. Promontor kedvencei, vb-n, olimpián mindig nekik szurkolok.
A sífutás szintén nemzeti sport, tömegsport és élsport is egyben. Helsinki nagyobb parkjaiban telente szinte minden ösvény sífutópályává alakul és általában tele is vannak. Öregek és fiatalok, felnőttek és gyerekek járnak ide rendszeresen. Ha befagy a tenger, azon keresztül is vezetnek sífutónyomok. Bár ma már nem tömeges, de Helsinkiben volt olyan kollégám, aki a szomszédos Espooból a tenger jegén síelve járt télen munkába (nyáron meg evezett, de ez mellékszál). A profi sportban is jók, számos vb és olimpiai érmük van, bár pár éve egy nagy doppingbotrány söpört végig náluk, nem tudom, azóta visszatértek-e az elitbe. Egyébként a finnek elismertségét jelzi, hogy az újmódi, korcsolyázó stílus feltalálását gyakran tulajdonítják egy finn sifutónak, Pauli Siitonennek, de az igazság az, hogy egyrészt voltak korábbi példák, másrészt Siitonen egy vegyes technikát használt, nem a ma ismert korcsolyázó technikát.
A másik nagy finn síléces sportág a síugrás. Itt Matti Nykänen "a" megemlítendő nagy finn, sokak szerint a világ valaha volt legjobb síugrója. Nyert négy olimpiai aranyat, meg egy csomó más versenyt is. (Viszont mára a bulvárlapok botrányhősévé változott, italozás, asszonyverés van a rovásán, utóbbiért még börtönre is ítélték.)
De hagyjuk el a téli sportok világát. Nem vagyok egy nagy autóverseny rajongó, de finn poszt nem létezhet Keke Rosberg, Mika Häkkinen, Kimi Räikkönen vagy éppen Ari Vatanen, Tommi Mäkinen, Markus Grönholm említése nélkül. Na, hát most már meg vannak említve. Ugorjunk.
Manapság már nem annyira menők a finn futók, de vannak nagy klasszikusaik, Paavo Nurmi a 20-as, Lasse Virén a 70-es évek nagy hosszútávfutósztárja volt.
A világ futballrajongói nem sokat köszönhetnek a konzisztensen eredménytelen finn focinak, de mi magyarok hálásak lehetünk, mert így legalább van egy válogatott, amelyet viszonylag következetesen el tudunk páholni, mégha néha mulatságos körülmények között is. Ugyanakkor azért ne nézzük le őket, mindezek ellenére pl. nekik van BL győztes labdarúgójuk, szemben velünk. Méghozzá kettő is...
Újabban egyébként más csapatsportágakban is érnek el meglepő sikereket. Ráadásul ezek tartósnak is tűnnek. Az európai férfi röplabda szcénába pl. egy 2007-es negyedik hellyel robbantak be és ugyan azóta nem értek el ilyen jó helyezést, viszont rendszeres Eb-vb résztvevők, amiről mi nem is ámodhatunk. Férfi kosárlabdában is meglepően jók, 2011 óta rendszeres Eb résztvevők, 2014-ben a vb-re is kijutottak. Éljátékosuk, Lauri Markkanen még csak húsz éves, de már az NBA-ben játszik.
A végére "kis színesnek" a pesäpallo-t hagytam, ez egy különbejáratú finn sport.
Hát igen, a finn gasztronómia még a 93 ezer négyzetméteren világhírű magyar konyhánál is kevesebbet adott a világnak, legalábbis az én szubjektív megítélésem szerint. Pontosabban adni adott ezt-azt, csak a világ nem nagyon kért belőle.
Na jó, hagyjuk a trollkodást, fussunk neki mégegyszer, vannak itt érdekes és jó dolgok. (Ezek egy része persze nem annyira finn, mint inkább északi specialitás, dehát a gulyásról is tudjuk, hogy eszik-készítik azt másfelé is...)
Runeberg torta: Sűrű, mandulás muffinszerű tésztatornyocska, a tetején kis málnalekvárral. Állítólag Runebergnek, a XIX.századi híres finn (izé, finnországi svéd) költőnek a kedvence volt. Manapság idénytortaként üzemel, január elejétől február elejéig, Runeberg születésnapjáig lehet kapni, utána eltűnik a boltokból és cukrászdákból egy évre. Sajna. (Bónusz találós kérdés: vajon ki írta a finn himnuszt és milyen nyelven...)
