Trópus a köbön meg a szerencse sorsjegy | AnnaCsavar
lengyanna / április 8, 2014
Nagyon szeretem ezt a kis hotelt itt Chau Doc-ban. Remek a légkondi, kényelmes, irtó jó érzés volt, hogy ma kimostam, és a teraszon meg is száradt egy csomó holmim. Ha kinézek, egyenesen a piacra látok, ami mindig az élet közepe. Már este tíz is elmúlt, de két perce eszembe jutott, hogy nem vettem vizet és cigit, lenéztem, láttam, hogy alattam egy árus még nem zárt be, futás le, teljes a komfortérzés. Az elmúlt éjszakát két szlovák lány társaságában töltöttem, édeshármasban alukáltunk egy minősíthetetlenül szakadt, zéró levegőjű, elképesztően ócska motelben, úgyhogy önjutalmazásként szállást váltottam.
Szóval, ez már Chau Doc. Kapu Kambodzsa irányában, innen indulnak odaa hajók a folyón, meg a rengeteg busz. De ezen túl is egy szeretni való város. Vissza is szeretnék térni rá, de most megpróbálom előbb felidézni az elmúlt napok történéseit. Hol is hagytam abba? Ja, igen, a betonhíd alatt, valahol Cai Rang-ben, egy szürreális helyen.
Ott volt a hajós pasas. Reggel ötkor, mint a kisangyal, várakozott rám a betonhíd alatt, a motelem előtt. A motel éjszakára lezárt alumínium harmonika-ajtaját szétfeszítgettem, és szédelegve az álmosságtól kimásztam a sötétbe. Mivel a piac igen közel van (úgy látszik, piacmániás vagyok), néhány kofa már ébren volt, vígan kávéztak az emberemmel, és ők is örömmel üdvözöltek, amikor megjelentem. Magam is bedobtam egy kávét és aztán, fél hat táján, neki a Mekongnak!
A hajóst, aki úgy ismeri a Mekong folyó összes kanálisát, ágát-bogát, járatát, növényét, emberét, mint a tenyerét, úgy hívják: Han. Először is elvitt a Delta legnagyobb úszó piacára, ami éppen Cai Rangnál van.
Ekkor kelt fel a nap, egyre világosabb lett. Kishajó, nagyhajó, piacfelügyelő hajó, nagybani kereskedő-hajó, árusok, termelők mozgó, csobogó találkozása, gyümölcs és zöldségparádé, több hajón is láttam valami kaját fortyogni és gőzölögni, embereket enni és ordítozni, pakolni, átpakolni, egy fiatal mama a babáját szoptatta, egy kisfiú meg a dinnyehegyen aludt. Folyamatos az akció a vízen. A Mekong igen meleg, úgy 30 fok lehet. Már volt részem pár nappal korábban hasonló élményben, amikor a Cai Be-i piacon úszkáltunk, de ez tényleg sokkal nagyobbszabású.
De a java még csak most jön: ez pedig egy jóval távolabbi úszó piac, amit úgy hatvan percnyi csobogás után értünk el. Ide igazán nem sok turista jár, kiesik, de Han tudta, mi a különleges. Itt egyáltalában nem volt motoros hajó. Csak evezős. És a kereskedelem a legősibb koreográfia szerint zajlik: ezek az evezős csónakok egymás mellé úsznak, minden irányból összetorlódnak,mint a szardíniák, mondjuk, mintha összebújnának, egymást érintve, egyetlen hatalmas bolyban ringanak, technikailag így oldják meg a az áruforgalom lebonyolítását. Az arcok és az illatok, az összes elképzelhető és elképzelhetetlen trópusi termék csodás illata egészen közel kerülnek az emberhez, ha beúszik közéjük a hajóval. Mi beúsztunk.
Ha valaki mégis ki akar jutni valamilyen okból a bolyból, azt valami nagyon ügyes, nagyon speciális evezős manőverezéssel oldja meg. Közben senki nem ideges, senki nem anyázik az ütközéseknél (ez az alapvető nyugi egész Vietnamra elmondható), szóval hajó és ember szorosan együtt ring a Mekonggal.
Éhes lettem, Han vett két picike, tenyérnyi ananászt, késsel meghámozta és úgy vagdosta be a gyümölcshúst, vájatokat csinált benne, hogy harapdálni lehetett belőle, olyan volt, mint egy nagy tölcsér fagyi vagy egy óriás nyalóka. Ringtunk egy darabig, aztán pedig elhagytuk ezt a piacot és pici kanálisokon, vizijáratokon indultunk el. Úszó lótuszok borították a vizet, a part mindkét oldalán, pálmák, banánfák, papaya és mangófák lógtak ránk, a kezeddel megérinthetted őket, egy mangót menetközben le is szakítottam magamnak, forró volt a levegő, és akkor Han azt mondta, szálljak ki, sétáljak végig az úton, ő majd a vízen követ. Ez így történt, házak előtt haladtam el, fogadtam a gyerekek „hello”-ját (nagyon szeretik ezt mondani, ha külföldi arcot látnak), láttam, hogyan mosogatnak, fürösztik a kisbabákat, szedik a gyümölcsöt vagy dolgoznak a rizsföldeken. Ennél trópusibb élményem még soha nem volt. Legalább is ilyen nagyon bőrközelből.
