Volt egy Szovjet Irodalom: Edvard Radzinszkij: Beszélgetések Szókratésszal (1)
Anütosz egy pillanatra meghökken, aztán visszalöki Szókratészt a pamlagra. A két tanítvány ráveti magát Anütoszra.
(Rákiált a tanítványokra.) Ne zavarjátok a beszélgetésünket! (Mintha mi sem történt volna, együttérzéssel.) Nem kaptál levegőt, Anütosz?
ANÜTOSZ (nyugodtan) Pontosan így van, Szókratész.
SZÓKRATÉSZ Téged avégett rendeltek az istenek a világra, hogy szívd a levegőt, engem pedig, hogy filozofáljak. Miért gondolod, hogy téged nem szabad megfosztani a levegőtől, engem viszont igen?
ANÜTOSZ (feláll) Eltelt az éjszaka első harmada, Szókratész, megyek pihenni. Viszontlátásra a tárgyaláson!
ELSŐ TANÍTVÁNY (abbahagyja a jegyzetelést, Anütoszhoz) Csakhogy Athénban nem szokták elítélni a filozófusokat.
ANÜTOSZ (visszafordul) Szókratész nem egyszerű filozófus, ő a legbölcsebb, ezért megkülönböztetett bánásmód jár neki.
PRODÍKOSZ Kikísérlek. (Követi Anütoszt.)
MÁSODIK TANÍTVÁNY (Felugrik) Én megölöm!
SZÓKRATÉSZ Miért? Mindaz, amit tesz, a tudatlanság következménye. Az emberi természet jó. Ha mindenki művelt volna, eltűnnék a gonoszság. Ha például Anütosz helyesen tudna gondolkodni, vajon kívánná-e a halálomat? Mit jelent a halál annak, aki az igazság felderítésén fáradozik? (Nevet.) Az igazság halhatatlanságát.
ELSŐ TANÍTVÁNY (lassan) Értem.
MÁSODIK TANÍTVÁNY Én azt akarom, hogy élj, Szókratész.
PRODÍKOSZ (visszajön) Szókratész, mitévők legyünk?
SZÓKRATÉSZ Igyunk! És dicsérjük a házigazdát, aki meghívott bennünket erre a kellemes lakomára. (Felhajt egy serleget. Az Első tanítványhoz.) És még valamit... Én nem a lét törvényeit tártam fel, mint más filozófusok. Én csak az emberek viselkedését tanulmányoztam. Igyekeztem kideríteni, hogyan kell az embereknek viselkedniök ebben vagy abban a helyzetben. Éppen ezért mindazt, amit valaha is mondtam, mindig ellenőrizni kell és mindig kételkedni benne... Kételkedni! Hiszen változnak az idők, és változik az ember. Éppen ezért megváltozhat a véleményünk is róla. Ezért van az, hogy én soha nem mertem leírni a beszélgetéseimet. És ezért nem tetszik nekem, hogy te állandóan jegyzel. A legfontosabbat jól véssétek emlékezetetekbe: „Az egyetlen, amit Szókratész biztosan tudott, hogy semmit sem tudott biztosan." (Iszik.)
MÁSODIK TANÍTVÁNY Nem jó ez így. Úgy beszélsz, mintha búcsúznál tőlünk.
Megjelenik a fiatal Xanthippé, Szókratész felesége.
SZÓKRATÉSZ (mintha hirtelen kicserélték volna, szinte dadog) No, lám csak, itt az én kedves Xanthippém.
XANTHIPPÉ (utánozva) „Itt az én kedves Xanthippém." Nem merünk lefeküdni. A fél éjszakát átvirrasztjuk, várjuk ezt a tiszteletre méltó öreget, ezt a kopasz ördögöt...
SZÓKRATÉSZ (súgva) Nem vagyunk egyedül, Xanthippé, drágám.
XANTHIPPÉ (mind hevesebben) Nekik mit számít ? Ők elheverészhetnek délig, de te berekedsz itt nekem, és holnap csak tátogni fogsz. Vagy úgy döntöttél, hogy elveszíted a pert, nyugodtan meghalsz, én meg itt maradok a három gyerekkel a nyakamon? Előbb gondoskodj a családodról, aztán felőlem úgy halsz meg, ahogy neked tetszik. Indulás haza! Aludni!
SZÓKRATÉSZ Még néhány kupa bort megiszogatunk...
XANTHIPPÉ Csak egyet...
