Stuber Andrea naplója 2018. december
Decembert írunk, és ebben a szezonban még nem voltam a Katonában! Nyilván nem szorultak rá, hogy ősszel bemutatót tartsanak, de nekem hiányzik. Most decemberben azért lehet már menni, és megyek januárban is, mert úgy döntöttem, hogy doktor Kingának látnia kell Ascher Tamást Háromszéken.
Megvettem a Mohácsik Múltépítés című drámakötetét, és a Csillagos éggel kezdtem olvasni, mert arra a darabra emlékszem a legkevésbé.
…a színház alatt van a múltépítkezési epicentrum. Más országok a jövőt építgetik, öreg hiba. A jövőre nem lehet alapozni, ugye, mert az még nincs is, csak a múltra, ezért a múltat kell először formásan összekalapálni. Ha egyszer felépül a múlt, a mi múltunk, akkor lészen majd kacagás és fogaknak mosolygatása.
Azért van ahol a jövőt építik, itt nálunk például, szemben, reggel 7-től, ma is. Mire elkészülnek, 2020-ra, eltakarják a szemem elől a Városháza tornyát, nem kell annyit nézelődni.
Ítél a nép – Simányi Zsuzsanna második munkája a Stúdió K-ban. (A Határaink volt az első.) Ütősen indult: Homonnai Katalin elmondott egy ünnepi beszédet, amely alatt jó ideig nem lehetett tudni, hol járunk a történelmünkben, milyen rezsimben, melyik vezérünknek nyalnak itt. Az az egy mindenesetre biztosnak tűnt a beszéd hallatán, hogy baj van: gerincek roppanásán már okvetlenül túl vagyunk.
A darab tárgya Kiss Ferenc színész népbírósági tárgyalása. Ismertem Kiss Ferenc ügyét, azt is tudtam, hogy a börtön után idővel engedték lassan visszaszivárogni a színpadra, ha nem is folytathatta olyan látványosan az abbamaradt karrierjét, mint Páger Antal. (Bár az is igaz, hogy Páger nem volt akkora tótumfaktum a nyilas időkben, mint Kiss Ferenc. Meg feltehetően jobb színész is volt, pl. ő talán nem az esti programjához igazította a szerepei tempóját.)
Az előadás – helyesen – nem minősít, az elhangzó ínformációk így is épp eléggé gondolkodóba ejthetik az embert, több irányban is. Háborús bűnös volt-e, emberiségellenes bűntettben joggal volt-e elmarasztalható Kiss Ferenc színész? Mint elmondta a tárgyalásán, a korabeli törvényeknek megfelelően működött. Ha bűnösnek nem érezte is magát, felelősnek mégiscsak éreznie kellett volna. Ez valahogy hiányzik minálunk, a felelősség felismerése, ha legalább utólag.
A gondosan kikutatott, izgalmas történelmi anyag színházi feldolgozásának módja – revüdoku, írja a színlap – csöppet extravagáns, miközben a spontaneitás, a természetesség, az életszerűség látszatára is tör. Ez utóbbi azonban a nyegleség érzetét is kelti, ami nem áll jól ennek az anyagnak.
Amikor Sipos György bebotorkált a tanúkkal teleírt kabátjában, a szemhéjára festett vakember-szemmel, azt mindenképpen színházi pillanatként rögzítettem.
Amikor augusztusban neten vonatjegyet néztem Nyíregyre, téves kapcsolás folytán a Wizzair oldalán landoltam és láttam, hogy Barcelona tour-retour kicsit olcsóbb, mint Nyíregyháza, ha az ember megfelelően távoli és nem kurrens utazási napot választ. Hupsz, rögtön vettem jegyet, a lehető legfapadosabbat, se feladott poggyász, se megvett ülőhely, se hús, se hal. Valószínűleg mások is hasonló minimalista megfontolásokkal éltek, mert látszott a vasárnap hajnali gépen, hogy egyetlen hosszúlábú utas sem vásárolt a hosszúlábúaknak árult székekből, és sokan a sorsolásra bízhatták az ülőhelyüket, mert mindenki össze-vissza csereberélt.
Most tehát itt vagyunk, ahol eddig még soha. A reptéren napsütés és pálmafák fogadtak, és én szeretek decemberben napsütötte pálmafákat nézni. (Mondjuk még másik két évszakban szintén.) A vasárnap reggeli érkezéskor különösen hangulatos volt caplatni; az üres sétányokon és sugárutakon csak kutyásokat lehetett látni. (Sok a kövér kutya, ebből arra következtetek, hogy jólét van és korlátlan kutyaszeretés.) Itt minden utcasarok oktogon, emiatt az egyenes utakon is többet kell az átlagosnál gyalogolni, úgyhogy a lábam már fásul, fásodik.
