3 t at va A Bhaktivedanta Hittudományi Fõiskola és a Bhaktivedanta Kulturális és Tudományos Intézet Alapítvány tudományos folyóirata Létkérdések Válogatás a III. és IV. Létkérdés Konferencia elôadásaiból Budapest 2009
4 LÉTKÉRDÉSEK VÁLOGATÁS A III. ÉS IV. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA ELÔADÁSAIBÓL t at va A Bhaktivedanta Hittudományi Fõiskola és a Bhaktivedanta Kulturális és Tudományos Intézet Alapítvány tudományos folyóirata A szerkesztõség címe: 1062 Budapest, Andrássy u. 53. Telefon/Fax: (1) Felelôs szerkesztõ: Mah r dev d s (Banyár Magdolna) Szerkesztõbizottság: A ±a Sakh dev d s (Dr. Szabó Csilla) Gaura K a d sa (Dr. Tóth-Soma László) K a-l l dev d s (Dr. Danka Krisztina) R dh n tha d sa (Dr. Sonkoly Gábor) E szám szerkesztõje: Mah r dev d s (Banyár Magdolna) Nyelvi lektor: Kuszák Ágnes Munkatársak: Tóth Anita, Tóth Sándor Borító és tördelés: Magyar Zsuzsa A korábbi számok nyomtatott formában megvásárolhatók a Bhaktivedanta Hittudományi Fõiskola könyvtárában (1062 Budapest, Andrássy u. 53.), és elolvashatók a folyóirat on-line változatában: Budapest, 2009 ISSN t at va 4
5 TARTALOM TARTALoM Bevezetés 7 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA Együtt-lét. A kapcsolatok természetrajza 11 Vekerdy Tamás: Mit hozunk a gyerekkorból? 13 A család szerepe az emberi kapcsolatokban Sivaráma Szvámi: A kapcsolatok transzcendentális vonatkozásai 23 Hogyan tehetõk jobbá az emberi kapcsolatok? 29 Vita: Résztvevõk: Tari Annamária és Tasi István (¾ªvara K a d sa). Moderátor: Sonkoly Gábor IV. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA A HALÁL. Biztos? 43 Pilling János: A halál jelentései 45 Tóth-Soma László: Ahogy az ember leveti elnyûtt ruháit. 57 A védikus halálfelfogás Nádas Péter: Saját halál élmény és értelmezés 67 Igazságos-e a halál? 77 Kerekasztal-beszélgetés Résztvevôk: Béres Tamás, Cser Zoltán, Kránitz Mihály, Sivaráma Szvámi. Moderátor: Sonkoly Gábor Tasi István: Egy életem, egy halálom? 95 Tudományosan ellenõrzött beszámolók elõzõ életekrõl V. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA Válságaink 105 Program november 6. csütörtök, 10:00 18:00 óráig Gólyavár, ELTE Bölcsészettudományi Kar, Budapest, Múzeum krt Jelentkezés: 5 t at va
6 LÉTKÉRDÉSEK VÁLOGATÁS A III. ÉS IV. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA ELÔADÁSAIBÓL t at va 6
7 BEVEZETÔ BEVEZETÔ A Létkérdés Konferenciákat szervezõ Bhaktivedanta Hittudományi Fõiskola 2005-ben indította útjára ezt a rendezvénysorozatot. A konferenciákon minden évben a Magyar Tudomány Ünnepének keretén belül egynapos tudományos üléseken folytatnak párbeszédet a társadalom- és természettudományok, illetve a teológia neves képviselõi. A névadás nem volt véletlen, hiszen a konferenciák a mindenkit érintõ és érdeklõ, igazi létkérdéseket vitatják meg. Az I. Létkérdés Konferencia (2005) a transzcendens dimenzió létezését firtatta, Van-e természetfölötti? címmel, de a II. Létkérdés Konferencia témája (2006) sem bizonyult kevésbé érdekfeszítõnek: A sors, azaz meddig terjed a szabad akarat?. A TATTVA folyóirat jelen száma a III. és IV. Létkérdés Konferencián elhangzottakból ad a novemberi számhoz hasonlóan válogatást. A III. Létkérdés Konferencia az emberi kapcsolatok sokszínûségét boncolgatta. Az Együtt-lét: A kapcsolatok természetrajza címmel megrendezett eseménynek az ELTE Bölcsészettudományi Kara Gólyavár Rendezvény- és Konferenciaközpontja adott helyet. A nyitó elõadásban Vekerdy Tamás közérthetõen, ám meglehetõsen vészjóslóan mutatta be a mai oktatási rendszer elnyomó jellegét. Hangsúlyozta, hogy a teljesítménykényszer maradandó pszichés károsodásokat okoz a gyermekekben. Hiszen ennek az elvnek nem a belsõ igény felkeltése a célja: a gyermekeket nem a tudás elsajátítására ösztönzi, hanem folyamatosan azzal szembesíti õket, hogy mit nem tudnak. Ez folyamatos frusztrációt jelent számukra, és állandósuló önbizalomhiányba kergeti õket. Mindez az egész társadalom mentális és szellemi teljesítõképességét negatívan befolyásolja. Sivaráma Szvámi a kapcsolatok transzcendentális vonatkozásairól beszélt, és határozott útmutatást adott arra nézve, hogy melyek egy tartós kapcsolat alappillérei. Ha ezek hiányoznak, biztosra vehetõ a kapcsolat minõségének gyors romlása, majd megszûnése. Egyetlen elsõdleges érzelem van, a szeretet, s abban minden monoteista vallás képviselõje egyetért, hogy csakis Isten szeretõ szolgálatát elfogadva õrizhetõ meg az emberi kapcsolatok tisztasága. Daubner Béla az igaz barátság és szerelem esélyeit latolgatta. A reinkarnáció létét és jelentõségét elfogadva hangsúlyozta, hogy a személyiségfejlõdésnek, az önmegvalósításnak meghatározó tényezõje az elmúlt életekbõl hozott tapasztalat és tudás. A kerekasztal-beszélgetés az evangélikus, a zsidó és a vai ava vallás teológus képviselõinek részvételével zajlott. Abban a kérdésben, hogy tanulható, tanítható-e a szeretet, e vallások képviselõi döntõen egyetértettek: a tanulás leginkább a példamutatás révén történik, így a szeretet tanulhatóságát nagyban meghatározza az otthonról hozott példa, továbbá az is, hogy milyen mértékben kap szerepet Isten és az önzetlen szeretet valaki életében. 7 t at va