SZÓKRATÉSZ (súgva) Ez illetlenség lenne. Innom kell mindenkinek az egészségére. A tiszteletre méltó házigazdáéra, aztán a... (Elhallgat. Hangosan.) Mindenekelőtt azonban, barátaim, innom kell ennek az asszonynak az egészségére. Íme, az igazi filozófus-feleség. Mellette mindent olyan könnyűnek és örömtelinek érez az ember. Észrevettétek, hogy mihelyt belépett, nyomban elfeledkeztünk a holnapi tárgyalásról. Most már nem is olyan félelmetes! (Az Első tanítványhoz.) Kivételesen arra kérlek, jegyezd föl: Szókratész felesége házsártos volt. Ezért jobban fognak sajnálni, mint a halálos ítéletért. (Iszik.)
XANTHIPPÉ Nem tetszel nekem, Szókratész. Indulj haza! Prodíkosz, segítsetek neki. (Kikiált.) Héraklész, gyújts fáklyát!
SZÓKRATÉSZ (kissé kapatosán) Nekem nem kell Prodíkosz! (A tanítványaira mutat.) Ők kísérjenek!
XANTHIPPÉ Velük reggelre sem érsz haza, annyit locsogtok. A vita lezárva! (Kikiált.) Héraklész!
SZÓKRATÉSZ Jól van. Akkor búcsúzóul énekeljünk!
XANTHIPPÉ Azt hiszem, érthetően beszéltem...
PRODÍKOSZ (kérlelőn) De Xanthippé...
XANTHIPPÉ (azonnal megenyhül, kacéran) No nem bánom, énekeljetek. De őnélküle. (Szókratészhoz.) Neked holnap beszédet kell mondanod, még berekedsz itt nekem. (A tanítványokhoz, szigorúan.) Énekeljetek, de aztán elég!
MÁSODIK TANÍTVÁNY (énekel) „Nem kell a bajnak önmagád adnod át...
Szókratész ajka mozog; hangtalanul, de szenvedéllyel énekel ő is.
mert el mit érsz, ha mindig a baj gyötör,
barátom? Ám drága gyógyszer
bort a pohárba töltve inni."
SZÓKRATÉSZ (megfeledkezik magáról) „Bort a pohárba töltve inni!"
XANTHIPPÉ Kész! Héraklész!
Fáklyával a kezében belép Héraklész, Szókratész apró termetű rabszolgája.
SZÓKRATÉSZ (megöleli) Kedves Héraklész... Éppen olyan szép dalt énekeltem...
XANTHIPPÉ Szókratész, te végképp nem tetszel nekem! Támaszkodj Héraklészra!
SZÓKRATÉSZ (az Első tanítványhoz) Mit mondtam erről a nőről?
ELSŐ TANÍTVÁNY Sok mindent. Például az epheszoszi Iónnak kijelentetted: „A vérbeli lovas betöretlen lovat választ." A thébai Dioklésznak pedig...
SZÓKRATÉSZ (nevetve) Ez mindent tud... Énrám már semmi szükség.
Éjszaka Athénban. Thraszübúlosznak, Athén egyik elöljárójának házában. Anütosz és Thraszübúlosz. Thraszübúlosz öreg, az arca sebhelyes.
ANÜTOSZ (folytatja a megkezdett beszélgetést) Én is sajnálom Szókratészt, de ez a vénség folyton csatangol a városban és halálra gyötri a polgárokat az intelmeivel, elérhetetlen erények követelésével. Mindezt persze föl lehet fogni kedélyesen is, jószándékkal. Csak hát a kedély meg a jószándék a boldog békeidők kiváltsága. Athén népét most felingerelte a háború meg a vereség. Az emberek idegei felmondják a szolgálatot.
THRASZÜBÚLOSZ Ne kiabálj úgy!
ANÜTOSZ És nem nehéz kitalálni, hogy Szókratész az emberi értelmet az athéni istenek fölé helyezi. Pedig éppen most nagy szükség volna rá, hogy támogassuk isteneinket. A szent dolgok védelme mindig erősíti a fegyelmet és a tekintélyt. Azonkívül...
Elhallgat, mert belép Melétosz.
Ez Melétosz Pűthóból, ő vádolta be Szókratészt.
MELÉTOSZ (gúnyosan) Éjszaka van. Tekintsünk el a hosszadalmas üdvözléstől, s térjünk mindjárt a tárgyra.
ANÜTOSZ Mit kérsz a... Tudod, miért.
MELÉTOSZ Miért, szégyellős Anütosz?
