Nyitóoldal » Kapcsolatok » Örökre, egyet szeretni?
Encse, 2011. május 23. hétfő
Nagyon örülök, h felvetődött ez a kérdés. Tudjátok, nemrég zajlott le ez a folyamat testi-lelki úton bennem is, hirtelen úgy éreztem, elmúlt a rózsaszín köd, már nem vagyok szerelmes a vőlegényembe. Ennek ellenére tudtam és éreztem, hogy Ő az, akivel végig szeretném csinálni ezt az egészet (az Életet! :). Azt is tudtam, hogy ez be fog következni és őszintén szólva, nagyon örültem, hogy még a jegyességünk alatt esett meg és nem mondjuk ifjú-házasként...
Erről mindenki beszél, csak azt nem mondja el, hogy mi a teendő, amikor bekövetkezik ez az állapot. Hát én neki eredtem és minden létező szakirodalmat előkerestem és levelet írtam azoknak a barátnőimnek, akik házasságban élnek már jó ideje, és még mindig turbékolnak 5-10 év után is. Meglett a válasz. :)
Összességében biokémiailag és pszichológiailag is kimutatható, hogy a szerelem elmúlik átlagban 2 év után. Hormonok befolyásolják magát a folyamatot, és tulajdonképpen teljesen normális, hogy elmúlik, mert ha belegondolsz, amikor az ember szerelmes, szint képtelen "normális" lenni. Ha örökké fenntartanák a felelős hormonok, akkor a tanár nem tanítana, a tanulók nem tanulnának, a sofőrök gyakran okoznának baleseteket... a szerelmükről álmodozva. Ezt még a szervezet sem bírja el energiával tartósan. Ezt a kábulatot a PHE (phenil-etil amin) okozza. Viszont az oxitocin a második nagyon fontos anyag, amit persze simaizom összehízóként már jól ismerünk, de ebben az esetben, mint kötődési hormon játszik szerepet. Ez a kötődés alakul ki a csecsemő-anya kapcsolatban is, A párok egymáshoz kötődéséért is ez a felelős, (biztosan láttál már szerelmesen egymásra tekintő idős házasokat), a szeretet-kapcsolatban, egymás megismerésén alapul (közösen átélt élmények, helyzetek, szeretetgesztusok, már-már egyet gondolnak..). Ez azonban csak akkor működik és lesz elég magas szinten a párban, ha valóban jól ismerik egymást, hatékonyan kommunikálnak. Ebben az esetben, könnyedén áthidalható a PHE elmúlásának a "stressze".
A szeretet egy döntés. Nem egy érzés, és ezt nagyon fontos tisztázni! Ebben az állapotban ha nehéz is, akarom szeretni a másikat, ha nem vagyok jó passzban, ha büdös a lába, vagy széthányja a zoknijait is. Nagyon hamar elmúlik a "már nem szeretem" érzés, és ha erősek vagytok, és akarjátok, napokon belül egyszer csak megint lángolni fogtok.. És ez már nem az a kezdeti lángolás, amikor odavagy, kiver a víz ha meglátod, de még alig ismered, ez már egy érett, sokkal mélyebb és érettebb dolog, amit egy olyan ember iránt érzel, akit ismersz, és már lassan a másik feled...
Még egy nagyon fontos téma, amit Te is érintettél, e nélkül nem lenne teljes a kép és nem lennék őszinte.
Az a lány, akiről a buszon beszéltél, lehettem volna akár én is. Így gondolkodtam és éltem én is. Egészen addig , amíg egyszer beleszerettem az aktuális "szórakoztatóalanyba" még ha tudtam, nem nekem való is. Amikor szakítottunk - mert hosszútávon nem működött a dolog -, majd belehaltam. Ekkor egy - ezen a folyamaton évekkel előttem átmenő - barátnőm elmondta miért... Ha nem élem épp át ezt, amiről beszélt nekem, akkor azt hiszem nem fogtam volna fel, hittem volna neki.
Miért van ez? A szex (eddig szándékosan kerültem) egy olyan kötelék, ami egy darabot odaad közben belőled a másiknak, lelki síkról beszélek. Amikor szakítottunk ennek a darabnak a szívemből a hiánya őrjített meg majdnem, ami ottmaradt nála és sosem kapom már vissza, és az övéből meg nálam van egy darab, aminek nem kellene itt lennie, pláne nem itt maradnia örökre.
A vőlegényemmel, akit évekkel később ismertem meg, elhatároztuk, hogy lelki síkon szeretnénk megismerni egymást. Barátok voltunk, amikor egymás mellett döntöttünk, mindketten "zűrös" előélettel, amit utólag nagyon rossznak és szenvedésekkel telinek éltünk meg (átélve őket szórakoztatónak tűntek, de az idő múlásával fájónak, nagyon fájónak). Testi vonzalom mellett, egymás lelki társai szerettünk volna lenni, és megpróbálni úgy előrehaladni, hogy a testiség kimarad. Félelmetes élmény volt, eszméletlen. Ez egész eddig nem esett le... A korábbi párkapcsolataimban nagyon hamar testi síkra szaladt - tudatosan - a dolog. Szex, szex, szex, szex. Volt akivel beszélgettünk, de igazából olyan emberek voltak, akiknek a legértékesebb kincseimet szórtam szét és még csak azt sem tudtam, mi az, amivel a legnagyobb örömet okoznék neki az ágyon kívül, vagy mi az, ami a legértékesebb emberi tulajdonsága. Sok-sok olyan dolog volt , amiket sosem mondtam volna el neki(k). Amikor találkoztunk, csak azzal foglalkoztunk, hogyan lehetnénk mielőbb vízszintesben. Ez akkor fel sem tűnt.
Most mindent elmondhatok annak az embernek, akiért élek, és akiért társként élni akarok. Mindig és mindenről beszélgetünk. Neki a legfontosabb vagyok a világon, és ez az ember mát több mint egy éve azért találkozik velem nap mint nap, hogy elmondhassuk egymásnak, mit éltünk át aznap, minek örültünk ,esetleg ki bántott meg. Tökéletesen tisztában van a gyengeségeimmel és ezekkel együtt szeret és vesz feleségül két hónap múlva. Ki akarja mondani az igent és büszkén és örökre akar vállalni, és mindent ennek rendel alá, ahogyan én is.
Ma már tudom, hogy egész életemben ezt kerestem, amikor azt hittem menő szerető vagyok, szex-istennő, akkor is erre a lelki egységre, elfogadásra vártam. Őszintén bánom, hogy ekkora sebeket okoztam magamnak, szétszórtam szívem azon részeit, amelyeket itt-ott felejtettem és a leendő férjemet illetné meg. Olyan férfiakkal "gyűjtöttem tapasztalatot", akiknek semmi keresni valójuk nem lenne az életemben. Ma már szentül hiszem, hogy egyetlen embernek rendeltetik mindenki, ha elég türelmes és jó azt kivárni, hihetetlen ajándék az övé. De még erre is van megoldás, én is meggyógyultam... ;) Van kihez menni segítségül szerencsére mindenkinek.
Nagyon várom a nászéjszakám és szuper dolog lesz egy olyan embernek adni ezt az élményt, akit tökéletesen ismerek, és szeretek.