Jog & fegyver 188. - Kaliber magazin
DIGITÁLIS Poló Jog & fegyver 188. Tudom, hogy vannak még restanciáim az olvasókkal szemben, de majd a következő évet azzal kezdem, hogy a válaszokra is sor kerül. Sajnos nem tudom megállni, hogy ne írjam le a történetet, mert talán több tanulságot hordoz magában a hazai igazságszolgáltatás kórképével együtt, mint első pillanatra gondolnánk.
Az eset kezdete ? orrvadászat gyanúja
Legyen a főszereplő neve, mondjuk Vadász. Lehetne Sportlövő is, de amikor a történet hatósági része indult, akkor már nem volt sportlövő, de vadász igen, aztán az sem sokáig. Egy ősz napon még 2009-ben vadászni ment a saját vadásztársaságának területére, de mivel kíváncsi volt a vadak mozgására a szomszédos területtel kapcsolatosan (a ki- és visszaváltások miatt ) a terület határán ballagott. A két vadászterületet egy országos közút választja el egymástól és a Vadász természetesen a saját területén maradt. Mivel elsődlegesen csak a nyomokat figyelte a fegyvere is ürített állapotban volt. Ez utóbbit messziről nem lehetett látni, de talán nem is ez volt az érdekes, amikor a szomszédos vadászterület illetékese, mint orvvadászt jelentette fel, azonnali rendőri intézkedést kérve.
A rendőrök megjelentek a helyszínen, igazoltatták a Vadászt és mindent rendben is találtak nála egészen addig, amíg a zsebéből elő nem került egy 30-06 kaliberű fegyverbe tölthető, .22-es lőszer kilövésére alkalmas adapter és hozzá tartozó 1 db .22 LR lőszer is. Az adapterről a rendőrségi jegyzőkönyv annyit állapított meg, hogy egy ?olyan lőszer, amin tiltott átalakítást hajtottak végre?.
Az adapter un. kegyelem lövésre szolgál, ami lehetővé teszi, hogy nagyobb űrméretű (pl. jelen esetben 30-06 kaliberű) lőfegyverből egy viszonylag kisebb kaliberű ( a jelen esetben .22LR) lövedéket lehessen kilőni. Nem tévesztendő össze az űrméret alatti un. accelerátor lőszerrel. Az így kilőtt lövedéknek semmilyen érdemi ballisztikai jellemzője nem lesz, hiszen a megvezetése mintegy lőszerhüvely hosszon történik, de tekintettel arra, hogy a sebzett vadat egy rövid távú, rászorított lövéssel váltja meg a szenvedéseitől, különösebb ballisztikai eredményeket senki nem is vár tőle. Ez több szempontból is praktikus eszköz, hiszen a nagyobb űrméretű vadászlőszer lövedéke az igen rövid lőtávolságon leadott energia (gyakorlatilag a csőtorkolati energia) miatt nem várt hatásokat fejthet ki a vad testében irányt változtatva. Természetesen az alkalmazott kis kaliberű lőszerhez szükséges lőfegyverre vonatkozó tartási engedéllyel itt is rendelkezni kell.
A büntetőeljárás megindítását követően azonnal házkutatást hajtottak végre és találtak egy olyan sörétes lőfegyvert, melyhez nem volt tartási engedély illetve 45 db 9 mm-es Luger lőszert.
Az első lendületből a Vadász csak annyit tudott mondani, hogy a sörétes lőfegyver korábban az övé volt, de átadta a fiának én most csak beállítás miatt volt nála, a 9 mm-es lőszerre viszont azt nyilatkozta, hogy azokról elfelejtkezett, amikor a sport maroklőfegyverét eladta. Az adapter és a hozzá tartozó .22 LR lőszerre vonatkozó nyilatkozata arra irányult, hogy szerinte az adapter nem lőfegyver és a .22 LR lőszerre engedélye van.
A .22 LR kaliberre nem volt a Vadásznak engedélye a hatóság szerint, ugyanis a tartási engedélyébe az volt bele írva szó szerint, hogy kisgolyós kaliberű vadászati célú lőfegyver. Az adaptert elküldték szakértői vizsgálatra, miként a sörétes lőfegyvert is, melynek átadására vonatkozó okirat a házkutatás alkalmával nem került elő csak egy nappal később, de a rendőrséget akkor már nem érdekelte. Igaz el voltak foglalva azzal, hogy elszállítsák a Vadász összes fegyverét és az a pár ezer darab különböző kaliberű lőszert, ami a szekrényében volt engedéllyel.