Rendben van. Szóval azért, hogy bevádoltam azt az öreget, akit nem is ismerek... Azért, hogy a feljelentést költői ékesszólással fogalmaztam meg, s élénk színekkel fogom ecsetelni, hogyan rontja meg az ifjúságot az eszméivel... s közben rázom majd hosszú sörényű fejemet, bizonyítékául, hogy milyen mélyre süllyedtem... és zokogni fogok, mint egy vénasszony. .. Szóval, mit kérek mindezért?
ANÜTOSZ Vedd figyelembe, Melétosz, hogy Athén kincstára kifosztva...
MELÉTOSZ (nevet) Takarékos férfiak, nem kell nekem a pénzetek. Én rút vagyok és beteg. Nem kedvelem a zajos lakomákat, barátaim nincsenek. Szabad vagyok. Szabad mindentől: barátoktól, egészségtől. Nem tartozom senkihez, csak magamhoz, csak a saját kívánságaimmal törődöm és csak azokat teljesítem. De költő vagyok.
ANÜTOSZ (Thraszübúloszhoz) Csakugyan költő.
MELÉTOSZ És mint minden költőnek, hódolatra van szükségem. Hihetetlen, de így igaz: megvetem az embereket, köpök rájuk... és mégis azt kívánom, hogy szeressenek. Azért, mert költő vagyok. Ez az én kelepcém. Úgy döntöttem: felhatalmaztok, hogy himnuszt írjak Apollónhoz, amelyet Athén nevében a szent követség elvisz Delphoiba.
Thraszübúlosz a kardjához kap, de aztán meggondolja magát.
Megparancsoljátok a szent kórusnak, amely már bizonyára bemagolta a megboldogult Szophoklész valamelyik irományát, vagy a porladó Homérosz ódondász zengzeményét, hogy felejtsék el azt az ócska sületlenséget és azt tanulják be, amit én írok. (Élvezi Thraszübúlosz dühöngését.) Nekem dicsőség kell, és ezzel fizettek.
ANÜTOSZ (némi szünet után) Rendben van, Melétosz. A kórus fent van az Akropoliszon, a Kimon-falnál. Kinevezésedet hivatalosan akkor jelentjük be, ha már elítélték Szókratészt.
MELÉTOSZ Ismétlem: nekem nincs semmim és senkim. Nincs vesztenivalóm. Ha nem tartjátok meg a szavatokat...
ANÜTOSZ A kezedben vagyunk, Melétosz. A viszontlátásra holnap!
Melétosz elmegy.
(Némi szünet után.) Minden az istenek kezében van, Thraszübúlosz. A véres halál és a nagyszerű sors egyaránt.
THRASZÜBÚLOSZ Menj békével, Anütosz. Úgy látszik, öregszem. Fáradt vagyok. Jó éjszakát!
Athén. Éjszaka. Szókratész a fákylát vivő Héraklészra támaszkodva botorkál hazafelé. Mögöttük megy Prodíkosz és Xanthippé. Prodíkosz kissé átöleli Xanthippét, aki hozzábújuk. Az elöl haladó Szókratész hirtelen megáll és leül a földre.
XANTHIPPÉ (odasiet hozzá, ijedten) Szókratész, mi van veled?
SZÓKRATÉSZ (részegen) Jól vagyok, Xanthippé. Nagyon jól vagyok! Örülök, hogy téged vettelek feleségül. Örülök, hogy megéltem hetven évet. Olyan jó! Jó csak úgy menni. Jó, hogy sehová nem kell sietni. Jólesik leülni az út közepén, s odatartani a fejemet a szélnek. (Nyugodtan.) Xanthippé, ennek örökre vége.
XANTHIPPÉ (váratlan gyengédséggel) Hogy mondhatsz ilyet, Szókratész? Hiszen te vagy a legbölcsebb, kedvesem. Mindenki ezt állítja. Még Prodíkosz is. Pedig ő nagy ember. (Fölsegíti Szókratészt.) Szókratész, legalább egyszer legyen valami hasznunk a bölcsességedből. Légy szíves, védd meg magadat holnap a törvényszék előtt! Jó? (Prodíkoszhoz.) Nekünk eddig semmi hasznot nem hozott a bölcsessége. Soha! Egy árva drachmát sem!
SZÓKRATÉSZ (elégedetten) Soha! (A rabszolgához.) Előre, fényvivő Héraklész! Hamarosan szabad ember leszel! Ez a végakaratom. Héraklész...
XANTHIPPÉ Prodíkosz, már megint kezdi! (Szókratészhoz.) Ha holnap el mered veszíteni a pert, én nem engedlek be a házba! Ragaszkodom hozzád... Ragaszkodom hozzá, Prodíkosz ... Három fiút szültem neked.
