Fordítás – Rémálompor – Vachter Ákos oldala
Rémálompor – Vachter Ákos oldala
Rémálompor
A Fekete Országban
Találkozás a Szörnyekkel
A Mindenség Szíve
Kicsi Sam Perkins
Külvárosi Halloween
Lord Dunsany Csodák Könyvét olvasván
H.P. Lovecraft: Psychopompos
A Tenger Mennyasszonya
Kicsiny tigris
A yuggoth-i gomba
Ismeretlen szerző: Ballada Arthur királyról
Federico García Lorca:Az álmatlan város
Jane Yolen: A moirák
A zsír nem éppen tündérmese
Mire kell a sárkány?
Nem való a tél
Öt javaslat versíráshoz
Lord Alfred Tennyson: Shalott kisasszonya
W. H. Auden: A Kettek
Neil Gaiman: A Tündérverkli
Edward Gorey: A Gashlycrumb Kölykök
A Susnyarág
Piroska és az ogre
Rumeplstiltskin
H.P. Lovecraft: A Kert
Ama réges-régi kertről néha álmot látok én,
hol májusban úgy tündököl a földöntúli fény,
hol a tarka-barka virágból a szín lassan kivész,
s a sok omladozó fal és oszlop tegnapot idéz.
Hol a hasadékot inda lakja s moha a tó ölét,
és gazos bozótba fúl a lomb, mely hűvös és sötét:
Ott egy csendbe süppedt ösvény szülte sovány legelő,
hol a halott dolgok doh-szagával telt a levegő.
Nincsen sehol élő lény eme magányos helyen,
a sövényfal néma, nem vet visszhangot sosem.
S amint járok, várok, hallgatózom, gyakran azt lesem,
hogy hová lett a kert, amit odahagytam teljesen.
A régmúlt bűvös látomása a szemeimben ég,
érzem, egyszer az otthon volt eme kifakult vidék.
És ím bú telepszik rám s a kéznek remegése, mert
a virágok mind holt remények – az én szívem e kert.
H. P. Lovecraft: A macskák
A házak kuszán a mennyekig érnek,
Hiúság lángjai örvénylenek;
Mérges gomba virít kövén a térnek,
Halál-fény lámpások felfénylenek.
Olajos folyón fekete hídszörnyek,
Névtelenségbe futó kábelek;
Mély katakombák nyirkából kitörnek
A napon rothadó bűzös szelek.
Járvány és romlás és sokszínű szépség,
Őrjítő nyüzsgésben cseng-bong a hely,
Idegen istennek hódoló népség,
Zavaros illattól kábul a fej.
Seregnyi macska a sikátorokból,
Vézna testükön a hold fénye leng,
Sikolt a jövő pokoli torokból,
Plútó Kertjében vörös rúna zeng.
Gyomos utcán denevér szárnyalása,
Omló piramis, mely feltornyosul;
Zord Arkham folyóinak morajlása
A roppant hordával tart szótlanul.
Harangtorony dől a tántorgó holdnak,
Barlangszáj, mely mohába öltözött,
S kik csak a szélnek s víznek válaszolnak:
A vézna macskák a szemét között.
H.P. Lovecraft: A város
Egy látomás lengett
az éj tengerén,
egy város derengett-
maga volt a fény!
Temploma mind márványfalú dicső tünemény!
El sosem felejtem
azt az évszakot,
azt a sok fejetlen
őrjítő napot,
amikor a fehér leplü tél rám gyötrő tébolyt szabott.
Még szebben, mint Zion
csillant odafenn,
amint az Orion
elfödte szemem,
régmúlt, homályos emlékekkel telt álmot ádva nekem.
És volt csoda még sok:
mívvel faragott
ragyogó kastélyok
magaslottak ott,
és virágzó kertek ontották a bűbájos illatot.
Elbűvöltek engem
a széles utak
s az ívek, meredten
néztem sorukat,
s tudtam, hogy már jártam alattuk dicsérve csodájukat.
A nagy téren állott
egy szoborcsoport,
s a néphez kiáltott
rég, strázsája volt,
ám egyik megkopva, törötten csupaszon zárta a sort.
Bár sehol sem leltem
halandó nyomát,
még soká figyeltem
az arcok sorát,
s képzetem hosszan merengve kutatta e bűvnek okát.
S fellobbant egy szikra,
elmém tüze gyúlt,
s szítottam, hogy nyissa
felejtésbe hullt
elfeledett korszak kapuját, s megnyíljon nékem a múlt.
Ám egy iszonyú jel
inté lelkemet,
mint vérvörös reggel
hoz baljós szelet,
s én eszemet vesztve hagytam ott eme rémséges helyet.
H.P. Lovecraft: Astrophobos
Éjközépnek menny-tüzében
míg az égmély ásitott,
egyszer sóvárogva néztem
egy csábító csillagot
s fenn a szokott közelségben
a Nagy Medve csillogott.
Bűvös szépséggel aranyló
álomfodros fénysugárt
fújt, Elíziumra omló
boldog ábrándillatárt,
s líra húrjáról kibomló
Lydiai béke várt.
H.P. Lovecraft: Kicsi Sam Perkins
(Little Sam Perkins)
Az ősi kert felett lebeg
a borúteli ég,
árnyékhamuval telt ma meg
az éjszakai lég.
Nyomorultan hajlik a fű,
szótlan a múltba lát,
hordani még mily keserű
a kis mancsok nyomát.
(Halloween in a suburb)
A torony fehér s a vad holdba ér,
A fáknak ezüstje csillan,
A kémény fölött vámpír szökött
fel, szemek tengere villan,
S száz hárpia közt elillan.
A halott falut, mi eddig aludt,
s Napfényre sohase gyulladt,
Kiűzte a hold, a felszínre folyt;
a téboly folyója duzzadt,
s az álmok kútjába fulladt.
A hűs szél oson a kéve soron
A sápadt földeken által,
S mit a sírok fölött összekötött:
A rossz aratást, magával
Viszi a lidérc jajával.
És hiába fú a szürke hajú
Elmulás urának szája
Még gyorsítani az órát, ami
A kozmoszt álomba zárja,
S az ismeretlent kitárja.
Mert itt terül szét a völgy és a rét,
Mit átjár egy régi álom,
Hol imbolygó holt a fénybe hatolt
Át a sötét síri szájon,
S az iszony lesz úr a tájon.
Hol hajnal hasadt az égbolt alatt
A rútságra és a vészre,
A tégla s a kő, hol magasba nő
Majdan nem is venni észre-
S lesz gonosz árnyékok fészke.
