Az íjászat vége | Unicornis Egri Íjász SE
Az íjászat vége
hunorbudo, p, 07/29/2011 - 09:17
vagy ál-ok?
Ami egyszer elkezdődik, az bizony valamikor véget is ér...
Örök érvényű törvénye ez a természetnek, és nincs ez másként nálunk, íjászoknál sem.
Szinte nap mint nap hallhatjuk a kifogásokat, hogy ki miért hagyta/hagyja abba ezt a sportot: „Sokat dolgozom”, „Most a tanulásra kell minden energiámat összpontosítanom”, „Nincs rá időm”, és még sorolhatnám napestig. Ésszerű, logikus, érthető magyarázatok mindezek – de vajon mi rejtőzik valójában a szavak mögött?
Talán mondanom sem kell, hiszen láthatjuk mindannyian, hogy mikor az ember fia-lánya belekóstol az íjfeszítésbe, azt milyen vehemenciával teszi. Érdekli minden, ami az íjjal bármiféle kapcsolatban van, szinte a napjai minden percét azzal tölti, hogy bővítse lexikális tudását, keresi, kutatja az információkat, látogatja az edzéseket, foglalkozásokat, versenyeket még akkor is, ha az ott eltöltött időért áldozatokat kell is hoznia. Nem sajnálja sem az idejét, sem az energiáját, nyitott mindenre – és hatalmas léptékkel folyamatosan fejlődik.
Aztán egyszer csak valami „eltörik” benne…
De mi az a bizonyos „valami”, ami miatt megszakad ez a folyamat, ami miatt minduntalan valami kibúvót keres arra, hogy miért is nem folytatja azt tovább, amit az elmúlt időszakban olyan nagy hévvel csinált?
Ezt bizony csak az tudja, akiben mindez megfogalmazódik.
A kifogások mögött sok esetben – de engedtessék meg, hogy merészen kimondjam – vagy talán minden esetben a kitartás, és ennek szoros vonzataként a sikertelenség áll.
Hiszen ha kitartóan gyakorol bárki is, annak előbb utóbb meg lesz az eredménye. Viszont ha nem, akkor bizony sorra jönnek a „pofonok”, és ekkor már jönnek is a különféle frázisok, hogy miért is kell mindezt abbahagyni.
A világon bármibe bele lehet kezdeni, legyen az akár sport, tanulás, minden, ami az adott ember akkori életébe egy új színt, egy új tevékenységet hoz. Mint minden dolog ilyenkor, új, friss, szinte varázslatos. A szó szerinti nulláról való indulást akármilyen kis léptékű haladás is követi, az mindenképpen nagy léptéknek számít, hiszen hamarosan eljön az az idő, mikor visszatekintvén a kezdetekre az ember elcsodálkozik magán, hogy hová is jutott el. Az elégedettség érzése ilyenkor valljuk be, leírhatatlan.
Nincs ez másképp az íjászat kezdetekor sem. Az újon lőni próbál, de először nem tud célba találni – majd amikor a megfelelő instrukcióknak köszönhetően elkezd gyakorolni, egyre több és több nyílvessző fúródik a cél közepébe, méghozzá olyan távolságból, amiről az íjász a gyakorlásának kezdetekor még álmodni sem mert.
De mint minden dologban, az íjászatban is elérkezik az a pillanat, amikor ez a nagy iramban haladó fejlődés lelassul, vagy esetenként meg is áll.
És ez az a pont, ahol valami eltörik, megszakad, sőt, sok esetben meg is szűnik.
A folyamatos gyakorlások dacára a fejlődés megáll egy szinten. Eltűnnek az eddigre már megszokott edzésről edzésre való fejlődés, jönnek a kudarcok, sok esetben pedig nemhogy haladás nincs, de egyenesen visszaesés tapasztalható. Ez sajnos így van rendjén, ez a dolgok rendje. Ez ellen bármily fájdalmas és szomorú is, de nincs mit tenni.
Aki kitartó, az tudja, hogy ennek így kell lenni.
Gyakorol tovább, hisz tudja, ez is egy szint, ahol nem megállni, hanem élni, túlélni kell. Egy szint, ahonnan tovább kell lépni, mert ha ez sikerül, akkor ismét jön a várva várt további fejlődés. Majd természetszerűleg az újabb „stop-vonal”, ahol ismét el kell kicsit időzni…
Akiben nincs kitartás, az kicsit megáll ezen a szinten, majd csodálkozva néz körül, hogy most mi is történt. Nem érti, mert nem akarja érteni, hogy ez is egy állomás a cél felé vezető úton.
De megáll, és sajnos sok esetben visszafordul, mert neki csak a pillanatnyi eredmény számít, és nem tud, nem akar előre látni. Van, aki végső mentsvárként kihagy egy-két alkalmat, netán hetet, hónapot, majd újból belekezd, de mikor látja, hogy nem onnan folytatja, ahol abbahagyta (hisz miért is folytathatná onnan, mikor nem gyakorolt eleget?), megáll, majd visszafordul.
Leteszi tehát az íját, és elindul másfelé.
Elindul másfelé, de miután önön magával szemben is önző, ki nem képes magáért sem áldozatot hozni, nem látja, hogy mit tett másokkal.
Hisz akik mindeddig istápolták, egyengették útját, azokat most mind cserbenhagyta. Tanítóit, társait, csapatát – mindenkit.
Hisz míg ő téblábolt csak, kérte a segítséget, minden megadatott neki. Segítették, támogatták, fejlesztették, szinte tolták előre. Mindezt pedig mindenki a saját idejéből vette el, tette ezt ahelyett, hogy csak a maga fejlődésére koncentrált volna. Hisz kellett másnak a segítség, miért is ne tették volna ezt?
És támad hirtelen egy űr, hogy elvett valaki az időből és lehetőségekből egy jó nagy adagot, hiszen a gyakorlás helyett valaki mindig csak gyakoroltatott, hogy aztán valami mondvacsinált indokkal palástolva saját gyengeségét, hirtelen, minden nyom nélkül eltűnjön, úgy, mintha soha ott sem lett volna.
Megérte mindez? Megérte mindezért?
Valakinek biztosan igen.
És valakinek biztosan nem…
Ami egyszer elkezdődik, az bizony valamikor véget is ér – írtam az oldal tetején. Így is van ez rendjén.
De ha csak saját magával lenne őszinte az ember, már akkor másabb lenne a helyzet.
Ha csak azt tudná mondani, hogy „nincs kitartásom”…
Ha csak azt tudná mondani, hogy „gyenge vagyok”…
Értené mindenki, hisz kimondatlanul ismérve ez ennek jelenségnek. Viszont akkor büszkén, emelt fővel mehetne el, mert úgyis tudja mindenki az igazat – rajta kívül.
A saját magunkkal szembeni őszinteség a legnagyobb érték. Nehéz birtokolni, de nagyon könnyű elveszíteni. Viszont, ha ez hiányzik, hiányzik minden más is.
Nem baj az, ha bárki is abbahagy bármit is.
Nem baj az, ha valaki leteszi az íját. Nem mindenkiből lehet íjász.
A baj az, hogy rabolja mások idejét.
A baj az, hogy nem tudja azt mondani, hogy „sajnálom”…
De a legszomorúbb, hogy nem tudja azt mondani a végén, hogy „köszönöm”…