Prodíkosz nyersen megöleli.
(Azonnal megfeledkezik mindenről, turbékoló hangon.) Jaj, Prodíkosz! (Elindul.)
SZÓKRATÉSZ (visszafordul, látja, hogy amazok ölelkeznek) Mondjátok, részeg vagyok én, vagy nem vagyok részeg?
XANTHIPPÉ Részeg vagy és ne ácsorogj.
SZÓKRATÉSZ De igenis, meg akarok állni és tisztázni, miért van itt Prodíkosz.
PRODÍKOSZ Hogy hazakísérjelek téged meg Xanthippét.
XANTHIPPÉ Mit magyarázkodol neki? Van szeme, láthatja.
PRODÍKOSZ Régi barátod vagyok, Szókratész.
SZÓKRATÉSZ És ezen az alapon ölelgeted a szép Xanthippé vállát? Rendben van, vizsgáljuk meg, tehetsz-e ilyet, ha régi barátom vagy. (A rabszolgához.) Héraklész, fuss haza és hozd el a lándzsámat. A hosszú nyelű lándzsámat. Tüstént ledöföm Prodíkoszt.
XANTHIPPÉ Részeg disznó! Ez az ember vállalta, hogy hazakísér! Régi barátod...
SZÓKRATÉSZ (megadja magát, ravaszkásan) Csak tréfáltam... Prodíkosz régi barátom. Tréfa volt az egész. Megijedtél, Prodíkosz? Hol van nekem lándzsám? Ki vagyok én, Hektór? Hetven évet leéltem. A sok bölcselkedés megöregített, föl sem tudnám emelni a lándzsát. Te viszont nem gyötörted magad gondolkodással, ezért is leszel örökre zsenge ifjú, legalábbis értelem dolgában. De ha majd te is eléred a hetvenet, kérd számon a sorsot: „Miért?" Na jó, eredj haza... Az ám, búcsúzóul áruld el, Prodíkosz... régi barátom, Prodíkosz... Ki értesítette Anütoszt, hogy ma a házad vendége leszek? Vagy inkább másként kérdezem: ki kérte meg az én Prodíkosz barátomat, hogy rendezze meg a mai lakomát?
PRODÍKOSZ Szókratész, ilyesmit feltételezel rólam?
SZÓKRATÉSZ Dehogy, én semmit sem feltételezek... Csak szeretném, ha ugyanaz az ember közölné ugyanazzal az Anütosszal, hogy Szókratész mindent fontolóra vett és végleg megértett ezen az éjszakán... A szabadságnak ezen a csodálatos éjszakáján... A szabadság utolsó éjszakáján... Mit értett meg Szókratész? (Suttogva.) Hogy a halála (Nevet.) jótétemény lesz!
(Következik a második rész: A per)
104 sor Edvard Radzinszkijről
Azon a májuson is, amikor Moszkvába érkeztem, első dolgom volt Borisz Nyikolajevicsnek telefonálni. Livanov, a Sztanyiszlavszkij- (és közönség-) kedvenc színész, nemzetközi mozicsillag, a Művész Színház második nemzedékének nagyja és akkori társigazgatója így bömbölt bele a készülékbe: „Szerencséje van! Most ünnepeljük a születésnapomat. Azonnal jöjjön!"
Néhány perc múlva már a Gorkij utcai lakásban voltam. A vendégek között volt egy elegáns, köpcös, vörösesszőke fiatalember is, egy Tóvsztonogovtól éppen Moszkvába átcsalt színésznő kíséretében. Nem látszott színésznek és hivatalos emberhez képest is túlontúl könnyedén, társaságion viselkedett.
Edvard Sztanyiszlavovics Radzinszkij volt, az akkor éppen sikerei tetőpontján lévő ifjú drámaíró.
Összeismerkedtünk egymással, jóllehet igazi megismerkedésünk korábban — és távollétében — történt meg: 1966-ban, amikor Anatolij Efrosz még a Komszomol Színházban volt főrendező és egyik legtömöttebb nézöterű sikerdarabja éppen Radzinszkij Filmet forgatunk-ja volt. (Ugyanabban az időben, vagyis egy évaddal bemutatása után Budapesten is színre került a Vígszínházban, s bár úgynevezett parádés szereposztásban mutatták be Radzinszkij darabját és időről időre még egy pop-zenekar is bekocsizott a színpadra színesíteni az előadást — nem hozott különösebb sikert.) Ez meghökkentett, hiszen a Komszomol Színházban a délutáni előadáson is állva szorongtam a tűzoltóság szigorú előírásaira mit sem hederítő moszkvai fiatalok között, akik már egy éve szakadatlanul a telin is túlcsurranóan töltötték meg a Filmet forgatunk előadásait. Mert bár Efrosz nem veti meg a színpadi forma csillogásait és a nézők ellen megújuló rohamokat intéz azzal, hogy meghökkenti őket formai hangsúlyozásával, mégsem formalista rendező ő; az előadások külső csomagolása a tartalom élesebb hatását hivatott létrehozni. Radzinszkij darabjának előadásánál is a fölismerhető moszkvai típusok éltették a színházi müvet. Nem a műtermi lámpákkal telerakott színpad látványa volt az érdekesség, hanem az ügyeskedő törtető és a szerény dolgos konfliktusa.