S hol majdan rohad az orom, a vad
Lemúrok csaholnak éjjel,
Új s vén: egyazon a gyűrött lapon,
Amin a halál egy szép jel:
Az Idő ebe tépje széjjel!
(On reading Lord Dunsany’s Book of Wonders)
Az éjjel lopva elröpül,
Kihunyt, nem ég a tűz se már,
Sok roppant árny körös-körül:
Vonul a démonkarnevál.
A bűvös könyv még fogva tart,
S messzi birodalomba hív,
Hol varázslatból lám kihajt,
Mit kér az elme s vágy a szív.
S a magányszoba nincs sehol,
A szembe pompás kép hasít:
Száz tornyos felleg-vár honol,
Hol izzva omlik síkra sík.
Az vagyok, aki vonít az éjen át,
s az is, aki üvölt a hóban.
Én vagyok az, aki fényt sose lát,
s a mélyből jő iszonytatóan.
A Halál szekere az én szekerem,
a rémület szárnya a szárnyam,
lehemmel az északi szélt keverem,
s vadászom a holtak fagyában.
H.P. Lovecraft: Az Ünnep
A föld hótól fehér,
a fagy völgyben rekedt,
és a mélységes éj
ül a dombok felett,
s a csúcsokon fény jelöl szentségtelen
ősi ünnepeket.
Az égben halál,
az éj iszonyteli,
a halotti bál
pedig ünnepeli
az éjt: csak úgy ráng a Yule-kő körül,
ami fehér és penész fedi.
Itt a Föld-nép szelét
meg nem érzik a fák,
hol fagyöngy-kötelék
fojtja ágak bogát,
e földet az ősi Drudia-nép
sötét ereje itatja át.
Rajta, csak tarts velük
légy csak pap, vagy apát,
zengd velük énekük:
mohó vadak dalát,
lássa a fenevad komor jelét
az hitetlen világ!
H.P. Lovecraft: A rengeteg
Kiirtották, s hol az éjszaka rég
örök titkot fák közébe zár,
most márványfalaktól roskad az ég,
s tivornyáik hona lett a vár.
Messze csodálta a széles vidék,
fehér volt, soktornyú s elragadó,
kristály és csontagyar, s koronaék
ormain soha sem olvadt a hó.
És termeiben sípok szava szólt,
míg bor festett vörösre arcokat,
de ó csodákról senki sem dalolt,
s nem emlegették fel a dombokat.
Ez így ment, míg egy bíbor éjszakán
egy részeg bárdnak óvatlan dala
hogy felhangzott, sok árny mozdult nyomán,
s egy ősi átok ébredt általa.
Az erdő veszhet, ám homálya nem;
s a helyen, hol a büszke város állt,
a rút hajnalra már egy köve sem,
csupán a rengeteg sötétje várt.
A Tenger Menyasszonya
(Unda, or the bride of the sea)
Feketén dereng a szirtfok mögöttem,
s messze sötétlik a parti homok.
Mély homályba fulladt ösvényen jöttem…
Veszett múltamra búsan gondolok.
Lágyan nyaldossa a part menti szirtet
a tenger, e hangot jól ismerem,
Vállamra hajtva fejét, egykor itt tett
Unda, a tündér, sétákat velem.
Fényes a nap, min találkoztam véle,
édes mint szellő a kék tengeren.
Aznap kötöttem a Vágy bilincsébe:
s boldog voltam, s ő boldog volt velem.
Soha nem kérdeztem, hogy merre járta
útját, és soha nem kérdezte ő.
Gyermeki szívvel, indokra nem vágyva
fogadtuk, amit a sors írt elő.
Egyszer egy tündöklő holdfényes éjen
ott álltunk ketten a nagy szirt fokán.
Haján fűzfafüzér lengett a szélben,
az erdőn szedtük egy sétánk során.
Furcsa pillantással meredt a partra,
megigézte őt a hang és a mély.
És mint tovább nézte, mássá lett az arca:
zord, mint a tenger s bizarr, mint az éj.
S hulló könnyeimmel otthagyott engem,
fenn, az általa megáldott helyen,
s tekintetem egyre feljebb engedtem,
míg követte édes Undát szemem.
És elcsendesült a háborgó tenger
Unda a tündérnek lába előtt,
s ő köszöntötte kellő tisztelettel,
majd rám nézett, s a mély elnyelte őt!
Soká kószáltam a parton magamban,
mialatt magasra kúszott a Hold.
Majd leszállt újból, hajnal hasadt halkan,
S a kín a lelkem mélyéig hatolt.
Széles e világon által kutattam:
messzi sivatagban s hét tengeren
s egyszer egy bőszen tomboló viharban
megláttam egy hullámon kedvesem.
Szüntelen kóborlok bármily veszélyben,
mert míg őt nem lelem, nem nyughatok!
S ismét a tajtékos vizekhez értem,
hol rám köszöntek a múlt tegnapok.
S ó nézd! A tenger sűrű ködfátylából
vészjóslón ébred a vérszínű Hold
és udvara kéken szikrázva lángol,
s furcsa arcképe lelkembe hatolt.
A Holdból, ím fényes híd nyúlt a partra,
hullámból épült csillámló csoda!
S bármily esendő is, átmenni rajta
könnyű, és túl vár szép álmok hona.
De minő arc, mit a holdfényben látok,
megleltem volna eltűnt kedvesem?
És már a fényhídon mind beljebb járok
hozzá, látványa gyorsít léptemen.
Meg-meginogva, hullámtól ölelten,
egyre előre szép arca felé!
imát morzsolva, zihálva siettem,
s így értem a báj árnyképe elé.
Felettem vizét a tenger bezárta,
s ím a szép árnykép megindul felém.
Próbált kiállva békét találni a
Tenger Menyasszonya, Unda és én.
Kicsiny Tigris, Blake atyánk
fényében szép sárga láng.
Mily látomás lelte hát
krómszemedben otthonát!
Ha sok kis srác ingerel,
s tart, bár futnál innen el:
Mily sötét tan, mit lehelsz
s miákod közé keversz?
H.P. Lovecraft: Nemezis
Az álom ördöngös kapuján által,
Én még együtt forogtam a Földdel,
léte hajnalán, míg láng volt az ég.
Engem az űrnek sötétje tölt el,
hol a bolygókra nincs szabva vég,
hol csak gördülnek dúlt iszonyatban és nevük sincs, fényük sem ég.
Én a tengerek felett suhantam
vég nélkül a baljós égbolt alatt,
amely dús volt sok tébolyult hangban,
és a villámoktól széjjelhasadt;
hol láthatatlan zöldvizi rémek siralma reám szakadt.