8 LÉTKÉRDÉSEK VÁLOGATÁS A III. ÉS IV. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA ELÔADÁSAIBÓL Jeney Rita (Am t nanda dev d s ) elõadásában az õsi indiai eposz, a Mah bh rata alapján azt boncolgatta, hogy a barátság és a szerelem akkor képes kielégítõen mûködni, ha a felek betartják az Isten által adott viselkedési szabályokat. Kiderült továbbá az is, hogy a vai ava és az európai erkölcs alapjai nem térnek el egymástól: az önzés, a csalás és az erõszak minden esetben bukásra ítéli a halandókat. A konferenciát záró vita Tari Annamária és Tasi István (¾ªvara K a d sa) között arra a kérdésre próbált választ adni, hogy miként tehetõk jobbá az emberi kapcsolatok. Jellemzõ módon, mindkét fél ugyanazt a választ adta: az embernek igyekeznie kell saját magát megismerni és jobbá tenni ahhoz, hogy javítani tudjon kapcsolatai minõségén. Arra a kérdésre, hogy mit tegyünk, ha érezzük közelgõ halálunkat, Tari Annamária azt válaszolta, hogy igyekezzünk rendezni evilági kapcsolatainkat, beszélgetõtársa azonban tovább tekintett jelen életénél: szerinte emberi kapcsolataink rendezése ott kezdõdik és ér is véget egyben, hogy rendezzük Istenhez való viszonyunkat, hiszen kizárólag Õ az, aki mindig és mindenhol velünk van. Az e válogatásban szereplõ másik, azaz a IV. Létkérdés Konferencia (2008) címe A halál. Biztos?, helyszíne pedig az immár szokásos Gólyavár volt. A téma kiválasztását az indokolta, hogy a halál az élet talán legnehezebb létkérdése, mégsem kap elég figyelmet. Az élményközpontú modern életben szinte minden tabuvá válik, ami a szenvedésre vagy a lét elkerülhetetlen végességére utal, hiszen ezek veszélyeztetik az élet élvezetére irányuló emberi törekvéseket és az azok értelmébe vetett hitet. A konferencia elõadói viszont arra hívták fel a figyelmet, hogy egyáltalán nem mindegy, miként készül fel valaki erre a minden ember életében bizonyosan bekövetkezõ eseményre, hogyan éli azt át, és mi történhet vele a halála után. A konferencia elõadói a téma hazai szaktekintélyei, valamint a világvallások tudós teológusai voltak. Az elsõ elõadás a halál mûvelõdéstörténeti jelentéseirõl szólt Pilling János tolmácsolásában. Ezután Tóth-Soma László (Gaura K a d sa) nagy ívû áttekintést adott a halál vai ava értelmezésérõl, a szentírásokat és a védikus pszichológia fogalomrendszerét használva fel mondandójának alátámasztására. Hegedûs Katalin, a hospice mozgalom egyik vezetõje pedig a haldoklás, a meghalás emberibbé tételének fontossága mellett érvelt gyakorlati, valamint tudományos kutatói és oktatói tapasztalataira alapozva. A konferencia egyik különlegessége Nádas Péter elõadása volt, aki saját halálközeli élményét mesélte el és értelmezte amelyet Saját halál címû nagysikerû könyvében is megírt. Ezt követõen a vallási kerekasztal-beszélgetés résztvevõi Béres Tamás evangélikus, Cser Zoltán buddhista, Kránitz Mihály katolikus és Sivaráma Szvámi vai ava teológus szintén értelmezték Nádas Péter halálközeli élményét, saját vallásuk szemszögébõl. A rendkívül izgalmas beszélgetést, amelyben az elhangzottakat kommentálva részt vett Nádas Péter is, Sonkoly Gábor történész vezette. A teológusok többek között megvitatták azt is, hogy a halál igazságszolgáltatás-e az élõlények számára? Bár több fontos részkérdésben alapvetõen különbözött a véleményük, abban azonban mindannyian egyetértettek, hogy az Abszolút Igazságot Istent sokféle úton meg lehet közelíteni, s ezek mindegyike hitelesnek tekinthetõ. A konferenciára Tasi István (¾ªvara K a d sa) tette fel a koronát : Egy életem, egy halálom? Tudományosan ellenõrzött beszámolók t at va 8
9 BEVEZETÔ elõzõ életekrõl címû elõadásával. A szkeptikusok alapállását felvéve végül mégis kénytelen volt arra a következtetésre jutni, hogy Ian Stevenson professzornak az elõzõ életek létét rendkívül hatalmas és tudományosan is támadhatatlan adathalmazzal bizonyító munkássága még õt is meggyõzte a reinkarnáció létezésérõl. A végig kitûnõ hangulatú konferencián mintegy 400 fõ vett részt, akik között szép számmal akadtak orvosok, társadalomtudósok és diákok is. Az idei, V. Létkérdés Konferencia ismét egy olyan kérdéskörrel foglalkozik majd, amely mindenkit érint, jelesül a napjainkban tapasztalható Válságaink-kal. Az elõadók között szerepel például: Petschnig Mária Zita, Sivaráma Szvámi, Sonkoly Gábor és Vida Gábor. Reményeink szerint a komor téma ellenére e rendezvény is jó hangulatú és termékeny szellemi vitákat hozó lesz, mint a korábbi konferenciák mindegyike. Abban is bízunk, hogy érzékeltetve a Létkérdés Konferenciák szellemiségét ez a válogatás is kedvet ad olvasóinknak az elkövetkezendõ konferenciákhoz. Az eddigi konferenciák elõadásai és beszélgetései, továbbá az idei, V. Létkérdés Konferencia minden tudnivalója letölthetõ a hu honlapról. A TATTVA novemberi száma pedig ami az elsõ két konferencia elõadásaiból és beszélgetéseibõl ad válogatást a hu honlapon érhetõ el. Banyár Magdolna (Mah r dev d s ) a Szervezõbizottság elnöke 9 t at va
