Kezdő oldal | Korall-tenger| Midway | Keleti Salamon-szigetek | Santa Cruz
1942. január 1. Pearl Harbor
Chester W. Nimitz átveszi a Csendes-Óceáni Flotta feletti parancsnokságot a Grayling tengeralattjáró fedélzetén. Körülötte a Ford-sziget melletti horgonyzóhely nyomorúságos látványt nyújtott. Kiéget, megfeneklett, felfordult csatahajók sorakoztak a bakok mellett. Ezeknek az acélszörnyetegeknek fontos szerepet szántak, úgy gondolták, ha a Japán Birodalmi Flotta támad, nehézlövegeik fogják megállítani őket. A hagyományosan gondolkodó tengerésztisztek teljes katasztrófának tartották a bekövetkezett eseményeket, hiszen évszázadok óta az ágyúk döntötték el a tengeri konfliktusokat, úgy érezték, a fő ütőerőtől lettek megfosztva. December 7-én nem csak a csatahajók vesztek oda, hanem az amerikai tengerészek saját fölényükbe vetett hite is, melyen nem segített a Wake sziget felmentésére sután elindított, majd lefújt akció sem. Persze az amerikai nép bosszúvágya hatalmas volt, csak azt nem tudták, miként vigyék véghez. Pearl Harbornál kiderült a japánoknak rendkívül jól szervezett, modern, ütőképes légi-tengeri hadereje van, mellyel az amerikai egyelőre sem számban, sem minőségben nem veheti fel a versenyt. Fülöp szigeteken, Guam-en, Waken fekvő bázisaik elvesztek, így kiszorultak az óceán középső medencéjéből.
Az Újévet sokkal rózsaszínűbben látták a felkelő nap országában. Nem csak a jenki, de a brit flottát is móresre tanították repülőgépeik (Prince of Walles csatahajó és a Repulse csatacirkáló elsüllyesztése). Minden fronton előrenyomultak, úgy látszott az álmuk a Nagy Ázsiai Élettér nemsokára az ölükbe hull, hatalmas ember- és nyersanyag mennyiséggel. Utána a szigetvilágban berendezett erődökbe „beállnak” védekezni, és az Európában lekötött észak-atlanti hatalmak kénytelenek lesznek békét kötni. Úgy érezték a modern technológia és a bushido, azaz, a szamuráj szellem ötvözete legyőzhetetlenné tette őket az elpuhult nyugattal szemben.
Ha a „Csendesen” a két fél rendelkezésére álló erőket nézzük, nyomasztó volt a japánok fölénye. 11 repülőgéphordozó állt szemben a 3 amerikaival, 10 csatahajó azzal a hárommal szemben melyeket gyorsan átvezényeltek az Atlanti óceánról - ha a fő egységeket nézzük.
A cirkálók és rombolók számában is a japán fölény volt a jellemző, de nem volt olyan jelentős, mint a nagy egységeknél.
Az amerikaiak számíthattak még a brit ázsiai flotta, az Indonéziában állomásozó holland, valamint az ausztrál flotta néhány egységére is, de ezek az erők közel sem voltak ahhoz elegek, hogy a mérleget átbillentsék.
A háború előszelére az amerikaiak hatalmas hadihajó-építési programba fogtak. Mikor a japán bombák hullani kezdtek a "Gyöngyszem" kikötő vizén ringatózó egységekre, már az utolsó, a tizedik modern gyorscsatahajó (IOWA osztály) gerincét is lefektették, a hat évvel azelőtt induló csatahajó program első gyümölcsei pedig beértek: a North Carolina osztály két tagja elkészült, bár még nem volt hadrafogható, valamint megtörtént három South Dakota osztályú hajó vízrebocsátása. Legalább ekkora volumenű volt a hordozók építési programja. Három Essex osztályú nehéz repülőgép-hordozó gerince már a sólyákon feküdt, további 7 építését elrendelték. Ha elkészülnek, elsöprő fölényt biztosítanak, de addig még egy-két évet várni kellett!
A jenkik nagy szerencséjére egy anyahajó sem tartózkodott az öbölben a japán rajtaütéskor. A Saratoga a keleti parton volt átépítés alatt, testvérhajója a Lexington valahol a Midway körüli vizeken hajózott kíséretével. Az Enterprise kb. 300 km-re, pont Oahu felé tartott. Nagy hiba volt, hogy ez utóbbi kettőt Nagumo tengernagy, a pearl harbori „győző” pilótáinak unszolása ellenére sem próbálta felkutatni, és megsemmisíteni. A Saratoga modernizálását félbeszakították, és a hajót bevetették, így három nagy „lapostetejűnek” kellett tartania a frontot a Birodalmi Flottával szemben.
