Napló - Szebb jövő és korgó gyomor
Szebb jövő és korgó gyomor
Szakácsművészet és közélet
K. M a vajdasági magyar közéleti elit rokoni kapcsolatait vázolja fel. Elképedve hallgatom, hiszen sejtelmem sem volt ezekről az összefonódásokról. Tájékozatlanságom láttán rám K. M. kérdezett. „Hát, hol élsz te, azt gondolod, hogy elvekből áll az élet? Elvekről immár szó sincs. Csak kérdezz rá egynéhány politikailag futtatott munkatársadat rögtön hallani fogod a választ. Őt nem érdekli a közélet, a politika. Ne gondold, hogy hamiskodik! A sógor, koma, jó barát a fontos. a politika csak afféle köret.” Bólintok. „Akkor a szakácsművészet is fontos”, próbálom helyrehozni tájékozatlanságomat. Ezt Móricz Zsigmond regényei alapján képzeltem el, mivel nála olvastam, hogy a „rokoni világban” nagyon fontosak az ízletes, kiadós vacsorák. „Úgy van” bólintott K. M. „a szebb jövőről nem lehet korgó gyomorral beszélni”. Kezdem érteni a dolgot. Azt is, hogy miért marad továbbra is Móricz Zsigmond regénye, a Rokonok, a legidőszerűebb vajdasági magyar regény, meg azt is, hogy miért puffogtatják a szólamokat az ígéretes jövőről. Sietek haza, hogy újra olvassam Móriczot. De nincs erőm hozzá. A szép nyári estékre várakozom, nincs erőm szembesülni a valóságunkkal. Meglehet mindez közösségünk gyors fogyatkozásával magyarázható, próbálom igazolni az állapotokat. Bizonyára csökkent a szociális mobilitás is, a faluvégi szegény gyerekek sokkal nehezebben haladnak az értelmiségi ranglétrán. Sajnos, ezekről a szociális kérdésekről alig hallok valamit. Hagyom az egészet, inkább Illyés Gyula egyik esszéjével vigasztalódom. Az egyik mondatnál felkapom a fejem. „A szabadságot nem lehet kétféleképpen értelmezni. Egy nemzet nem követelhet magának a népek sorában több szabadságot, mint amennyit ő ad külön-külön minden fiának.” A közeli PEN-konferenciára gondolva javítgatok a beszámolómon. Vannak dolgok, amelyeket még képtelen vagyok elmondani. A szabadság reménye kétszer ejtett kísértésbe. 1968-ban az individuális szabadság kivívása került előtérbe, amikor a fiatal nemzedékek abban reménykedtek, hogy a felszabadult, emancipálódott egyén az egész társadalom szabadságának a biztosítéka. A mozgalom alulról szerveződött és spontánul terjedt. Tele volt utópisztikus és anarchikus vonással, a hatalommal eszemben a hatalomnélküliséget, a politikával szemben az ellenpolitikát szegezte. Önkéntes és erőszak nélküli kommunákat kívánt létrehozni. Meg akarta teremteni a szabadság kis köreit, amelyek nagy, globális hálózattá szerveződnek. A hatalmi struktúra azonban erősebbnek mutatkozott, mint a mozgalom, a hatvannyolcas eszmék vereséget szenvedtek. Igen, mindezt elmondtam az Áttüntetések című regényemben. Rekviemet írtam, nem is tudva, hogy mi vár rám. Talán túl pesszimista voltam, gondoltam huszonegy évvel később, hiszen a berlini fal ledöntése hatalmas impulzust biztosított az egyesült Európa eszméjének, az antitotalitárius mozgalmaknak. Európa – azonnal, hangzott az felszabadító mozgalmak legfontosabb jelszava. A „bársonyos forradalmak” az emberi jogok kultúrájának jegyében szerveződtek, de végül is azzal a programmal léptek fel, hogy nem az egyén, hanem a társadalom szabadsága az elsődleges. Ez a mozgalom immár nem alulról szerveződött meg, hanem felülről. Azok az elitek szervezték, amelyek levonták a hatvannyolcas eszmék vereségének tanulságait. Csakhogy immár nem a művészek, az álmodozók, hanem a jogászok és a politika technikusai, aktivistái vették át a vezető szerepet, akik abból a racionális tézisből indultak ki, hogy a többpártrendszerű demokrácia, a szabad piac biztosítja az egyéni szabadságot. A két elv, a ’68-as és a ’89-es nem került látványosan szembe egymással, de nem tudott összehangolódni sem, ami az új konfliktusok forrása lett. Ez rögvest a rendszerváltás után kiderült, amikor az új politikai elit egyre többször hivatkozott a szabad piacra, és egyre kevesebbet az emberi jogokra. Hatvannyolc és nyolcvankilenc szintézise tehát nem jött létre. Ki beszél ma a személyes szabadságról? Manapság mindenki a kollektívákról beszél, az egyéniségek háttérbe szorultak. Nincs többé személyes tekintély és személyes példa. A közéleti beszédben az individualizmus majdnem szitokszónak számít. Az újkapitalista osztály keményen tartja kezében a hatalmat. Mégis meg kellet írnom azt a rekviemet.
A montenegróiak integrációja
Marko Špadijer bizonyára a montenegrói szórványok legjobb szakértője. A montenegrói keresztutak című könyvének egyik cikkében a Vajdaságban letelepedett montenegróiakról ír, és szól a montenegróiak drámai integrációjáról. Nekik sem volt könnyű, jegyzi meg. Olyan tapasztalatokról ír, amelyekről sejtelmem sem volt. Mit jelent a hegyek közül levonulni a síkságra, másféle munkaszokásokat elsajátítani? Bennem eltérő kép élt, mindig azt gondoltam, hogy a szocialista újjáépítés üdvöskéiről van szó. A testvériség-egység világában úgy mentünk el egymás mellett, hogy fogalmunk sem volt a másikról.
