Glengarry Glen Ross filmkritika
Glengarry Glen Ross filmkritika	Írta: Pmáté	2011. augusztus 15. hétfő, 16:45	Filmkritika
spontán filmajánló: Glengarry Glen Ross Ezt a filmet valahogy teljesen spontán sikerül megnéznem, holott már nagyjából évek óta nézegettem utána. No de végre bekövetkezett a mozgókép nagy megtekintése és ezek után én is azok sorába állhatok, akik őszintén ajánlhajták ezt a fantasztikus filmet minden vérbeli filmrajongónak. Na de miről is van szó? Ezt az 1992-es filmet bizonyos James Foley rendezte, David Mamet saját színdarabjából adaptálta és számtalan híres színészóriás adta elő: Ed Harris, Alan Arkin, Al Pacino (neki a szerepért egy filmakadémia jelölése is bekacsintott), Jack Lemmon, Kevin Spacey, Jonathan Pryce – és egy rövid, de annál hatásosabb mellékszerep erejéig még Alec Baldwin is tiszteletét teszi. A film alig néhány helyszínen játszódik csupán – leginkább egy ingatlanügynökség irodájában és a szemközti, kínai étteremben. Nagyjából eme két fő díszlet között váltakoznak a felvételek, amik alatt szinte végig folynak a párbeszédek, üres perce szinte nincs is a filmnek – ha van, az alatt is James Newton Howard jazz-es szerzeményei szólnak. Egyébként meg kell, hogy említsem, fantasztikus a fényképezés: az éjszakai neonfények, rolettaárnyékok, esőmosta ablakok… fantasztikus. Nagyszerű beállítások, kameramozgások – minden a helyén van!
Egyébként a történetről még nem is szóltam – sokat nem is kell, mert nagyon egyszerű: az ingatlanügynökség irodájába küldenek egy vasalt öltönyű fazont (Alec Baldwin), aki nem éppen ékes szólással jól letol mindenkit és kiadja az utlimátumot: aki nem passzol el ingatlant, az már röpül is. Ezt a rendező le is zavarja negyed óra alatt. Innentől kezdbve a filmben a vége felé egyre jobban tágul az idő és szűkül a tér. Egyre kevesebb helyen egyre több minden történik. Hosszú, párbeszédekben, feszültségben gazdag jelenetek, a színészek mesések. Nem előadják a szerepeket, hanem valósággal beléjük bújnak.
A sztori egyébként tartogat egy-két érdekes csavart, viszont még ezen felül is érdekes, hogy a filmből teljesen hiányoznak a nők… holott elég sokszor emlegetík őket. Anthony Pryce retteg a feleségétől, hogy az rájön egy meggondolatlan döntésére, Jack Lemon pedig többször is keresi telefonon a lányát, és így tovább. Ez egy piszkos, férfi világ. Mindenki mocskosan beszél, idegeskedik, próbál kivergődni szerencsétlen helyzetéből. James Foley egy mikrovilágot jelenít meg nekünk, ami olyan mint a mag egy nagy gyümölcsben. A világot az ideges férfiak körforgása tartja fönt… PMáté
Módosítás dátuma: 2011. augusztus 15. hétfő, 16:47