Na, nem is sokat gondolkozott, búcsut mondott a kapufélfának s elindult - ugyan hová indult? Ő bizony egyenesen Brassóba indult. Hát oda minek? Minek? Akár hiszitek, akár nem - föltette magában, hogy beáll ott muzsikusnak. Ért ő ehhez is, hogy ne értene!
- Mit sóhajtozol, mit keseregsz, kopó barátom?
- Hogyne sóhajtoznék, hogyne keseregnék, mikor leöregedtem, nem tudok szaladni! A gazdám már ki is mondta rám az itéletet: meglő, mivelhogy nem veszi hasznomat.
- No bizony, ha meg akar lőni a gazdád, jere velem. Én megyek Brassóba, ott beállok muzsi­kusnak, beállhatsz te is. Jó hangod is van, meg értesz bizonyosan a doboláshoz is, majd meg­látod, milyen uri dolgod lesz. Én trombitálok, te dobolsz - ez lesz ám csak a szép muzsika!
- Mondasz valamit, mert jár a szájad, - mondotta a kopó s a szamárhoz szegődött: indult vele Brassóba.
- Hát neked mi bajod, vén bajuszvitéz? - kérdezte a szamár.
- Ó ne is kérdezd, felelt a macska. Megöregedtem, a fogamat elhullattam, nem tudok egeret fogni s vízbe akar fojtani az asszonyom. Hát ezt érdemlem én? Hej, bezzeg becézett, mikor százával fogtam az egeret!
- Soh’se búsulj, mondotta a szamár. Tarts velünk, jere Brassóba muzsikusnak. Te úgyis értesz az éjjeli muzsikához, olyan dolgod lesz ott, amilyen még nem volt világéletedben.
- Adj Isten jónapot, sarkantyús vitéz! Hát neked mi bajod? Ejnye, de levitézlettél!
- Hát hogyne, lelkem szamár atyámfia, mikor az asszonyom vendéget vár holnapra s az én öreg húsomból akarja megtraktálni.
- Ó, te bolond, mondotta a szamár, csak nem engeded, hogy megöljenek. Jere velünk Brassó­ba, állj be a mi bandánkba. Neked szép hangod van - éppen csak te hiányoztál!
- Halljátok-e, ide nem messze tűzvilágot látok, ott bizonyosan ház van.
- No bizony, akkor kászolódjunk fel s menjünk oda, mert ez nem valami kényelmes szállás.
- No, mit látsz, vén szamár? - kérdezte a kakas.
- Hej, haj! terített asztalt, rajta étel, ital, de mennyi! Asztal körül zsiványok ülnek, esznek, isznak, vígan vannak.
- Bezzeg jó volna, ha mi is asztal mellé telepedhetnénk, mondotta a kakas.
- Elhiszem azt, hagyta helyben a szamár.
- Eredj, nézd meg, mondotta a vezér egyiknek, hadd lám, elmentek-e?
Elment a zsivány, betapogat a szobába, megy egyenest a tűzhelynek, merthogy ott parazsat látott pislákolni. Az ám, a macska szeme volt az. De azt a zsivány nem tudta, hogy tudta volna? - a gyufát a macska szeméhez tartotta. Hiszen tarthatta, a gyufa nem gyult meg, de történt egyéb! A macska a zsiványnak az arcába szökött, ráfujt s össze-visszakarmolta. Tyhű, megijedt a zsivány, szaladt esze nélkül, de amint az ajtón kifelé szaladt, a kutya az inába harapott, mikor meg az udvaron szaladott szörnyű jajgatással, a szamár a kazal mellől hatal­ma­san ódalba rugta. Csak a kakas nem bántotta: ez a nagy lármára felébredt s torka szakad­tá­ból kiabált: kukuriku, kikeriki! s csapkodta a szárnyát.
- Jaj, jaj, fussunk, ameddig a szemünk lát, nincs itt maradásunk. A tűzhelyen egy vén boszor­kány ül. Ez, mikor tüzet akartam gyújtani, a szemem közé fujt s az arcomat össze-vissza­karmolta; az ajtó mellett egy ember állott, ez meg egy nagy késsel az inamba vágott; szaladok az udvarra, el a szénakazal mellett, ott meg valami fekete szörnyeteg úgy ódalba vágott egy doronggal, hogy egész életemre arról koldulok. A ház tetején ül a bíró, az meg mind azt kiabálta: hozzátok ide a zsiványt, hozzátok ide!