Mi az a háttérhatalom és milyen jövőt szán nekünk? 2. rész - HÍRFOLYAM
Mit művel Nyugat-Európával?
Máig hitetlenkedünk, noha évek óta szemtanúi vagyunk, hogy a történelem alakulásának logikájával ellentétben Nyugat-Európa nem egy nála fejlettebb civilizációval szembekerülve indult hanyatlásnak, s került válságba. A háttérhatalom kiképzett ügynökeinek hosszú idő óta folytatott átfogó fellazító-felforgató munkája, emberellenes téveszméi, szivárvány-barbársága önkéntes, eszement, sőt üdvözölt elfogadásával önönmagát veszejti el. Közömbösen hagyja, hogy az EU és a saját nemzetáruló vezetői – a háttérhatalom ügynökei – összeesküvő merényletének áldozatává váljon. Kísérteties, hogy a valamikor kegyetlen gyarmattartó nyugat-európaiak utódai hirtelen – tőlük is elidegenült globális erő nyomására – álhumanistákká váltak. No, azért nem mindenkivel, főleg nem a kelet-európaiakkal, hanem csak a volt gyarmatosítottjaikkal szemben. Méghozzá annak ellenére, hogy azok viszont kendőzetlenül Európa- és keresztényellenesek. Szociális, vallási, származási, politikai és minden más vonatkozásban nyíltan ellenségnek tekintik az őket befogadókat, szintúgy azokat az európaiakat, akik ezt megtagadják, azaz minden európait. Valamennyi tettük, de e körülmény kiváltképpen tükrözi a történelmi fenyegetettségünket, hiszen félreérthetetlenül bizonyítja, hogy a betolakodók és betelepülők ezúttal sem asszimilálódni, hanem hódítani özönlenek, s a háttérhatalom eleve e céllal szervezi inváziójukat. Nem ösztönszerű, hanem a háttérhatalom uszítása nyomán a betolakodókban is céltudatossá vált folyamatról van szó. Az említett körülmények és a megdolgozott nyugat-európai társadalmak felfoghatatlan önpusztító beállítottsága miatt az államok nemcsak nem védekeznek a betolakodók ellen, hanem szellemi és anyagi javaikat, sőt állampolgáraikat szó szerint feláldozzák az elvonatkoztatott humanizmus oltárán. A józanésszel, s a nemzetközi jog, valamint saját jogrendszerük alapvető rendelkezéseivel ellentétben a betolakodó azonosítatlan muszlimok azonnal ingyenes teljes ellátásban részesülnek, s ugyanolyan jogokat kapnak, mint amikért az európai népek évszázadokon át küzdöttek, s még előjogokat is élveznek. Kötelezettségeikről viszont szó sincs. Mi több, az általuk elkövetett szaporodó társadalomellenes köztörvényes bűnöket, az egyre nyíltabban faji, vagy vallási jelleget viselő gyilkosságokat tétlenül nézik, sőt takargatják.
Ám súlyosabb veszedelem is felsejlik. Úgy tetszik, a háttérhatalom által elvakított értelmiségiek, s a köznép egy része is készségesen elébe megy mindennek. Ellenállás alig tapasztalható. Az amerikai-izraeli háttérhatalom elérte, hogy az egykor harcos németek, a forradalmár franciák ma elszánt öngyilkosként elfogadják, hogy a betolakodók (és, természetesen, a háttérhatalom által ugyancsak ajnározott filoszemiták, szexuálisan elferdültek és mindenki, aki szembefordul a nemzetállamokkal) létjogai fontosabbak, mint a honfitársaik, vagy akár a saját életük. Hihetetlen, de majdhogynem nemzeti egységben tagadják meg a saját történelmüket: kidobják, elítélik, lerombolják az antik bölcseletet, a római jogrendet, a keresztény világfelfogást, az európai kultúrát. Vagyis megtagadják, elvetik történelmi fejlődésük forrásait, tartópilléreit, lemondanak a jövőjükről, akár a saját nemzeti létükről. Még azt sem sikertelenül próbálják bebeszélni nekik, hogy a terrorizmussal együtt kell élni. Szembenállásuk abban merül ki, hogy gyertyát gyújtanak a meggyilkoltjaik emlékére. Mintegy megbabonázva, vezetőik ennél is lejjebb süllyednek: nagy hangon hadakoznak a betolakodókat elutasító országok állítólagos kettős mércéje, s jogállamiság hiánya ellen. Sőt szankciókkal büntetik azokat, akik az ő védelmükre kelnek (a V4-ek), vagy egészséges és humánus világszemlélet, s kölcsönös előnyök alapján kialakítandó együttműködést szorgalmaznak. Mi több, provokálják is e nemzetállamokat, mint Oroszország, Kína, Olaszország, Magyarország és más államok.
