„Féltem, ha tovább maradok, megütöm a lelkészt" - rosszul sikerült temetések okai - KötőSzó
„Féltem, ha tovább maradok, megütöm a lelkészt" - rosszul sikerült temetések okai
2018. február 07. - KötőSzó
Ezt nem segíti a mai temetői gyakorlat: a szertartást végző személy a legutolsó, aki a már lefixált időpontot megkapja, és egy nap akár több, szinte „futószalagon” végzett temetést kell lebonyolítania. A gyászolók a temetés előtt gyakran csak egy alkalommal találkoznak a lelkésszel/pappal, ezzel a mélyebb kapcsolat kialakulása gyakorlatilag lehetetlenné válik. A szerencsétlen gyakorlathoz még hozzáadódik a szertartást végző személyes lelkiállapota is: hogy ismerte-e az elhunytat, vagy éppen hogy semmit nem tud róla, így alakulnak ki olyan helyzetek, mint amilyenről a híres kritikus így írt: „A lelkész épp a kezdésre ért oda. Többször is hibásan említette a nagyapám nevét, majd miután végre valaki kijavította őt, még egyszer újra hibásan nevezte őt meg. Általánosságokban beszélt róla és pontatlanul, azt mondta, hogy farmer volt, miközben húszéves kora óta nem volt dolga földműveléssel. Hívőnek nevezte őt, pedig valójában ateista volt, aki azért olvasta a Bibliát, hogy a saját igazát meg tudja védeni a keresztényekkel való vitájában.”
Személyes tapasztalatainkból is ismerősek lehetnek ezek az élmények, amelyek súlyos sebeket ejtenek a végtisztességet megadni kívánó hozzátartozókon. Sokakban ez az egyházakkal szembeni teljes bizalmatlanság és elidegenedés első lépcsőfokát építi.
Teljesen jogosan érezhetjük ugyanis, hogy a temetés egy egyszeri és megismételhetetlen alkalom, az utolsó lehetőség arra, hogy méltassuk az elhunytat, és még ezt az egy lehetőséget is elrontották, így a temetés keserű emléket hagy maga után.
Nem lehet elégszer hangsúlyozni a felelősséget, mely ilyenkor az egyház képviselőit terheli, és hogy milyen következményei lehetnek emberek életében az ilyen figyelmetlenségnek és felkészületlenségnek. Ugyanakkor az is helytelen lenne, ha mindezért csak a lelkészeket hibáztatnánk. Mint ahogyan az idézett kritikusnak is az segített a trauma feldolgozásában, hogy megpróbálta magát beleképzelni a lelkész helyébe: „Rájöttem, hogy sokszor olyasmit kell, hogy mondjanak egy temetésen, amit nem akarnak, vagy amivel nem értenek egyet. Talán nem erősségük a nyilvánosság előtti beszéd, vagy egy személyes problémájuk akadályozza meg őket abban, hogy hitelesen beszéljenek. Philip Seymour Hoffman halálának évfordulója újra felidézte bennem ezt az emléket. El tudnám képzelni őt, amint eljátssza a tinédzserkori énemet, de talán még jobban azt, hogy a lelkészt formálja meg. Elképzelve őt ebben a helyzetben inkább sajnáltam, mintsem gyűlöltem.”
Számtalan dolog akadályozhatja meg a lelkészt a hiteles nyilvános kiállásban, és némelyik őt is legalább annyira nyomasztja, mint a jelenlévőket. A leggyakoribb ezek közül, hogy lehetősége sem volt megismerni az elhunyt életét, mert túl rövid volt az idő, vagy a gyászolók nem osztottak meg elég információt. Emellett valóban a személyes bevonódás is akadályozhatja. Ha például egy alkoholizmus következtében elhunyt embert kell eltemetni, és a lelkész apja is ezzel a függőséggel küzdött, akkor nehéz lesz objektíven tekintenie a családra. A fáradtság, családi problémák, netán a kiégés mind olyan tényezők, amelyek komolyan visszavethetnek akár egy lelkészt is a szolgálatában. A pillanatnyi alkalmatlanság beismerése, a segítség kérése és elfogadása azonban kedvezőleg hathatnak annak érdekében, hogy a temetés valóban a vigasztalás és a gyászfolyamatban való gyógyulás alkalma legyen, ne pedig maradandó trauma.
temetés temetkezés evangélikus lelkész Kovács Barbara egyház és társadalom kazuálé
https://kotoszo.blog.hu/api/trackback/id/tr9513642416