Karjalanpiirakka, azaz karéliai pirog. A karéliai eredetű, rozsos tésztából készült, rizses, esetleg krumplis pirog minden közértben kapható Finnországban, de a menzákon vagy éppen a hotelek büféreggelijein is mindennapos kenyérhelyettesítő tétel. Önmagában elég semleges, enyhén sós ízű. Felmelegítve, főtt tojássárgájával megkenve viszont kifejezetten finom!
Salmiakki, azaz szalmiáksóval (ammónium-kloriddal) ízesített gumicukor. Most mentegethetném a finneket azzal, hogy a skandinávok is szeretik, de az igazság az, hogy a finnek salmiakki-imádata felülmúlhatatlan. És persze érthetetlen is, a salmiakki igazán szörnyű, nekem konkrétan hányingerem van tőle. Ezek az őrült finnek meg nem elégszenek meg a szalmiákos gumicukorral, létezik ilyen ízesítéssel pl. csoki vagy éppen vodka is. Beteges.
Lakka, azaz mocsári hamvas szeder. Finnország az erdei bogyók országa. Ezeknek a bogyóknak egy része nálunk is ismert, a különbség legfeljebb az, hogy Finnországban ezek nyár közepére-végére érnek csak be. Viszont rengeteg van, az erdők tele vannak velük, a bogyószezon komoly, sajtóban tárgyalt esemény, a piacokon/boltokban megjelenő primőr bogyókat izgatottan várják a helyiek. A lakka a finn bogyók koronázatlan királya, legalábbis a hozzám hasonló délről jött idegen számára, ugyanis ilyen bogyó nálunk nincs. A lakka sárga vagy sárgásbarna színű, azaz tulajdonképpen ő az erdei bogyók szőke királynője. Én egyébként leginkább lekvár (lakkahillo) formájában fogyasztottam, Aki ki akarja próbálni itthon, az Ikeában próbálkozhat, bár a finn verziók szerintem jobbak.
Leipäjuusto, a foltos sajt: ez egy natúr, édeskés, kicsit vizes sajt, amit állítólag leginkább kávéhoz fogyasztanak, de lehet erdei gyümölcsök mellé kisérőnek. Nekem se a kávé, se az édességként fogyasztott sajtok nem kedvenceim, így csak egyszer-kétszer kóstoltam, de magában, illetve kenyérrel nem egy nagy eresztés. Azt viszont bizton állíthatom, hogy a finneknek igaza van, ez kávé és bogyók mellé dukál.
Mämmi, ez egy húsvéti édesség, Nagyon ronda. Ami az ízét illeti, egyszer megkóstoltam, ez elég is volt, élvezhetőség tekintetében besoroltam a salmiakki mellé. Ezzel az véleményemel nem vagyok egyedül...
Hernekeitto, ez egy nagyon sűrű, majdnem főzelékszerű borsóleves. Nem rossz. Tipikus régi szegények eledele, sűrű, tápláló. Ma is alapvető menzakaja, szokás szerint csütörtök a napja.
Térjünk át az italokra: a finn sörivó nemzet (is). Amikor arrafelé éltem, sörforradalomnak még híre hamva se volt, így csak a helyi nagyüzemi sörökkel tudtam megismerkedni. A Lapin Kulta és társai nem nagyon nyűgöztek le, olyan semmilyen egyenlagerek voltak, Mondjuk esti vagy tóparti szaunázáshoz így is jól csúsztak. Ha meg minőségibb söröket akartam inni, akkor a szerencsére elterjedt brit és cseh importsöröket fogyasztottam, ezek kocsmákban és boltokban is elérhetőek voltak.
Viszont mindenképp megemlítendő a hagyományos finn házisör. Ebből igazából kettő is létezik, a Kalja és a Sahti. A kalja az egy igen könnyű sörfajta, 1-2%-os alkoholtartalommal, régen szinte víz helyett, üdítőként itták. Menzákon ma is széles körben elterjedt, a mi munkahelyi étkezdénkben is volt, én is ittam néhanapján. A Sahti viszont egy erős házisör, bevallom, ilyet még nem kóstoltam. (Pedig egyszer még egy itthoni főzde is lefőzött egy adagot...)