Az igazságügyi fegyverszakértő a sörétes lőfegyverről megállapította, hogy sörétes lőfegyver, a .22LR lőszerről megállapította, hogy lőszer, miként a 45 db 9 mm Luger kaliberű lőszerekről is azt állapította meg, hogy lőszer. Az adapterről viszont kimondta, hogy nem lőfegyver. A Vadász fia nyilatkozott, hogy a sörétes lőfegyver az övé és, hogy az átadáskor erről okiratot készítettek és bemutatta a saját példányát.
Miként jeleztem mindez 2009 őszén történt. Ekkor engem kért fel a Vadász a védelemre, mert nem igazán lehetett tudni, hogy ebből mi fog kikerekedni. Vártunk és vártunk, majd a tárgyalást 2012.februárjában végre megtartották. Hogy mi történt a közbenső 2 és fél évben, azt nem tudhatjuk. A nyomozás 2009 évi lezárását követően a büntetőügy bírósági iratai között semmit sem találtam egészen a 2011 év végi vádiratig
A vádirat már csak a 45 db 9 mm-es Luger és az 1 db .22LR kaliberű lőszert tartalmazta. A tárgyaláson jelen levő szakértő kérdésemre kijelentette, hogy a ? kisgolyós vadászlőfegyver? mint deffiníció megfelel a .22LR kalibernek is, (valamint a .22 Short, .22 Long és .22 WMR kalibernek is, gyakorlatilag minden peremgyújtásosnak ) így az ügyész a vádat már csak a 45 db 9 mm-es lőszer vonatkozásában tartotta fenn.
A Vadász végre elmondta a teljes történetet. A sport fegyverét még 2008 nyarán eladta azzal, hogy a megszerzési engedélyes vevő a lőfegyvertartási engedélyével együtt visszamegy a lőszerekért és akkor azokat is elviszi, hiszen megszerzési engedélyre lőszert nem lehetett és ma sem lehet átadni.
Ez egy igen nagy marhaság, hiszen, aki a fegyverét eladta, az már nem tarthat lőszert sem, függetlenül attól, hogy a lőfegyverét mikor íratja ki az engedélyéből, tekintettel arra, hogy lőszertartás önállóan nem létezhet, csak lőfegyverrel együtt mintegy járulékos jogosultságként.
Fordítva persze nincs így vagyis nem köteles a lőfegyver tartási engedéllyel rendelkező a fegyverrel együtt lőszert is tartani.
A Vadász története úgy folytatódott, hogy még a lőfegyver eladása napján az esti órákban a mentők combnyaktöréssel kórházba szállították. Külön meg kellett kérni valakit, hogy a kórházból 8 napon belül vigye el a rendőrkapitányságra, ahol az engedélyügyi előadó a gépkocsiból önállóan kiszállni képtelen Vadász lőfegyvertartási engedélyéből az eladott fegyvert ott az autó mellett kiütötte, érvénytelenítve a tartási jogosultságot. Ezt követően kezdődött egy járókerettel történő közlekedés időszaka több műtéttel és kórházi kezeléssel tarkítva. Ezekre vonatkozóan az orvosi dokumentációkat csatoltuk.
A bíróság mérlegelve az eset összes körülményeit arra az elhatározásra jutott, hogy a Vadász nem kellő gondossággal járt el, gondatlan volt, amikor a meglehetősen súlyos balesete elterelte a figyelmét a fegyverszekrényben levő több ezer ( 2340 db) lőszer között ott lapuló 45 db olyan lőszerről, melyre már nem volt engedély. Igy a gondatlansága , figyelmetlensége érthető és méltányolható volt. A lőfegyverrel és lőszerrel visszaélésé bűntettének törvényi tényállása azonban csak szándékosan követhető el és a gondatlan elkövetési magtartás miatt a Vadászt abíróság felmentette a vád alól. Ezt mi tudomásul vettük, a vádhatóság pedig a bűnösség megállapítása és büntetés kiszabása végett fellebbezett.
A II. fokú tárgyalást 2013 májusában tartották meg. Az eljáró törvényszék belegabalyodott a történtekbe rendesen. Újra elővették a sörétes fegyver kérdését, mondván, hogy az átadási okmány nem került leadásra a rendőrhatóságra és ezt emiatt újra kell vizsgálni.
Alaposan tévedett a bírói testület, ugyanis azt lehet tárgyalni, amiben az ügyész vádat emel. A sörétes lőfegyver már az alap vádiratban sem szerepelt és törvényes vád hiányában a bíróság sem hozhat róla marasztaló döntést. Gyakorlatilag a tárgyalóteremben bizonyos keretek között az ügy ura változatlanul az ügyész. Azt nem kényszerítheti ki, hogy valakit valami miatt elítéljenek a bíró akarat ellenére, de a vádat bármikor ejtheti és akivel szemben az ügyész a vádelejtéssel élt, azt a bíró nem ítélheti el, akár mi is a meggyőződése.
