2018. június 4. – Balázs – Diákcsoda Blog
Szól a Led Zeppelin, csattan a bakancs, éget a nap. Park…hol a park? A lényeg megvan így is: öles lépteimmel szelem Normafát, úton a híres-neves Tüskevárba. Zsombor most már közel két éve mesél erről az iskoláról, a diákok nehézségeiről és arról, milyen emberi és különleges (de leginkább különlegesen emberi) tanárok fáradoznak itt minden nap. Többször elhangzott már, hogy ha érdekel, nézzek fel, és erre az év végi napra sikerült is összehozni a találkozót. Az elmondások alapján mindig olyan érzésem volt, hogy mitikus lények élnek itt, így külön kíváncsisággal nézek a nap elé, és mellé sulykolom magamba, hogy különleges igények ide vagy oda, végső soron gyerekekről van szó. Ezért izzadok hát lelkesen, hogy megnézzem, hogyan él túl egy napot az említett tanári gárda (talán már kevésbé) friss adaléka, ezen blog szerzője, kollégám, barátom, klubszervezőtársam és szakálltestvérem (nem ebben a sorrendben): Zsombor.
Először az oldalsó bejáraton akarok bemenni, de gyorsan felvilágosítanak, hogy innen rögtön a tanáriba jutok. Na az azért lehet, sok lenne elsőre, gondolom magamban, én inkább a főbejárat felé veszem az irányt. Belépvén rögtön meglátom Zsombort, amint egy diáknak magyaráz valamit. Kiderül, hogy legnagyobb fájdalmára (s ugyanekkora megkönnyebbülésére – fontos a lelki egyensúly) elkérték az osztályt az angolról, hogy matekdolgozatot írhassanak. Én is örülök, hogy nem kell, hogy egyedül bóklásszak, mert rögtön érzem az épület hangulatát. Egyszerre feszülnek a falak szorongástól, robbanni kész frusztrációtól és családias, otthonos rendetlenségtől. Ezeket az érzéseket, amennyire meg tudom állapítani, a résztvevők közösen adják: a gyerekek feszültsége a gyermeki energiaszinttel arányosan táncol a levegőben, mint az áram, míg a tanárokból egyfajta éber figyelem süt. Ugyanez pepitában is igaz; néhol a tanárok egy-egy arckifejezése vagy túlságosan otthonos ránca egyfajta kontroll alatt tartott fásultságról árulkodik. Olyan fásultság ez, amely mindenkiben benne van, aki érzelmileg túlfűtött környezetben tölt sok időt. A gyerekek pedig gyerekek: bennük is megvan az a mély szeretet, azok az őszinte, megható megnyilvánulások, amelyek minden gyerekben. És ami miatt a tanáraik feljönnek ide nap mint nap.
Gyorsan bejárjuk a főbb helyeket, miközben Zsombor egy-egy diákot finoman ösztönöz, hogy ugyan 10 perccel órakezdés után igazán legyen már szíves befáradni. Bemutat néhány tanárnak is, mindenki kedves és mindenki megkérdezi, hogy miért jöttem fel hozzájuk. Elmondom nekik, hogy mennyit hallottam a helyről, és hogy játszom annak a gondolatával, hogy egyszer én is itt tanítsak. Erre általában nem kapok választ, csak fürkésző tekinteteket – lehet, azon gondolkodnak, hogy egy olyan srác, aki negyedórás városnéző mondatkörítéssel válaszol a kérdésükre, hogyan állná meg itt a helyét.
Egy Zsombi által a folyosóról végigasszisztált dolgozat után jön az első tanóra, amire beülök. Sőt, szerepem is lesz – kérdéseket tehetnek fel nekem a gyerekek, és ami angol érdekesség előjön, azt megnézzük. Bemegyünk és jön az első sokk: legalább 5-10 perc, mire a diákok leülnek és Zsombor el tudja mondani a szabályokat. Mindenkinek elmondja, hogy miért nem csend az, ha elkezd beszélgetni a mellette ülővel, és hogy jelentkezni kellene, és ne beszéljen így, és azt ne dobálja, és igen, a körbe üljön le ő is, nem most azt nem lehet stb. És minden utasításnál közbe is szólnak. Mint egy Kraken-szerű óriáspolip, a kör közepén egyszerre 8 irányba reagál (néha a célzott füle mellett elengedés minősül a megfelelő reakciónak), de az ötödikes-hatodikos kalózok fáradhatatlanok. Habár felül a gálya… csak Zsombor türelme ne bánja, sikerül valamilyenné összegereblyézni a figyelmet. Jöhetnek a kérdések! Igyekszem kihúzott háttal ülni és érdeklődő kisugárzást kelteni – az egyiket azért, hogy a tanárokhoz hasonló figyelmet sugalljak, a másikat azért, hogy érezzék, hogy társ vagyok, játsszunk kérdezőset közösen.
Kisebb-nagyobb megszakításokkal megkapom a kérdéseket – hol lakom, mit csinálok, van-e családom (saját család: feleség, gyerekek), mit csinálok itt, és hogy lehet-e tegezni. A Tüskevárasok tegezés-magázással kapcsolatos érdeklődésével már találkoztam (Zsombor egy volt tanítványa egy ideje már jár TAKE FIVE-ra), tehát rögtön le is szögezem, hogy lehet, de ez egy kiváltság, tiszteletlenséggel, rossz viselkedéssel el lehet veszíteni. Nem beszéltem velük ezután már annyit, hogy ezeket a szankciókat az ígérethez híven végrehajtsam, de örülök, hogy látszólag komolyan vették a szabályt. Vége az órának, kifele menet a legtöbben kezet nyújtanak nekem. Elgondolkodtat ez: a kamionsofőr beszéd mellé a felnőttes kézfogás is jár. Nem tudom, hogy a nehéz sors miatt a gyerekkor nem adatott meg némelyiküknek, vagy azért szeretnének felnőttek lenni, hogy több figyelmet kapjanak a tanároktól, esetleg ellensúlyozzák a fegyelmezetlenségüket, de mindenképp érdekes a jelenség. Én ennyi idősen az egy évvel idősebbektől is féltem, nemhogy egy idegen felnőtthöz odamenjek kezet fogni.