Nem vagyok egy rövidital fogyasztó, ezen belül pedig vodkát talán ha egyszer ittam életemben, de italfronton mindenképp megemlítendő a Finlandia vodka. Ez egyébként a Koskenkorva vodka export változata, Speciálisabbak a különböző bogyólikőrök, azon belül is Lakkalikööri, ami nem meglepő módon a fent már említett Lakkából készül.
Azt hiszem, kb. ennyi.
Végszóként csak annyit:
Ezúton kívánok Finnországnak és a finneknek további sikeres évszázadokat!
Jé, ez valami új. Illetve régi.
Naszóval, akkor közkivánatra itt van az archív mozinapló rovat első darabja, az izgalmas 2003-as év listája, 19 filmmel:
Háttérinformációnak annyit hogy ebben az évben született első gyermekem, az év második felében emiatt érthető módon drasztikusan lecsökkent a mozilátogatásaink száma, ahogy az elég jól követhető a dátumokon:
Esküvő monszun idején (október 23.)
Ritka vendég az indiai film a magyar mozikban, meg kell becsülni. Ez egy jól sikerült példány, az átlagos történetet jócskán feldobja a remek színészi játék, a remek operatőri munka és a film szeretnivaló atmoszférája.
Boldog születésnapot! (október 15.)
Egy újabb kellemes darab a fiatal magyar rendezőgeneráció közönségigényeket kiszolgáló terméséből (korábbi példák a Moszkva tér és a Valami Amerika).
A Karib-tenger kalózai (szeptember 24.)
Egy szabad helsinki este beugrottam a Tennispalatsiba. Három hónap mozielvonás után valószínűleg bármilyen filmet élveztem volna, így élveztem ezt is, annak ellenére, hogy csak egy átlagos hollywood-i rágógumimoziról van szó, bár éppenséggel nem a legrosszabbról: látványos kosztümös kalandfilm, átlagosan kiszámítható történettel, a manapság kötelező cinikus felhangokkal, átlagosan kiszámítható színészi játékkal, az átlagosnal bárgyúbb heppienddel. Mivel egy időre elmúlt a heti rendszeres mozizás ideje, hosszabb távon igényesebben kellene megválasztanom, mit nézek meg.
Matrix Reloaded (június 21.)
A dialógusok nevetségesek, a színészi játék gyenge, a sztori közepes, a film mégis élvezhető, ha valaki szereti a látványos harci jeleneteket és filmtrükköket.
A csendes amerikai (június 18.)
Jó alaptörténet (Greene jó író), jó színészek, megfelelő költségvetés, ez elegendő garanciának tűnt egy jó filmhez. Nem is csalatkoztam, tényleg jó.
Beszélj a szerelemről (április 26.)
Sophie Marceau nem csak gyönyörű és tehetséges színész, de ambíciózus is, így megpróbálkozott a filmrendezéssel is. A történet önéletrajzi ihletésű, a saját válásának történetét dolgozta fel, bár kitalált személyeket szerepeltetve. Talán egy kissé túl hosszúra nyúlt a történet, de azért így is egy rokonszenves, "élvezhető" film kerekedett ki, ami persze nem csak a rendezésnek, hanem a remek színészi játéknak is köszönhető. Főleg azoknak ajánlott, akik szeretik a magánéleti, érzelmi problémák filmes bemutatását.
Minden vagy semmi (április 18.)
A muskétás (április 12.)
Hiába látványos néhány harci jelenet, a film így is bűn rossz, amiről leginkább az elkeserítően gyenge sztori tehet. Senkit ne vezessen félre a szereplőlistán található néhány nagy név (Roth, Deneuve, Rea): erre a filmre ők se lehetnek túl büszkék...
Bánk bán (április 7.)
Az Orbán korszak másik sokat támadott "filmje", a 647 millióba kerülő operafilm talán nem nyújt igazán katartikus élményt és nem vonul be a filmtörténet klasszikusai közé, de azért szép és látványos film kerekedett belőle, érdemes megnézni. A film készítői jól megérezték, hogy mit lehet kihozni a Bánk bánból: a történetet és a zenét hűen követő, "alázatos", híres énekeseinket kiemelő és a látványra koncentráló mozi született, amit húsz év múlva is bátran müsorára tűzhetnek a tévék vagy kikölcsönözhetnek az operarajongók.
