Cikkek - Nekem a kíváncsiság és a derű a legfontosabb
A Múmin könyvek és Tove Jansson a gyerekirodalom Tolsztoja. És ezt most nem úgy értem egyszerűen, hogy a gyerekirodalom klasszikusa, hanem ahogy az Anna Kareninát 14 évesen is rajongásig lehet szeretni, és ötven évesen is, csak egész másért, úgy Múminvölgy lakóinak sagája is minden korban olvasható. Nem egyszerűen olvasható, hanem revelatív olvasmányélmény, a létező legjobb szövegek egyike. Amikor olvasom, akkor megérkezem egy biztos pontra, völgybe vagy szigetre, annak a rengeteg szövegnek a tengerén, amiben el tudok veszni. És ahol egy idő után elvesztem azt a teljesen szubjektív, de mégis megbízhatónak tűnő orientációs készségét, hogy mit is várnék, mit is szeretnék megkapni egy irodalmi műtől. Hogy milyen a jó szöveg. Nem egyszerűen a jó, hanem a kompakt, a hibátlan. Tove Jansson szövegei ilyenek.
És ebből adódik, hogy nagyon sokfelé el lehet indulni belőlük. Nagy Boldizsár például a magány nyomait és helyeit keresi, amelyek Múminvölgyet körülrajzolják: mind a térben, a hideg, sziklás hegyekben és a vad tengerben, mind pedig a személyekben, akik egyedül keresik meg magukat, céltalanul bolyonganak, hányódnak, szoronganak ebben a természetben, hogy aztán végül visszérjenek ugyanoda. Nekem a kíváncsiság és a derű a legfontosabb – a magány és a szorongás szükséges velejárója a bátorságnak és a kíváncsiságnak; annak, ami magunkra kérdez, és saját helyünk felfedezésére törekszik.
Egy (magyarul) új őszi-téli Múmin könyvet ajánlok most erre a csúszós-rideg-szeles november végére, de forgassuk bátran, akár egymás után, akár szünetekkel a többit is! 10 éves kortól nyugodtan.
Most jelent meg a Mumin-sorozat utolsó darabja a Napkút kiadó gondozásában, Vukovári Panna fordításában, A Mumin-völgy novemberben. Sajátos kötet: nem szerepelnek benne a Múminok, és mégis minden körülöttük forog, minden róluk szól. Egy részüket már ismerjük, Vándort és a böngészeket jól, Cukota kisasszonyt és Lencsilányt futólag.
Ők Muminvölgy olvasói: valamikor már jártak itt, vannak élményeik és emlékeik, mindegyikük úgy emlékszik, hogy ez a hely felszabadító erővel hatott rá, kire Muminmama, kire Muminpapa, kire Muminbocs, kire maga a ház. Úgy tudott önmaga lenni, hogy nem volt egyszersmind kényszeres. A hat lény egyszer csak, nagyjából egyszerre útnak indul otthontalanná vált otthonából, hogy megszabaduljon valamilyen traumától. A regény utak története, melyek összeérnek, összefonódnak, hogy aztán fokozatosan visszatérjenek kiindulópontjukra. Látszólag semmi nem változott, a látogatás nem sikerült – valójában a Mumin-völgy lakatlanul, a Muminok hiányán át is hat. Cukota kisasszony csak takarítani, főzni és zsörtölődni tud, de nagyon magányos. Amikor majdnem lezuhan ablakmosás közben, nem tud többé takarítani a rémülettől, és vagy új ént kell találnia, vagy vissza kell térnie önmagához. Az ő szemében Muminmama háziasszony, és ő veszi át a helyét. De nem elég azonosulni, nem változhat meg úgy, hogy pusztán utánoz valaki mást. A feloldást számára a zene adja, ami kommunikációs lehetőség, az utánzás (előadás) már alkotás is, és állandó kísérője lesz tevékenységének. Ugyanolyan tisztaságmániás vénlányként tér haza, de takarítás közben fütyörészik. Lencsilány egyszerűen csak jól akarja érezni magát, de neki is rá kell jönnie, hogy nem viselkedhet úgy, mintha mindenki ugyanolyan lenne, mint ő maga. Megmondani az igazságot és fájdalmat okozni valakinek például belefér-e az egyéni jól-lét kereteibe?
Vándor elvesztett pár dallamfoszlányt, és életében először nem tud elengedni valamit, és ezzel elvesztette szabadságát is. Neki ezt kell megtalálnia. Az elengedés képességét. Ehhez az kell, hogy az embereket is meghallgassa, ne csak magát és a természetet. Böngész mindenkinek rendbe rakja a sorsát, miközben neki nincs sorsa. Ő Muminpapával azonosul, illetve ráerőszakolja a saját vágyait egy idegen sorsra. Neki saját tétet, saját kockázatot kell vállalnia. Amikor Vándorral kimegy a tengerre, noha soha nem vitorlázott, felismeri, hogy nem azonos azzal a figurával, akinek eddig képzelte magát – noha ez nem garancia arra, hogy bármi változzon, de legalább egy pillanatig átélte azt, ha valaminek tétje van a szervezésen túl is.
Lapu magányos, elhagyatott kisgyerek, aki anyára vágyik. Az ő vágya az egyetlen, ami valóban a Mumin-család által, a megérkezésükkel, Muminmama személyével teljesül. Azonban itt is módosul az eredeti vágykép: a tökéletes anya, amely anyaméhként veszi körül és védelmezi a kisgyereket, nem megvalósítható. Lapu mindig búvóhelyeket keres, elvackolja magát, a teljes biztonságot keresi, de a teljes magány nélkül (ahogy a többiek is egyébként).
Ehhez el kell fogadnia, hogy az anyának is van sötét oldala, vannak feszültségei és vágyai – ennek hely a ház mögötti bozótos. Csak amikor ezt a félelmetes erdőt megjárja, akkor veheti észre Muminék visszatérő hajóját. Ráncapó nem fogadja el az öregedést és az öregedést körülvevő sztereotípiákat, miközben ő maga ezeknek a sztereotípiáknak katalógusa. Számára egyetlen kiút van: elfogadva a jelent, meghalni. Végül mindenki hazatér, csak Lapu marad. Így búcsúzunk a könyvtől, Lapuval, a kisgyerekkel, aki áll a mólón és látja közeledni a családot, és reménykedik, hogy bennük otthonra talál. Így maradunk mi is olvasók, a befogadás, a vágyakozás és kielégítetlenség kisgyermeki pozíciójában, ami egyúttal a reményé is, a mindig újra megteremtődő (szöveg) boldogság reményéé.