Én alámerültem, mint a szarvas,
amely ősi lombot félreseper,
hol jelen van valami hatalmas,
mi büszkén jár, hol más lépni se mer.
S most futok attól, mi körülvesz s a holt ágak közül figyel.
Nekem hegyekben botlott a lábam,
rajtuk zord barlangok gyűrésnyoma.
Szomjam ködszagú forrás tavában
oltám, mely lápokba csorog tova,
s a dolgot, mit átkos hegytóban láttam, nem bírnám többé soha.
Nincs, mi előttem repkény-fedett vár
lakatlan termében rejtve legyen,
hol ha a Hold a völgyek felett jár
falain szőtteseket lát szemem:
különös lények, disszonáns formák, felidézni nagy kín nekem.
Én az ablakokból, megigézten,
az egyre porladó mezőkön át
egy sírok övezte falura néztem,
mely magán hordta az átok nyomát;
S most márványba vájt urnák sorában hallgatom a világ zaját.
Én a koroknak sírját kísértém,
s szálltam a rémületnek szárnyain,
ahol füst fakad Erebosz mérgén,
s hófödte gleccserből kihalt a szín,
oly földön, hol a pusztaság napja tort ül az kedv halmain.
Én már vén vagyok, mikor az első
fáraó a Nílus trónjára ül,
mikor korokat dajkál a bölcső,
bűnös csak én vagyok, én egyedül,
s az ember még tiszta és boldog s égi kegyben részesül.
H.P.Lovecraft: Október
Arca mint az érett alma, öltözéke rőt levél,
Lám a barna Október ma arany kéve közt henyél.
Szőlőindát felnyalábol, tölgyfa makkot köt belé;
Messziről jött bűvös vándor útban még messzebb felé.
Lépte könnyű, sóhaj által bájol erdőt és mezőt,
Festi szőlők bíborával, s lész a fáknak lombja rőt.
Jókedvét, hogy széjjelhintse, ha a munka véget ér,
Eljő, ha a földnek kincse már a csűrben el se fér.
H.P. Lovecraft: Providence
Folyót hol elnyel tág öböl,
s hol erdőt domb emel,
Providence sok-sok tornya tör
az ős egekre fel.
Ahol kanyargó út szalad
a hegyen-völgyön át,
e föld megőrzi még a vad,
az elfeledt csodát.
Egy pisla fény, egy koppanás,
egy tégla – György-kori –
Mind egy ábránd-lobbanás,
a régmúlt árnyai.
Lovecraft: A ház
Van egy lomb lepte hajlék
egy dombnak tövén,
hol rémmesét hallék,
mit súg a sövény.
Hol bűvös nedv sarja:
zöld indafonat
a vén fákat marja,
s a halottakat.
S nem tudja senki, minő nedű, amit a mélységből felszívogat.
Sok csodás virág nő
a kertekbe’ kint,
a kavargó szellő
parfümje mind.
De a napfény, ha dél múlt
s a láng oly veres,
hogy a táj is belé fúlt,
s félelmetes,
a kelyhekből végtelen napok szaga
az ég felé utat keres.
Szélein az útnak
a gyep füve ring.
A légben a múltnak
bús íze kering.
Az út köve tört kő,
rajt’ lágy víz lepel,
és egy kísértet jő,
ha a nap nem tüzel,
s ki látja, a lelke oly képekkel telve, mit szívesen feledne el.
H.P.Lovecraft: A yuggoth-i gomba
(The fungi from yuggoth) részlet
I. A könyv
A hely sötét volt s csaknem elveszett
a rakpart kusza utcácskái közt,
a víz hol bűzös dolgokat füröszt,
s nyugat felől bizarr köd érkezett.
A füsthomályos ablakokon át
lám, tépett törzsű fákként rothadó
nagy könyvkupac kínált rég porladó,
s könnyen megkaparintható csodát.
Igézve léptem be s egy könyvhalom
csúcsáról bámult rám egy nagy kötet,
s a lapjain átjárt az izgalom,
vajon mily szörnyű titkot rejteget.
Ám boltost nem leltem sehol, holott
valahol valaki felkacagott.
II. Az üldözés
A könyvet rejti már a nagy kabát,
hogy meg ne lássa nálam senki sem;
A kikötőt sietve szeltem át,
folyton hátra lesvén, vészterhesen.
Omló téglák közt búvó ablakok,
fakó szemük vajon mit rejteget?
Rám merednek s én szinte szaladok,
mind jobban vágyva egy kis kék eget.
Nem láthatták, hogy eltettem, de még
a kacaj visszhangzott bennem, s a kín
már sejteté, mily sötét szörnyüség
lakozhatott a kötet lapjain.
Az utca tébolyítóan furcsa lett,
s messze sok láthatatlan láb lépkedett.
III. A Kulcs
Én nem tudom, mi módon vitt haza
a parti út, mely kanyarogva fut,
de már elért a reszketés, s az a
vágy, hogy berekesszem a nagy kaput.
Megvolt a könyv, amellyel el lehet
érnem egy ösvényen az űrön át
dimenziókon túli földeket,
az elveszett eónok birtokát.
Enyém a kulcs, s a halvány látomás,
a homályerdőségek árnyai,
e földöntúli mély percízitás,
a végtelen emlékfoszlányai.
Enyém volt a kulcs, de hátam megett
az ablak gyöngéden megremegett.
IV. A Felismerés
És eljött a nap, úgy mint egykoron,
midőn láttam a tölgyes völgy ölét,
mely őrzi a föld fullasztó ködét,
s hol téboly ette árnysereg oson.
Nem változott – a szennyes halmokon
felszálló füstcsík hordja szét
a Névtelen hírét, s a buja rét
egy faragott kőoltárt körbefon.
Egy test hevert a nyirkos kőlapon,
és más lények ültek tort a test körül,
E fakó föld, tudtam, nem otthonom,
ez Yuggoth, hol oly csillagos az űr!
A test felém sikoltott egy nagyot,
s már késve eszméltem, hogy én vagyok.
V. Hazatérés
És szólt a démon, vár az otthonom.
– sápadt árnyföld, mely fejemben él,
hol égbe nyúló kőteraszokon
a mellvédeket simítja a szél,
ahol boltívek útvesztője kél.
s én, fenn állván a márvány tornyokon,
megbűvölt szívvel újból hallhatom,
amint a messzi óceán zenél.
S amint ígért, a nyugvó napon át,
névtelen istenek trónja között,
– kik rettegik a sorsnak fonalát –
a fodrozódó lángtóba lökött.