Frida (április 5.)
Csodálatos életrajzi mozi Frida Kahlo mexikói szürrealista festőnőről, a szintén mexikói Salma Hayek emlékezetes alakításában. Kahlo életének két döntő eseménye az őt nyomorékká tevő fiatalon elszenvedett buszbaleset és a találkozása későbbi férjével, Diego Riverával, a híres festővel (Rivera leginkább a befejezetlen falfestményéről híres, amelyet a Rockefeller Center előcsarnokába tervezett, de Rockefeller leromboltatta, mert Rivera nem akarta Lenint kisatirozni a képről; az esetet többszöt filmre vitték lásd pl. az itthon is bemutatott Cradle Will Rock című filmet!). Ezek az események formálták szürrealista festményeit, amelyekből - szemben Dali semleges, dekorativ képeivel - süt a szenvedély és a szenvedés. A mozi remekül közvetíti Kahlo képi világát, amelyeket néha animációs betétekben használ fel. Hiába, Julie Taymor már a Titus rendezőjeként bizonyította képzelőerejét.
The Hours (március 30.)
Az új Oscar díjas film tényleg jó, különösen a színészi játék, különösen Kidman.
Jancsó negyedik "Kapa és Pepe" filmje, meglepő és talán kissé szégyenletes, hogy az előző hármat nem láttam. Talán majd ezután. A film stílusa nem ismeretlen, a tavalyi szenzációs Legkisebb film a legnagyobb magyarról ugyanezt a szemtelen, polgárpukkasztó, de talán a poénok kavalkádjában kissé elvesző stílust képviseli. Még a témaválasztás is hasonló, mindkét film a magyarságtudatról és a történelemfelfogásról szól, alaposan odamondogatva a sajnos nem is olyan kevés magyarkodó nacionalistának. Jancsó szelleme még nyolcvan körül is figyelemre méltóan friss és nyitott.
A gyűrűk ura - A két torony (február 8.)
Ezt ugyebár meg kellett nézni. Megérte, még akkor is, ha a film nem képes Tolkien világának és a történetnek minden gazdagságát visszaadni, a három órás hosszúság ellenére sem. Talán ezért is éreztem kicsit feszesnek a tempót. Így is magával ragadó, látványos, nagy történetet láttunk. Valószínűleg nem most láttam utoljára, mint ahogy az első részt is már megnéztem újra, a kezdeti fanyalgásom ellenére...
Szentiván napja (február 3.)
Nézhető komédia a magyar média szép új világáról. Néhány frenetikus alakítás (pl. Darvas Iván, Mácsai Pál) és remek jelenet (pl. reggeli interjú, kakasviadal) miatt mindenképp érdemes megnézni, de a gyengébbre sikerült forgatókönyv (a magyar filmek szokásos átka) sajna kissé lerontja a hatást.
Bazi nagy görög lagzi / My big fat Greek wedding (január 19.)
Könnyű kis komédia, remek szórakozás. Különösen ajanlott közép-európai nacionalistáknak, talán egy kis öniróniát csöpögtetne beléjük...
Női logika / Zhenskaja logika (január 13.)
Szinte soha nem fordul elő, hogy kimegyek a moziból, most megtörtént! Tavaly az orosz filmhét egy remek, Gogolt és Bulgakovot idéző szatírával lepett meg, ez a mostani film viszont bűn rossz! A rendező Urazbajev a filmhét "díszvendége" volt és korábbi filmjeit a "legendás", "frenetikus" jelzőkkel illették a beharangozó cikkek, ennek alapján választottam az egyik legújabb filmjét. A Női logika egy orosz Miss Marple nyomozásának története: a jó alapötletből remek krimit és remek szatírát lehetett volna rittyenteni. Ehelyett a Kisváros és a brazil szappanoperák amúgy siralmas szinvonalát is jócskán alulmúló TV-játékot láttunk, fantáziátlan sztorit fantáziátlan alakításokkal, sematikus jelenetekkel: könyörgök, valaki égesse el a kópiát! A szervezőkre is alaposan megorroltam (nem mintha ez bármit jelentene), mert azért ilyen ócskaságot nem szabadna bemutatni: mi sem vinnénk ki mondjuk a Barátok közt-öt egy külföldi magyar filmhétre, reprezentálni a honi kultúrát, legalábbis remélem...
