Egyre több „ismerős” köszön vissza a sírok fejfáiról.
Ha arra járok, megállok egy gyönyörű, fekete márvány síremlék előtt, melynek arany betűi diákkori szerelmem nevét formálják. 60 évet élt. Első, ugyancsak tinédzserkori, plátói szerelmem pedig az 50. életévét sem töltötte be, amikor a gyilkos kór elvitte.
Vannak ott osztálytársaim, közeli és távoli ismerőseim, és olyan, idős korban eltávozott barátok is, akikről legalább elmondhatom, hogy szép, hosszú, tartalmas élet után szólította őket magához az Isten. Az utóbbi években pedig sajnos több olyan kedves művész barátomtól is búcsúznom kellett, mint az örök Daniló: Simor Ottó, az őstehetség: Kóti Árpád, és a legutóbbi, most is fájó emlék: Tréfás György, a zseniális operaénekes.
Ám, mint a mondás tartja: Az élet az élőké – törődjünk hát most már velük (is)…
Forrás: Az utolsó erdei út