S egy éjsötét öböl felé menet
Szólt: „Itt laktál, mikor még volt szemed.”
Ballada Arthur királyról
“Sietve lóra jó uram!”
Szép Igraine így beszélt.
“És vágtass! Szeld az éjszakát,
s kerüld a nagy veszélyt!”
S Cornwall büszke grófja szólt:
“M’ért hagynám el hazám?”
“Uther király”- felelt a hölgy
szemét vetette rám!”
A had megérkezett, midőn
a Nap felkélt, s legott
nagy Tintagel szép tornya mind
vakítón csillogott.
S még reggel fullajtár sereg
nyergelte ménesét,
mert: “Uther király kéreti
a grófot, s hitvesét
a fővárosba jőni”, ‘Úgy..
uradnak vidd szavam:
Míg élünk, nem megy innen el
nejem, se jómagam.”
S ím esküdött Uther király,
hogy negyven napra rá
leölve, rejtekéböl őt
bizony kiforgatá!
Király ellen jog mit sem ér,
és mondanom se kell
a bátor gróf az életét
miként vesztette el.
És mind, mit óvott, szeretett
Uther királyra szállt
s az elrabolt Igrain bizony
még aznap véle hált.
S midőn világra hozta őt,
Uther király fiát,
az úr a cseppnyi gyermeket
koldusnak adta át.
Ám Merlin volt a koldus, ő
a nagy mágus maga,
kit, megfogván a kisbabát,
elnyelt az éjszaka.
Jó Sir Ectorra bízta rá
a cseppnyi gyermeket,
és keresztségben tőle nyert
a hős Arthur nevet.
Az álmatlan város
Az égen senki sem alszik. Senki se, senki
sem alszik.
A holdbeli lények a porban rejteküket szimatolják.
Iguánák jőnek azért, akit elhagy az álom, s összeharapják,
a lelke hasadt, rohanó emberek egymásba szaladnak
A hihetetlen krokodil a csillagok gyengéd tiltakozásának
szelídül meg.
Senki sem alszik a Földön. Senki se, senki
A messzi-messzi temetőben egy hulla
három évig térdepelve bömbölt
a szikkadt vidék miatt;
a fiúcska pedig, kit a reggel folyamán
ástak a földbe
annyira sírt, hogy már a kutyákat kellett hívni,
hogy csöndbe’ maradjon.
Az élet nem egy álom. Vigyázz! Vigyázz! Vigyázz!
A lépcsőn is legurulnánk, hogy a nyirkos földet ehessük,
vagy megmásznánk a hópehely éleit is,
a holt dáliák susogásai közt.
De feledékenység az nincsen, és álmok sincsenek;
csak a hús van. Csókok kötik ajkunk,
új kedvek vadonában,
és bárki is érzi a kínt, őt mindörökre emészti,
és bárki is fél a haláltól, e terhet
a vállán fogja cipelni.
Egyszer majd a lovak
a kocsmákba’ fognak élni,
s a feldühített hangyák
felhajigálják maguk a sárga égre, mely tehénszemekben
remél menedéket.
Aztán majd
láthatjuk a konzervált lepkéket a holtakból kirepülni,
és még mindig a földet járva a néma hajók, s szivacsok közt,
láthatjuk, amint a gyűrűnk csillan, s nyelvünkből rózsa fakad.
Vigyázz! Hát vigyázz! Vigyázz!
Az ember, ki testén hordja még a karom s a vihar nyomait,
és a fiú, aki sír, mert nem volt ott, mikor a hidat kitalálták,
s a hulla, akit csak a lába, s feje aggaszt;
el kell vigyük őket a falhoz, ahol már várnak a kígyók és
iguánák,
hol várnak a medvefogak,
hol vár a sorvadt kezü kisfiu is,
és hol égnek áll a teveszőr agresszív kék iszonyatban.
Senki sem alszik az égen. Senki, senki
Ha bárki lehunyja szemét,
csak rajta, srácok, rajta!
éber szem látta a tájék,
hol keserű sebek égnek.
E világon senki sem alszik. Senki, senki.
Amint azt mondtam.
De ha bárki halántékára az éjjel túl sok mohapárnát fújna,
nyisd ki a süllyesztőt, hogy lássa a holdvilágnál
a fekvő serleget, és a mérget, s a színházak koponyáját.
(The Moira)
Tűz árnyai a falon,
egy kéz emelkedik és süllyed,
rendületlenül, miként a szívdobbanás.
Befűzi az élet fonalát.
Ez itt a felvetőszál, ez a láncfonál,
itt fut a hős, amott a bolond.
Gombostű, olló, olló és tű
kezdet és végzet egylényegű
Volt egyszer egy ithakai hős.
Nézd csak, amint vándorol.
Csupasz talpát égeti a por.
S a belé írt minta egyenletes,
már halcsontforma, már sűrű szövedék.
Sebesen szökken hát a vetélő,
mint a nyíl, mely a szívbe hatol,
vagy az áspiskígyó mérge öl,
vagy a torkot metszi a kard.
Sebesen, mint az élet,
sebesen, mint a halál.
A hernyó tekerte-e fel előbb
gubójára selyemfonalát,
s Klothó ezt sodorta volna
később sajátjába át?
Egy féregtől tanult volna a Moira?
Vagy ifjú lányként csábította el,
a lennek fényes kék virága őt,
mely kék, mint a bőr alatt futó erek,
hogy rostját fonálba préselje be?
Rokka és orsó, tű és fonál
Nyisszan az olló – meghaltál.
(Fat is not a fairytale)
Egy tündérmesére gondolok,
mint Hamupufóka,
Csipkerózsírka,
Hófehájka,
ahol a hercegnő nem
anorexiás és darázsderekú,
és nem csak épp lelibben a lépcsőn.
mint Jancsi és Duciska,
Pohoska és a Farkas
Nehézség és a Szörnyeteg,
melyben a szépségnek
párnányi keblei
és virsliujjai vannak.
melyet még meg sem írtak,
melynek mesélője még meg sem született,
hallgatója még tervbe’ sincs,
egy olyan világon, amit még nem nyertünk el,
ahol minden, ami gömbölyű, jónak számít:
a nap, a kerekek, a sütik s még a hercegnő is.
(Why Dragons?)
A barlangszáj lehellte kígyózó füstnek
a réten is érezni bűzös szagát.
A szent lovag térdel és imákat mormol,
de szívét a bátorság nem járja át.
Bár győzelmet ígért a templomi ének,
a mormolás nem tölti meg az eget.
Itt nem hall mást, szinte csak szívdobbanását,
s hogy rázza a féreg a mély üreget.