10 LÉTKÉRDÉSEK VÁLOGATÁS A III. ÉS IV. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA ELÔADÁSAIBÓL
11 PROGRAM III. Létkérdés Konferencia EGyÜTT-LéT. A KAPCSoLAToK TERMéSZETRAJZA Idõpont: november 9. péntek Helyszín: Gólyavár, ELTE Bölcsészettudományi Kar, 1088 Budapest, Múzeum krt :00 10:15 Megnyitó 10:15 11:10 Elõadás: Mit hozunk a gyerekkorból? A család szerepe az emberi kapcsolatokban. Elõadó: Vekerdy Tamás pszichológus 11:10 12:00 Elõadás: A kapcsolatok transzcendentális vonatkozásai Elõadó: Sivaráma Szvámi vai ava teológus 12:00 12:10 Szünet 12:10 13:00 Elõadás: Az igaz barátság és szerelem esélyei Elõadó: Daubner Béla pszichiáter 13:00 14:00 Ebédszünet 14:00 15:10 Kerekasztal-beszélgetés: Tanítható, tanulható-e a szeretet? Résztvevõk: Csepregi András evangélikus teológus Verõ Tamás rabbi Tóth-Soma László vallásfilozófus Moderátor: Danka Krisztina irodalmár 15:10 15:50 Elõadás: A barátság és a szerelem kultúrája az õsi indiai eposz, a Mah bh rata alapján Elõadó: Jeney Rita indológus 15:50 16:00 Szünet 16:00 17:00 Vita: Hogyan tehetõk jobbá az emberi kapcsolatok? A vita résztvevõi: Tari Annamária pszichológus és Tasi István (¾ªvara K a d sa) kultúrantropológus, vai ava teológus Moderátor: Sonkoly Gábor történész 11 t at va
12 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA EGYÜTT-LÉT. A KAPCSOLATOK TERMÉSZETRAJZA Vekerdy Tamás pszichológus Dr. Vekerdy Tamás 1935-ben született. Elvégezte az ELTE Állam- és Jogtudományi Karát, valamint a Bölcsészettudományi Kar pszichológia szakát, majd az Orvostovábbképzõ Intézetben klinikai gyermek-szakpszichológus végzettséget szerzett. Gyakorló pszichológusként, kutatóként és tanárként dolgozott. Jelenleg a SuliNova, Pedagógiai Alternatívák Központjának vezetõje tõl a solymári elsõ magyarországi alternatív (Waldorf) iskola és óvoda egyik szervezõje, alapítója, kurátora, 1991 óta a solymári nappali Waldorf-tanárképzés szervezõ vezetõje és tanára. Néhány fontosabb szakmai publikációja: A színészi hatás eszközei Zeami mester mûvei szerint 1975; Fiatal szülõk könyve 1975; Beszélgessünk iskolásokról 1979; Kamaszkor körül 1986; Az óvoda és az elsõ iskolai évek a pszichológus szemével 1989; Az értékszocializáció néhány kérdése 1990; A Waldorf-iskola elsõ három évének programjáról 1990; Álmok és lidércek. Iskolaalapítás Magyarországon 1993; Kicsikrõl nagyoknak. 1. A kisgyerekkor. 2. Az iskoláskor 1996; Gyerekek, óvodák, iskolák. Az élet dolgai 2001; Az iskola betegít? 2004; Másféle iskolák 2005; Felnõttek és gyerekek Mit akarunk egymástól? Tudományos és közéleti tevékenysége: Az Iskolázás Szabadsága Európai Fórumának (EFFE) kelet-európai szóvivõje, majd alelnöke tõl a magyarországi Tanszabadság Társaság elnöke tól az Eötvös József Szabadelvû Pedagógiai Társaság elnöke tól a Magyar Mûvelõdési Társaság elnökségi tagja tól a Magyar Pszichológiai Társaság kisgyermek-nevelési szakosztályának tagja, ill. vezetõségi tagja tól a Magán- és Alapítványi Iskolák Egyesülete minõsítõ bizottságának, ill. elnökségének tagja tõl az MTA Pedagógiai Bizottsága Tanárképzési Albizottságának tagja tõl a Török Sándor Waldorf-pedagógiai Alapítvány kuratóriumának tagja tól a Közoktatás Modernizációjáért Alapítvány (KOMA) kuratóriumának tagja tól az Alternatív Közgazdasági Gimnázium Alapítvány kuratóriumának elnöke tõl az Országos Köznevelési Tanács tagja (ezen belül a Pedagógus-továbbképzési Bizottság és az Oktatási Jogok Bizottságának, majd a Kerettantervi Bizottságnak is tagja). Kitüntetései: 1985: Kiváló munkáért. 1987: Oktatásügy kiváló dolgozója. 1993: Nemzetközi LEGO-díj (Ygdrasil). 1995: Kiss Árpád-díj. 2000: Budapestért Díj Pro Scholis Urbis-díj. t at va 12
13 Dr. VEKERDY TAMÁS Mit hozunk a gyerekkorból? Elõadás: Mit hozunk a gyerekkorból? A család szerepe az emberi kapcsolatokban Elõadó: Vekerdy Tamás A család és a kapcsolatok témájában fontos szerepe van annak, hogy mit hozunk magunkkal a gyerekkorból. Döntõ kérdés az, hogy a szülõ mit vár a gyerekétõl. Legyen olyan, amilyennek õ szeretné látni, mondván, õ tudja, hogy neki milyenné kell válnia, vagy engedi, hogy azzá legyen, aki, a magával hozott belsõ természete szerint. De mi az, amit magával hoz a gyerek? Természetesen hozza a génjeit mindkét szülõi oldalról. A spirituális felfogás szerint hozza az individualitását, a transzcendens énjét, az egyéni lelkét, amelyik alászállt és megtestesült. De ha ez nem tetszik nekünk és materialisták vagyunk, akkor mondhatjuk azt, hogy hozza az egyedi dezoxiribonukleinsav-szerkezetét. Ezek a belsõ szerkezeti elemek okozzák többek között azt is, hogy nem létezik két egyforma ujjlenyomatú ember, a rendõrség legnagyobb örömére. Tehát az ember materialista szempontból nézve is