Meglepetésre, de nem ok nélkül a harcos filoszemitából még harcosabb filomuzulmánná kerekedett EU-vezetők, s a hasonló átváltozással szavakban kacérkodó, de a filoszemitizmus mellett kitartó belső ellenzékünkkel együtt, rajtunk sem győzik számon kérni a jogállamiságot. A jogállamiságnak nincs elfogadott nemzetközi meghatározása, így a számonkérés eleve önkényes. Ezen felül minden tagállam jogrendszere eltérő, és a vádaskodók szerint mind a huszonhétféle megfelel az európaiságnak, csak a huszonnyolcadik, a magyar nem, amely pedig közismerten azok tételeivel összhangban alakult. Teszik ezt olyanok, akik habozás nélkül megsértik a saját rendelkezéseiket, sőt látványosan semmibe veszik az EU legalapvetőbb szabályait. E körülmények között e vád rendszeres felvetése kifejezetten alaptalan, ellenséges politikai szándékokat takar, amit különösebben nem is titkolnak.
A politikusok tartózkodnak tőle, de a nyugat-európai hazafiak egyre inkább úgy tekintenek az amerikai-izraeli háttérhatalom, az EU és országaik egyes vezetőire, mint nemzetgyilkosokra. A háromszázakként emlegetett pénzmágnások, a bankárkaszt, cinkosai, ügynökei Juncker, Merkel, Macron, Soros és híveik, akikről ma még halkan mondják ki, hogy nemzetgyilkosok, a történelembe sem kerülhetnek be más minősítéssel. Akkor sem, ha például Merkel, miután elvégezte a rábízott piszkos munkát, Németország sorsának megpecsételését, egyre inkább azt kezdi óvatosan ismételgetni, amit Orbán Viktortól hall. Az EU-ban vezető szerepet szerzett Németország kiiktatása „történelminek” beállított izraeli-amerikai bosszúállási szándék, amihez Merkelben megtalálták a gátlástalan végrehajtót. Az erősödő, az EU-ban kulcsszerepet játszó, Oroszországgal és Kínával együttműködni szándékozó Németországot túl veszélyesnek ítélték. A másik ügynök, a nagy rendíthetetlen francia hazafit játszó Macron is ezért mikron, amikor a nemzetállamokról esik szó.
Az említett és más nyugat-európai vezetők arra is hajlandóak, hogy Európa szétverésében segédkezzenek, ami ugyancsak amerikai-izraeli érdek. A világhálón keringő több elemzés szerint folyik a Nagy Izrael tervről, amely az Eufrátesztől a Nílusig terjedne, magába foglalva Szíriát, Egyiptomot és Irak egy részét. Nem is véletlen, hogy éppen ezekből az országokból érkezik a legtöbb migráns Európába, holott ezek az országok elég stabil gazdasággal, bőséges természeti erőforrásokkal (olajjal, vízzel) rendelkeznek. Izrael ezekből szükséget szenved, ezért fáj rá a foga. Tanulmányok, könyvek tucatjai tárják elénk, hogy az USA azért itt robbantott ki háborúkat, lehetetlenítette el az életet, kivándorlásra kényszerítette a lakosságot, hogy legyen hely a zsidóknak. A zsidó stratégiában mindig egyidejűleg jelen van a pro és a kontra: a Nagy Izrael a pro, a kontra pedig a három tenger lázálom, Nyugat-Európa iszlámoknak, Közép-Európa zsidóknak szánása, amit ugyancsak beindítottak. Kissinger jóslata szerint ugyanis Izraelt 10-15 éven belül a jelenlegi helyén eltapossák, ezért új hazát kell keresni. Németországban kering az interneten Három-tenger Izrael Impérium, kialakításáról szóló video, amit 2030-ig akarnak megvalósítani. Határait a Balti-, Fekete-, és az Adriai-tenger alkotja. Izraelből 9 millió zsidó települ át Magyarország, Szlovákia, Románia, Nyugat Ukrajna, Lengyelország, Szlovénia, Horvátország területére. Központja Magyarországon lenne. Mindkét változat lázálom, de a zsidó lázálmok tragikus következményekkel szoktak járni, s a szemünk előtt folyik is mindkét változat előkészítése.
Az idegenek hazájukból elűzésében és Európába betolakodásában szerepet játszó valamennyi háttérhatalmi fél jól tudja, nem lesz Európában semmiféle beilleszkedés, sem asszimiláció, hanem faji-vallási ellentét és harc. Egyáltalán nem kizárt, hogy sajátos polgárháború formáját ölti. Erre készítik a betolakodókat, akik erre maguk is hajlanak. A történelempolitikai tudat megköveteli, hogy ismerjük a szereplőket vezérlő elveket. Látjuk, hogy a zsidó étvágy és nyomulás egyre nő. Már olyasmiket is terjesztenek, hogy a római Colosseumot zsidó mérnökök és zsidó rabszolgák építették; zsidó származású volt Shakespeare, Kolumbusz, Leonardo da Vinci, és persze Árpád vezérünk is. Lassan már a zsidó nagytőke tevékeny közreműködésével kirobbantott második világháború sem lesz egyéb, mint holokauszt. Heisler András, a Mazsihisz elnöke Netanjahu közelmúltbeli budapesti látogatásakor, a két miniszterelnökhöz fordulva, hangsúlyosan megfogalmazta: a magyarországi zsidóságra leselkedő legnagyobb veszély az asszimiláció. A muszlim betolakodástól sem asszimilációra lehet számítani. Mindkettőjük szent könyvei parancsolják, hogy eltávolítandó, elnyomandó, asszimilálandó, vagy megsemmisítendő ellenfélnek tekintsék a hitetleneket, gójokat. Nyíltan ezt is teszik Európa szerte, ártó szándékuk kétségtelen. Ne legyen kétely, ez a sors vár ránk, ha nem teszünk határozott intézkedéseket. Mégpedig haladéktalanul, mert minél tovább várunk, annál több kölcsönös áldozattal jár majd országaink szuverenitásának, népeink önazonosságának megvédése, megőrzése. Lépjünk bátran, hiszen az európai embertől maguknak a zsidóknak és a muszlimoknak a valódi érdekei is ezt követelik meg.