A Picasso Múzeum: ez az ember már 14 évesen komplett klasszikus festő volt minden tudománnyal az ecsetjében, onnantól kezdve aztán variálta, bolondozott, az eredetiséget tanulta. Gálánsan, festménypárok kiállításával mutatják meg, miként hatott rá mondjuk Monet, Cézanne, Manet vagy Touluse-Lautrec.
Kedves látvány a Basilica of Santa Maria del Marban egy japán turista barcelonás Iniesta-mezben. (Kobéban vezet le. Iniesta.) Apropó: Johan Cruyff egykori Barcelona-meze. Este a Barcelona – Villarreal nézése egy kocsmában, asszonyi kurjongatás a két gólnál. (Tanulmányoztuk persze a meccsjegyeket még otthonról, de megfizethetetlennek találtuk. Ráadásul Messi épp eltörte a karját, és ki gondolta, hogy ilyen gyorsan összeforrasztják?)
Hétfőn reggel fúrógép és kalapácsolás hangjára ébredtünk. Bontás zajlik fölöttünk. EZ világméretű összeesküvés, nem a Soros.
15 perc sétára esünk a Sagrada Familia katedrálistól. Közelítve először a színes csúcsdíszeket látni meg, amik leginkább pizzaszeletelőre emlékeztetnek, aztán alattuk a tornyok mint valami konyhai reszelők. Lenyűgöző épületkavalkád, amelynek a keleti oldala a legcsodálatosabb, a születés homlokzata. Hát az olyan elképesztően lendületes, nem is hogy majd’ megszólal, hanem majd’ megmozdul. Végignéztem az összes díszét-szobrát, balra fent, 10 óránál a három királyok, akikről nekem már mindig Znamenák István fog eszembe jutni, hogy ÉÉN vagyok a Boldizsár.
Százharmincvalahány éve építik Antonio Gaudí álmát, amiben az építész zsenialitását szerencsésen támogatta a hit presztízse és a katalán nemzeti öntudat ereje. 1926-ban halt meg Gaudí, elütötte a villamos. Élete utolsó éveiben lakott a Sagrada Familiában, és itt is temették el, lent a kriptában, amely már akkorra elkészült.
Bemenni a Sagrada Familiába kötelező, mert ilyen szellemi muníciót valószínűleg egyetlen más templomban sem látni a világon. A szimbólumok erdeje (szó szerint), a fények játéka – a keleti/virradati/születési oldal kék fényt árasztó üvegablakai és az ellentétes oldal, a nyugati/esteledő/hanyatló/szenvedés szekció pirosai-narancssárgái –, a kecses vonalak, a részletek poétikus gazdagsága megkapó. Apró finomságok utalnak arra, hogy talán úgy képzelte Gaudí: ebben a bonyolultságában is világos és áttekinthető házban legyen ezernyi meghitt zug, ahol kettesben lehet lenni Istennel, de ezt az elképzelést az élet és a terrorizmus nyilván keresztülhúzta.
Vettem felárért toronyba felmenést is, na az nyugodtan elhagyható: felvisznek hat-nyolc embert lifttel, kiküldenek egy pár négyzetméteres, rácsos átjáróra fényképezni, azután indulás lefelé a csigalépcsőn.
A feltámadás homlokzatából és kapujából még semmi nincs meg. Több torony is hiányzik, a legnagyobb is, 2026-ra tervezik a katedrális teljes felépítésének befejezését. Majd delegáljuk Annamarit, hogy nézze meg. Ott hagytuk neki a lelki lábnyomunkat.
Ha egy város nagy vízzel, hosszú parttal rendelkezik, az jó dolog, ezt már Chicagóból tudjuk. Barcelonában van Földközi tenger, a kikötőben szép vonalú, tankhajó méretű luxusjachtok sorakoznak adóparadicsomos felségjelekkel, ki tudja, talán valamelyik a mienk, legalább közpénzileg. Azután több kilométer hosszan homokos part, akadnak is bátor strandolók, feljebb a sétányon vehemens játékosok dominóznak, még odébb bálna méretű vörösréz bálna, az már az olimpiai kikötő és környéke.
