Birtalan Balázs naplója: Hintaszékes
Hintaszékes
Moszkvában Volvókat osztogatnak
siettem mert fáztam tegnap este
az egész fél pillanat ha volt
és trappoltam is tovább a sötét kis utcán
de láttam
ugyanott ahova leraktam sok évvel ezelőtt
kicsempészve éjszaka
több utcányira a lakástól
hisz egy kiszuperált bútor közterületen történő elhelyezése
minimum szabálysértésnek minősül
százszor jártam arrafele
talán már másnap nyoma veszett
de most láttam újra
majdnem ugyanúgy
az ősrégi hintaszéket
a nemes fából faragottat
melyben egykor nagyanyám bóbiskolt kényelmesen
vagy ha nem kötögetett
és mesélt egy régi boldogabb igazabb világról
mondta egyre
tán már csak önmagának
miközben összekeveredett körülöttünk nagyapám pipafüstje
a frissen sült fánk édes-olajos illatával
s a kertből beleső diófa csak bólogatva nézte
ezt a falusi időtlenséget
mondom majdnem ugyanúgy
mert valójában nem volt kert sem diófa
főleg nem falu
nagyanyámék a másodikon laktak
egy budapesti utcában melyet
arról a jámbor versfaragóról neveztek el
akin száz éve egyként röhögött az irodalom
mert nagyapám nem pipázott
nagyanyám sütő tudománya
a palacsintára és a rácsos tésztára korlátozódott
kötőtűt soha nem láttam kezében
s a meséiben föl-fölbukkanó régi világ
nem volt se boldogabb se igazabb
mert a hintaszék aránylag új volt
nemes fát bizonnyal távolról se látott
én ültem néha benne
ébren és kényelmetlenül
évtizedekkel nagyszüleim halála után
amíg végleg meg nem adta magát
pár évre rá hogy a tescóból hazahoztuk
összességében tehát erősen sántít a kép
annyi stimmel hogy tegnap
a sötét kis utcán
fázva sietve
fél pillanat alatt
eltrappoltam az időtlenség mellett