A háttérhatalom akciói, a céljai ismeretében, érthetőek. De a megdöbbentő nyugat-európai hozzáállás a saját sorshoz érthetetlen. Annál inkább, mert az utóbbi évtizedekben a nemzetközi helyzet alakulása, a drámai fordulatok ellenére szemléltetően bizonyítja, hogy a fegyverkezés, az államközi kapcsolatok, vagy a környezetvédelem és a szexualizmussá kinövesztett ferde hajlamúság igencsak bonyolult, az emberiség sorsa szempontjából döntő kérdéseiben az emberek, szervezetek, államok kiismerhetik magukat. Egyes kérdésekben az ellenérdekeik, ellentéteik dacára, küzdelmes utakon, de közös jövőnket óvó kompromisszumos megállapodásokra juthatnak. Igaz, az egyre égetőbb szociális-népjóléti problémákról ugyanez nem mondható el. Azt azonban ma még sokan nem látják át, hogy a problémáik valódi okozói a minden szereplőre nézve embertelen népvándorlás kiprovokálásával éppen az ő kárukra akarják azokat megoldani. Félrevezetettségük miatt annyira nincsenek tudatában tetteiknek, hogy talán sokan meg sem tudnák nevezni még a saját problémáikat sem, nem is beszélve a háttérhatalmi okozóikról.
Pedig az európai társadalmi-kulturális szerkezet szétveréséről, őshonos lakosság háttérbe szorításáról van szó. Sőt, lehet, hogy a kiirtásáról, de mindenképpen engedelmes, csak önmegvalósító, azaz apolitikus tömegember biológiai úton történő „társadalommérnöki” megteremtéséről, aki nem kérdez, nem gondolkodik, s főleg nem lázad, mert már eszébe sem jut, hogy másképpen is élhetne, hiszen elhitették vele, hogy ő áll mindenek felett. Pedig már ugyanolyan személytelen, mint amilyennek a háttérhatalom akar tűnni. Nils Muiznieks, az Európa Tanács emberi jogi főbiztosa, korábban a Soros-alapítvány litván programirodájának volt a vezetője, még 2009-ben az Open Society News című nemzetközi Soros-hírlevélben megírta, hogy hamarosan új embertípus fog megszületni, a nyílt társadalom embere, amelyet mindjárt el is nevezett főnökéről. „A nyílt társadalom emberének születése” című eszmefuttatásában így fogalmaz: „Sokan közülünk azt feltételezték, hogy két évtizeden belül létre tudjuk hozni az új nyílt társadalom emberét. Ez az új ember – a homo sorosensus – hivatott felváltani a homo sovieticust, amely lassan elbomlik a történelem szemétdombján”. Hozzáteszi „a nyílt társadalom új embere nem tapasztalja meg a merev ideológiákat és a kritikus gondolkodás elnyomását. Ehelyett a Közép-Európai Egyetemen tanul, vagy még nyugatabbra (lehetőleg az Egyesült Királyságban, vagy az USA-ban) … Nem szabad feladnunk azon ideált, hogy megalkossuk a homo sorosensust” – hangsúlyozza. Nevetünk rajta, pedig komolyan kell vennünk, hiszen a brüsszeli embertípus már ki is nevelődött a szemünk előtt, élén a magyarországi ellenzékiekkel, s fő jellemzőjük a nemzetellenesség.
Mindemellett valamennyi létező európai életvitelt, kultúrát, vallást, szexet, minden mást össze akarnak keverni, de főleg a különböző fajok teljes keveredését akarják kikényszeríteni, hogy létrehozzák az új gazdasági világrend megkövetelte engedelmes, csak robotoló és fogyasztó, önmegvalósító homo sorosensust, aki euro-ázsiai-negroid lesz, majd a műanyagra cserélt gyomrába génmódosított szójából készült, vörös festéket szivárogtató műhúst fog fogyasztani, 3D-s nyomtatóval előállított salátával. Hol tartunk már attól, amit az egykori slágerünk találóan kifigurázott: Nylon már a harisnya, nylon a kabát, nylon gólya hoz ma már nylon kisbabát. Az európai társadalom ma még vissza tudja terelni a józan útra a megtévedt embert, de a fentiek által okozott nyilvánvaló szervi és elmebeli károkat sok esetben talán még enyhíteni sem tudja már. E ponton a háttérhatalom által tudatosan terjesztett genderizmus szorosan kapcsolódik e „mérnökséghez”. Feltűnő és nagyon is magyarázatot igényel a jelenség, hogy egyre többen vannak, egyre szervezettebbek. Nálunk is nagyobb ellenzést érdemelne a körülmény, hogy a nemi torzulások és betegségek rendőrségi védelem alatt hetekig tartó „büszkeségi ünnepe” egyre inkább kihívó, felbujtó az egészséges többséggel szemben, mindinkább kormányellenes, sőt magyarellenes.
