Európai gázálmok | Hetek Közéleti Hetilap
Európai gázálmok
Október végén Európa fellélegezhetett. Az EU finom patronálására Oroszország ígéretet tett, hogy folytatja a gázszállítást az ukrán vezetékeken keresztül. Az idei tél kipipálva, a függőség viszont marad.
Az említett megállapodás szintén kimondja, hogy az Európát célzó gázszállítmányok biztonságban lesznek az ukrán területeken. (Gondolva a közelmúltra, amikor az ukránok bemutatták, hogy ha szükségük úgy kívánja, szépen meg is csapolják ezeket a vezetékeket. A gázcsapok elzárása viszont a fél kontinenst magával rántaná.) „Semmi okuk az európai embereknek arra, hogy vacogjanak ezen a télen… Ez egy fontos lépés Európa energiabiztonságának megteremtésében” – idézte a BBC José Manuel Barrosót, az Európai Bizottság elnökét. Günther Oettinger, az EU energiaügyi biztosa hozzátette: meggyőződése, hogy Ukrajna képes lesz kifizetni a gázszámláit, és talán ez lehet az „első reménysugár” az ukrán–orosz viszony rendeződésében is.
Az egyezményt egyébként hónapokig tartó izmozás előzte meg, miután az oroszok nyilvánosságra hozták, hogy Ukrajna közel 5,3 milliárd dollárral tartozik már nekik. Idén ősszel számos cikk látott napvilágot arról, hogy Ukrajna milyen gigantikus pénzügyi elmaradásokat halmozott fel a gázszámláival. Az ukránok azzal replikáztak, hogy ez nem igaz, viszont az ország június közepe óta nem kap nyersanyagot a Gazpromtól. A viszályt persze a krími annekció sem enyhítette… Miután az oroszok továbbra is ragaszkodtak ahhoz, hogy csak előrefizetés ellenében szállítanának a szomszédnak, az ukránok az EU-hoz fordultak segítségért, ami persze tovább bőszítette az orosz medvét. Kijev idén nyáron arról győzködte az EU-t, hogy segítsék a fordított gázszállítás megszervezésében, vagyis abban, hogy Ukrajna Szlovákián keresztül, illetve Magyarországról és Lengyelországból kaphasson gázt, és ehhez némi pénzügyi támogatás is járjon.
Persze az oroszok sem ültek ölbe tett kézzel: egy helyi hírügynökség rögtön bejelentette, hogy szeptember eleje óta Szlovákiába mintegy ötödével kevesebb gázt küld a Gaz-prom. Majd később Lengyelországban is hasonlót tapasztaltak. Mielőtt azonban megindultak volna a számonkérések, hirtelen megegyeztek a felek. Az EU „vette a lapot”, az oroszok pedig kicsit engedékenyebbek lettek. Így jutottunk el a máig, amikor is a mostani feltételek egyike, hogy az EU továbbra is garanciát vállal az ukrán hátralékok kifizetésére. A teljes csomag mintegy 4,6 milliárd dollár, amelyet az IMF és az unió közösen finanszíroznak. „Ez a precedens nélküli segély részletekben lesz folyósítva, miközben az IMF biztosítja, hogy az összeget Ukrajna kizárólag a gázszámlák rendezésére fordíthatja” – szólt az ügyről az Európai Bizottság közleménye.
A BBC által idézett nemzetközi szakértők szerint a megállapodás leginkább Ukrajnának hozott megkönnyebbülést, hiszen itt komolyan fennállt annak a veszélye, hogy az emberek fűtés nélkül maradnak télvíz idején. Nem mellesleg, Ukrajna gazdasága viszonylag gyorsan összeomlana gáz-import nélkül, mivel a háztartások és intézmények igényén túl, annak többszöröse az ukrán ipar gázfüggése. Ukrajna jelenleg 50 százalékban függ az orosz importtól. És hiába az óriási földgáztározók, az idei télre úgy 3-4 milliárd köbméteres hiánnyal kalkuláltak. Persze az európai fogyasztók sem panaszkodhatnak… Az EU-féle hurráoptimizmust az orosz–ukrán viszony közeli rendeződésével kapcsolatban viszont alig osztották – tudósított a BBC.