A szünetben kilépünk megint a folyosó méhkasába, kiskacsaként követem Zsombort. Beszélgetünk, ő pakolászik, én azt keresem, hol vagyok útban, ha lehet, még ormótlanabbnak érzem magam a derekamra csatolt kulaccsal és övtáskával, mint általában. Fölösleges félnem – a gyerekek gyakorlottan kerülnek ki, fontosabb dolguk van annál, mint hogy belém akadjanak. A következő óra nagyobbakkal lesz, több nyugalomra lehet számítani. Ez így is van, oldottabb a hangulat, Zsombin is kevésbé érzem a mentális páncélt. Inkább tűnik ez póló alatt megbújó láncingnek. Persze az is könnyebbség, hogy ez az osztály már beszél valamennyi angolt, könnyebb velük dolgozni. Velük már például lehet ismételni is az elmúlt órák szavaival játszva. Persze ez sem zökkenőmentes, a káromkodás valahogy csak nem akar megszűnni, ultimátumok ellenére sem. Az óra végére jut egy nagyobb konfrontálódás is: megfagy a levegő, érzi az osztály, ezt nem kellett volna, Zsombor keményebbre hangnemre vált. Elcsattan néhány megrovó szó, tudja mindenki, mit tett. A fagyos hangulat látszólag gyorsan eloszlik, a szünet sürgő forgataga felkapja a feszültséget, spirálban bekanyarul a forgószél a terembe és magával söpri az egész emléket. Legalábbis nekem így tűnik – kíváncsi vagyok, meddig emlékeznek a diákok ezekre a csatákra, és hogy tanulnak-e belőlük.
Az utolsó óra már diétás, glutén- és konfrontációmentes, nem kell senkit teljesen kiőrölni. Atrocitások helyett van lélekápolás és megértés – Zsombor mindenkivel megbeszéli az év végi jegyét. A néhány, rosszabb jegyét lehajtott fejjel elfogadó diák mellé jut elég boldog meglepetés, jó látni, hogy tudnak örülni a korrekt visszajelzésnek és a munkájuk gyümölcsének.
Az óra után kiülünk harapni egyet az udvarra. Beszélgetünk kicsit az iskolapszichológussal, és közben azt figyelem, hogy focizik a gyerekekkel Bojti, az egyik tanár. Visszanézve ez külön érdekes számomra. Az élmény után sokat gondolkodtam azon, én hogyan közelíteném meg ezeket a diákokat, és elég sokszor jutok arra, hogy leginkább játszani volna velük kedvem. (Valószínűleg módszertanilag és angol tanulás tekintetében ezen az ötleten még volna mit finomhangolni.) Kézfogás ide, dühkitörés oda, ki nem szeret játszani? Különösen, azok, akiknek így is nehezebb, hidegebb, idegenebb a világ.
[A világ legunalmasabb montázsképe arról, ahogy bemegyünk egy üres szobába, ahol Zsombor dokumentációt tölt ki, Balázs pedig órákra készül.]
Kicsit sajnálom, hogy nem láthattam be Zsombor munkájának egy másik fontos aspektusába. Amíg én saját harcomat vívtam, és bátran egyensúlyoztam az órakészülés alvás-példamondat kitalálás vékony drótkötelén, addig Zsombi egy egészen más harcot vívott. Mint utólag megtudtam, azért hagyott magamra a narkolepsziás órakészülésben, mert a gyerekekkel beszélgetett. Olvasom a blogot, beszélek a fent említettel, tudom milyen fontosak és különlegesek ezek a beszélgetések, mint ahogy a kapcsolata is a diákokkal. Az egyik diák már akkor ott sündörgött, amikor még dolgoztunk, és visszajött akkor is, amikor egyedül voltam. Sajnos nem tudtam neki segíteni, de láttam rajta, hogy feszíti valami és hogy vágyik a figyelemre. Bevallom, kicsit féltékeny voltam Zsomborra, hiszen jó érzés, ha szükség van az emberre – de ugyanakkor büszke és boldog is, hogy ilyen kapcsolatban van a gyerekekkel.
Az egész napról az a mondat fogalmazódott meg bennem a gyerekekről, hogy velük kell saját maguk ellen küzdeni. Ahogy néha mindenki, ők is sokszor az önmaguk legnagyobb ellenségei, ez világos már a rögtöni megbánásból is, amikor egy neveletlen megnyilvánulásra megkapják a retorziót. Csak lehet, ők gyakrabban állnak a saját útjukba, és úgy, hogy közben hátrányból indulnak a helyzetük vagy a nehézségeik miatt. Szeretném úgy gondolni, hogy az ilyen beszélgetések azok, amikor egy kicsit mindketten lejönnek a csatatérről. Odabandukolnak egy kidőlt fához, letörlik az izzadtságot a homlokukról és mutatnak egymásnak egy képet a családjukról. Beszélgetnek, nevetnek és szemlélik a táj szépségeit. Amikor feltápászkodnak, akkor tudják, hogy már nem ellentétes oldalra mennek. Már vállt vállnak vetve küzdenek tovább, együtt és egymásért. A Tüskevár kitartó katonái.
angolóra, beszámoló, kapcsolat, látogatás, nyelvóra, nyelvtanulás, tanár-diák kapcsolat