egyén, egyed, a maga egyediségében egyszeri. Nagyon más lehet, mint az anyja, az apja, a testvére, vagy akár az ikertestvére. Alapvetõ kérdés, hogy a szülõk el tudják-e õt fogadni, sõt tudnak-e örülni neki. Képesek-e gyermekük egyedi kibontakozását olyan örömmel szemlélni, mint a világ bármely más jelenségét, ami örömöt kelt bennük, ha jó állapotban vannak. Mert ha a szülõ szorong a társadalmi elvárások, korunk teljesítményelvû felfogása miatt, és ezeknek megfelelõen akarja formálni a gyerekét, akkor természetesen konfliktusok támadnak. A szakemberek azonban tudják, hogy nem azokból lesznek sikeres felnõttek, akiket már az óvodában topmenedzserré képeztek, hanem azokból, akik teljes értékû kisgyerekkort, kisiskolás- és kamaszkort élhettek, azaz lehettek gyerekek. Karácsony Sándor, a két világháború között mûködött, különös és nagyszerû pedagógus, pszichológus, aki a Debreceni Egyetem professzora volt, azt mondta amit azóta már a tudomány is bizonyított, hogy autonóm módon meg kell élni ezeket a korszakokat. Arra hívta fel a figyelmet, hogy a szülõ-gyerek kapcsolatban egyedül a felnõtt, a szülõ az, aki viszonyulásra kötelezett. A gyereknek nem kell viszonyulnia a szülõhöz és a szülõi elváráshoz. A gyerek autonóm, szuverén lény, aki kibontakoztatja önmagát. Ez fontos kérdés, amellyel kapcsolatban egy modern és egy középkori szerzõt szeretnék idézni. A modern szerzõ Richard P. Feynman professzor, fizikus, aki a gráfok témájában folytatott kutatásaiért kapott Nobel-díjat. Egyetemi tanárként pedig elbûvölte a hallgatóságát, vicceit külön kötetben gyûjtötték össze. Õ azt mondta, hogy tanítani haszontalan, kivéve, ha fölösleges. Aquinói Tamás szerint pedig mindenkit csak arra lehet megtanítani, amit úgyis tud, de arra viszont meg kell tanítani. Mit jelentenek ezek a gondolatok? Platóni szemléletmódot tükröznek, amely szerint az ideák, a transzcendencia és az istenek világából hozzuk magunkkal azt, amivé majd lehetünk, amit ki kell bontakoztatnunk itt a földi világban, mint ahogy a makkban benne van az egész tölgyfa. De ahhoz, hogy kifejlõdjön a tölgyfa 13 t at va
14 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA EGYÜTT-LÉT. A KAPCSOLATOK TERMÉSZETRAJZA a makkból, kell talaj, esõ, napfény, környezeti hatások. Ugyanez a helyzet a gyerekkel is, a megszületett individualitással. Magával hozza mindazt a tudást, amire élete során szert tehet, csak csíraállapotban. Ahhoz azonban, hogy ezt kibontakoztathassa, arra van szükség, hogy megfelelõ környezetbe kerüljön, az õ csíráinak megfelelõ környezetbe. Az értelmi intelligencia kutatói azt mondják, hogy senkit nem lehet a vele született, beprogramozott szintnél magasabb szintre fejleszteni. S hogy valaki eléri-e a vele született, adott szintjét, ez a környezeten múlik. Az érzelmi intelligencia viszont korlátlanul fejleszthetõ. Számon tartjuk az úgynevezett pszeudodebilitást, ami ál-gyengeelméjûséget jelent. Az ilyen gyerekben is benne van, amitõl õ normális lenne, de ha nem kapja meg a megfelelõ hatásokat, és ez csak hatéves korában vagy még késõbb derül ki, már nem lehet mit tenni. Minden kutató egybehangzóan állítja, hogy a kisgyermekkor alapvetõen fontos az egész késõbbi életpálya alakulása szempontjából. Tehát a családnak kitüntetett szerepe van abban, hogy késõbbi életünk és kapcsolataink hogyan fognak alakulni. A 90-es évek elején zajlott egy kutatás abban a témakörben, hogy mi határozza meg a gyermek késõbbi boldogulását, sikerét. Például az iskolai tananyag elsajátítása még eminensek esetében is maximum 18%-ban befolyásolja a késõbbi beválást. Vagyis az iskolai eredmény nem korrelál az életben elért sikerrel. Mi lehet akkor a többi 82%? Ez az EQ, az érzelmi intelligencia, amely az egész kapcsolati rendszerünkért felelõs. Mi áll az érzelmi intelligencia kifejlõdésének hátterében? Egyrészt az érzelmi biztonság, amit a család ad meg, azon belül bár ezt sokszor vitatják elsõsorban az anya, aki a saját testében hordozza a magzatot és hat a magzatra. Vizsgálatok szerint kommunikálni lehet a magzattal, a magzat érzékeli a felé forduló anyai figyelmet és ennek jelét is adja. Sõt a testvérek is bekiabálhatnak a mama pocakjába, s megszólíthatják a kistestvért. Tehát a mai kutatások szerint a magzat már érzékeny a felé irányított kommunikációra. Jelentõsége van annak is, hogy örül-e az anya a gyereknek, tud-e örülni neki a nehéz körülmények ellenére, hogyan várja. Aztán hogyan fogadja az újszülöttet, aki megjelenése elsõ pillanatától ezek is viszonylag friss vizsgálatok szocializál. Nemcsak õ szocializálódik az anya által, õ is szocializálja a környezetét a viselkedésével, kedélyállapotaival, különbözõ minõségû sírásaival és ezer másféle módon. Vajon van-e fülünk ennek a meghallására, érzékelésére, hogy a csecsemõ mit akar tõlünk? S most visszatérnék arra, hogy vajon az anya, a családi környezet el tudja-e fogadni a gyereket olyannak, amilyen, megadva neki ezzel az érzelmi biztonságot. Neill, a summerhilli