Érdemes-e mindennek a végére érni?
Publikálva 2020. május 23. 14:00
Habár néhány héttel ezelőtt még úgy tűnt, hogy a 2020-as játékmegjelenéseknek alaposan betett a járvány, azért végső soron úgy néz ki, mégiscsak elég tartalmas lesz ez az esztendő. Így pedig ismét felmerül a kérdés: mit fognak csinálni azok, akiket minden ígéretesnek ígérkező cím érdekel? Lemondanak néhányról, hogy a többit alaposan végig tudják játszani? Vagy megpróbálnak mindenre időt szakítani és csak egy bizonyos százalékukat játsszák végig? Elvégre valahogy be kell osztani az időnket és az energiáinkat!
Ezzel kapcsolatban merült fel bennünk ez az egy fokkal specifikusabb téma, amelyet ezen a hétvégén kitárgyalhatunk:
Ti milyen gyakran szoktátok befejezni a játékokat?
Sokak számára talán evidens, hogy ha egyszer pénzt adnak egy játékért, akkor azt igyekeznek maradéktanul kiélvezni azt, de a statisztikák azt mutatják, hogy ez sok esetben egyáltalán nincs így. A Steam adatai szerint például az Assassin’s Creed Odyssey főtörténeti szálának csak a felhasználók a 34%-a ért a végére, de még a nagyon sokra tartott The Witcher 3-nak a végét is csak a Steames változat birtokosainak a 27%-a látta meg. Számos oka lehet annak, hogy sokan miért nem érnek a játékok végére, itt most többek között ezt is megbeszélhetjük.
Nagy Péter (hírszerkesztő, tesztelő, aki mindig ezen a témán agonizál)
Én általában be szoktam fejezni a játékokat. Ismerem magamat, tudom, hogy ha félbe hagyok egyszer valamit, akkor legközelebb muszáj lesz elölről kezdenem (utálom hónapos kihagyások után folytatni a… bármit), ami pedig időpocsékolás, úgyhogy rá szoktam magamat erőszakolni arra, hogy bejezzem, amivel éppen játszom. Ez talán önsanyargatásnak hangzik, de nem szoktam megbánni, mert habár néhány kellemetlen pillanatot okozok ezzel magamnak, végül nagyon kielégítő érzés egy játék végére érni. Ha pedig munkához kell végigjátszani valamit, könnyebb dolgom van, mert hajt a tudat, hogy az igényes munkához ez elengedhetetlen. A Persona 5 Royalt például jóval nehezebb lett volna befejezni, ha csak szórakozásból csinálom, mert körülbelül a játékidő 100. órája környékén kezdtem komolyan aggódni, hogy most már mással is haladni kéne, és lehet, hogy otthagytam volna, ha nem hajt a szakmai büszkeség. De végül pokolian nagy élmény kerekedett a játékból (nem véletlen, hogy 10 pontos lett), a teszt részletességével pedig elégedett voltam.
Azonban néha van az úgy, hogy azt érzem, nem ad többet a játék, és ilyenkor egyszerűen elengedem. A P5R után például nekiestem a Valkyria Chronicles 4-nek (teszt), amit már régóta ki akartam próbálni, nemrég pedig elég jó áron kínálták Steamen. Élveztem is sokáig, az első részt is imádtam, ez pedig kb. ugyanazt a különlegesen furcsa stratégiai játékmenetet nyújtja, amelyet semelyik másik franchise-ban nem lehet megtapasztalni (vagy legalábbis én máshol még nem találkoztam vele). Viszont egy kicsit hosszabb lett, mint amennyit a taktikai és történeti mélysége megindokol, úgyhogy a végére már kezdtem megunni (meg türelmem sem nagyon volt hozzá, mert most már sürgősen egy nagy munkahelyi projekttel kéne foglalkoznom). Még ennek ellenére is befejeztem volna, de az utolsó fejezetben egy annyira rosszul kiegyensúlyozott és bosszantó küldetést dobott elém (van benne egy közel halhatatlan NPC, aki irritálóan felborítja a játékmenetet), hogy emiatt hirtelen teljesen hidegen hagyott a játék. Előfordul velem néha az ilyesmi: ha úgy érzem, hogy valami csak felbosszantana, ráadásul nem nyújtana többet, mint addig a pontig, akkor nyugodt lelkiismerettel ott hagyom. De ez a ritkább. Általában nagyon idegesít, ha valamit befejetlenül hagyok.