A Lexington osztály két hajója hatalmas méretű, fenséges megjelenésű hajó volt. Csatacirkálókból építették át őket a húszas évek végén. Nagy sebességük volt, erős páncélzattal, nagy felületű leszállófedélzettel rendelkeztek, de méretükhöz képest kevés repülőgép (70-80) üzemeltetésére voltak alkalmasak. A biztonság kedvéért ellátták őket 203 mm-es nehézlövegekkel is. A másik jelentős hajóosztály, a Yorktown osztály két tagja igen jó konstrukciónak bizonyult. Már eleve repülőgép-hordozónak készültek, így a terveket a feladatra optimalizálták. Ennek köszönhetően a Lexingtonnál jóval kisebb, kb. kétharmad akkora vízkiszorítás mellett több repülőgépet (80-90) szállíthattak. Megfelelő páncélzat mellett igen fürge hajók voltak kezdettől kielégítő légvédelemmel, amit a háború folyamán fokozatosan tovább erősítettek. Azért ez a remek hajóosztály sem volt tökéletes. Leszállófedélzete túl keskeny volt, és a későbbiekben kiderült, hogy a kazánok, és a turbinák elhelyezése sem volt szerencsés. Ebből a hajóosztályból csak egyik, az Enterprise tartozott a Nimitz kötelékébe az év elején.
Hogy megerősítsék a Csendes-óceáni Flottát, kénytelenek voltak az atlanti óceánról kölcsönvenni egységeket. Mint már írtam három csatahajót azonnal átdobtak. Ezek a tízes években készült New Mexico osztályú hajók bár erős tüzérséggel, és vastag páncélzattal rendelkeztek, 22 csomós sebességük, mely akkoriban standard csatahajó sebesség volt, a II. világháború idején már szánalmas vánszorgás volt csupán. Nem is tudták az első vonalban bevetni őket, főleg őrjáratot és konvojkíséretet bíztak rájuk a Hawaii és a nyugati part között. Már ekkoriban látszott, hogy a Honolulunál elsüllyesztett és megrongált nyolc csatahajó mégsem volt akkora veszteség, hiszen ezek is „öreg” csatahajók voltak. Az Atlanti Flottában négy még régebbi építésű hajó szolgált, ezeket ott is hagyták. Viszont a korszerű Yorktown repülőgéphordozót, az Enterprise „nővérét” hamarosan átvezényelték. Persze azért ez nem jelenti azt, hogy Nimitz már leírta volna a csatahajókat, egyszerűen nem akarta megkockáztatni további csatahajók elvesztését. Úgy gondolta, ha eljön az idő az ellentámadásra, nagy szükség lesz rájuk.
A Yorktownnal kiegészülve már 4 erős hordozóra támaszkodhattak, azonban Január 11-én a Saratoga Pearl Harbortól 500 mérföldre kapott egy torpedót az oldalába az I-6 tengeralattjárótól. Szerencséjükre nem süllyedt el, Bremertonban kijavították, sőt modernizálták, de egészen az év júniusáig nem látott nyílttengert. A Wasp, és a Ranger hordozókat egyelőre nem nélkülözhették az Atlanti-óceánon, a Yorktown osztály tervei alapján kis módosítással készült Hornet még „bejáratós” volt. Tehát az év első hónapjaiban mégis be kellet érniük 3 repülőgép-hordozóval.
A Japán Császári Haditengerészet fő ütőereje az Első Légiflotta volt, nem véletlenül bízták rájuk a pearl harbori rajtaütést. Parancsnoka a megfontolt Nagumo Chuichi altengernagy, állományába hat repülőgép-hordozó tartozott. Magas felépítményükkel, apró parancsnoki tornyaikkal, oldalra lefelé görbülő kéményeikkel rendkívül furcsa látványt nyújtottak. A Kaga, mely a leglassabb volt, de a legtöbb gépet vitte mindig magával leginkább egy úszó dobozra emlékeztetett. Az Akagi, a zászlóshajó már egy fokkal szebb látványt nyújtott. Ez a két hajó egy csatahajóból és egy csatacirkálóból több lépésben lett átalakítva, ennek megfelelően a konverzió minden jegyét magukon viselték: erős páncélzat, jó sebesség, de vízkiszorításukhoz képest kevés repülőgép kezelése a rossz helykihasználás miatti szűk hangárokból kifolyólag (Pearl Harbornál Kaga: 81, Akagi: 72), sőt a közepes tüzérségről sem mondtak le esetükben, a légvédelmük pedig elég elhanyagolt volt. A majdnem fele annyi anyagból „kihozott” Hiryu és a hasonló felépítésű Soryu már eredetileg is repülőgép-hordozónak tervezett korszerű egységek voltak. Kisebb méretük ellenére egész jó kis repülőcsoportot láttak el (Pearl Harbornál 63), kielégítő páncélzattal rendelkeztek, és igen nagy végsebességet (34 csomó) tudtak elérni. A legjobban sikerült hordozók mégis a Shokaku osztály hajói voltak. Úgy is mondhatjuk ez volt a japán Yorktown osztály. Megfelelő méretű, jól tervezett, kielégítő páncélzatú és igen nagy sebességű hajók voltak. Több mint 70 repülőgépet „hordozhattak”.