Az EU-ra vonatkozó történelempolitikai elemzésünknek abból kell tehát kiindulni, hogy a föderális európai egység és önazonosság – többséginek feltüntetett aktuálpolitikai jelszó; a szuverén egyediség és önazonosság – valós geopolitikai gyakorlat. Az EU tagjai ma ugyan még nem szövetségi államok, de szuverenitásuk már nem teljes, az EU vezetői és szervei folyamatosan beavatkoznak a tagállamok belügyeibe. Az egyediség és az egység összhangba hozása alapján szükséges együttműködésre nincs nyugat-európai törekvés, holott soha nagyobb szükség nem volt rá. A nemzetállamok egyenjogúságának tiszteletben tartása, a kölcsönösség, a mindenkire azonosan érvényes jogok és kötelességek elismerésének és érvényesítésének alapján lenne rá lehetőség. A lehetetlennek nem tűnő önként vállalt politikai együttműködés és a természetes kulturális sokféleség együttélésére lenne szükség. Ám pontosan ettől tart és ezt akadályozza a háttérhatalom, s azért teheti sikeresen, mert amerikai-izraeli fő erők mellett európai segédcsapatokkal is rendelkezik. A különbségek megszüntetésének erőszakolásával viszont – ahogy a történelem bizonyítja – sohasem lehetett egységet teremteni.
Európaiak, nyugatiak és keletiek egyaránt, ne hagyjuk, hogy a háttérhatalmi erők biológiai tárgyként, vagy legfeljebb szavazóként kezeljenek bennünket. Megismételjük: egy pillanatra ne feledjük, sőt tudatosítsuk, hogy a muszlimok és a zsidók szent könyvei nem vesznek bennünket emberszámba, kiszorításukra, sőt meggyilkolásunkra szólítják fel őket. Vezetőik – szemita, vagy más alapú titkos szövetségesként, megtévesztésünkre önmagukat egymással szembenállóknak színlelve – mintegy munkamegosztásban meg akarják hódítani kontinensüket, a muszlimok a nyugati, a zsidók a keleti részét. Sok helyen felfedezhetjük ennek félreérthetetlen jeleit. Ma már harcolni kell azért, hogy a jövő az egész Európában európai legyen, ne muszlim és zsidó. E harcban a betolakodó muszlimok és betelepült/betelepülésre váró zsidók bűnösek Európa megalázó elpusztításában. Világosan lássuk azonban, hogy a fő bűnös a háttérhatalom, benne a saját népeiket eláruló nemzetgyilkos vezetők, akik hagyják, sőt elősegítik a nemzetidegenek, keresztényellenesek betolakodását, vagy „szabályos” betelepülését, azaz honfoglalását Európa országaiban; a nyugatiakban a muszlimokét, a keletiekben a zsidókét. A jelek cáfolhatatlanul erre mutatnak. Mégis megnyugtató lenne az illetékesek tényeken alapuló cáfolatát látni.
Mit követ el ellenünk?
A háttérhatalom ravaszul összehangolt módszereivel rávette az európaiakat, hogy ne szaporodjanak, hanem éljenek a mának, s ehhez naponta adagolja nekik az életellenes szellemi-tárgyi ösztönzőket és eszközöket. Minket is minden eszközzel, külföld és a nemzetidegenek, ugyanebbe az irányba próbálnak tuszkolni. Tegyük fel a kérdést, miért nem a muszlimokat, vagy a zsidókat akarják rászedni ugyanerre? Miért nem a szupergazdag és rokon népek lakta Szaúd-Arábiába, vagy Izraelbe telepítik a menekülteket? Hiszen ez sokkal helyénvalóbb és hatékonyabb, könnyebben, olcsóbban megvalósítható megoldás lenne, mint a migránsok betolakodásának szervezése a távoli Európába! Ne reménykedjünk, nem kapunk rá választ. Európai szellemi és a gyakorlati honfoglalásuk láttán viszont nyilvánvaló, hogy a betolakodók sajátjukká tették a háttérhatalom által betervezett célt. Az egykor hangoztatott, de gyanúsan gyorsan elfelejtett szubszidiaritás hívei nem a helyi megoldásokat szorgalmazzák, hanem a problémákat telepítik a mások számára új hazának kinézett Európába, mert arra szakosodtak, hogy a zavarosban halásszanak.