Röviden és tömören az esetek zömében igyekszem befejezni, amibe belekezdtem, de persze van, hogy csődöt mondok, ráadásul ezeknél zömmel nem is a fejlesztők, hanem a saját hibámból. Van ugyanis egy igen komoly problémám: minden cuccnál igyekszem minden területet felfedezni, minden titkot felgöngyölíteni és így tovább – már pedig a legtöbb játékot érzésre nem feltétlenül erre találtak ki és tömtek tele kérdőjelekkel (rád nézek, The Witcher 3), hogy egy alkalom alatt mindegyiket felkutasd. Ez néhányszor odáig megy – pláne szerepjátékok esetében –, hogy a karakterem úgy felhízik, mint egy bálna, az inventory dugig van olyan cuccokkal, amiket sosem kell már használnom, mert túl tápos vagyok, de félre vannak rakva „vészhelyzetre”, az ellenfeleket két kattintással porlasztom el, a főszál epikusnak szánt kihívásain pedig úgy haladok át, mint forró kés a vajon. A Bethesda RPG-inél ez például az általam kívántnál jóval többször fordult elő (az Oblivionnál ráadásul a nagyon bizarr szintskálázás miatt egy idő után nem is tudtam előrehaladni, mert agyonvágtak a mezei patkányok, de a Skyrim is vagy három platformon várja, hogy „na majd most”).
Ugyanakkor szerencsére mostanában rászoktam azért arra, hogy akár visszamenőlegesen, a régen elkezdett, aztán félbemaradt klasszikusokat is pótoljam, akár azon az áron is, hogy tisztában vagyok vele, kimaradnak belőle részletek, amelyeket soha nem fogok személyesen átélni. Nem is olyan régen sikerült a Baldur's Gate első két részét befejeznem, Switchen pedig a The Legend of Zelda: Link to the Past stáblistája pörgött le néhány hete, már pedig azt a játékot fiatalkoromban végtelenszer kezdtem el (sőt, még GBA-ra is beszereztem), de valamiért mindig félbemaradt korábban – és nem, nem azért, mert zuhant volna a minősége menet közben. Jelenleg ezzel a projekttel jól haladok, újdonságokat és régi klasszikusokat is sikerül egyre többször befejezni – legutóbb a Mafia 2 DLC-re kerítettem sort, ha már volt szerencsém a Definitive Editiont tesztelni.
Benke Attila (hírszerkesztő, "ide verek, oda verek")
Mivel elég maximalista beállítottságú vagyok, ezért bennem is van egy alapvető kényszer, hogy igenis végig kell játszani a játékokat, és az mindig elégedettséggel tölt el, ha a végére érek valaminek. Azonban van egy relatíve rossz tulajdonságom, amelyről már írtam talán, hogy párhuzamosan tolok játékokat. Ez már fiatalabb koromban is így volt, és haverjaimtól meg is kaptam, hogy én hiperaktív vagyok, mert nem tudok egy játéknál megmaradni. Viszont én úgy vagyok vele, hogy ez csak játék. Azaz elsősorban a szórakozás a lényegük, és ha valami kényszerré válik, az nem szórakozás, így le kell rakni. Illetve amihez éppen a legnagyobb kedvem van szabadidőmben, arra állok rá. Régebben még inkább voltak ilyen fétisidőszakaim, amikor csak egy játék bűvöletében éltem, és totálisan arra voltam ráállva. Például volt Diablo-korszakom, The Elder Scrolls-korszakom, Star Wars-korszakom, sőt még Warhammer-, Total War- és Age of Empires-korszakom is. De a 2000-es évek közepétől annyira durván sok játék készül, és a 2010-es évek abszolút a játékdömpingről szólt, hogy lehetetlen belátható időn belül hozzájutni valamihez, ami érdekel, ha mindent végig akarsz játszani. Szóval nem tartom magam annyira szigorúan ahhoz, hogy mindent tisztességesen végig kell játszani.