A múlt nélküli ember / Mies vailla menneisyyttä (január 11.)
Csodálatos film, igazi csemege! Finnország alulnézetből. Ballada egy férfiról, akit huligánok fejbevernek, elveszti az emlékezetét és a semmiből kell újrakezdenie életét. A szokásos balladai tömörségű párbeszédek és a fanyar fapofa humor, amely már a korábbi Kaurismäki filmek jellemzője volt, itt is megtalálható.
Ízig-vérig Annie Mary / Very Annie Mary (január 7.)
Tipikus angol kisvárosi film (lásd pl. Blow Dry, Billy Elliot, Little Voice), ezúttal egy kicsit lökött főszereplővel. Nézhető.
Rabold a nőt! / The Abduction Club (2003. január 6.)
Klasszikus kosztümös kalandfilm ármánnyal, szerelemmel, lovaglással, vívással, gyönyörű ír tájakkal és csinos, cserfes leányzókkal. A szerelem természetesen győz, a gonoszok meglakolnak. Bár a történet túlságosan is kiszámítható, azért ez a film így is kellemes kikapcsolódás!
Tíz éves a blog.
Jöjjön néhány elmaradhatatlan statisztika (ezeket az elmúlt két hét során gyűjtottem, tehát a mai évfordulós napon némelyik már nem aktuális, de az eltérés nem jelentős):
508 bejegyzés: átlagosan 7,19 naponként jelent meg egy posztom. Ha a korábbi évfordulós bejegyzéseim adataival vetem össze az átlagot, akkor a "hanyatlás" jól látszik. 500 nap után volt 112 bejegyzésem (4,46 naponta egy), öt év után pedig 376 (4,85 naponta egy). Ezekhez képest a hétnapos átlag nem tűnik olyan nagy csökkenésnek, de az igazság az, hogy a számokat rősen kozmetikázza a villámposzt intézménye, ami ugye igazából fél- vagy negyedposzt. Ha megnézzük mondjuk az utolsó két évet (39 poszt, azaz 18,7 naponként 1 poszt), akkor látszik, hogy nem hajt már a régi lendülettel az "írhatnék".
31 index címlapos bejegyzés (legalábbis tudtommal), azaz évente 3. A "leghíresebb évem" 2012 volt, amikor 8 posztom is címlapos lett, igaz, ezekből egyet még 2010-ben írtam. Ezzel szemben három címlapmentes évem volt, 2007 (ez mondjuk nem meglepő, az első évem volt, novemberi indulással) 2013 és 2015. Az idei egyébként nem rossz év, eddig ötször lettem "híres".
További 2 olyan bejegyzésről tudok, ami az index2-n jelent "csak" meg, de ilyenből elvileg lehetett több is, mert ezek kevésbé észrevehetőek,
245462 lapletöltés (a blog.hu szerint), ez cirka 67,2-es napi átlag. Az átlag persze csalóka, hiszen a letöltések legnagyobb részét a címlapos bejegyzések adják. A "nyugalmas napok átlaga inkább 10-20 letöltés körül van.
Az egyes posztok népszerűségére vonatkozóan a blog.hu csak 2013 novemberétől, azaz kb. 4 éve szolgáltat adatokat, nem meglepő ezek után, hogy az oldalletöltések száma szerinti TOP 10 poszt listában 9 2013 után írt poszt szerepel,mindegyik címlapos volt. Az viszont meglep, hogy az egyetlen korábbi TOP 10 poszt nem volt címlapos. Mindenesetre a 2013 utáni legnépszerűbb poszt 16055 oldalletöltést gyűjtött, a második helyezett pedig 11317-et.
A "valaha volt legerősebb nap" viszont a blog.hu szerint 2012 július 7. volt 14622 letöltéssel, ez az aznap megjelent Nyárihomár című poszt érdeme.