A nap fénye csillogna szép acél vértjén,
ha füsttől nem volna az ég oly szenes.
És keresztje vöröse tüzelné szívét,
ha nem volna célnak is tökéletes.
A falunak népe – kik fogadtak is rá –
most valahogy rémülten szertefutott.
Így kétli, hogy bárki is segítené őt,
másnap majd meglesik, hogy mire jutott.
És akkor üvöltve a kegyetlen szörnynek
rút teste már kint van a kopár hegyen.
És lovagunk templomot s imát feledve
csak arra gondol, bátor hogyan legyen.
Hogy vértől, vagy naptól, a lovag nem biztos,
de vörösen izzik a szárnyak ere.
A rém ezüst-foggal telt csúf pofájában
a mérgező nyálnak nincs ellenszere.
És kardjával döfköd és lábával térdel
és vaskesztyűs kezével lök, ütlegel.
Mily boldogan átadná minden jó pénzét,
hogy a sárkány csendesen távozzon el.
És füst nő és tűz és vad morgás a szélben,
és sikolt a lovag és sír, ordibál.
S a füst ahogy eloszlik, halk hörgés hallik,
és egyikük kínok közt pokolra száll.
Csak természetes, hogy a küzdelem végén
a lovag az, kit a hős helyére tesz
a vers, amit emberi elme kovácsolt –
de ha nincsen sárkány, úgy Szent György se lesz.
Jane Yolen: Nem való a tél
(Winter is no time)
Költészetre nem való a tél.
Az ujjam sajog, ahogy írok;
a padlás ablakain ködtestű
jégmesefigurák,
pentimentói a fagynak.
A fény középkorú itt,
a nap egy rosszul eső szögben,
kényelmetlenül ül.
Inkább csak árnyéka magának.
Számlálom a lehámló papírlapokat,
s a roppanásokat a falban.
A valaha aranyló virágokkal
együtt fakult ki a költő.
De az ablak jeges üvegén túl,
a vezetéken ülő madárból
a közelgő tavasz
ígérete szól.
Jane Yolen: Öt javaslat versíráshoz
(Five tips on writing a poem)
Nézz a világra egy metaforán át,
az egyik fát egy másikkal fejezd ki.
Hagyd, hogy a szavak egymás hátára üljenek,
vagy épp libikókázzanak a sorban.
Mondd el az igazságot kifordítva,
vagy épp ferdén.
Ne feledd, hogy a nyelvtan egyszerre lehet jó barát,
vagy rossz szomszéd.
Hagyd, hogy a vers rímre találjon a szívben,
hanem is mindig a papíron
Folyón innen s túl fekszenek
széles rozs, árpa tengerek,
ölelvén dombot és eget,
és rajtuk át egy út vezet
szép Camelot felé.
A népek föl s le járnak ott,
csodálván mind a liljomot,
mik benőtték az elhagyott
Shalottnak szigetét.
Hol nyárfa reszket, s hófehér,
bús fűzfa ága vízbe ér,
lágy fodrot sző az esti szél
a vízre, mely nyugodni tér
szép Cameloton át.
S virágok közt a csendben áll
egy négytornyú nagy szürke vár
mely évek óta őrzi már
Shalott kisasszonyát.
S a fűzek közt a part alatt
sok ló vonta uszály haladt,
és kecses vitorlás szaladt
le, hogy nyomán a hab hasadt,
De ismerik-é odaát?
S ki látta vajh kezét, haját,
vagy ablakában őt magát,
Shalott kisasszonyát?
Csupán az árpa közt korán
kaszáló béres hallja tán,
miként visszhangzik egy vidám
ének az ár túloldalán
Camelotba tova.
S a béres, kit az este ott
ér kéve közt, hallván, legott
szól halkan: ‘Ez biz’ ő, Shalott
Tündérkisasszonya.’
Kinek kezén csak egyre jár
egy bűvös színpompás fonál.
S reá úgy átkok átka vár,
ha arra pillant, merre áll
Camelot városa.
S számára átka rejtelem,
imígy csupán a szőttesen
serénykedik szép csöndesen
Shalott kisasszonya.
És egész álló éven át
egy tükör borítja falát.
mely Camelotba tér.
Folyón örvénylik ott a hab
az útnál, min sok nyers alak,
s vásári árus lány halad
és Shalottból kiér.
S ritkán apát baktat lován,
vagy boldog leánykák nyomán
apród igyekszik szaporán
s pásztorlegény az út porán
tart szép Camelotba;
S olykor lovag is átsuhan
tükrén, de néki nincs olyan,
mert ő csak sző magányosan,
S mindazt, mi tükrében lebeg,
szép szõttesében őrzi meg:
gyakran, mikor más szendereg,
temetni indult bús sereg
tartott Camelotba.
S máskor magasban járt a Hold,
tükrébe ifjú pár hatolt,
„Emészt világom árnya” szólt
Midőn fenn járt a rét felett
a Nap, épp akkor érkezett
az árpa közt, mely kéve lett,
s vakító vértben léptett
merész Sir Lancelot.
Veres keresztes hős vitéz
térdel pajzsán s egy hölgyre néz,
és pajzsa szikrát hányt a réz
mezőn, min állt Shalott.
Kantárja úgy villant talán,
mint némely tiszta éjszakán
a csillag fenn az éj taván,
s csengettyűk szóltak, míg lován
Camelot felé haladt.
S övébe ott, hol kardja volt,
egy nagy ezüst kürtöt csatolt,
s így csengve-bongva lovagolt
Shalott vára alatt.
S a tündöklő kék délidőn,
szép nyerge csillogott dicsőn;
sisak, s a dísz a fejtetőn
egy csóvaként lángolt, midőn
Camelotba ügetett.
Miként ha bíbor alkonyon
szakállas üstökös oson
az égen át, csillagnyomon
Shalott vára felett.
A Nap csillant szemöldökén;
Lova patáin járt a fény;
S a sisak aljánál a szén-
szín haja lengett könnyedén;
közel már Camelot.
S amint a parton lovagolt,
a kristálytükörbe hatolt,
s ott „tralla-lalla”, így dalolt,
A hölgy elejtve szőttesét,
feledte átkát, s jóeszét,
a mélybe vetve két szemét,
meglátta őt, hol állt a szép
S mit szőtt, a szőttes elszakadt,
a bűvös tükör meghasadt,
“Lesújt az átok!” – így riadt
Medrében feljajdult az ár,
keletről vad szél tépte már
a sápadt erdőt, és a sár
csak nőtt, amint ázott a vár,
Lejött, a tornyát elhagyá,
s kikötve egy bús fűz alá,
egy bárkát lelt, s felírta rá:
„Shalott kisasszonya”
És lent a folyó mély, sötét
vizén -már látva végzetét-
emelte fel tekintetét,
s immár ekképp nézte szép
Camelot városát.