Ezen túlmenően a törvényszék az időpontokba is belekeveredett és az okiratokból arra a következtetésre jutott, hogy a Vadász már a balesete után adta el a lőfegyverét, hiszen a tartási engedélyben az érvénytelenítés időpontja a becsatolt orvosi dokumentációkkal bizonyított baleset időpontja utáni dátum volt. Arra az egyébként ismét téves következtetésre jutottak, hogy ha a Vadász a balesete után tudott gondoskodni a lőfegyver eladásáról, akkor a lőszerről is gondoskodhatott volna. Itt már eldöntött volt minden. Hiába érveltem olyan fogalmakkal mint megszerzési engedély és annak érvényessége, valamint hogy a tartási engedélyből történő törlés nem azonos a fegyver eladás idejével, ez kevés volt. A II. fok visszaadta új eljárásra az ügyet és ez már soron kívüli eljárás, amire 2013 őszén került sor.
Itt ismételten bizonyítani akartuk az időpont keveredést, ami egyébként az I. fokú ítélet nem kellően precízen megfogalmazott indoklásából valóban nem volt teljesen érthető, csupán a nyomozati anyag áttanulmányozásából, amivel azonban a II. fok nyilván nem bajlódott.
Indítványoztuk megidézni a maroklőfegyver vevőjét, az engedélyügyi előadót, sőt azt is, aki a kórházból kivitte a Vadászt a rendőrségre.
A tárgyalóterem előtt azonban csak négyen várakoztunk, az ügyész, a szakértő, a Vadász és én.
Még a tárgyalás megnyitása előtt mentünk be az ügyésszel. Kiderült, hogy új bírót kaptunk, akit egy sokkal kisebb bíróságról küldtek ide kisegíteni. Ekkor már komoly balsejtelmeim voltak. Kissé emlékeztetett a helyzet a Soproni Hagyományőrzők fegyvereivel kapcsolatos szabálysértési ügyre, amikor is Sopronba erre az ügyre kirendelték egy másik bíróság elnökét ítélkezni ( most hagyjuk azt az alapelvet, hogy senki sem vonható el törvényes bírája elől) ami már a kezdéskor több sebből vérzett.
Amikor bíró közölte velem, hogy az ő szemében, ha egy fegyvertartó hibázik, akkor bűnös is, arra már az ügyész is nagyot nézett.
Itt kell tovább folytatni a felmentő ítélet gondolatát. Ez a bűncselekmény csak szándékosan követhető el, de hogy teljességgel lássa az olvasó ezeket a disztinkciókat, hoznék néhány - talán nem túlzottan sántító - példát.
A szándékosságnak is két fajtája van
Egyenes szándék	? dolus directus?
Eshetőleges szándék ? dolus enventualis?
Hogy a fenti történetnél maradjunk, egyenes szándékkal követi el a cselekményét, aki eladja a lőfegyverét, de még az adásvétel előtt vesz hozzá lőszert, amit nem ad el a fegyverrel, hanem valamilyen okból szándékosan megtartja.
Eshetőleges szándékkal követi el a cselekményt, aki eladja a fegyverét, tudja, hogy még van hozzá lőszere, de azt fel sem ajánlja eladásra. Ha a vevő nem kéri, akkor nem adja oda, belenyugodva, hogy esetleg jogosulatlanul nála marad
A gondatlanságnak két fajtáját ismerjük: Tudatos gondatlanság ?luxuria?
Hanyagság	?negligencia?
Tudatos gondatlansággal cselekszik, aki eladja a fegyverét, de meg sem nézi, hogy marad- e egyáltalán lőszere hozzá. Azt tudja, hogy volt neki lőszere, de azzal nem foglalkozik, hogy mi is történik a fegyver eladása után, könnyelműen bízik abban, hogy az utolsó vadászaton ellőtte az össze lőszerét.
Hanyagul jár el, aki eladja a fegyverét, le is ellenőrzi a fegyverszekrényét, de az egyik dobozban nem azok a lőszerek vannak, ami a dobozon kvül szerepel, hanem olyan kaliberű amit már eladott. A körültekintése nem volt elég alapos.