A császári flotta többi öt hordozójáról ezt már nem mondhatjuk el. Ezek 20-30 gépet üzemeltető könnyű, vagy kísérő hordozók voltak, csak kisegítő feladatok végrehajtására voltak alkalmasak. Persze ilyen típusokra is szükség volt, de az eseményeket nem tudták jelentősen befolyásolni.
A Japánoknak nem volt az amerikaihoz mérhető hajóépítő programjuk, azaz álmok voltak, csak a források nem voltak meg hozzá. A közeljövőben várható volt két utasszállítóból átépített „közepes” anyahajó elkészülte (Junyo, Hiyo), és néhány kísérő egység 1942, 43 folyamán. Az egyetlen tervbe vett nehézhordozó osztály 6 egységéből 1944-re is mindössze egy, a Taiho készült el. A páncélozatlan, Soryura emlékeztető Unryu osztályt is 6-tagúra tervezték, a háború végéig a fele készült el.
Igen nagyszabású volt a Yamato osztályú csatahajók programja. A tárgyalt évben az osztály névadó tagja már elkészült, a második, a Musashi átadása szintén ebben az évben volt várható. A Shinanon is szépen haladtak a munkálatokkal, és az osztály negyedik tagjának is lefektették a gerincét. Az elképzelések szerint az osztály építése tovább folyt volna. A világ nem tudott ezeknek a hajóknak az irdatlan méreteiről. A US Navy csatahajóit vízkiszorításban majdnem kétszer meghaladták. Vitatott, hogy méretükkel arányos harcértékük lett volna, mindenestre a japánok egy mindent eldöntő ütközetben kívánták őket felhasználni.
Őfelsége régebbi építésű csatahajókkal is jól fel volt szerelkezve. A Kongo osztály négy tagja tűrhető tüzérséggel, gyenge páncélzattal, de korszerűnek számító 30 csomós sebességgel rendelkezett. Ezeket tartják az első gyorscsatahajóknak, valójában a már rég lebontott, illetve a Jütlandnál katasztrofálisan szereplő brit Lion osztáyú csatacirkálók továbbfejlesztéseinek tekinthetők. Persze a 20-as, harmincas években több korszerűsítésen estek át, melynek eredményeképpen védettségük jelentősen növekedett. Nagy sebességük folytán az anyahajós különítményekkel együtt tudtak működni, nem véletlenül voltak ott a Csendes-óceán szinte minden forró pontján. További hat régi csatahajó a korszerűsítés után tűrhető 25 csomós sebességre volt képes. Erős tüzérségű, jó szerkezetű hajók voltak, de mégiscsak 20 évesek.
Láthatjuk majd, hogy a japánok több esetben is megpróbálták Pearl Harbor után kialakult nehéztüzérségi fölényüket kihasználni. A döntő azonban mégis a hordozókra telepített repülőgépek, és azok személyzetének minősége és mennyisége volt.
A Császári Haditengerészet pilótái rendkívül jól képzett, harcedzett elit csapatot képeztek. Gépeiket kiválóan kezelő, halálraszánt harcosok voltak, a Kína elleni háborúban elengedhetetlen harci tapasztalatokra tettek szert. Nekik nem okozott gondot a hajókról startolni, kötelékbe fejlődni, a célpontot eltalálni. (Iizuka Tokudzsi zuhanóbombázó pilóta visszaemlékezése szerint a zuhanóbombázók találati aránya pl. 80% fölött volt, felszállás után kevesebb, mint 10 perc alatt képesek voltak az alakzatot felvenni).