Nálunk a nemzetidegenek honfoglaló szándéka a nyilvánvalónál is nyilvánvalóbb, hiszen akadály nélkül, megdöbbentő módon kormányzati szervek segítségével, felgyorsult ütemben, szemérmetlen igazoló propagandával párosítva folyik. Együtt szülik a mondvacsinált antiszemitizmust, miközben törvénnyé feltornázott zéró toleranciát intézményesítenek ellene, hogy megfélemlítsék a hazafiakat, elnémítsák az igazságot kimondókat. Hihetetlen, de a legkisebb zavar nélkül zajlik. Nem akad egyetlen országgyűlési képviselő, politikus, vagy politológus, aki legalább rákérdezne, hogy a kormányzati szervek miért babusgatják a saját sírásóikat. Jóllehet volt nekünk látnokunk, aki figyelmeztetett e vészes fordulatra és következményeire. A MIÉP elnöke, Csurka István írta a sokszor, de nem elégszer idézett intő szavait: ”A végső cél a Magyarság kipusztítása. Nem fegyverrel, nem mérges gázzal, hanem pénzügyi politikával, életlehetőségeink elvonásával, mert kell a hely a másoknak. Ez a kor, amelyben élünk különösen az, ami ránk következik a jövendő században a Népvándorlás kora. A színes bőrű, mérhetetlen szegénységben élő, de viharosan szaporodó népek keletről nyugatra, délről északra vándorolnak. A nemzetközi nagytőke és a bankok elősegítik ezt a népvándorlást, mert ez az érdekük. Az USA a NATO-n keresztül már beérkezett Európa közepébe, és most a saját igényeinek megfelelően néplerakatot akarnak csinálni Európa és Oroszország között. Erre pillanatnyilag sajnos Magyarország a legalkalmasabb, mert kasztja – kormányai régen elárulták. A trianoni határok között Magyarországon húszmillió ember is elfér, de belátható időn belül ebből csak hétmillió lesz a magyar és négymillió cigány, a többi kilenc pedig mindenféle vegyes, akkor Magyarország nemzetközi néplerakat lesz itt a Kárpát-medence közepén, nagyjából ugyanannak a nemzetközi kozmopolita rétegnek a vezetése alatt, mint ma. Nagyon keserű lesz akkor Magyarnak születni. Megbélyegzettség, üldözés, megszégyenítés és a teljes magyar történelem eltagadása lesz az osztályrészünk. Nyelvünk helyén vartyogást hallhatunk.”
Hasonló felismerése alakult ki a nemegyszer magyarellenes késztetésű Kertész Imre Nobel-díjas írónak is, bár őt nem meglepően csak a nyugat-európai vonatkozás izgatta: “Arról volna szó, ahogyan a muzulmánok elárasztják, s majd birtokukba veszik, magyarán elpusztítják Európát; ahogyan Európa mindezt kezeli, az öngyilkos liberalizmusról és az ostoba demokráciáról; demokráciát és szavazási jogot a csimpánzoknak. Mindig ez a vége: a civilizáció eléri azt a túltenyésztett állapotot, amikor többé már nemcsak hogy képtelen rá, de már nem is akarja megvédeni magát; amikor látszólag értelmetlen módon , a saját ellenségeit imádja. Ráadásul mindez nem mondható el nyilvánosan.“
Vitathatatlan, a magyar helyzet nem azonos az európaival, de lefegyverző felelőtlenség lenne azzal áltatni önmagunkat, hogy akár jelenleg, akár távlatilag jobb. Hazánkban kiépült és egyre több hatalmi eszközre teszi rá a kezét a nyugat-európai országokban alakuló nemzetidegen párhuzamos társadalom. Agresszívan, céltudatosan, s gyanús módon akadálytalanul nyomul a hatalomba, veszélyeztetve nemzetünk jövőjét. Az előtérbe tolt és előnyben részesülő nemzetidegen képződmény célja a befogadó magyarság háttérbe szorítása, távlatilag a kiszorítása. Nyomulásában támaszkodhat a globális háttérhatalomra, de az állami szervekre is. Tragédia, hogy vezető politikusok sem akarják ezt meglátni, s álságos jelszavakat hangoztatva inkább segítik a nemzetidegen hatalmat célja elérésében, mintsem akadályoznák, ami pedig egyértelműen a kötelességük; ezért választottuk meg őket. Pedig láthatják is, kik osztják immár nyíltan zsidókra és nem zsidókra az ország lakosságát, a magyarokat meg sem említve. A mindenhova befurakodó, s egyre szaporodó hazai és nemzetközi zsidó szervezetek vezetői teszik ezt világszerte, egyre nyíltabban és agresszívabban, nálunk mindinkább magyarellenes felhanggal.