A 104 lap a szerelemről című (1964-ben írott) darabját ugyancsak megzenésítetten mutatta be egyik vidéki színházunk. Úgy látszik, a Radzinszkij-darabok meséjének könnyedsége, könnyes érzelmessége alatt rendezőink nem vették észre, hogy egy új nemzedék életéről, egy új nemzedék térfoglalásáról és az életben a maga helyét kereső szívós igyekezetéről szólnak ezek a drámák. Tovább lengésítették a színrevitelkor, ez könnyebb megoldásnak ígérkezett, semmint megkeresni a mesékbe elrejtett valóságos élethelyzeteket.
Mi tagadás, Edvard Radzinszkijnek nem volt sikere Magyarországon, holott a Szovjetunió köztársaságaiban — és más országokban is, például Bulgáriában — komoly sikereket arattak színdarabjai. Minálunk többszörösen bebiztosított zenés sikerdarabot akartak müveiből csinálni — ezért nem volt sikere. Ha az élethelyzeteket tárják föl az előadások, az egymásnak feszülő érdekvonalakat dolgozzák ki — kevésbé színes, de mélyebb és húsba vágóbb előadások születtek volna.
...Radzinszkij ugyanis figyelemre méltó szerepet tölt be a szovjet dramaturgiában. Nem a folyamatmegszakító újítók közé tartozik, inkább a folytatók közé, akik fönntartják a drámairodalom folyamatosságát. Kezdetben, amikor a történész-fakultást elvégzi (1959), nem saját szakmájában helyezkedik el, hanem már a következő évben a moszkvai Tyuzban, a fiatal nézők színházában bemutatja első drámáját (Álmom, India...), úgy látszott, mintha azon az úton menne tovább, amit Rozov nyitott meg a szovjet drámaírásban, visszaadva a könnyek és az érzelmek jogát, visszakanyarítva a drámaírást a kivételes hősök szoborszerű ábrázolásától az emberek mindennapjaihoz.
Ha azonban a mából, vagyis a hetvenes évek vége felől pillantunk vissza a hatvanas évtized elejének szovjet színdarabjaira, akkor már világosan látszik a fejlődés mozgásiránya. A rendkívüli hősöket a mindennapok hősei váltották föl, a szovjet színpadokon kényelmes otthonra talált az utolsó években a napi valóság. Ismerős emberek ismerős problémáival találkoznak a nézők. Saját magukkal. Saját kérdéseikkel. Az, amit úgy nevezünk: „termelési dráma", nem hasonlít az ötvenes évek színpadi munkaversenyeire. Azt jelzik ezek a munkahelyi színdarabok, hogy a színházak érdeklődése a személyes igazságok felé fordult. Nem visszaszorulás ez a nagy, átfogó kérdésektől, hiszen sok példát tudunk a jelenkori szovjet színházművészetből fölhozni ezekre is. De figyeljük csak meg, hogy például Ljubimov a Tagankán is mintha kimerítettnek és letárgyaltnak tekintené a nagy kérdéseket: Trifonov Lakáscseréjével azt faggatgatja, miként kellene viselkednie az embernek.
Radzinszkij, amikor egy új nemzedék világlátását és problémaérzékenységét szólaltatta meg korai színdarabjaiban, ennek a gyalogosok szemmagasságából megvizsgált világnak rajzát adta és utat taposott a mai szovjet drámának, ahol nem annyira arra kapnak választ a nézők, hogy mit kellene tenniök, ha az inkvizíció máglyával fenyegetné őket, hanem arra, miként kell emberi módon érvényesíteni meggyőződésüket közvetlen főnökükkel szemben; nem azt tudják meg, miként kell élni, ha királyi családból származnának, hanem azt, miként éljenek ma saját környezetükben.
(Forrás: Szovjet Irodalom, 1977 / 8. sz., 85-94. oldalak)