A magatehetetlen baloldal és a tenni nem akaró jobbközép
PEN-konferencia Újvidéken Európa régi és új határairól. Tegnap este lesújtó adatokat olvastam a die Zeitben. Szerte Európában erősödnek a szélsőjobb pártok, Angliában bizonyára az Európa szkeptikusok győznek. De egyre inkább meddő dolognak tartom a szélsőjobbot szidalmazni. Nem csak ott vannak gondok, hanem máshol is. Létezik egy magatehetetlen európai baloldal, és egy tenni nem akaró jobbközép. Az értelmiség egy része mossa kezeit, nem érdekli a politika, miközben annak haszonélvezője kíván lenni. A közpénzekkel gazdálkodó alapítványok körül sürgölődik. A másik rész elárvult, a régi jó liberális elvekkel és az elkoptatott utópiákkal bíbelődve a republikánus erények felé vezető keskeny ösvényen tépelődik. De ki tudja, hova vezet ez az ösvény? Megtanultuk, a felvilágosodás eszméit dédelgető liberális messianizmus útját elállta a neoliberális gazdaságpolitika. Mostanra ez a fogalom is gyanús lett. Valamiféle dzsungelben érzem magam. Hallgatom barátaim beszámolóit, rész veszek a vitában, de úgy találom, hogy egy helyben toporogva egyelőre csak a szavakat keressük.
A történelem restijében
A PEN-konferencián Drago Jančar, szlovén író beszámolóját azzal kezdi, hogy a nyolcvanas években Szlovéniában milyen nagy figyelemmel olvasták a Politikában megjelent színikritikáimat. Mércét és minőséget jelentettek. Zavaromban motyogok valamit magam elé. Nekem úgy tűnik, hogy egy számomra idegen, ismeretlen emberről beszél, aki a Belgrád-Budapest közötti vasúti útvonal egyik kisváros pályaudvari restijében várakozik. Nem érdekli a menetrend, nem kíván felszállni az egyik vonatra sem, csupán azon csodálkozik, hogy miért üres a resti. Egy árva lelket sem lát maga körül. Hívja a pincért, fizetni szeretne, holott nem fogyasztott semmit. Akkor marad még egy ideig, dönti el magában.
Tegnapelőtt Újvidék szívében, a tartományi végrehajtó tanács épületétől mindössze húsz méterre gyilkosság történt. Az első gyorsjelentések szerint a maffiózók számoltak le egymással. Nincs nyugalom a Duna parti városban. Ki tudja, milyen leszámolások következnek?
Árvíz és álhírek
Úton-útfélén a tragikus kimenetelű szerbiai árvizekről hallok. Valóban megrázó, borzalmas jeleneteket látok a tévék képernyőjén. Sokan kérdezik, mi történt Obrenovácon, Belgrád elővárosában, ahol a víztömeg egyszerűen rázúdult a lakósságra? Tomislav Nikolić köztársasági elnök válaszol: A kormány remekül látta el a feladatát. Aleksandra Đerić obrenovaci naplója a Vreme című hetilapban. Nagy volt szolidaritás és a zűrzavar. Terjednek a fertőző betegségek. Az utca emberei, vagy a FB közösségi háló egyes tagjai különböző történeteket adnak elő. A hivatalos tévécsatornák – mind hivatalos! - szerint rosszindulatú álhírek kelnek lábra. Mi nyugtalanítja a hatalmat? Ha az álhíreknek semmi alapja nincs, akkor semmi ok nincs az aggodalomra. Kártyavárként omlanának össze.
A jóságos kapitalista politikusokról
Még 2007-ben hoztam haza Berlinből Peter Sloterdijk 2006-ban kiadott könyvét a Harag és az időt. E könyv olvasása után is emlékeztettem a piros borítójú könyvre, hogy valamiképpen ráirányítsam a figyelmet a „parazita kapitalizmusra” (Sloterdijk), de mindhiába. Az Iliászból ismert haragmechnizmus időközben egyre nyíltabban jelentkezik a szabad piac rabságában eltorzuló mindennapi életben. Sloterdijk szerint valahol a távolban halvány fény pislákol, amelynek felmerül a kérdés, hogyan lehet az esztétikát etikává nemesíteni. A vajdmagyarban ez a kérdés fel sem merül. Többen is kérdezik tőlem, hogy miért emlegetem a parazita kapitalizmust? Hát azért, mert kapitalizmusban élünk, vagy nem? Erre szavazunk, ki tudja hányadszor. Most pedig arra idomítanak bennünket, hogy bár a kapitalizmusnak vannak szépséghibái, a kapitalista politikusok mégis remek emberek. Ez már tényleg nevetséges.
Először Anikó figyelmeztetett, hogy egyre másra zárják be az üzleteiket a kínai kereskedők. És tényleg ez zajlik. Baljós jel, mert az jelenti, hogy az emberek vásárlóképessége radikálisan csökkent. Már arra sem futja, hogy olcsó kínai cuccokat vásároljanak. Számolom a napokat és lesem, hogy mi fog holnap megdrágulni. Őszre másképpen kell számolnunk.
Tárgy: Szebb jövő és korgó gyomor
Előző cikk: Feszültség és könnyek: bemutatták az Origo új főszerkesztőjét
Következő cikk: Kívánjuk az Origo szabadságát