Itt az elhatárolás nehézsége ítélkezési szempontból ? most eltekintve a fentiekben a bizonyítási nehézségektől - a dolus evetualis és a luxuria között van. Ezek egzakt módon igazából nehezen különböztethetők meg és az eset összes körülményeiből kialakult bírói meggyőződés dönti el, hogy hova billen a mérleg.
Mindezek ismeretében meglehetősen igen kemény felütés volt az a ? aki hibázik, az bűnös is? kifejezés. Láttam, hogy itt túlzottan nagy babérokat nem tudunk learatni.
Aztán megkezdődött a tárgyalás. A Vadász életkora, meg hát a rendszeres lőfegyverhasználat miatt kissé nagyot hallott. Mivel a tárgyalás előtt eléggé ideges volt és magas vérnyomással kezelték, dupla adag vérnyomás csökkentőt vett be, amitől a hallása még tovább romlott és gyakorlatilag alig hallott valamit. Ezzel szemben a bírónak volt bizonyos légzési problémája, olyan tüdőtágulás szerű, ami miatt a hangszíne élesebb, magasabb frekvenciájú volt. Ezt a hangszínt a Vadász abszolút nem hallotta, a legnagyobb igyekezete mellett sem. A tárgyalás ilyen körülmények között folyt le.
A bíró kérdezett, a Vadász rázta a fejét, én normál hangon megismételtem a kérdést, a bíró engem rendreutasított, a Vadász megértve a kérdést válaszolt. És ez így ment kérdésről kérdésre. Borzalmas volt.
A kérdések közt az is szerepel, hogy fel kellett sorolni az összes vadászfegyverének típusát 40 évre visszamenőleg, ami azért elég érdekes. Voltak megjegyzések is. ? na magának ilyen drága fegyver is volt? meg, hogy ?tudhatná, hogy a fegyver vásárlást 24 órán belül be kell jelenteni?
Ez utóbbinál kijavítottam a bíró nyilvánvalóan téves ismereteit, amit nagyon rossz néven vett és persze én is tudom, hogy nem szabad ilyen beszólást elengedni, de ott már én is fel voltam spanolva rendesen.
Szerencsére az ügyész is észrevette, hogy a bíró valami igen más kottából játszik és kért pár perc szünetet. Kint a folyósón közölte, hogy felmentés esetén fellebbezni fog, mert őt azzal az utasítással küldték, hogy a bűnösséget ki kell mondani és ezzel ő nem tud mit kezdeni. Én azt mondtam, hogy én a megrovást elfogadom. Komolyan attól féltem, hogy a bíró hirtelen ötlettől áthatva áttér a statáriális eljárásra, függetlenül attól, hogy van-e érvényen ilyen vagy nincs, mivel a lőfegyverekkel kapcsolatos alapvető jogszabályokat sem ismerte.
Az ügyész kissé kétkedett, mivel még nem ismertük egymást, de én a magam részéről korrektnek tartottam, és közöltem, hogy ha megrovást elfogadja, akkor abban benne vagyok. Ennek itt most az volt a jelentősége, hogy az ítélet kihirdetése után mindig az ügyész nyilatkozik először. Az ítéletet elfogadhatja, megfellebbezheti vagy fenntarthat 3 nap gondolkodási időt is. Az ügyész után a vádlott és a védő nyilatkozik ugyanezekről. Tehát fennállhatott az a lehetőség is, hogy megegyezünk, az ügyész elfogadja az ítéletet én meg bejelentek egy fellebbezést. Ilyen korrekt ajánlat esetén magam részéről ezt nem tartottam volna követendő eljárásnak. A védencem egészségi állapota miatt csak akkor erőltettem volna egy II. fokú eljárást, ha arra igen komoly okom van. Azt be kell látni, hogy az ügy 4 éve húzódik, még egy év már nagyon nem fért volna bele, hozzátéve azt is, hogy a Vadász azóta is folyamatosan fizette a területes társaságba a tagdíjat és mindent ami még ezzel jár.
Amikor visszamentünk az ügyész nyilatkozott, hogy nincs bizonyítási indítványa, ezért aztán nekem sem lett. Rövid - az ügyész részéről megrovást, részemről felmentést indítványozó perbeszédek után a bíróság ítéletében bűnösnek mondta ki a Vadászt és adott neki egy megrovást. Az ítéletet a vád és a védelem elfogadta, az jogerőre emelkedett.
Az ítélet elfogadásának okaként azért belejátszott az is, hogy a 2004. évi XXIV. tv. 2012. évi módosítása a megrovást, mint büntetőjogi intézkedést már nem tartja olyan súlyú szankciónak, ami miatt védencem ne kaphatná vissza a lőfegyvertartási engedélyét