Más a helyzet persze, ha tesztel az ember. Azzal én is úgy vagyok, hogy egyrészt csak olyat vállalok be, amelynek esetében van remény, hogy végig is játszom, vagy esetleg egy technikai jellegű tesztről van szó, mondjuk mittomén, egy konzolokra megjelent játék PC-s változatát nézzük. Másrészt ha már megkaptam valamit tesztelni, annál én is arra törekszem, hogy a végére érjek. Persze ez nem kevés alkalommal kiderül, hogy lehetetlen még akkor is, ha egy hónapja van rá az embernek – ami tudjuk, hogy megint csak lehetetlen, hiszen egy hónapot senki sem szán egy tesztre. Jó, a Persona 5 Royal Edition az kivétel volt Peti esetében, de az tényleg egy olyan elképesztően komplex játék a gigantikus kritikája alapján, hogy bűn lenne akár csak 20–30 óra után is ítéletet mondani róla. Úgyhogy a tesztek más tészták, és ha végigjátszani nem is tudom az adott játékot a szűkre szabott határidőkön belül, azért törekszem a lehető legtöbbet kisajtolni belőlük.
Egyébként az utóbbi fél évben két játékot játszottam végig. Az egyik a sokat emlegetett zseniális Red Dead Redemption 2 volt, amiből kisajtoltam, amit ki tudtam, illetve amihez volt kedvem. Mármint megcsináltam az összes mellékküldetést, a fősztorit kipörgettem (durván 2 hónap alatt persze), és néhány kihívást, rejtett cuccot is megcsináltam. Így van benne a Social Club szerint 5 napom 17 órám és 51 percem, és 89,2%-osra sikerült úgy az egész játékot teljesítenem. Nem 100%, de akkor is nagy örömmel töltött el, amikor úgy döntöttem, teljesítsük az utolsó küldetést, tegyünk pontot a végére, és végre láthattam a stáblistát.
A másik játék pedig a Styx: Shards of Darkness, ami pár éve már megvolt, de most újra elővettem, és megpróbáltam minden mellékküldetést megcsinálni ebben is. Hát… valahogy nem sikerült, 85%-on állt a mutató ennél is. Amúgy ezt nagyon merem ajánlani főleg azoknak, akik unják a csupa akciójátékot, és nem mellesleg kedvelték a Thief-sorozatot. Ebben ha ölsz, azért a játék még büntet is egy idő után, itt lopakodni kell. Zseniálisan ki vannak dolgozva az ellenfelek: vannak, akik jól hallanak, vannak, akiknek jó a szaglásuk, és vannak, akik meg még a sötétben is kiszúrnak. A főhőst nagyon kedveltem, ő a címszereplő kis girnyó goblin, aki beszólogat mindenkinek, és minden hájjal meg van kenve. De nála csak szemetebb érdekemberek, érdekelfek és érdektörpék fordulnak meg a játékban. Ami nem tetszett benne most sem, azok az ismétlődő pályák (9 főküldetés és kb. 5 nagyobb terület van, ezeket variálták a fejlesztők), és a sztori lezárása nagyon összecsapott. Mindenesetre mintapélda a végigjátszhatóság szempontjából: történetközpontú, oldschool, alapvetően pályalevű a játékmenet (bár a pályák nonlineárisak, tehát ránk van bízva, hogyan jutunk el a célponthoz), és pont annyi gyűjtenivaló és mellékküldetés van benne, ami még színesíti a cselekményt, de nem tereli el a figyelmünket a fő sztoritól, és nem leszünk tőlük frusztráltak, hogy "jaj, még ezeket is meg kéne csinálni", mivel szervesen be vannak építve a sztoriba (például ha egy-egyet megcsinálunk, jobb döfőtőrhöz vagy ruhához juthatunk)
Az ilyenek tehát rá tudnak venni, hogy mindenképp játsszam végig őket. Sok Assassin’s Creed viszont elveszített félúton. Ezért is remélem, hogy a Ghost of Tsushima inkább a motiváló cuccok közé fog tartozni.
No és ti hogy vagytok vele? Végigtoljátok a játékokat általában?
12 óra, 32 perc Comments