iskola zseniális alapítója azt mondta, hogy negyvenéves praxisa alatt õ még nem látott reménytelen gyereket, olyat, akit ne lehetett volna kihozni látszólag aszociális vagy antiszociális állapotából három hónap vagy legfeljebb három év alatt, ha náluk, Summerhillben elfogadták õt. Az elfogadás a kulcsszó, elfogadni olyannak, amilyen. Ez jelenti az érzelmi intelligencia alapját. A 60-as évek óta úgy tudjuk, hogy az értelmi intelligencia kibontakozása is ebbe az érzelmi biztonságba mélyeszti a gyökereit. S a legnagyobb trauma, ami érheti a gyereket, ennek az elfogadásnak az eltûnése, megvonása. A Waldorf-pedagógia megalapítója, Rudolf Steiner úgy fogalmaz, hogy a kisgyereknek elemi szükséglete az arról való meggyõzõdés, hogy a világ jó. Ha errõl nem tud meggyõzõdni, súlyos traumát él át. Szondi Lipót, aki Zürichben lett világhírû, azt mondja, hogy a legnagyobb trauma, ami a t at va 14
15 Dr. VEKERDY TAMÁS Mit hozunk a gyerekkorból? kisgyereket érheti, az õsbizalom megrendülése. Tehát létezik egy õsbizalom, bizalom abban, hogy a világ jó, s ennek a megrendülése a legnagyobb trauma, ami a kisgyereket érheti. Ha megvan az elfogadás, az érzelmi intelligencia tovább bontakozik a szabad játékban. Nem az irányított, fejlesztõ játékban, hanem a szabad játéktevékenységben: a mesehallgatásban, az együtténeklésben, a csiklandozásban, a dögönyözésben, s mindabban a testi és lelki kapcsolatformában, amelynek legfõbb jellemzõje, hogy spontán és intim. A bûvszó a szülõk esetében a kongruencia, ami azt jelenti, hogy azonos vagyok önmagammal. Azt nyilvánítom ki a mozgásom, a szavaim és a viselkedésem révén, ami bennem él, az érzelmeimben és a képzetáramlásomban. Ha nem ezt teszem, súlyos zavart okozok. Miért? Azért, mert a gyereket egyáltalán nem érdekli a szülei mondanivalójának a racionális tartalma. Falra hányt borsó, nem fejt ki semmilyen nevelõ hatást, ha azt mondogatjuk a gyereknek, hogy legyél jó, ne hazudj, könnyebb utolérni a hazug embert, mint a sánta kutyát stb., ez mind nem használ. Ami nevel, az a gyerekkel való együttélés. A gyereknek antennája van, amivel ahogy ezt a kutatók Hollandiában kimutatták ráhangolódik például az óvónéni vérnyomás- és pulzusszám-ingadozására és ezt követi, valamint ráhangolódik a vele együtt élõ és neki fontos emberek érzelmi állapotaira és képzetáramlására. Ha például az anya egzisztenciális és presztízs okokból tartja fenn a házasságát, de közben utálja a férjét, akkor magában örül, ha a gyereke szemtelenkedik az apával, ugyanakkor hangosan megrója a gyereket. Ezt nevezi a pszichiátria double-bind állapotnak, kettõs kötésnek. A gyerek természetesen átéli az anya érzelmi elégedettségét, amelyet esetleg a nap késõbbi szakaszában az ki is nyilvánít egy kis cukorral vagy valamilyen más adománnyal. Ugyanakkor a felszínen a gyerek neheztelést tapasztal, hallja a figyelmeztetést, tehát nem egyértelmû a helyzet. És bármilyen meglepõ, nem az elveink szerint nevelünk, ez sikertelen próbálkozás is lenne, hanem belsõ állapotaink, az önmagunkkal való azonosság szerint. Együtt élünk a gyerekkel, s ez az együttélés az, ami úgy hat rá, mint növényre a napfény és az esõ, aminek a hatására ki tud bontakozni. Aki kisgyerekkorban megtanult személyes érzelmeket kapni, elfogadni és adni, azt kamaszkorba lépve ez az érzelmi igényesség fogja megvédeni a sodródástól. A személyes kapcsolatra, a személyes érzelemre vonatkozó érzelmi igénye burkot képez körülötte, és megvédi õt a kamaszkorban is, amikor a normális szülõnek el kell engednie a gyereket. Ezzel egy újabb kapcsolati nehézségre és problémára utalok. Kisgyerekkorban szorosan kell tartani, ölelni lelki és testi értelemben; ha ez nincs meg, az komoly traumát jelent. Akkor kamaszkorba lépve a gyerek esetleg gyorsan váltogatott, mindig csalódást okozó szexuális partnerekkel próbálja kielégíteni az érzelmi éhségét, és ez reménytelen vállalkozás. Tehát rossz helyzetben van az, aki érzelmileg kielégítetlenül lép a kamaszkorba. A másik probléma, ha megvolt ez a szorosan tartás, de a szülõ még kamaszkorban sem tudja elengedni a gyerekét. Ez a helyzet súlyos konfliktusokkal járhat, mert a gyereknek meg kell szabadulnia, ki kell tépnie magát a családi anyaméhbõl. Ha a szülõ el tudja engedni a gyerekét, akkor ahogy azt a modern amerikai kutatások mutatják viszonylag könnyû kamaszkorra lehet számítani. Akkor is szemtelen lesz a gyerek, meg lusta (ugyanis fiziológiás lustaságban szenved a kamasz), akkor is sündisznóként fog viselkedni, minden lehetséges tüskéjét kifelé meresztve, de semmi nagyobb 15 t at va
