Fidelio - Klasszikus - Legalább a zsinagóga
Legalább a zsinagóga
A kilencvenes évek közepén Debrecenben dolgoztam, és szinte minden hétvégén hazamentem Szegedre, ami körülbelül négy óra út egy elképzelhetetlenül piszkos vonaton. A műbőr ülésektől még az is büdös lett, aki csak Karcagról Ebesre ment.
Ha este indultam Szegedről, akkor rendszerint a Puskin Expresszel utaztam, amit – mindamellett, hogy megesett, hogy hat órát késett – Európa egyik legveszélyesebb vonatának mondtak; és tényleg, ha benéztem a kusettekbe, megfáradt ukrán dílereket vagy szikár szerb bérgyilkosokat láttam. Útközben gyakran, vagyis havonta egyszer meghallgattam Vivaldi Juditha Triumphansának Szekeres Ferenc-féle előadását (Budapesti Madrigál Kórus, Magyar Állami Hangversenyzenekar), így ennek a műnek nem csupán azt köszönhetem, hogy ezen az egyébként a végsőkig elcsigázó és roppant unalmas úton („szép vagy Alföld, legalább Petőfinek szép”) olykor boldog voltam – határozottan és erősen, és elsősorban Vivaldinak köszönhetően boldog –, hanem azt is, hogy túl tudtam élni azokat az éveket.
Ezért nem tudok – minden elszánásom ellenére – csak szubjektíven vallani e műről, és ezért, és kizárólag ezért nem tudok haragudni a Juditha Triumphas zsinagógabéli (augusztus 26-ai) előadására sem. Pedig lenne okom a neheztelésre. De eszembe jut a vonatút, ahogy kanyarodunk Szolnok felé, az a régi, nem régizenés előadás, a csodálatos Barlay Zsuzsa, akivel sokkal több lemezt kellett volna felvenni, és nem tudom marasztalni ezt az egyébként csak nagy nehézségek árán dicsérhető előadást. Ami legfeljebb csak arra volt jó, hogy felidézze ezt a remek művet. Nem akarom persze agyondicsérni a Szekeres Ferenc vezénylete előadást, de kétségtelen, hogy ennek a Vivaldi-műnek a legjobb nem régizenés előadása (és az egyik legjobb régizenés előadása is) a Hungaroton megbízásából született. A régizenés hangoláshoz szokott fül (mint amilyen az enyém is) a Szekeres-féle előadás elejét bántóan hamisnak találhatja, de a bántó hamisság ellenére is átüt ezen az előadáson a szenvedély, a mű, a zene mélységes tisztelete, valami provokatív erő. Nicholas McGegan felvétele méltó vetélytárs, de nem bírja le az 1968-as előadást. A mű interpretációtörténetének legfényesebb lapjait egyébként – mint a Vivaldi-művek esetén mindig – most is az op. 111-es kiadó írta, a tavalyelőtti felvétel Judith-ja, hogy mást nem mondjak, Magdalena Koena volt. Erre az előadásra más okból még rövides visszatérek.
A kiadott műsorfüzetekkel és néhány jeles honlappal (pl. Baroquemusic.com) ellentétben nyugodtan állíthatjuk, nem ez Vivaldi első és egyetlen fennmaradt oratóriuma. A legkorábbinak tudott oratóriumot, a La vittoria navalé-t 1713-ban mutatták be, Vivaldi legkorábbi operájával, az Ottone in Villá-val egy időben, Vicenzában. Malipiero műjegyzéke 19 művet említ oratóriumként, a Judithát persze valamennyi Vivaldiról szóló szakmunka kiemeli, érdekes, hogy a mérvadó Michael Talbot leszólja (petárdapuffogtatásnak mondja az attraktív jeleneteket). Frederic Delaméa jóvoltából belepillanthattam magam is a Foá-ba, melynek ez a mű is része. Amit ott láttam, annak nem sok köze volt ahhoz, amit végül is a Zsinagógában volt szerencsém hallani.