Beljebb a városban az úgynevezett gótikus negyed, sikátorok, a megmaradt középkor, ódon katedrálisok. Váratlanul zsidó negyedbe ütközünk, vagy legalábbis a hűlt helyébe. Barcelonában sem bizonyult hosszabb távon szerencsének zsidónak lenni: eleve nem építhettek nagyobb zsinagógát, mint a legkisebb keresztény templom, majd a XIV. században jöttek a pogromok, üldözés, dúlás. Az egykori zsinagóga helyét, maradványait az 1990-es évektől tárták fel, belőle egy kis helyiséget vett meg és hozott rendbe a helyi zsidó közösség, a nők részlegét eddig nem sikerült megszerezniük az étteremtől, amelyik birtokolja.
A Szent Eulália gótikus székesegyház tetőjére fel lehet menni, alatta bent a mérhetetlen pénz, arany, gazdagság, amit a templomba öltek. A kerengőben ludak – elsőre azt hittem, műanyagból, mint a kertitörpék de aztán megmozdultak. Mint kiderült, a névadó Szent Eulália életkorára utalnak a 13 ludak, ennyi idősen halt mártírhalált a kislány.
Felfelé törekvők lévén szívesen elnézegettük a várost a katedrális tetején túl a Güell park csúcsmagasságából és az El Corte Inglés Áruház 9. emeleti étkezdéjéből is. Apropó étkezés: fogyasztottunk a napokban sok tapaszt – bár én főként az ujjaimra ragasztottam –, ettem a herkentyűs paellákat, ittam a Sangríát, halásztam ki belőle a gyümölcsdarabokat. Középkorú és idősebb spanyol nők csapatostul ülnek be napközben vendéglátó-ipari egységekbe pezsgőzni – jegyeztem meg irigy bámulattal.
Itthon vagyok már persze, csak Várja szervizbe ment. Míg pár napot külföldön voltunk, a kormány elhelyezett 8500 plakátot a Belváros és Ferihegy között, nemzeti konzultáció, védjük meg a családokat, döntsünk közösen! Olyan sokszor láttam hazafelé jövet, megragadt, azóta is tanakodom magamban, védjük-e meg a családokat vagy ne, nehéz ebben dűlőre jutni így egyedül, ha közösen is.
Első dolgomként leszaladtam kajáért a CBA-ba, ahová különben nem nagyon járok, de hát az van a legközelebb. Rögtön átvertek 120 forinttal, konstatáltam, itthon vagyok, bár egyelőre nem térdepelt lábamhoz bokor. (Többször átvágtak már abban a boltban, úgyhogy éber vagyok, de mindig tudnak új módszert kitalálni.)
Van azért jó is, Tandori Dezső 80 éves. A 1978-as, kedvenc Még így sem kötetből.
A búcsúfélkör
Ott, az utolsó jelsai napon,
Amely aztán utolsó lett valóban,
Egy búcsúfélkört, emlékszel, leróttam
veled délután; a hotelsoron
mentünk végig, és egy hullámfogón
magasra vert a víz. A rádióban
nem is tudom mit hallottunk; szorongtam,
szorongtál; hogy megint valami jón
lehetünk túl; itt s most, és általában.
Mintha mindentől búcsúznék! ez itt nem
túlzás, mert azt mondom, hogy adja Isten,
Ne legyen igaz; mert a haladék
Felemésztődik önnön állagában,
És semmi, semmi nem elég. Elég.
Érdeklődéssel és bizalommal vagyok Czukor Balázs munkássága iránt, úgyhogy költségmegosztásul szerveztem két kritikust az autónkba, és elmentünk tegnap Pécsre Az óra, amikor semmit nem tudtunk egymásról című előadásra. Ezt a Peter Handke-darabot – amelyben egyetlen szó sem hangzik el, és egy város terén történő, színházilag kitalálandó eseményeket mutatja – kétszer láttam eddig, és szerettem mind Máté Gábor, mind Bodó Viktor rendezésében. Ezúttal (talán) egy állomáson játszódik, és Egy óra, amikor… helyett talán inkább Egy nap, amikor… lehetne a címe. Sőt az is lehet, hogy több nap. (Jól indult, mindjárt a hajnali álmos becsászkálásokkor feltűnt egy nő, aki olyan, mint én: bénázott valami jegyautomatánál, és egyre hosszabb volt a sor mögötte, ő egyre frusztráltabb lett és inkább előre engedett mindenkit.)