16 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA EGYÜTT-LÉT. A KAPCSOLATOK TERMÉSZETRAJZA baj nem történik. Abban az esetben azonban, ha a család azt mondja, észre se vette a kamaszkort, mert a gyerek ugyanolyan aranyos és kedves maradt, semmi probléma nem volt vele, a szakember aggódni kezd. Mert ott valószínûleg nem történt meg a leválás, és a kortárs kapcsolatok problematikussá válhatnak. Rudolf Steiner azt mondja, hogy három gesztust kell a gyerek felé gyakorolnunk. Az elsõ: tisztelettel fogadni az isteni világból, a transzcendenciából érkezõ individualitást. A második: szeretetben nevelni õt. A szeretet a steineri szóhasználatban megismerõ erõ: feladom magamat, azt az állapotot, hogy én vagyok a világ közepe és mindent magamhoz viszonyítok, és a másik emberbõl nézve veszem szemügyre önmagamat és a világot. Hogy Mérei Ferenc egyik kedvenc szavával éljek, decentrálok. Beleélem magam a másik ember helyzetébe, viszonyulok hozzá, empátiám van. Tehát errõl a megismerõ szeretetrõl van szó. Az Ótestamentum nem véletlenül használja a nemi együttlét megjelölésére az És ismeré Ábrahám az õ feleségét, Sárát, és az szüle neki fiat megfogalmazást. Az ismerni ezt az eggyé válást, belülrõl szemügyre vételt jelenti. És a harmadik gesztus: szabadságban elengedni. Ez következik be a kamaszkorban. Tehát látjuk, hogy a kapcsolat nem egyszerû dolog, mert nemcsak jónak kell lennie, de képesnek kell lennie az eltérõ viszonyulásokra, a változásokra is. Ez a bizonyos érzelmi intelligencia, amely kapcsolataink alapját jelenti mai tudásunk szerint, az iskolában, a mûvészetoktatásban tud kifejlõdni és kibontakozni. Persze, nem azzal a módszerrel, hogy Mondd el, kisfiam, Beethoven életét!, vagy hogy Egész szépen énekelsz Ágikám az osztállyal együtt, de most állj csak fel! Na, így már csak hármas alá. Ez nem mûvészetoktatás, természetesen. Márai juthat errõl eszünkbe, aki szerint a nyárspolgár azt hiszi, hogy a mûvészet az mûvelõdési anyag. A többé-kevésbé normális ember azonban tudja, hogy a mûvészet élmény, amely feléleszti, illetve fokozza az életörömet. Van-e élményt adó mûvészeti nevelés az iskolákban, vagy ez egyre inkább háttérbe szorul? Jelenleg verbális tudnivalókkal tömik a gyerekek fejét, aminek a 75%-át az eminens is garantáltan elfelejti. Ehelyett mûvészetekre volna szükség és élményekre. Ez nem új dolog, hivatkozhatunk például Kodályra is ezzel kapcsolatban, vagy megemlíthetjük azt, hogy négyszáz évvel ezelõtt a nagyon szigorú kálvinista, piarista, jezsuita, ciszter és egyéb iskolák hihetetlenül sok idõt töltöttek iskoladrámák írásával, színpadra állításával, elõadásával, és még iskolai zenekaruk, énekkaruk, poétikai és retorikai önképzõkörük is volt. Tehát a kapcsolatok kimunkálásában a mûvészeti nevelés mai tudásunk szerint elengedhetetlen. A családnak pedig amely megadja azt az érzelmi hátteret, amibõl a gyerek kibontakozik nem szabad például egy hibás követelményeket támasztó iskola cinkosává válnia, és skizofrén helyzetbe hoznia ezzel a gyereket. A család legyen a gyerek cinkosa! A gyermeknek tudnia kell, hogy a szülei és a családja akkor is megvédik õt a külvilággal szemben, ha egyébként nem értenek egyet azzal, amit tett. Ez az abszolút védelem és biztonság a legtöbb, amit a család adhat. És most átadom a szót, következzenek a kérdések. Kérdés: Hét gyermek nevelési tapasztalatával rendelkezem. Ön kiemelte az anya szerepét a családban, a gyereknevelésben, amivel maximálisan egyetértek. Azt szeretném kérni Öntõl, mint ha jól tudom négygyerekes apától, mondjon valamit az apa-gyerek kapcsolatról, t at va 16
17 Dr. VEKERDY TAMÁS Mit hozunk a gyerekkorból? melyek a legfontosabb elemei. Másik kérdésem: a mai iskola szerepérõl, hatékonyságáról a gyereknevelésben mindannyian rendelkezünk tapasztalatokkal. Jó lenne, ha Ön, aki tudomásom szerint nemcsak a Waldorf-pedagógiában, hanem egyéb oktatási módszerekben is járatos, összehasonlítaná számunkra a különbözõ módszerek hatékonyságát. Válasz: Ami az apát, az apai szerepet illeti, a gyerek világképe olyan, mint ahogy a régi címereken látjuk: egyik oldalon a hold, másik oldalon a nap, középen a csillagok. Ugyanígy, egy teljes gyermeki világképben ott van az anya, az apa és a testvérek. Ez manapság nem mindig, s nem egészen így van, trenddé vált a fejlett világban az egyszülõs család, illetve nagyon könnyen egyszülõssé válnak a családok. Nem kell elkeseredni, ha valaki egyedülálló szülõ, mert az még mindig ezerszer jobb, mint egy házassági pokolban élni, még a gyerek számára is. Mindnyájan hordozzuk magunkban mind a két nemet, nemcsak pszichológiai, hanem testi értelemben is. Erre most nem térek ki részletesen, a lényeg az, hogy kétnemûek vagyunk, tehát az egyszülõs család is tud kétféle hatást produkálni. Pszichológiai vizsgálatokkal egyértelmûen kimutatható ez a kétnemûség, bár érdekes módon a kreatív emberekben nyilvánvalóbb: a kreatív nõk férfiasabbak, a kreatív férfiak több nõies vonást mutatnak nyíltan is; a többi ember esetében ez a jelenség jobban el van nyomva. Nyilván nem véletlen, hogy ez a két princípium jelenik meg egy családban. Azt szokták mondani, hogy az anya az érzelemtelibb, a megértõbb, a befelé forduló, az otthont biztosító, az apa a külvilággal kontaktust tartó, a törvényt betartató, a felettes ént kibontakoztató, az erkölcsi parancsokat közvetítõ. Ebben