Oroszország jelenleg az EU harmadát látja el földgázzal, melynek körülbelül fele Ukrajnán keresztül éri el a célországokat. Az orosz energetikai miniszter, Alexander Novak pedig nem győzte lépten-nyomon hangsúlyozni, hogy „Oroszország megbízható gázszállító partner, és az is kíván maradni”. Az egyezmény szerint az ukrán tarifa idén 378 dollár 1000 köbméterenként, 2015-től viszont már csak 365 dollár lesz. Ami pedig a fennálló tartozást illeti 1,45 milliárd dollárt azonnal, míg 1,65-öt idén év végéig fizetnek vissza. Ettől függetlenül, emelte ki Novak, Ukrajnának az új szállítmányokért adósságrendezés után is előre kell majd fizetnie.
Ukrajna a mai napig az első számú „gázhíd” az öreg kontinens számára. Oroszország 2013-ban 161,5 milliárd köbméter földgázt exportált Európába és Törökországba. A tavalyi összesített adatok alapján mennyiségileg Törökország előtt Németország a legfontosabb európai kereskedelmi partner a Gazprom számára. Magyarország ebben mindössze a nyolcadik helyen áll. Előttünk állnak a lengyel és a cseh fogyasztók, viszont „megelőzzük” Ausztriát, Szlovákiát, Bulgáriát és Romániát is. A mért volumeneken belül is a legnagyobb orosz kitettsége jelenleg Bulgáriának és Csehországnak van, ahol szinte a teljes földgázfogyasztást az oroszok biztosítják. (Szófia van tulajdonképpen a legrosszabb helyzetben, mivel továbbra is kizárólag az Ukrajnán átmenő csővégtől függ. A bolgárok a 2009-es fiaskó után sem építettek saját gáztározókat, és alternatív utánpótlási útvonalat sem kerestek.) E tekintetben már hazánk is kicsit előrébb van a listán, de az „orosz ág” gyakorlatilag egész Közép-Kelet-Európát húzza. Oroszországot pedig nehéz megkerülni a gázvezetékek diverzifikálásával. Alternatívaként csak hasonlóan önkényuralmi országok szállítanának gázt, ami ugye jobbára cseberből vederbe…
De mit lehet tenni egy esetleges krízis kivédése érdekében? A kérdés jogos, hiszen „köztudott”, hogy az Európán belüli földgázkitermelés túl van a csúcsán és egyre inkább apad. A két főmezőként számon tartott holland groningeni és az északi-tengeri terület már rég tetőzött, és habár Európában rendre csökken a gázfogyasztás, a termelés sajnos még gyorsabban zsugorodik, így az importigényünk növekszik. Hiába az egyre nagyobb teret nyerő, olcsó dán és német szél- és napenergia… És van egy rossz hírünk: a földgáz jövőre sem lesz olcsó energiaforrás – habár egyes prognózisok még ebben reménykedtek 2015-re vonatkozóan. 2001 és 2012 között a gázár megháromszorozódott, és ez a trend várhatóan folytatódik. A gáz kereskedelmét évtizedekig a hosszú távú szerződések és ármegállapodások uralták. Az energiapiacok liberalizálása folytán azonban megerősödött a „spot piac”, azaz ma már a napi ár határozza meg a gáz-árat, és ez teret enged a különféle pénzügyi spekulációknak is.