És midőn leszállott a Nap,
eloldozá a láncokat,
s magával vitte őt a hab,
S amint feküdt ott, hófehér
köpenyét verdeste a szél,
-befödte hulló falevél-
Nem messze már az úti cél:
S midőn a folyón szelte át
fűz födte domboknak sorát,
elzengte utolsó dalát,
S dalát hallották messze lenn,
mint zengte, fennen, s csendesen,
míg már szemének fénye sem
csillant, míg elhunyt teljesen.
S Camelot városát
elérte, ám meg azelőtt,
hogy elhagyá a tág mezőt,
a halál utolérte őt,
S amott magas falak között,
sok tornác és torony mögött
egy fényes díszbe öltözött
sétányhoz ért, s elé szökött
Köréje gyűlt az úri nép,
lovag, lord s hívta mind nejét,
s a bárkán olvasták nevét:
Vajon ki ő, s itt mit keres?
S a kastélyra félelmetes
csend szállt, megállt a sok nemes,
s keresztet hányt egész neves
Csak Lancelot szólt csöndesen:
„Mily bájos arc! Az Ég legyen
kegyes! Nyugodjék csöndbe lenn
Shalott kisasszonya.”
W.H. Auden – A Kettek
(The Two, or The Witnesses)
Te vagy a város, mi meg az óramű,
A kőkaput őrző két sasszemű,
A Kettek,
Kik tőled balra s jobbra át,
Győzve nappalt s éjszakát,
Utánad leselkedtek.
Bölcsebb nem kérdezni, mi lett velük,
Kik szavunk feledve élték életük;
Az örvény voltunk és a sziklaszirt,
Kezünk siralmat s rémálmot írt,
S a balsors rózsáját szedik.
A darura mássz, fogadd meg a szót,
Ha jőnek a madárral rakott hajók
Halászatról, más nejéről mondd történeted:
Drága percekkel telt szűkös életed
A kocsmafényben.
De ne hidd, hogy előttünk rejtve marad,
S hogy fedhetsz úgy bármit, hogy ki nem fakad,
Feledd!
Semmi sem történt, vagy kimondatott
De hiba hinned, hogy a Kettő halott:
Félünk, különben elveszel.
Szemünk a kerítés mögül figyel
Tirátok.
Festékfoltként sötétlik az ég
Valami esni fog, nem eső, nem jég
És nem virágok.
S ha a zöld rét, mint egy fedél lekerül,
Mi jobb lett volna rejtve, kiderül:
Az ellenszenves.
És nézd, a hátad mögött szótlanul
Kibújt s mint gyilkos sarló tornyosul:
A fenyves.
A tokjában elfordul a zár,
A szállítók fekete furgonja vár
S a semmiből hirtelen jönnek elő
A púpos sebészek, az árnyszemü nő,
Meg az ollós lidérc.
S ezek bármely napon várhatók,
Hát óvatosak legyenek a szók
S a tettek,
Légy rendes, a zárból fújd ki a port,
Húzd fel az órát, nyírd a bokort!
Látnak a Kettek.
A Tündérverkli
(The Fairyreel)
Ha ifju volnék mostan én,
s a név halálom köntösén
ne volna, nem hagynék felet
csak lelkemből e föld ölén.
Hogy egyiknek, mely itt marad,
míg látomás csak Tündehon,
a másik hegy-völgyet bejár
a girbe-gurba útakon.
Amott egy tündért lelne ő,
s amint hogy csókot ád neki,
az fentről sok sast hív elő,
s egy mennykőfához kötne ki.
Ha szívem látná, futni kell,
hogy tőle messze jutni kell,
a tündér csillagzsákba dugva
vinné végül mégis el.
Míg a napja jő s telik,
hogy kedve tőle elveszik,
egy tűzpatakba dobja be,
hol barna kölykök meglelik.
És véle fut mind reggelig,
és oly bősz mókát űz vele,
hogy majd négy vékony szálra tépve
hegedűbe fűzze be.
És napra nap és éjre éj
egy dalt zeng majd a drága szív,
mely oly vad, földöntúli, mély,
hogy győzhetetlen táncba hív.
És az, ki ropni kezdi rá,
csak pördül-fordul, megbotol,
s fényes szénszínű szemekkel
aranycsillámmá omol.
De ifju én már nem vagyok,
a szívem hatvan éve már,
hogy rémdaláért elhagyott,
s a Nap völgyén túl messze jár.
Boldog, kinek lelke még,
még ősegész és nem jut át
a Hold szele rajt’, hogy vigye
a Tündérverkli dallamát.
Ha nem hallod vad dallamát,
a tündérnép nem lopja szét
a lelkedet, ó én bolond,
hát hozd halálom köntösét.
A Gashlycrumb Kölykök
(The Gashlycrumb Tinies or after the outing)
A, mint Anna, kit óvott bár anyja,
a nyaka a lépcsőn kitört.
B, mint Bence, a medve kedvence,
de lenyúzták róla a bőrt.
C, mint Cecil, ki menni se bír,
hát segített, vitte a kór.
D, mint Dénes, ki több volt, mint rémes
s egy szánról lett ledobva jól.
E, mint Ernő, ki fel már nem nő,
egy barackmag torkán akadt.
F, mint Fanni, neki is annyi,
egy pióca, s vére apadt.
G, mint Gábor, mért volt olya bátor?
Megfúlt a szőnyeg alatt.
H, mint Hektor, a gyilkos-detektor
nem jelzett, s ő ott maradt.
I, mint Ida, a kis buta liba
egy tóba esett, s belefúlt.
J, mint János, mi történt, talányos,
egy palack a fejére hullt.
K, mint Kati, ez az állati
nagy balta vagdalta szét.
L, mint Leó, neki is heló,
rajzszegek bökik belét.
M, mint Mara, szél fújta, para,
hogy tenger csak, amerre lát.
N, mint Norbi, ez most nem morbid,
de halálra unta magát.
O, mint Olga, nem volt épp dolga,
s kapta a rozsdás bökőt.
P, mint Péter, ő sem kivétel,
a tömeg taposta le őt.
Q, mint Quentin, kár volt a dentin-
es fogkrém, a sár nyelte el.
R, mint Rita, egy parázs vita,
kis benzin, s más több se kell.