Aztán Han, aki időközben kikötött, egy vendéglő-félében várt rám. Pazar kaját rendeltünk és ettünk, hogy aztán újra vízre szálljunk. A túra kb. hét órás volt és ott értettem meg, mi volt az a megmagyarázhatatlan érzés, ami azt mondatta velem még otthon, a terep ismerete nélkül, hogy ebből az utazásból legalább egy hetet a Deltában kell töltenem. Mert még kimondani is jó és egzotikus volt. MEKONG.
Han kirepített a buszállomásra, ahol a szokásosnál sokkal durvábban átvertek a menetdíjjal, mintegy háromszorosát kérve el a hivatalos árnak, de az aznapi élmények felülírták a dühömet. Darvadoztunk a két pozsonyi lánnyal vagy három órát a buszon, ami helyi, nem légkondis, pici, és ugyanolyan bizarr koreográfia alapján működik, mint a korábbi útjaimon a többi helyi busz. A csajok elmesélték, hogy ők három hónapig utazgatnak Indokínában, több országban, és hogy nagyon low-budgettel gazdálkodnak. Négy dollár fölötti szállás nem jöhet szóba, 1-2 dollár fölötti kaja sem. Nem is tudom, hogy csinálják. Intelligensek, kedvesek voltak ezek a pozsonyi lányok, szépek is, két ember a nagyon sok, független módon és improvizálva utazó kispénzű közül. Sokat dumáltunk másról is, végül is tőszomszédok lennénk otthon. Egyikük, Monica, önkéntesnek készül Dél-Amerikába, Lucia meg, ha befejezik ezt az utat, légikísérő lesz.
Ma viszont Susanne-nal töltöttem a reggelt Chau Doc-ban. Együtt néztük meg a cham falut a Mekong partján, egy hely, ahol ebben a buddhista-keresztény országban mohamedánok élnek, mindenestül mohamedánok, az öltözékük, a nyelvük is más, egész más, mecsetük is van. Itt ettem életem legfincsibb rizsfelfújtját, ami faszénen sült. A Cham história amúgy is izgatott, amióta megnéztem a Cham Királyság legfontosabb szentélyeit Közép-Vietnamban, a My Son-t, de erről már írtam. Most meg hús-vér cham emberekkel találkoztam, a saját közegükben!
De vissza Susanne-ra. Ő egy erősen ötvenes kaliforniai nő, stramm, még mindig kitűnő alakja van. Otthon elemi iskolai tanítónő, most kivett egy év szabadságot, így járja ugyancsak Indokínát, de ő 9 hónapra jött, egy szál hátizsákkal, egyedül. Pénze abszolút minimális, állandóan gondolnia kell arra, megengedhet-e magának valamit, akár egy kávé szintjén is. Mégis elégedett. Az amerikai környezete úgy gondolja, hogy nem épelméjű, legalábbis túlzottan extravagáns. Pedig Susanne nagyon józan nő, sokat beszélgettünk arról, mit ad vagy adhat hozzá az élethez egy ilyen nagy utazás (hol vagyok én az ő vállalkozásától!…), a mindennapi rutintól és biztonságtól való eltávolodás, milyen kihívásokat és milyen örömöket. Az ember egyedül indul útnak, de ritkán marad egyedül – ezt mind a ketten így tapasztaltuk.
Nem is maradtunk most se, mert miközben kávéztunk odajön hozzánk egy sorsjegyárus néni. A szerencsejegy-árusítás olyan, amit minden pillanatban láthat az ember, de tényleg minden szituban kínálják neked, buszállomásokon, kávézókban, utcán, étteremben és várótermekben, piacokon. Általában elesettnek tűnő emberek ezek a sorsjegy árusok. Rengetegen vannak. Szóval jön a néni, és nicsak! Angolul beszél hozzánk. Ez igazán fura volt. És milyen szinten! Leülhetek? – kérdezte. És elmesélte, hogy 75-ig az amerikaiaknak dolgozott. Hogy utána átnevelő táborba küldték. Elmesélte az ottani agymosást (ezen a ponton suttogóra fogta). Elmesélte, hogy a lányának és a húgának sikerült elmenekülnie. Azt is elmondta, hogy egy sorsjegy, ami egy tízesbe kerül (fél dollár), tehát egy sorsjegy jutalékaként 1 dongot kap. Vagyis a tizedét. 1 dong az annyi, amiért itt senki nem hajol le az utcán. Az nulla. És mert annyian, de annyian vannak, akik sorsjegyeznek, még annak is örülni kell, ha egy nap elad 5-10 darabot (5-10 dongért egy vagy két kiflit lehet venni).
A néni, akit nem fényképeztem le, mert ez eszembe sem jutott, aztán elbúcsúzott. Valami bot-féle volt a kezében, nehezen járt. Azt kívánta nekünk a végén: HAVE A GOOD LIFE! És elbotorkált.
Susanne-nal meg nyeltük a kávénkat, csak egy kicsit nehezebben. Ez volt a második napom Chau Doc-ban. Ezen a napon később még nagyon fontos dolgok történtek. De ez itt már nem fér el. Ha nem találkozom Chau Doc-ban Mr Longgal, akkor most nem lennék Kambodzsában. De ott vagyok. Azaz itt. Hosszú történet. Majd elmondom. Ja, ugyanis a bejegyzésem elkezdése óta eltelt pár nap, és nem tudtam folyamatosan írni.
április 8, 2014 in Jó reggelt, Vietnám!.
Pasas az ölemben, meg a világító planktonok
← Éjszakázás a híd alatt
Pártfunkciktól a Nyúlszigetig →