A magyar hazafiak távolabb látnak, tudatában vannak, hogy a kialakult helyzetben tévút az antiszemitizmus elleni harcra összpontosítani, ami csak arra szolgál, hogy ne legyen lehetőségük a magyar megmaradásért küzdeni. A lépten-nyomon megnyilvánuló, szabad utat kapó nemzetidegenek magyarellenessége ellen kell harcolni, ami a filoszemitává kerekedett kiszolgálóik gondolkodásának, politikájának szervetlen, de intézményesített részévé vált. A hazafiak a magyarellenes nyomulókban, magyarellenesekben, telhetetlenekben, élősködőkben, bajkeverőkben mégsem a zsidót, cigányt, muszlimot, kínait, ukránt, vagy mást látják, hanem a honfoglaló nemzetidegent. Kifogásolják, hogy egyes kormányzati szerveket nyílván nem tévedésből, de tévesen az antiszemitizmus ellen hivatalosan elrendelt és rámenősen végrehajtott zéró tolerancia elvakítja, ellehetetleníti. Az állami oktatástól a bíróságokon, ügyészségeken és az ezt már rég gyakorló sajtón át intézményesített zéró tolerancia, valamint a törvényerőre emelt zagyva nemzetközi antiszemitizmus definíció, azaz a filoszemitizmus, a lényeget takarja el a magyar nemzet elől. Ezért sem az antiszemitizmus ellen kikiáltott hivatalos zéró tolerancia, sem az antiszemitizmus definíció nem demokratikus, hiszen szellemi korlátot emel, félelmet kelt, sérti az állampolgárok ideológiai-politikai önállóságát, diszkrimináció a kialakult nemzetidegen uralom ellen fellépő magyar hazafiakkal szemben, illetve pozitív diszkrimináció nemzetidegenek javára. Hatása akkor is ez, ha nem kifejezetten e céllal teszik, és nem akarják ilyennek elismerni. Ám tegyék tudatosan, öntudatlanul, kényszerből, vagy saját kútfőből – a külső szemlélő számára ez egyelőre kérdés – de az intézményesítését még a kormány számtalan helyes intézkedéseinek támogatása mellett sem lehet elhallgatni, elfogadni. Nemcsak elismernünk, méltatnunk kell, hogy 2010 óta a gazdasági-pénzügyi helyzetünk vitathatatlanul javul. Mindezt tudva, s a tendenciát látva, jogosan merül fel, hogy erősödő országunkat ki fogja örökölni; magyarok, vagy az EU-parlamenti és az önkormányzati választásokon a háttérhatalom által előtérbe tolt, a filoszemita részrehajlás által patronált nemzetidegenek? Magyarok, akiket kitelepítenek lakásaikból a bankok pénzügyi cselszövései miatt, vagy a betelepülő nemzetidegenek, akik számára épülnek a luxus kivitelezésű lakóparkok? Próbálnának a bankok, vagy a kormányszervek olyan érzéktelen semlegességet tanúsítani a szaporodó holokauszt túlélőkkel szemben, mint a kitelepítésre ítélt magyarokkal. Vagy a végtisztesség megadásában olyan szégyenteljesen eljárni, mint ahogy Petőfivel teszik: a hivatalos politikai, tudományos, művészeti hatalom jó szót sem szentelt Petőfinek.
Bár az ország, főleg a főváros elzsidósítása szembetűnően kihívó, az illetékesek által tanúsított további készség naponta növeli a bajt. A Duna-part mindkét oldala már tele van zsidó emlékhelyekkel és utcanevekkel. Legutóbb Budapest szívében, a Nulla kilométernél, Tarlós István főpolgármester vezényletével még a Clark Ádám tér egyik részét is átkeresztelték Jeruzsálem térre. A főpolgármester közölte: a “baráti közeledés gesztusa az is“, hogy a magyar főváros vezetése éppen Izrael fennállásának 70. évfordulóján határozta el, hogy közteret nevez el “a zsidó állam ősi fővárosáról“. Az októberi önkormányzati választáson a Tarlós István elleni háttérhatalmi szavazási puccs sikerét egyebek mellett a következő két ok megkönnyítette. Jobboldalról politikai hiba volt – és a jövőben is az lesz – azt gondolni, hogy a filoszemitizmus nem jár szavazatveszteséggel. Baloldalról pedig, a szokásos módon hálátlan nemzetidegenek a még szolgálatkészebbnek mutatkozó Karácsony Gergelyre szavaztak. Holott igencsak szaporodó emlékműveik, botlatóköveik, agresszívan terjeszkedő utca- tér és közterület átnevezéseik már elborítják a fővárost, s egyre inkább vidéki városokat is, amelyek – mikor eljön a vészesen közelgő ideje – „bizonyítékul” szolgálnak rá, hogy ez nem a magyarok, hanem a nemzetidegenek országa. Mi több a nyomulásuk védelmében formálódik a gondolatbűnözés üldözése, ami elkerülhetetlenül megszüli a gondolatrendőrséget, majd a gondolatbíróságot. A hazafiak ezért fogadják elutasítással, hogy a Magyar Közlöny 23. számában kormányrendelet a Nemzetközi Holokauszt Megemlékezési Szövetség által kidolgozott említett ködös antiszemitizmus definíció „kiemelt feladatként” kezelendő érvényesítését írja elő nem máshol, mint a nemzetstratégiai területeken (oktatás, jog, fegyveres testületek). Külön rendőrségi protokoll is született a gyűlölet-bűncselekménynek minősített botrányok kiemelt kezelésére. Adatgyűjtést kell végezni a gyanús személynek az általa támadott közösséghez fűződő viszonyával kapcsolatban, le kell foglalni a birtokában lévő bizonyítékot, amely az esetleges előítéletét alátámaszthatja. Jogsértően létrejött az izraeli Likud párt (Hivatalosan a Fidesz testvérpártja) magyarországi tagozata. (Ilyen