S, mint Sára, a saját ruhája
nyomta ki bentröl a szuszt,
T, mint Titusz, egy robbanós bigyusz,
s köddé vált, nincs spiritusz.
U, mint Ursula, többet sem búsul, a
csatornanyílásba hullt.
V, mint Viktor, nem kell a doktor,
vonat jött, s ő kilapult.
W, mint Wilma, már ő se sír ma,
nyomja a tónak jegét.
X, mint Xavér, leküldték savér’,
de egérhad cincálta szét.
Y, mint Ivett, biz ő is ki lett
lapítva, ráhullt a fal.
Z, min Zella, mert az is kell a
Zordnak, ki sok gint nyakal.
Edward Gorey: A Susnyarág
(The Wuggly Ump)
Mond lálilá, mondd lallilamm,
a Susnyarág jó messze van.
Hol ernyőt, sarat étkezik,
vagy zsák szöget, ha az érkezik.
Mi’ kellemetlen, nemdebár?
S szokásait kutatni kár.
Mondd ottlapult, mondd uttlapelt,
a Susnyarág épp útra kelt.
Egy végtelen derűs virág-
fonat a gyermeki világ.
A Susnyarág épp átrobog
a dombokon, klibig, klobog.
A játék hogyha véget ér,
a hasunk tölti tej s kenyér.
Mondd tentebú, mondd tentebá,
most ért épp a kert alá.
A hold – kerek, ezüst lakat –
bocsájt le ránk szép álmokat.
Mondd nyélkereg, mondd nyálkorog,
a Susnyarág most bekopog.
A ház előtt zajong, kapar,
mért jött hozzánk, mit akar?
S mért van undok, kis szeme?
E testhez nagyobb illene!
Hogy mennyire nem hívogat,
mi nagy karmot visel, s fogat!
Mondd gluglalamm, mondd gluglalemm,
a bendőjében, messze, lenn.
(olasz/osztrák változat, 1867 körül)
Az egyik legmorbidabb változat, 1867-ből, melyben farkas helyett egy beteg lelkivilágú ogre bánik el a minden bizonnyal debil Piroskával és szerencsétlen nagymamájával. (A ford.)
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy öregasszony, akinek volt egy unokája, Piroska. Egy szép napon, amikor mindketten kint jártak a földeken, így szólt az öregasszony Piroskához:
– Én most hazamegyek. Te majd később kövess és hozz nekem némi levest!
Egy idő múltán, amikor Piroska elindult nagymamája háza felé, az úton találkozott egy ogréval.
– Szervusz kedves kis Piroskám, hová mész? – kérdezte az ogre.
– Levest viszek a nagymamámnak.
– Pompás – felelte az ogre. – Veled tartok. Merrefelé mész, a köves úton vagy a bozótos felé?
– A köves úton – mondta Piroska.
– Akkor én pedig a bozótoson át megyek – felelte az ogre.
Ezután elbúcsúztak. Azonban útközben Piroska megpillantott egy ragyogó szép mezőt, telis-tele színes virágokkal és megállt, hogy szedjen egy szép csokorra valót. Ezalatt az ogre sietve tette meg az utat, s bár a bozótoson át ment, mégis jóval Piroska előtt ért a házhoz. Azonmód bement, megölte és felfalta a nagymamát, a beleit odakötözte az ajtónyitó zsinór helyére, a vérét, a fogait és az állkapcsát elrakta a konyhaszekrénybe, végül pedig bebújt az ágyába.
Alighogy magára húzta a takarót, megérkezett Piroska és kopogtatott az ajtón.
– Gyere csak be! – szólt elfojtott hangon az ogre.
Piroska megpróbálta kinyitni az ajtót, de amikor észrevette, hogy valami puha dolgot húzgál, felkiáltott:
– Nagymama, ez a valami olyan puha!
– Csak húzd meg és maradj csendben! Az a nagymamád bele.
– Csak húzzad és maradj csendben!
Piroska kinyitotta az ajtót, bement a házba és így szólt:
– Nagymama, éhes vagyok!
– Menj a konyhába, a szekrényben találsz némi rizst! – felelte az ogre.
Piroska odalépett a szekrényhez és kivette a fogakat.
– Nagymama, ez a valami irtó kemény!
– Csak egyél és maradj csendben! Azok a nagymamád fogai.
– Csak egyél és maradj csendben!
– Nagymama, még mindig éhes vagyok! – mondta nem sokkal később Piroska.
– Menj vissza a konyhaszekrényhez. Találsz benne némi húst.
Piroska pedig úgy tett és kivette az állkapcsot.
– Nagymama, ez annyira vörös!
– Csak egyél és maradj csendben! Az a nagymamád állkapcsa.
Kicsivel később Piroska felsóhajtott:
– Nagymama, olyan szomjas vagyok.
– Csak nézz be a szekrénybe, kell ott legyen némi bor.
Piroska odalépett ismét és kivette a vért.
– Nagymama, ez a bor nagyon vörös!
– Csak idd és maradj csendben! Az a nagymamád vére.
– Csak idd és maradj csendben.
– Nagymama, álmos vagyok – mondta hamarosan Piroska.
– Vedd le a ruhád és bújj mellém az ágyba! – felelte az ogre.
Piroska bebújt az ágyba, de valami szőrösre lett figyelmes.
– Nagymama, miért vagy olyan szőrös? – kérdezte Piroska.
– Ez a korral jár – felelte az ogre.
– Nagymama, miért olyan hosszúak a lábaid?
– A sok gyaloglástól.
– De nagymama, miért olyan hosszúak a kezeid?
– A sok munkától.
– Nagymama, és miért olyan nagy a szád?
– A sok kis gyerektől, akiket felfaltam! – mondta az ogre, és hamm, egy harapással bekebelezte Piroskát.
Forrás: Christian Schneller, Märchen und Sagen aus Wälschtirol: Ein Beitrag zur deutschen Sagenkunde (Innsbruck: Verlag der Wagner’schen Universitäts-Buchhandlung, 1867)
Translated to English by D. L. Ashliman. © 2007.
(fordítás, kis mértékű átdolgozás)
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy szegény molnár, akinek volt egy szépséges leánya. Történt egyszer, hogy a molnár beszélgetésbe elegyedvén a királlyal, azt találta mondani, hogy bizony az ő lánya arannyá tudja fonni a szalmaszálat.
– Ez bizony felettébb kedvemre való munka. Ha a leányod valóban oly tehetséges, amint állítod, küldd el őt holnap a palotámba, hadd tegyem próbára.
