Bátor-e, aki mások félelmeivel néz szembe? – tempty.hu
szerző: tempty	 2017. október 26. 2017. október 26.
„Kiemelten kockázatos” területen jártam, így egy évig nem adhatok vért. A szüleim pedig nem akartak a Gangeszben megmártózott csemetéjükkel közös fürdőszobát használni.
A félelem nem játék. Tudatállapotot módosítva predesztinál, így a rémkép könnyen valósággá válik. Magától értetődik hát, hogy a félelemmel kezdeni kell valamit – kivéve akkor, ha az ember szeret félni.
Sokan direkt keresik azt a fajta borzongást, amit egy enyhe, önként vállalt, kordában tartható berezelés ad. Pont nem tartozom közéjük, még horrorfilmeket se néztem soha. Mégis, idén már másodjára tartanak vakmerőnek azért, mert olyan helyre mentem, ami valamilyen szempontból mumusnak számít.
De ha nem a saját félelmeimet győztem le, hanem másokét, tényleg megérdemlem a bátorság érdemrendjét?
Persze, jólesik az elismerés. Jólesik, hogy rettenthetetlennek tartanak, csak hát ez belülről nem így néz ki. Egyrészt azért, mert nyilván nekem is megvannak a magam félelmei. Másrészt pedig azért, mert eszembe se jutna betenni a lábamat valahova, ahol veszélyben érzem a testi-lelki épségemet. Bocs, ha ezzel most porig rombolom a bátor világutazó imidzsemet.
Valójában egyik utamat sem a félelemkeresés motiválta, hanem a megismerés egyszerű, őszinte, elvárásoktól mentes vágya.
A „miért mész oda?” kérdésre mindig annyit tudok válaszolni, hogy „csak”. Ez a „csak” pedig nem feltétlenül elég másoknak. Irak miatt megkaptam a közvetlen környezetemtől, hogy „hülye vagy”, s abszurd módon háborús túlélőnek számítok a hazajövetelem óta, noha hál’istennek gyönyörű és békés térségben jártam.
India révén pedig most mezítlábas kosztarisznyának minősülök, telis-tele potenciális kórokozókkal. Még csak egy hete jöttem haza, így ha köhintenék kettőt, talán a hazánkban ritkának számító betegségek intézetének elkülönítőjében találnám magam, és némi túlzással csakis szkafanderesek állnának velem szóba.
A jelenség messze nem zavar annyira, mint amennyire elgondolkodtat.
Félni csak attól tud az ember, amit nem ismer, és szabad akaratából joga van dönteni a megismerés vagy a meg nem ismerés mellett.
A megismeréshez nyilván egyfajta érdeklődés vezet, de érdeklődés hiányában miért alkot bárki is ítéletet? Hogy lehet ilyen sok embernek számukra teljesen ismeretlen helyekről és dolgokról ennyire kiforrott képe?
Hogy válhatott a kollektív tudat részévé ez a rengeteg egyoldalú és távoli információkon alapuló hiedelem?
És miért számít bátornak az, aki inkább a saját szemével szeretne meggyőződni róla, mi a helyzet? Nem ez lenne a természetes?
A képet valamelyest árnyalja, hogy a közmajré hátterében féligazságok állnak, amiket éppúgy nem lehet megcáfolni, mint általános érvényűként elfogadni. Irakban tényleg van háborús konfliktus, és volt is az ottlétemkor. Indiában valóban mások a higiéniáról alkotott elképzelések, és bőven akad kosz.
De az általánosításokról tudni lehet, hogy kettő, azaz kettő személyre vonatkoztatva se működnek – nemhogy harminchét vagy ezerháromszázhuszonnégy millióra, a két említett ország népességét tekintve.
Csak hát könnyebb mindent beskatulyázva élni bele a vakvilágba’.
Eldönteni, hogy Irak minden szegletében harckocsik masíroznak, India beteg és gusztustalan, a vidéki ember tahó, a városi finnyásabb, a szőke nő buta, a hosszú hajú férfi pedig huligán, tehát „menjen borbélyhoz”, ahogy az a Csinibaba című filmben meg lett mondva.
Ha valamihez kell a bátorság, akkor az nem az utazás, hanem a jó öreg címkék mögé látás.
Meg az, hogy a szüleim végül mégis merték utánam használni az elgangeszosodott fürdőszobát.
Tempty.hu / Temptylicious 2017.10.26.
Categories: cikkekCímkék: félelem, India, Irak, lélek, személyiségfejlődés, Temptylicious, utazás
Előző bejegyzésLehet, hogy akinek cipője sincs, gazdagabb nálad?
Következő bejegyzésAmikor nincs mese: lépni kell
2017. október 29. - 21:35
És sajnos a bátorság nem jellemző az emberekre, sokkal inkább az címkézgetés. Gyáva, lusta és egoista a legtöbb.