A szakértők és a józan ész forgatókönyvei szerint tehát növelhetjük az egyéb importot, erősíthetjük a belföldi termelést vagy éppen korlátozhatjuk a fogyasztásunkat… Mindenesetre a 2000-es évek gázválságainak hatására Európa-szerte lendületet kaptak a földgáztározó fejlesztések, valamint a nemzeti gázpiacok összekapcsolására tett erőfeszítések. Az uniós tároló infrastruktúra-kapacitása jelenleg 38 milliárd köbméterre tehető. Hazánkat is sokszor vádolják, hogy a tározóink igen alacsony feltöltöttségűek: míg Európában ez átlagosan 50 százalék, nálunk csak 22. Ám az energetikai szakemberek rendszeresen kiemelik, hogy hozzávéve ehhez az infrastruktúra nagyságát és a hazai fogyasztás mértékét, ez az arány is biztonságosnak mondható.
Ha pedig jobban beleássuk magunkat a témába, rögtön két visszatérő kulcskifejezésre bukkanunk: „LNG” és „nem hagyományos gázkitermelés”. Az előbbi nem más, mint a cseppfolyós földgáz nemzetközi rövidítése. Az LNG-t 161 Celsius-fokra való hűtéssel nyerik. A hűtés során a gáz térfogata hatszázad részére csökken, ezáltal szállítása sokkal gazdaságosabbá válik még nagy távolságokra is. Az LNG ezáltal hozzájárul az energiaforrások diverzifikációjához és az ellátásbiztonság javulásához, valamint tisztább összetétele révén kevésbé fokozza az üvegházhatást. Elemzők szerint viszont, Európának nem érdemes ebben bíznia. Az import LNG spot ára ugyanis duplája az orosz gáz árának. Ráadásul, főként bizonytalan politikájú és helyzetű országokból érkezik az EU-ba (például Katar, Nigéria, Algéria, Egyiptom). Az USA-ból Európába érkező olcsó LNG-import pedig csak vágyálom, mivel az USA – 10 százalékban ugyan –, de még mindig nettó gázimportőr.
A második kifejezés pedig egy méltán népszerű kiaknázási eljárás, amelyet Lengyelországban és Németországban már sikerrel piacosítottak. A lengyeleknek egyik kifejezett célja ugyanis az oroszoktól való függőség csökkentése (a fentebb említett „kitettségi listán” ők a negyedikek, 60 százalékkal). Ennek köszönhetően immár 40 fúrási engedélyt adtak ki különböző amerikai olaj- és gáz-ipari cégeknek. Európai forradalomról azonban még hiába beszélnénk, hiszen jelen állás szerint ez a procedúra túl drága. Míg a kitermelés 25 euróba (vagy még többe) kerül megawatt óránként, addig értékesíteni maximum 20 euróért lehet. Másrészt, egyszerűen nincs elég palagáz Európában ahhoz, hogy időben kompenzálja a kieső hagyományos készleteket és/vagy legalább nagy részben kiváltsa a gázimportot.
A tengerentúlon, illetve a földgolyó másik oldalán viszont a nem hagyományos gáz, amely egyébként származhat szénmezőről (röviden CBM), de lehet tömött kőzetekben lévő vagy éppen palagáz is, egyre nagyobb szerepet kaphat a nemzeti kitermelésekben 2020-ra – jósolják az idevágó tanulmányok. Kína, India és Ausztrália a legvalószínűbb jelöltek arra, hogy – az USA nyomdokain járva – ilyen, nem hagyományos forrásokkal töltsék fel a készleteiket. Kína például már élen jár a tömött kőzetekből való földgázkinyerésben, ám a pala- és szénmezők terén nem várható nagy áttörés a közeljövőben. Indiában szintén remek lehetőségek vannak a szénmezők kiaknázására, ám az effektív kitermelés eddig még nem hozott kézzel fogható eredményeket. Ausztrália pedig már közzé is tette nagyszabású terveit, miszerint az export kapacitása 45 százalékát e három „alternatív” forrásból kívánja fedezni 2020-ra. Az elképzelés azonban több mint agresszív, így jó, ha a fele megvalósul majd.