Eddig 2543 komment született a bejegyzéseimhez, ebben persze benne vannak a sajátjaim is. Ezek túlnyomó többsége a címlapos posztokhoz érkezett, nem meglepő módon. Bejegyzésenkénti kommenttoplista nincs a blog.hu-n, példaként ideírok pár kommentszámot azokról a bejegyzésekről, amiknek a "kommentviharaira" emlékszem: 270, 266, 182, 106, 92, 82, 75, 75,
31-en trackbackelték saját posztjukat az enyémhez. Ezzel az eszközzel amúgy én is szoktam élni, de ezen esetek számáról nem ad összesített statisztikát a blog.hu, ahhoz meg túl lusta vagyok, hogy ezeket "kézzel" összeszámoljam. Mindenesetre 31-nél biztos többször trackackeltem.
A leggyakoribb címkék: villámposzt (141), budapest (92), utazás (91), sport (89), sör (76), magyarország (71), homár (71), kézilabda (69).
Na, statisztikából ennyi elég is, jöhet az "tízévértékelő":
Igazából olyasmiken gondolkoztam, hogy mit lehet elmondani erről a tízéves blogról és arra jutottam, hogy könnyebb elmondani, hogy milyen a blog, ha elmondom, hogy milyen nem:
Nem online napló. Nincsenek rendszeres beszámolók arról, mi történik velem, a családommal, mikor találkozom a barátaimmal, miről beszélgettem ebéd közben a kollégáimmal. A személyes életem eseményei illetve az engem körülvevő emberek szinte soha nem jelennek meg itt..
Nem "holisztikus, azaz mindenről mindent megmondó véleményblog". Nincsenek rendszeres beszámolók az aktuális világmegváltó gondolataimról (hogyan lehetne megoldani mondjuk a cigánykérdést), mindennapos etikai problémáimról (gonosz vagyok-e, ha agyoncsapom azt a poloskát ottan). Természetesen vannak véleményposztjaim, amikor egy-egy engem időlegesen vagy éppen rendszeresen foglalkoztató témáról kifejtem a véleményem, itt a hangsúly azon van, hogy ez nem történik meg rendszeresen és az alkalmanként megjelenő ilyen jellegű posztok messze nem adnak teljes képet őrült vagy éppen unalmas agymenéseim teljes skálájáról.
Nem tematikus blog. Na, ez már nem olyan egyértelmű. Merthogy tulajdonképp.vannak visszatérő témáim. A kezdetektől rendszeresen írok utazásokról, filmekről, sportról vagy éppen fogyasztóvédelmi szempontból érdekes viszontagságaimról. Régebben sokat írtam kézilabdáról, újabban sokat írok sörökről és a városi bringázásról. Ezek mind lehetnének tematikus blogok. Párszor el is gondolkodtam azon, hogy egy-egy témát kiszakítok ebből a blogból és csinálok egy igazi tematikus blogot neki. De ettől eddig mindig visszariadtam, egyrészt féltve a megcsonkított eredeti blogot ("Csonka Promontor blog nem blog...") másrészt visszariadva egy tematikus blog rendes megírásának feladatától.
Nem politikai blog. Nem mondom, hogy politika érintőlegesen se fordul elő, merthogy de. Ezek azonban vagy helyi ügyek, vagy olyan felkapott témák, amikből a konkrét politikai nézeteim illetve beállítottságom nem feltétlenül derül ki. Viszont egyértelműen nincs országos pártpolitikai jólmegmondomság, se pro, se kontra, se a távolságtartó zseniális politikai elemző pozíciójából. Ami nem jelenti azt, hogy nincs véleményem, nagyonis van. De azt hiszem, továbbra is megtartom magamnak, meg a személyes környezetemnek.
Na de akkor mégis milyen blog ez?
A Promontor blog amolyan vegyesfelvágott. Néhány tematikus negyedblog plusz a resztli egyvelege. A resztli pedig egy alkalmankénti, korlátozott témakörű, csapongó, kaotikus véleményblog.
Na, ezzel megvagyunk.
Következő témakör: milyen lesz a következő tíz év?