sok igazság van, de természetesen egy normális, élõ családban ez mégsem így mûködik, habár ezek az elemek is jelen vannak. Például a mi családunkban szerintem minden érdem a feleségemé. Õ volt az, aki igazán oldottan, nyugodtan mindig jelen volt a gyerekek számára, ha beszélgetni akartak. Én jöttem-mentem, bezárkóztam a szobámba és írtam stb. De a feleségemnek köszönhetõen mindmáig jó a kapcsolatom a gyerekekkel, s ez a család, bár a gyerekek már elég nagyok, máig egységes, összetartó család. Én kihagyhatatlannak látom az asszonyok, a nõk, az anyák szerepét a család összetartásában. Az apák mindig jobban hajlanak az olyan dolgokra, amelyek kevésbé jók a gyereknek. Például azt mondja a lány az apjának: Apa, nagy buli lesz, mindenki ott maradhat éjfélig, én is szeretnék ott maradni. Mire az apa: Megmondtam, kislányom, amíg az én kenyeremet eszed, este tízre itthon kell lenned! De apa, ez kivételes eset! De megmondtam, kislányom Az anya ezzel szemben azt feleli: Jó, ha mindenki ott marad, kivételesen te is maradhatsz. Szólj haza telefonon, és érted megyek. Az anya képes rugalmas lenni, és ezer ötlete van arra, hogyan tegye ezt. Valójában ezt jelenti az elvszerû nevelés, nem azt, amire mi, apák hajlunk. Természetesen sokkal könnyebb azt mondani, hogy nálunk ez így van, punktum, és nagyon szigorú minden. A másik véglet, amikor mindenki azt csinál, amit akar. Ez két könnyû megoldás, egyikhez sem kell erõfeszítés. Mind a kétfajta családból elsõ hallásra talán meglepõ adat azonos számban kerülnek ki aszociális és antiszociális gyerekek. Szó sincs arról, hogy csak az olyan családokból kerülnek ki a bûnözõk, ahol 17 t at va
18 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA EGYÜTT-LÉT. A KAPCSOLATOK TERMÉSZETRAJZA mindent szabad. Ugyanolyan arányban származnak a szigorú, elvszerûen nevelõ családokból is. A kettõ között elhelyezkedõ családok, amelyekben a rendkívül fáradságos, Ranschburg tanár úr által vívódó küzdelemnek nevezett módszert alkalmazzák, nem termelnek bûnözõket. Ez nagyon fárasztó a szülõ számára, folytonos alkupozíciót jelent. Például: általában tízre haza kell jönni a gyereknek, de most hadd jöjjön késõbb. Döntéseket kell hozni, amelyeket át kell gondolni, és erre inkább az anyák hajlandóak. És messzemenõ következményei vannak a nevelési módszereknek. Például a náci párt vezetõ tagjai és a terroristák jelentõs része rendkívül szigorúan nevelõ, lelkész családokból került ki. A lelkész családok zöme úgy gondolom olyan lehet, mint mi, apák: az alapelvek dominálnak, és hiányzik a spontaneitás, az intimitás. Még talán a hetvenes (vagy nyolvanas?) években, az akkor még Bécsben magyarul megjelenô, katolikus Mérleg címû folyóirat közölte egy katolikus szociológusoktól származó felmérés eredményét, amelyet talán Münchenben és környékén végeztek. Arra keresték a választ, hogy miért házasodnak rendkívül korán a nagyon vallásos családból érkezõ gyerekek. Azt feltételezték, azért, hogy elkezdhessenek szexuális életet élni. Ám kiderült, hogy nem ez a fõ ok. Mivel ezekben a nagyon vallásos családokban rendkívül elvszerû volt a nevelés és nagyon kevés az érzelmi intimitás, spontaneitás, ezért az érzelmi szükséglet hajtotta korai házasságokba e családok gyerekeit. Mindent összevetve, természetesen fontos az apa szerepe, és ha nincs apa, jó, ha van egy nagypapa, nagybácsi vagy férfi barát (aki persze nem gondolja magát apának). A férfi, ha mégoly korlátolt is, minta a családban, fontos, mert biztonságot ad. Néhány szó az iskoláról. Az északi és a nyugati iskolák arra kíváncsiak, hogy mit tud egy gyerek: jól tud fütyülni, faragni, énekelni, vagy éppen valamibôl jó tanuló; ez a lényeg, a többi majd megy valahogy. A kontinentális vagy magyar iskola viszont arra kíváncsi, mit nem tud a gyerek, ez után nyomoz. Ezzel pedig rendkívüli károkat okoz a személyiség kompetenciaérzésében. Jól faragsz, jól fütyülsz, jól énekelsz, irodalomból jó vagy, kit érdekel? Kisfiam, értsd meg, te hülye vagy a matematikához. Ez a lényeg. Nagyon kevés olyan iskola mûködik Magyarországon, ahol egy adott gyerekcsoporttal foglalkozó nevelõk alkotnak munkaközösséget, tehát mindnyájan ugyanazokat a gyerekeket ismerik. Ezek pedagógiai munkaközösségek, ilyen például az Alternatív Közgazdasági Gimnázium Óbudán. A normál magyar iskolában magyar-, történelem- és matematikatanárok munkaközösségei vannak, és így garantáltan nem mûködik együtt két olyan pedagógus, aki ugyanazt a gyereket tanítaná. A tantárgy és a tanagyag a fontos, nem a gyerek. Ilyen a diktatúrák iskolája; gyerekközpontú iskola a demokráciákban jön létre. Az általam korábban már idézett Karácsony Sándor állapította meg: az iskola abnormális hely, ami abból is látszik, hogy ott az kérdez, aki tudja a választ, és annak kell válaszolnia, aki nem tudja. Ez nagyon fontos, a lényegre rávilágító megállapítás. Aztán ott van az osztályzás problémája. Jegyre felelni óriási szorongást kelt mindenkiben, de az introvertáltakban ötször akkorát. Nemhogy azt nem képes produkálni, amit tud, de annak a tizedét sem. A szorongás mérhetõen visszafogja a teljesítményt. A kontinentális vagy magyar iskola egyik paradoxona, hogy miközben teljesítményt vár, gátolja azt. Ráadásul szó sincs arról, hogy az osztályzás objektív lenne. A németek, akik mindenrõl írnak egy monográfiát, t at va 18