Merész vállalkozás ez a produkció a rendezőtől, amennyiben ismeretlen társulatba ment dolgozni, és a több mint harmincfős szereplőgárdának csak egy része színész; a többiek táncosok és énekkari tagok. Ennek szerintem része van abban, hogy bár az előadás rokonszenves és jól nézhető, de valami lényegi hiányzik belőle. Azt hiszem, az alkotó színészi fantázia és a színészi személyiség ereje terén szenved hiányokat. (Miközben elvétve azért akad olyan pompás figura is, mint a magas, ősz hajú szerelő, aki talán tényleg szerelő, vagyis műszak. Ide fogom írni a nevét, ha kinyomoztam. A színlapról nem derül ki, ki kicsoda. Krajcsovics Csaba ügyelő.)
Az előadás rövid, úgyhogy a vége után módunkban állt becsatlakozni a nagyszínpadon játszott friss bemutató, a Funk Iván rendezte Énekes madár második részére. Nézve ezt az édelgően „egy az egyben” Tamási Áront, arra gondoltam, hogy jobb lett vón nem látni ezt. De aztán megjelent Köles Ferenc Bakk Lukácsa mint valami nép-nemzeti kovboj, és akkor mégsem ültünk ott teljesen hiába.
Nem tudom, hol jártak tegnap az emberek, de a délelőtti gyerekelőadáson sem telt meg a ház, meg a délutáni felnőttelőadáson sem, amit láttam. Meglehet, otthon várták a karácsonyt, pedig a Bethlen téri Színházban is várhatták volna, ahol Fabók Mancsi adta elő a betlehemes Ha betér az Égi Király című produkcióját. Erről majd beszámolok a Spirin.
A Jurányiban a Mi és ők szerepelt műsoron. Holland írónő írta (és maga is szokta megrendezni), a beszláni túszdrámáról szóló doku-fikciós darab. 2004-ben csecsen terroristák egy orosz iskolában ezernél több túszt ejtettek, bezárva őket a tornaterembe, felaggatott bombák és detonátorok közé. Több száz halálos áldozata lett a három napig húzódó, tisztázatlan lezárású drámának. Két jelenlévő iskolásgyerek meséli el nekünk az egészet a tornateremben, ahol ülünk. Fehér Balázs Benő rendezte, László Lili és Vilmányi Benett játsszák el néhány érzékletes segédkelléket használva – piros fonalakból szőtt háló, fekete lufik, vérfestékkel telt vödrök. A szeretnivaló, szeleverdi és esetlen gyermekségük, amit bevetnek mindvégig, a tapsnál a meghajlást is beleértve, az teszi teljesíthetővé az előadás megnézését.
A császárfiú álmát a Kolibri Színházban egy Jókai-novellából elrugaszkodva írta Horváth Péter. Novák János zenésítette meg és rendezte, érdekes hangszereken játszó élő muzsikusokkal, különlegesen vegyített keleties és magyaros hangzatokkal. (Mondjuk ehhez képest a császárfiú, Nizsai Dániel kicsit musicalesen énekel, bár ez mégiscsak előnyösebb, mint hogy a herceglányt játszó Michl Juli határozottan hamiskás.)
Jól indult az előadás, Szanitter Dávid látványos, ugráló bajuszú Jókai Mórjával szobor alakban, keleties pompában jelmezileg, szépen hullámzó, hatalmas aranymenyéttel. Aztán belefogtunk a történetbe: Csia Csingi császárfiú lát álmában egy lányt, együtt énekel vele, aztán anyukája és a három tanácsadók kérik, hogy válasszon feleséget a tartományok felvonuló szépei közül, ő nemet mond, mert neki csak az álomlány kell, és ehhez minden körülmények között ragaszkodik, hiába próbálják meg lebeszélni és az ősi törvény követésére kényszeríteni. Egy távoli tartományban pedig Liu-Liu hercegkisasszony lát álmában egy fiút, együtt énekel vele, aztán apukája és a három tanácsadók kérik, hogy válasszon férjet a tartomány felvonuló legényei közül, ő nemet mond, mert neki csak az álomfiú kell, és ehhez minden körülmények között ragaszkodik, hiába próbálják meg lebeszélni és az ősi törvény követésére kényszeríteni. (Ugye másodszorra már idegesítő?)
Ebből az egybeesésből kifolyólag az előadás első felvonásában gyakorlatilag minden jelenet, minden dialógus, minden dal, minden koreográfia kétszer ment le egymás után. Én azt hittem, megbolondulok. Unalomrohamok törtek rám időről időre. A szünetben a mellettem álló társaság gyerektagja megjegyezte: hát itt minden tök egyforma kétszer, a végén majd kiderül, hogy a két Lotti. De az azért nem derül ki a végén. A vége nem olyan, mint amilyenek a szép mesevégek szoktak lenni, hanem szebb.