Először is, a fene tudja, hogy lesz-e. Volt már, hogy azt gondoltam, abba kéne hagyni. A Nagy Témáimat kiírtam magamból, a tematikus negyedblogok egy idő után önismétlésekké unalmasodnak. Egy menekülési útvonal lehetne, ha kiterjeszteném a blogot azokra a területekre, amik jelenleg tabuk, pld. fent: napló, politika, stb. Ezt viszont nem akarom. Tehát a blog befejezése benne van a pakliban. Nem én lennék az első, szerintem a blogoszféra tíz évvel ezelőtti blogjainak a többsége már nincs meg. (Elég, ha csak az Őket olvasom oldaldoboz listájára vetünk egy pillantást:legalább a felüket már nem olvasom, merthogy már régen nem írnak semmit...)
Ugyanakkor most éppen azt gondolom, hogy folytatom azért a dolgot, nagyjából változatlan témakörökkel. Ha ismétlés, hát ismétlés, én már csak ilyen vagyok, szeretem ismételni magam. Lehet, sőt szinte biztos, hogy a posztritkulási trend folytatódik majd, de annak egyelőre nincs itt az ideje, hogy hivatalosan bezárjam a blogot.
Valamivel belterjesebb leszek, ugyanis jelenleg a legfontosabb "újító" ötletem a múltbafordulás. Komolyan gondolkodom azon, hogy a blogot megelőző honlapom tartalmát átemelem ide. Ez viszont tíz évnél régebbi filmkritikák és utazási beszámolók felelevenítését jelenti, hát gondolom egy kívülállónak ez dögunalom lesz. Dehát ez van, elsősorban a magam kedvére csinálom ezt az egészet, bocs.
Vannak még hülye ötleteim, például egy posztsorozat a pólóimról, Persze a lényeg nem a póló, hanem az, hol jutottam hozzájuk, szóval ez is amolyan múltidézős-utazós posztsorozat lenne.
Szóval valami lesz, valameddig.
Nem lesz Facebook verzió. Tudom, ezzel nagyon ódivatú leszek, ráadásul lemaradok a nagy, világot, átívelő like-özön lehetőségéről, de igazából nem hiszem hogy sokat vesztek a dologgal. A saját profilomon meg szoktam osztani a posztjaim, tehát az ismerőseim nagyjából láthatják, ha írok valamit. Azt meg nem hiszem, hogy egy dedikált PromontorBlog Facebook profil ennél tágabb kört lenne képes tartósan elérni. Amúgy se használnám másra, mint a blog.hu-s posztok megosztására. A facebook-only posztokkal leginkább az a bajom, hogy a Facebook egy zárt világ a világban, pontosabban egy internet az internetben. Csakhogy ez a belső internet kizár mindent, ami a külső internetben múködik. Csak egy példa: a keresés; na az a Facebookban nem megy. Azaz ha kiposztoltam valamit huszonhárom hónapja, akkor azt egyetlen módon tudom megtalálni: ha végigscrollozom a profilom 23 havi termését. Remek megoldás. De persze az amúgy nem egy világmegváltó blog.hu-s platform (statisztikák, tagek, oldaldobozok, stb.) helyett se kapunk semmit.
Nem nagyon lesz blog.hu-s facelift. Legalábbis azt hiszem. Mindig is utáltam, amikor a tévék, újságok, egyéb médiákok vagy éppen nagyvállalatok pár évente arculatot, logót, szlogent cserélnek Ez tipikus pótcselekvés, tessék arra koncentrálni, ami a dolguk, azaz a termékek, hírek, műsorok minősége, stb. Szóval engem ez a fajta öncélú változtatgatás csak felbosszant. (Az meg különösen minősíített eset, amikor ezt egy amúgy totál szarul működő közintézmény teszi közpénzből, bár ez mellékszál.). Szóval nálam ilyen nem lesz. Amúgyis, a fejléc szerintem egész jó, sablont tutira nem cserélek, ez a semleges, puritán háttér pont jól kiemeli, hogy a szöveg a lényeg. Egynémely oldaldoboz tartalma meg lassan kezd ugyan nagyon archívvá válni, de inkább műemléki védettség alá helyezem, elvégre a blog fényes múltját örző kordokumentumokról van szó. Na jó, csak vicceltem, lehet egyszerűen csak lusta vagyok mégegyszer ilyesmikkel pepecselni.
Naszóval, ennyi. Jöhet a tizenegyedik év.
Végezetül pedig tessék átklikkelni egy másik szülinapos blogra:
Jégkorongblog 10