szeged.hu - Takács Zsófiáért lementek az alvilágba, hogy az évad legjobb táncművésze lehessen
Művház 2019. május 7. 09:29
– Nagyon meglepődött?
– Nagyon. Tavaly is a mi társulatunkból került ki az év legjobb modern táncosa, a barátnőm, Szigyártó Szandra. Nehéz volt elhinni, hogy két egymást követő évben is szegedi táncos hozza el az elismerést, de ez is azt jelzi, hogy a Szegedi Kortárs Balettben folyó alkotómunka színvonalát számon tartja és elismeri a táncszakma.
– Pedig akár számíthatott is volna rá. Az évadban két fontos szerepet is eltáncolt. Az olasz vendégkoreográfus, Enrico Morelli Orfeusz és Euridikéjében alvilági szerelmesként, Juronics Tamás négy generációt átívelő Credójában pedig megerőszakolt áldozatként is láthatták a nézők.
– Úgy gondolom, ebben a két darabban nyújtott teljesítményem is hozzájárult ahhoz, hogy végül én kaptam idén ezt rangos szakmai díjat. Egy győri kolléganőm, Gyurmánczi Diána lett a kategória másik díjazottja. Egy ilyen rangos elismerés egyrészt pozitív visszajelzés a munkámról, hogy az, amit a színpadon csinálok, jó, másrészt a jövőben lendületet is ad az újabb kihívásokhoz.
Nehéz volt elhinni, hogy két egymást követő évben is szegedi táncos hozza el az elismerést (fotó: Szabó Luca)
– Mennyiben különbözött egymástól az idei évad két főszerepe? Melyikre, hogyan kellett készülni?
– Teljesen más a két darab mozgásvilága. Enrico Morelli Orfeusz és Euridikéjében egy légiesebb, szerelemmel átszőtt karaktert kellett eltáncolnom, míg a másikban, Juronics Tamás Credójában egy sokkal fájdalmasabb szituációt is meg kellett jelenítenem. Máig estéről estére megvisel lelkileg, hogy a darabban megerőszakolnak a színpadon. Ezt nagyon nehéz feldolgozni.
– Az olasz koreográfus, Enrico Morelli három alkalommal koreografált már Szegeden, mindannyiszor felkérte egy-egy szerepre!
– Úgy érzem, jól egymásra találtunk. Az alkatomnak nagyon megfelel az a mozgásforma, amelyet ő használ, ezért különösen jó vele együtt dolgozni.
18 éves kezdő táncosként döntöttem el, szeretnék ebbe a társulatba bekerülni
– Hogyan került a Szegedi Kortárs Baletthez?
– A társulatról az első meghatározó emlékem 2013-ból való, ekkor mutatták be a Stabat Matert, Juronics Tamás koreográfiáját, amit én ámulva néztem végig. Akkor, 18 éves kezdő táncosként döntöttem el, szeretnék ebbe a társulatba bekerülni.
– És sikerült is!
– Azért ez nem volt ilyen egyszerű. Kiskoromban korcsolyázónő szerettem volna lenni. Azután végül a Magyar Táncművészeti Főiskolára jelentkeztem: először klasszikus szakirányon tanultam, majd kortárs balettre váltottam, itt is végeztem 2012-ben. Ezután jelentkeztem próbatáncra Szegedre, de a második rostán kiestem. Nem sokkal később Makón vendégszerepeltem, ott figyelt fel rám Juronics Tamás. Így kerültem Szegedre. 2013 novemberében már a társulat tagjaként táncolhattam a Rítusban, ahol már egy kisebb szólószerepet is rám osztottak.
A mai napig folyamatosan kételkedem, mindig találok valami apró hibát egy-egy mozdulatban
– Azóta hat év telt el, ma már az együttes egyik vezető táncosa. Melyik darabokra emlékezik vissza a legszívesebben?
– Az első közös munka, a Rítus természetesen mérföldkő, azután jött az Insomnia, ami komoly kihívást jelentett, mert egy nagyobb szerepet kellett eltáncolnom. Úgy érzem, ekkor találtam meg önmagam, a saját stílusom, bár a mai napig folyamatosan kételkedem, mindig találok valami apró hibát egy-egy mozdulatban. Az igazi mérföldkő mégis mindig az aktuális darab, amire készülünk. Minden szerep egy új kihívás, amire meg kell találni a jó választ. Ezért folyamatosan az aktuálisan készülő produkció van a fejemben és testemben…
– A fejével is táncol?
– De a testem néha okosabb, ha kisebb kihagyás után előveszünk egy darabot, az hamarabb emlékezik a mozdulatokra, a fejembe minden csak később tér vissza.
– Balett táncosoknak kötelező a kérdés: mi a kedvenc étele?
– Édesanyám tejfölös csirkepaprikása, szigorúan nokedlivel. Most csalódott? Sokan azt gondolják, mi zöldséget eszünk zöldséggel. Ez nem igaz. A klasszikus balerinák naponta mérik a súlyukat, mi elég, ha csak vigyázunk a testünkre. A modern tánc óriási fizikai energiát követel, és azt időről időre pótolni kell, de az is igaz, aki aktív táncos, igazán soha sem tud jóllakni.
– Tizennyolc évesen került Szegedre, mit jelent a város és a társulat?
– Szeged ma már az otthonom, nagyon megszerettem, mert egy élhető és befogadó város. A társulat pedig a második családom lett. A Szegedi Kortárs Balett mindig különleges, kiváló produkciókat állít színpadra, nem véletlen kap a társulat ennyi meghívást idehaza és külföldre és ez nagyon jó érzés. De nem csak a hivatásom és az otthon találtam meg Szegeden, hanem a borfesztiválon a szerelem is rám talált. Öt éve élek boldog kapcsolatban a civil párommal.
Egyelőre szeretnék minél többet a színpadon lenni
– Azt mondják, a táncosoknak két élete van: egyik, míg színpadra lépnek, a másik, mikor már nem.
– A férfiaknál negyven év körül jön el a visszavonulás ideje, a nőknél öt-hat évvel korábban. Családot alapítani, gyermeket vállalni nem egyszerű egy profi táncosnak. De egy sikeres pálya után még sok minden belefér az ember életébe. Én most így vagyok boldog. Egyelőre szeretnék minél többet a színpadon lenni és a lehető legtöbb szerepet eltáncolni, később minden másnak is eljön majd az ideje.
Cimkék: balett díj elismerés Szegedi Kortárs Balett Takács Zsófia tánc interjú