Amikor a leány megérkezett, a király bevezette őt egy szalmával teli szobába, adott neki egy rokkát, majd így szólt:
– Láss munkához. Fonj álló éjjel, és ha reggelre nem lesz ebből a szalmából arany, bizony fejedet vétetem. Ahogy ezt mondta, kiment, belakatolta az ajtót, hogy a leány egyes-egyedül maradt.
A szegény molnár leánya lekuporodott a földre. Nem tudta mihez kezdjen, mert fogalma sem volt, hogy lehetne aranyat fonni a szalmaszálból. Ahogy telt-múlt az idő, egyre inkább elhatalmasodott rajta a félelem, míg nem keserves sírásra fakadt.
Egyszer csak hirtelen kitárult az ajtó és egy kis emberke lépett be rajta.
– Szép jó estét, molnár leánya, miért itatod úgy az egereket? – kérdezte az emberke.
– Ó – felelte a leány. – Aranyfonalat kellene fonnom ebből a halom szalmából, de fogalmam sincs, hogy azt hogy lehet.
– Mit adsz, ha megfonom helyetted? – kérdezte az emberke.
– Neked adom a nyakláncomat – felelte a leány.
A kis ember elvette a nyakláncot, leült a rokka elé, és huss-fuss-huss, hármat pergetett, s egy orsó tele lett. Ekkor felrakott egy újat, huss-fuss-huss, megint hármat pergetett, s még egy orsó tele lett. És ez így ment egészen reggelig, mikorra befonta az összes szalmaszálat, s a rokkák bizony mind aranyfonállal voltak felgombolyítva.
Napkeltekor jött a király, s amint meglátta az aranyat, nagyon meglepődött s megörült. Ugyanakkor szívében egyszerre megnőtt a vágy az arany iránt. Bevezette hát a molnár leányát egy másik szobába, amely szintén szalmával volt tele. Ez azonban jóval nagyobb volt, s a király meghagyta a leánynak, hogy bizony fonjon álló éjjel, ha kedves az élete.
A leány mivel nem értett a szalma arannyá fonásához, lekuporodott és sírva fakadt. Ekkor ismét kitárult az ajtó, és megjelent az emberke.
– Mit adsz, ha megfonom a fonalat helyetted? – kérdezte.
– Neked adom a gyűrűt az ujjamról. – felelte a leány.
Az emberke elvette a gyűrűt, s ismét huss-fuss nekilátott pergetni a rokkát. Reggelre az összes szálat csillogó aranyfonállá fonta át. A király határtalanul boldog volt, amikor látta az aranyat, de mert szívének arany iránti vágya mit sem csillapodott, egy harmadik, még nagyobb szobába vezette a leányt.
– Ma éjjel meg kell fonnod ezt itt mind, s ha sikerrel jársz, elveszlek feleségül. – mondta a király, s azt gondolta magában: – Még ha egy molnár leánya is, sosem találok nálánál gazdagabb nőt széles e világon.
Amikor a leány magára maradt, a kis ember harmadszor is visszatért.
– Mit adsz nekem, ha most is megfonom helyetted a fonalat?
– Nincs már semmim, amit adhatnék – felelte a leány.
– Akkor ígérd meg, hogy ha királyné leszel, nekem adod az elsőszülött gyermeked!
– Ki tudja, mit hoz a sors – gondolta a leány, s mivel nem tehetett egyebet, megígérte a kis embernek, amit kért. Cserébe ő pedig újból leült a rokkához és megfonta az aranyfonalat.
Amikor reggel megérkezett a király s látta, hogy minden a kívánsága szerint teljesült, feleségül vette a leányt. Azzal a molnár szépséges lánya királynévá lett.
Egy év múltán egy gyönyörű gyermeknek adott életet. Nem gondolt többé a kis emberre, aki azonban egyszerre megjelent a szobájában és így szólt:
– Most pedig add át nekem, amit ígértél!
A királyné megrémült és bizony a birodalom minden kincsét odaadta volna az emberkének, csakhogy ne vigye el a gyermekét. De az hajthatatlan volt:
– Egy élő gyermek többet ér nekem minden kincsnél a világon.
Akkor a királyné olyan keserves sírásra fakadt, hogy az emberke megsajnálta.
– Adok neked három napot. Ha addig kitalálod a nevem, megtarthatod a gyermeked.
A királyné az aznap estét azzal töltötte, hogy átgondolta az összes nevet, amit csak valaha hallott. Majd futárt küldetett az ország minden szegletébe, hogy összegyűjtse az összes lehetséges nevet. Azonban az emberke mindegyikre azt mondta:
– Ez bizony nem az én nevem.
A második napon követeket küldött a szomszédos királyságba, hogy elhozzák az ott élő emberek neveit. A legkülönlegesebb, legfurcsább neveket mondta az emberkének:
– Talán a neved Abelárd? Vagy Lúciusz? Alejdanro? Vagy Eszmeralda?
De ő mindegyikre azt felelte:
A harmadik napon a futár visszatért és azt jelentette, hogy ő bizony nem talált egyetlen új nevet sem, viszont amikor a rengeteg szélén magasodó hegyre kaptatott fel, ahol a róka és a nyúl is jó éjszakát kívánt, látott egy kis házikót. Tűz égett előtte és egy vicces külsejű kis emberke ugrabugrált egy lábon a tűz körül, miközben ezt énekelte:
Egy jót főzök, jót sütök s jól elviszem
a királyné kisgyermekét!
Mert legjobb, hogy nem tudja itt senki sem
Rumpelstiltskinnek nevét.
El lehet képzelni, hogy megörült ennek a királyné. Nem sokkal azután jött az emberke és tudakolta:
– Nos, királyné, mi hát a nevem?
Először így szólt:
– A neved talán Ödön?
– Akkor netalán a neved Béla?
– Esetleg a neved Rumpelstiltskin?
– Ördögöd, van! Ördögöd van, hogy a rühes rosseb vigyen el! – kiáltotta a kisember és dühében akkorát toppantott a jobb lábával, hogy az egészen felcsúszott a derekáig. Ezután a két kezével megragadta a bal lábát s úgy, ahogy volt középen szétszakította magát két részbe.
“Fordítás” bejegyzéshez egy hozzászólás
Visszajelzés: Fungi from Yuggoth - The Black Aether
Kövesd a blogot e-mailen keresztül (vagy ne, nekem mindegy)
A sakkpartner
Simon and Garfunkel: Minták (Patterns)
Nem tudta más
H.P. Lovecraft: Gombák a Yuggothról IX. Az udvar
Lord Alfred Tennyson: A Kolduslány (The Beggar Maid)
Rémálompor Online – Ennyi kultista kedveli – Csatlakozz a Kulthoz!