Pszichés beteg a családban | nlc
“Amíg élek, nem lesz egyedül!”
Ildikó intelligens, harmincnyolc éves nő. Tudományos választékossággal írja le betegségét, amelyet az orvosok bipoláris depresszióként, majd szkizoaffektív zavarként azonosítottak (“a hangulatzavar és a pszichózis visszatérő epizódjai, a pszichózist téveszmék jellemzik”), majd elmeséli, mit jelent mindez a “gyakorlatban”. Tizenhét évesen került először kórházba, mert furán viselkedett. Télen nem volt ereje kikelni az ágyból, csak nézte a plafont, és meg akart halni. Aztán csavargott.
Szilvi, a négy évvel fiatalabb testvér úgy emlékszik, nővére szép volt, tehetséges, verseket írt, jól tanult, versenyeket nyert, mindenki nagy jövőt jósolt neki. Aztán egy nap telefonáltak, hogy az iskolából a zárt osztályra szállították. Állítólag a pad tetején táncolt. A kórházból kikerült, de az iskolát csak magánúton tudta befejezni. Memóriája, koncentrálóképessége leromlott. Nem tanult tovább. Édesanyjuk öt évvel ezelőtti haláláig – leszázalékolva ugyan – viszonylag kevés gyógyszeren “elvolt”. Amikor azonban az édesanyját pár hónap alatt elvitte egy daganatos betegség, Ildikó összeomlott. Kétszer fél év kórház következett. Most jól van, egyedül lakik. Szilvi, a gyámja mindenben segíti, intézi a hivatalos ügyeket, beszél az orvosaival, kétnaponta látogatja, folyamatos a telefonkapcsolat. Ő az, aki észreveszi, ha nincs jól.
A pszichiátria komoly gondokkal küzd, ezt mindenki tudja. (A politikusok is, végre tárgyalások kezdődtek a támogatási rendszer átalakításról.) A hírek nyomán könnyen az a kép alakulhatott ki bárkiben, hogy a “Lipót” (Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet) három évvel ezelőtti bezárása a fő probléma. Holott sokkal komolyabb gond az országos pszichiátriai gondozóhálózat elsorvadása.
A szocializmus idején a súlyos állapotú vagy magukra maradt pszichiátriai betegeket a fővárostól messze lévő, jobbára régi kastélyokból kialakított intézetekbe “száműzték”. A szemlélet változott, ma már az integráció (lenne) a cél, 1998-ban törvény is született erről. Eszerint legkésőbb 2010. január 1-jéig az intézményeket lakóotthonná kell(ett volna) alakítani. (Melyekben kis csoportok élnek együtt városi környezetben, önmagukat ellátva, az ép emberek közelében.) A határidő letelt, a tömegintézmények, ha felújítva is, de maradtak. Ma körülbelül nyolcezer pszichiátriai beteg él bennük, többségük egész életében. Lakóotthonhoz mindössze 310-en jutottak – írja tanulságos elemzésében Wirth Zsuzsanna az Origo internetes portálon. Az intézményekbe ennek ellenére várólista alapján lehet bekerülni. Ha valakiről nem tudnak vagy nem akarnak otthon gondoskodni, és magát képtelen ellátni, akkor marad a kórház, a szociális gondozó segítsége heti pár órában, vagy a privát ápolóé, már persze annak, aki meg tudja fizetni.
A Segély Helyett Esély Alapítvány által működtetett “Thalassa Ház – Budatétény” Tel.: 06-1-226-8433, www. thalassahaz.hu