pökhendi hagymáz még a Szovjetunió Kommunista Pártja részéről sem merült fel, amely pedig az MSZMP testvérpártja volt). A magyarokat feljelentő, szellemi terrort gyakorló, „önszerveződő” biztonsági szolgálattal rendelkező Tett és Védelem (TEV) zsidó gárda vezetője került az élére. Azé a TEV–é, amelynek hazai, sőt nemzetközi tevékenységét is megkérdőjelezendően pénzeli a kormány! Legutóbb pedig átfogó megállapodást kötött a kormány és az Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség (EMIH), amelynek értelmében ez utóbbi a legmagasabb kategóriában elismert egyházzá válik – jelentették be két újabb Duna-menti zsinagóga avatási ünnepségén. A Chabad szekta, az EMIH, a bőkezűséget messze meghaladóan kapja a kormánytól az adományokat és előjogokat: óriási fővárosi ingatlanok, tv-csatorna, iskolák, egyetem, zsinagógák, kóser boltok, saját személyvédelmi cég, a Neokohn elnevezésű zsidó hírportál, felsorolni is lehetetlen. A hab a tortán ez a „legmagasabb kategóriában elismert egyházzá” kinevezés, amivel alanyi jogon jár az állami, önkormányzati intézményrendszerrel azonos finanszírozás! A megállapodás alapján a fegyveres testületeknél felállhat az EMIH tábori lelkészi szolgálata! Vajon lesz-e akinek a lelkét gondoznia kell? Ez alkalommal is elhangzott, amit az utóbbi időben feltűnően sokszor és ingerlően hallunk, azaz, hogy „hazánkban ma reneszánszát éli a zsidó kultúra, a kormány pedig értékként tekint erre a közel hatezer éves szellemi és lelki örökségre.” Hiszen mi meg csak ezervalahány éve tolakodtunk be ide a Kárpát-medencébe, ugye? Az efféle hízelgő gesztusok a hazát féltők szemében már nem együttműködés, hanem kiszolgálás, megalázkodás, amire a kormány senkitől nem kapott felhatalmazást. Tehát megkérdőjelezhető. Törvénybe ütközőnek is tekinthető, hiszen alkotmányjogilag az állam és az egyház el van választva. Túl ezen a magyar kormánynak semmiféle felhatalmazása nincs (sem magyar, sem nemzetközi, sem jogi, sem vallási természetű) nemzetidegen szekta egyházzá emelésére. Még hozzá „a legmagasabb kategóriában”; azaz a történelmi egyházaink csak utána sorolnak?
Mindez növeli a kételyt a magyar hazafiban, látván, ha zsidókról van szó, át lehet, sőt kell hágni mindenféle elvet, törvényi akadályt, szabályt. Az illetéktelen döntéseket hozó illetékesekben fel sem merül, hogy lehet-e az efféle lépéseket (amelyeket még hosszan lehetne sorolni) másként értékelni, mint országunk máris veszélyes mértékű elzsidósításának további illegitim intézményesítését az őslakos magyarság akaratának teljes figyelmen kívül hagyásával? Ez már az önkormányzati választáson még kitartó „vidéki Magyarországban” is egyre erőteljesebben merül fel.
Mindezek láttán, logikus ellenreakcióként, a másik oldalon, a zsidó vezetők, akárcsak a cigányok és a szexuálisan elferdültek szószólói, már jó ideje nem alaptalanul élnek abban a hitben, hogy megtehetnek mindent. S mert következmény egy szál sem – sőt hatóságaink inkább a „nemzetieskedőket” intik le – ismét és ismét újabb pozíciókat foglalnak el, amit visszavonhatatlan szerzett jogként kezelnek, s ami egyszerre csak kritikus arányt ér el. Bizony van min elgondolkodnia a természetes hajlamú nemzeti érzésű magyarnak, aki látja mindennek az elkerülhetetlen tragikus végkövetkezményeit. Magyar hazafi nem is vét ilyen, a nyugat-európaiak önfeláldozásával vetélkedő elemien önpusztító hibákat. A haza javát akarja és védelmezi azokkal szemben, akiknek csak a lakhelyük az ország, ám – ahogy maga a Mazsihisz megfogalmazta – „Izraellel álmodnak”. Félő, ha a zsidó honfoglaló nyomulás az elszenvedett számtalan tragikus történelmi figyelmeztetés ellenére sem tér jó belátásra, az események elkerülhetetlenül kölcsönös tragédiába torkollnak.
Mindenki, főleg a döntéshozó posztokon lévők, értsék meg végre, országos, nemzeti szinten tudatosítani kell, a felvázolt nemzetidegen nyomulás haladéktalan, átgondolt és tántoríthatatlan nemzetmentő tetteket követel meg mindenkitől, aki nem csak szavakban híve a magyar megmaradásnak. E tudatot ki kell terjeszteni a Kárpát-medencében kisebbségben élő magyarokra, s a világban szétszórtan élő magyarságra. E szempontból érthetetlen, hogy miközben az EMIH és a sokasodó zsidó érdekeltségű szervezetek (Habsburg Alapítvány, Tom Lantos Alapítvány, Kertész Imre Alapítvány, stb.) mindent megkapnak, amit csak kérnek, sőt azon felül is. Ugyanakkor létfontosságú országos közszolgálatok kellő finanszírozás hiányára panaszkodnak. A magyarság egyik legfontosabb történelmi szervezetétől, a Magyarok Világszövetségétől pedig évek óta minden anyagi-politikai segítséget megvonnak, amivel az anyaország és az összmagyarság érdekei sérülnek, ami ugyancsak kihat a szavazási urnákra. A közvélemény előtt az okok ismeretlenek, de akármi is az, helyzetünk fényében, s a meghirdetetett helyes politikai jelszavak értelmében a kapcsolatok rendezése, az együttműködés megteremtése elsődleges nemzeti parancs mindkét fél számára.