19 Dr. VEKERDY TAMÁS Mit hozunk a gyerekkorból? hatalmas monográfiában írták le, hogy menynyire szubjektív az osztályzás. Azért, mert egy számban nyilvánul meg, még egyáltalán nem objektív. Például hármasról négyesre javítani majdnem lehetetlen, viszont megmaradni ötösnek alig kíván erõfeszítést. Zsuzsikám, ne is mondd tovább, mint mindig, most is csillagos ötös, mehetsz a helyedre. Na, Lacikám! Egész szépen felkészültél! Csak még egy kicsit próbáld jobban összeszedni magad, és akkor az már szinte négyes lesz. Most még csak hármas alá. Ezek tragikus dolgok, és jelen vannak a mai iskolákban. Nem beszélve arról az elképesztõ gyakorlatról, hogy a gyereket nem a saját teljesítményéhez viszonyítjuk, ami a differenciálás alapja, hanem az abszolút tantárgy egészéhez viszonyítjuk a teljesítményét. Nonszensz! Kérdés: Azt szeretném kérdezni, hogy olyan esetekben, amikor a gyermek valamilyen módon sérül, például a családban vagy az óvodában, majd adódik egy korrigálási lehetõség mondjuk egy új óvoda, vagy a szülõ megváltozik, és képes lesz nyújtani a gyerek számára azt a fajta szeretetet, amit elõtte nem sikerült, akkor mennyi esély van arra, hogy azok a blokkok, amelyek a gyerek fiatalabb korában alakultak ki, megoldódnak, és stabilabb, kiegyensúlyozottabb jövõképe lesz. Válasz: Természetesen mindnyájan sérülünk, hol itt, hol ott. A gyerekek nagyon sok mindent kibírnak, még minket, felnõtteket is, legyen az szülõ vagy pedagógus, és a gyerekek nagylelkûek, képesek túltenni magukat dolgokon. De ha tényleg sérülés éri a gyereket, akkor is van remény arra, hogy kinövi. Létezik valamilyen rejtélyes erõ, sokan én-erõnek nevezik, sokan pedig cáfolják a létét, de ez az én-erõ csodákra képes. Néha túlkompenzál, és a nagy erõfeszítésben neurotizál. József Attilának nehéz gyerekkora volt, de nagy én-erõvel rendelkezett, és feldolgozta, szublimálta ezeket a traumákat. Azt is tudjuk, hogy végül összeomlott, és talán éppen ugyanezért. Ezek felfedhetetlen dolgok, úgy gondolom. Visszatérve az alapkérdésre, jogunk van reménykedni, ha a gyereket kimentettük a rossz helyzetbõl. Ha a gyerek nehéz helyzetbe kerül, például válás esetén, de igyekszünk erõsen mellette állni, akkor a gyerek képes lesz a nehézségen túltenni magát. Fontos, hogy semmilyen téma ne jelentsen tabut. Nem kell a gyerekre zúdítani a válás összes részletét, de tapintatosan igazat kell mondani. Például az anya fogalmazhat így: Apa Magdi nénivel ment el, vele fog ezután lakni. Nekem ez nagyon rossz, biztos neked is rossz, de apa azért szeret téged. Ha az ember õszinte tud lenni a válás kérdésében ugyanúgy, mint a halállal kapcsolatban vagy bármely más témában, akkor a dolog kevésbé sért, kevésbé bánt. Egy váratlan halálesetnél az egyik testvér megállás nélkül zokog, a másik úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna. Kiért kell aggódni? Az utóbbiért, mert õ mélyen elfojtotta az érzéseit, amelyek majd jóval késõbb fognak valamilyen formában elõbukkanni. Aki megállás nélkül zokog, az rendben van, kisírja magából a fájdalmát. Ezeket a szempontokat kell tehát mérlegelni, és igenis van remény arra, hogy a trauma ereje csökken, hogy a gyerek túlteszi magát a nehézségen, felhasználja, feldolgozza azt. Kérdés: Mi a helyzet az olyan helyeken, ahol egyetlen iskola van vagy egyetlen óvoda, nincs alternatíva és választási lehetõség? Ilyen esetben van-e olyan módszer, amit a szülõk elsajátíthatnak, hogy kompenzálják azokat a dolgokat, amelyeket az óvodában, iskolában nem kap meg a gyerek? 19 t at va
20 III. LÉTKÉRDÉS KONFERENCIA EGYÜTT-LÉT. A KAPCSOLATOK TERMÉSZETRAJZA Válasz: Többféle lehetõség is van. Ha úgy érzem, hogy a gyerekemnek árt az óvoda vagy az iskola, ahová jár legalábbis Nyugaton ezt láttam, több szülõ összefog, és egy távolabbi iskolába, óvodába hordják a gyerekeket. A másik lehetõség: Magyarországon ma már nincs iskolábajárási kötelezettség, csak tankötelezettség. Ha megoldható, hogy otthon legyen a gyerek, és csak vizsgázni járjon be, ez is egy megoldás. Ha mindez nem megy, akkor legalább a szülõ maradjon normális. Ne higgye el, hogy a gyereke tényleg hülye, ha ezt írták be az ellenõrzõjébe, viszont szó nélkül írja alá. Nem kell a jegyeket hajszolni, otthon korrepetálni a gyereket, legfeljebb rossz tanuló lesz, nem baj. Meg lehet mondani a tanító néninek is, hogy minket ez nem zavar; és tényleg nem kell, hogy zavarjon. A szülõ ne szorongjon az iskolától, vállalja a cinkosságot a gyerekével az óvoda vagy az iskola ellenében. Mindig az adott helytõl függ, hogy mi a szülõ teendõje, ez mindig egyedi megoldást igényel. t at va 20