Elég jellemző, hogy dicsérni leginkább csak a helyszínt tudnám, a Vivaldi-művet ugyanis a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógában mutatta be – a Zsidó Nyári Fesztivál keretében – az Orchester Jacobsplatz és az Óbudai Kamarakórus, Daniel Grossmann vezényletével. Otto Wagner egyetlen temploma többet érdemelne, több ráfordítást, figyelmet, pénzt. Ugyanis ez az impozáns zsinagóga nem csak az utca legszebb épülete. A külső homlokzat is sokat ígér, de meglepett az épület, a koncert miatt alig belátható belső tere is, tágassága, a dús keleties díszítések. A – ha jól sejtem – penthaton teret, a csodálatos mennyezetet nézve azt is rögtön konstatáltam, hogy itt nem lehet koncertet tartani: biztos voltam benne, hogy ebben a térben a hangzás eloszlik, szétmállik, hogy alig fogok hallani valamit. Az első aggodalmamhoz társult egy következő, amikor megláttam a kórust: itt egy hibrid előadásban lesz részem, a kórus ugyanis vegyeskar volt. Vivaldi a művet az Ospidale della Pieta számára írta, kizárólag nők adták elő. A hosszúra nyúlt bevezetés közben fogott el egy újabb pánikroham (ekkor akartam először kimenni), mert egyrészt beszorultam a fal mellé, másrészt kiszámoltam, az op. 111. három CD-jét – én balga – figyelembe véve, hogy az előadásnak éjfél előtt nem lesz vége. Újabb aggodalomra – ez már túl soknak tűnt – adott okot, hogy a műsorfüzetben a librettista nevét elírták, majd egy újabbra és immár a legjelentősebbre, hogy mindössze négy énekest tüntetett fel az egyébként dekoratív, de merőben használhatatlan műsorlap. Abra sehol. Ki lesz Abra? – kérdeztem magamban. Kinek fogja felmutatni Juditha Holofernes levágott fejét (a mű eredeti címe Juditha triumphans devicta Holofernes barberie), ki fog elszörnyedni a fej láttán?
Nos: senki. Ezt a választ hozta az előadás, amit ezek után nem is tekinthettem a Juditha Triumphans előadásának. Persze hallottam már Jézus nélkül előadott János passióról, de azért még mindig meg tudok lepődni a brutális húzásokon. A Vivaldi-műnek körülbelül a fele hangzott el. Kimaradt Abra remek Vultus tui vago splendori áriája, a Fulgeat sol frontis decorae úgyszintén. De fontos recitativók és Ozias két áriája is a mű végéről. Ezek szerencsére. Nem biztos, hogy jól viseltem volna őket Fekete László kántor előadásában. Fekete László volt ugyanis – az egy kivételtől eltekintve – igen gyenge szólisták közül is a leggyengébb. Nem igazolhatta az sem a szereplését, hogy neves alkalom volt ez: a zsinagógát ez az előadás – a bevezetőt mondó Zoltai Gusztáv szerint – szerette volna visszavezetni a fontos kulturális helyszínek közé.