Összefoglalva, az alapvetően helyes irányban működő belpolitikánkban erősödőben van a történelempolitikailag és aktuálpolitikailag egyaránt téves, magyarellenes felhangoktól sem mentes filoszemita elhajlás. Helyes és sikeres külpolitikai vonalunkban is gyökeret vert egy sajnálatos, akár végzetesnek bizonyulható megbicsaklás. Kifejezett, nyílt, sőt az EU-ban és más nemzetközi fórumokon dicsekvően hirdetett „következetes pro-Izrael külpolitikát folytatunk”. A világ által hosszú idő óta agresszívnek, terroristának, rasszistának bélyegzett izraeli politika támogatása azonban téves, s ha még következetes is, akkor kétszeresen téves. Példázza ezt, hogy az EU-ban és más fórumokon rendszeresen megvétózzuk az Izraelt és Törökországot a szíriai folyamatos véres katonai beavatkozásaik miatt figyelmeztető nyilatkozatokat. Ilyen horderejű elhajlásnak komoly, de félő, hogy csak történelmileg elkésve kiderülő okai lehetnek, s nemzetünkre nézve elkerülhetetlenül jóvátehetetlen tragikus következményekkel járhat. Kínzó, de ki kell mondani, jövőnk szempontjából elfogadhatatlan, hogy kormányunk, amely nemcsak szavakban nemzeti, hanem tevékenységében is, határozott és sikeres nemzetpolitikát folytat országon belül és kívül egyaránt, e létkérdésben kemény, s szinte fenyegető határozottsággal szembemegy a történelempolitikai tanulságainkkal, a magyar megmaradás követelményeivel. Feltételeznünk kell, hogy tudatosan, de hogy milyen meggondolásból, azt csak találgatni lehet. Nem kizárt, hogy a kormány az antiszemitázó vádaskodásokkal szemben egyfajta megelőző védekezésként tartja magát e megkérdőjelezendő vonalhoz, de akkor sem szabad szem elől téveszteni, hogy ezzel a nemzetidegenek pozícióit erősíti, miközben mindennek ellenére változatlanul leantiszemitáznak bennünket. Avagy talán úgy ítéli meg, hogy az iszlám veszély nagyobb. De az ellenszer akkor sem az, hogy elébe megyünk a kisebbnek vélt zsidó veszélynek. Ám az egyáltalán nem kisebb, sőt számunkra nemcsak nagyobb, hanem fenyegetőbb. Az ismétléstől sem visszariadva, emlékeztetünk, jelek mutatnak rá, szemita, vagy más alapon a háttérhatalom felosztotta Európát: nyugat a muszlimoké, kelet a zsidóké; a jövendő Három-tenger Izrael Impérium területére nem telepedhetnek be muszlimok. Reméljük, Kelet-Európa mindent megtesz, hogy a háttérhatalom által támogatott izraeli lázálom az is maradjon, Nyugat-Európa pedig szertefoszlatja az iszlám lázálmot.
Önmagunkra visszatérve, ki ne látná be, hogy a filoszemita agymosás és politika folytatása mellett minden tekintetben exponenciálisan fog növekedni a nemzetidegenek egyébként is gátlástalan nyomulása, honfoglaló mesterkedése a magyarság hátrányára. Akármennyire is fáj, a magyarság érdekei megkövetelik kimondani, hogy e stratégiai tekintetben a kormányálláspont alig, vagy nem különbözik az Antal-, Horn-, Gyurcsány-, Bajnai kormányokétól. Nem is véletlen, hogy az őt egyébként véresszájúan támadó nagyrészt filoszemita nemzetáruló ellenzék e stratégiai tekintetben egyetlen bíráló szóval sem illeti. A nemzeti érzelmű magyarok ezért féltik a Fidesz-KDNP kormányt. Vigyázni kell rá, hogy e stratégiai tekintetben még csak ne is tűnjenek azonosak a távlati céljaik. A Momentum és a DK feltörése az EU-parlamenti válasz-tásokon, majd a kormánypárti jelöltek által az önkormányzati választásokon elszenvedett látványos bukások e tekintetben is megszívlelendő figyelmeztetésnek minősülnek. Az eligazodás érdekében azonban csak maga a kormány tudna áttekinthetőséget teremteni számunkra, ha fontosnak tartja. De a két választás és egyéb említett jelek mellett más egyoldalúságok is mondatják velünk, nehogy majd csak a történelem adja meg az eligazítást, amit már sem a kormány, sem mi nem érünk meg.
Következésképpen parancsoló, hogy késedelem nélkül és helyesen betájoljuk magunkat.
Október 17., Csütörtök 13:03
http://magyarmegmaradasert.hu/kozerdeku/olvasoink-irjak/item/5340-z#comments
Previous Previous post: Mi az a háttérhatalom és milyen jövőt szán nekünk? 1. rész
Next Next post: Mi az a háttérhatalom és milyen jövőt szán nekünk? 3. rész