Ez a leginkább a törökök és a keresztények csatájának megjelenítését szolgáló, patrióta nagy mű tulajdonképpen harcra buzdító, lázító oratórium, vagyis a legkevésbé sem egyházzenei előadást kíván. Szekeres Ferenc előadása azért is nagyszerű, mert annak minden percén érezni, hogy az oratórium mögött hatalmas csaták dúlnak. Juditha gyönyörű moll áriáit harci szólók keretezik. Az Orchester Jacobsplatz elmulasztotta a harci pillanatokat. Az elementáris idézett előadás (Academia Montis Regalis és a Coro da Camera Dell'Accademia Alessandro de Marchi vezényletével, op. 111.) akkora durvulással kezdődik, hogy a fanfárok szinte hangrobbanást idéznek elő (minden hamissága ellenére a Szekeres-féle felvétel is ilyen erővel szólal meg). A Daniel Grossmann vezényelte régizenés együttes lagymatagon játszott, a kórus már az első tételben késve lépett be, majd a továbbiakban sem tudott együtt maradni, ezért még az sem derült ki, milyenek, amikor homogén a hangzás és egyben tartott az együttes. A paraván mögött megszólaló rezek alig értek el a hallgatókig, akik lassan elővették fegyvernek is minősíthető, kegyetlen digitális gépeiket, hogy vakuvillanásokkal minősítsék az előadást. Az első tétel, leginkább a kórus miatt szétkenődött, mint egy krémsajt, és az epedve várt első Holofernes-ária sem tudta feledtetni a rossz kezdést. Misaki Ono sajnos nem rendelkezett olyan jótékony hangi adottságokkal, hogy feledtetni tudja a kórus problémáit. Az első recitativóban ijesztően vibrált, és attól tartottam, hogy operás manírokkal díszítve adja elő a pompás áriákat, de szerencsére a gyanúm nem igazolódott be. Az előadás végre kifényesedett, és a mindent megpróbáló Stanislava Stoytchea-Piperova (Juditha) áriai után már nem kellett legalább azon gondolkoznom, hogy hogyan is tudnám elhagyni a helyemet, amire ráadásul már egy tarka cica is pályázott, akit – mindent betetézve – a gazdája a hátam mögött korholt és hívogatott.
Stanislava Stoytcheva-Piperova a müncheni operaház tagja. Itt hallottam egyszer Cecilia Bartolit is énekelni, és egyébként is csak jókat tudok gondolni Európa egyik legszínvonalasabb operatársulatáról. A bolgár Stoytcheva-Piperova – futballrajongók Sztojcskovra is gondolhatnak a neve hallatán – ebben a kitűnő operában énekelt változatos szerepeket, Papagenát, Sirenát a Rinaldoban stb. Nem keltett csalódást, holott nem tudta igazán megformálni a sokféle színnel ábrázolt, egészen plasztikus nőalakot. Vivaldi különös gondot fordított a Velencének is gondolható Juditha alakjának megformálására, operáinak nőalakjait sem faragta ilyen műgonddal. Juditha összetett jellem, haragvó, népéért tűzön-vízen át kiálló, ellágyulni is képes nő, nem harcias amazon, hanem hódító, és ha kell, maga-kellető asszony. Az énekesnő sokat megmutatott ebből a gazdagon ábrázolt jellemből, de alakítása azért nem volt mérhető Koenáéhoz vagy Barlayéhoz.
Az Orchester Jacobsplatz viszont a kezdeti nehézségek után megmutatta, hogy egészen kiváló zenészek is ülnek soraiban, mint például a drezdai concertóból is ismerős Quanto magis generosa áriában brillírozó első hegedűs (ez a tétel inkább hegedűverseny, mint ária) vagy a lélegzetelállítóan szép Fulgeat sol trontist kísérő oboás – aki később sajnos elég gyakran melléfogott. Juditha Transit aetas áriáját viszont az a mandolinos kísérte, akinek köszönhetően elég lötyögősre sikeredett a continuo kíséret.
A győzelmi áriából, az oratórium végén, akárcsak az egész előadásból, hiányzott a tűz, a sodrás. Azon gondolkoztam, ha ezt az előadást hallgatom a vonaton Debrecen felé menet, vajon akkor is bírtam volna annyi évet a Kálvinista Rómában. Elég pontosan tudtam a választ: szerelmes nem voltam már, és minden héten egyre nehezebben viseltem az utazásokat. A Juditha kiváltott az unalomból. Nem csupán kellemes perceket hozott, hanem némi értelmet is adott a vonatozásnak.
Ez az augusztus 26-ai előadás biztosan nem adott volna. Viszont – sajnos ezt bizton állíthatom – könnyebben aludtam volna végig az utat.