Nem csak tudásukkal, hanem a kezükbe adott repülőgépek technikai színvonalával is sikerült meglepetést okozni. A legismertebb közülük a Mitsubishi A6M2 „Zero” vadászrepülőgép, a szárazföldi vadászgépeknél is jobb manőverező képességű, gyors emelkedésre képes, megfelelő sebességű, igen nagy hatótávolságú gép volt. Az USA flottájánál nem akadt párja, félelmetes hírnévre tett szert. (Talán fölösleges is bemutatnom). Valójában a kortárs vadászgépeknél 2-300 LE-vel gyengébb motorja volt, és csak a nagyon könnyű szerkezetnek voltak köszönhetőek a kiváló repülőtulajdonságok. A hatalmas fesztávolságú, háromüléses Nakajima B5N2 „Kate” torpedóvető/bombázó megfelelő sebességű, nagy hatótávolságú, jól sikerült konstrukció volt. Torpedóikkal Pearl Harbornál öt csatahajót is sikerült megsebezniük, az egyik speciális, 14 hüvelykes páncéltörő lövedékből átalakított bombája ütötte át az Arizona csatahajó orrfedélzetét, ami a hajó végét és a legénység tragédiáját jelentette. Az elliptikus szárnyú, merev futóműves Aichi D3A1 „Val” egy igen fürge zuhanóbombázó volt. Félelmetesen pontos fegyver mesterpilótáik kezében. Egy jelentős hiányossággal azonban már a pearl harbori támadásnál is tisztában voltak: a legnagyobb bomba, amivel harcba indulhatott csak 250 kg tömegű volt. Mint ahogy azt Iizuka Tokudzsi visszaemlékezéseiben meséli, tudták, hogy a csatahajók erős páncélzatát bombáik képtelenek átütni, ezért a kéményeket vették célba. Több csatahajót is eltaláltak a támadás során, jelentős károkat ezek a bombák azonban nem okoztak.
Fontos megemlíteni, hogy míg a B5N esetében a félszárnyak kb. a felénél felhajthatóak, addig a Zeroknak és Valeknek csak a szárnya végével tehették ugyanezt. Ez persze csökkentette a hangárfedélzeten elhelyezhető gépek számát.
A kisebb hordozókon előfordultak még régebbi típusok, B5N1 a Kate korai változata, vagy A5M, a Zero elődje. A szárazföldi bázisokon az A5M, és A6M vadászgépek mellett a Mitsubishi G4M „Betty” nehézbombázó, torpedóvető, valamint a Kawanishi H6K négymotoros repülőcsónak kapott kiemelkedő szerepet. Ez utóbbi hatalmas hatótávolságú hidroplán volt a legfontosabb távolfelderítő, míg a Bettyt tartották a szárazföldi támaszpontok első „védelmi vonalának”. Harci babérokat a Prince of Wales és a Repulse elsüllyesztésével szerzett magának a típus (a régebbi G3M-el együtt). A hordozókra telepített gépekre ritkán bíztak felderítési feladatokat, annál inkább a cirkálók és csatahajók hidroplánjaira.
Az Egyesült Államok haditengerészete ezen a téren is hátrányban volt. Bár pilótáik gyakorlottak voltak a gépeik kezelésében, számos harceljárást pontosan végre tudtak hajtani, mégis hiányzott a harci tapasztalat. Hosszú ideig tartott alakzatba fejlődni, számos esetben gondot jelentett a különböző egységek összehangolt mozgása. A rájuk bízott repülőgépek is általában rosszabbak voltak, mint japán ellenfeleiké.
A leggyérebb alkotmány a Brewster F2A Bufallo volt. Ez a zömök kis gép labdába se rúghatott a fürge Zero mellett. ’41 december 7-én a Lexington vadászszázada 18 ilyen elavult jószággal volt felszerelve. Könnyű elképzelni, mi lett volna, ha megütköznek az I. légiflotta temérdek A6M-jével, amennyiben Nagumo megadja nekik ezt a lehetőséget.
Valamivel jobb volt a helyzet a Gruman F4F Wildcattel. Igaz, hogy fordulékonyságban sokkal, végsebességben kevéssel elmaradt a Zero mögött, zuhanósebessége jobb volt, fegyverzete egyenértékű, viszont erősebb motorral, és szerkezettel rendelkezett. Ez a gép lett a US Navy standard vadászgépe a háború első éveiben.
Nagy bajban volt a Gruman TBD Devostator torpedóvető/bombázó gépek háromfős legénysége, ha japán vadászok közelébe került. 1942-re ez a géptípus vészesen elavult, a 300 km/h-s sebességet is nehezen érte el. Torpedóik szintén nagyon lassúak voltak, a fürgébben mozgó hajók könnyen el tudták kerülni őket. A hajózó személyzet szerencsétlenségére csak ’42 közepétől tudták korszerűbb típussal pótolni.
Bár elavult gépnek számított, mégis bevált a Douglas SBD Dauntles. Kielégítő sebességű, jó teherbíró képességű (500 kg bombateher), könnyen repülhető felderítő-(zuhanó)bombázó volt. Sok találatot elviselt, a személyzetet olykor erősen rongált állapotban is hazavitte. Nem véletlen, hogy a pilóták igen megkedvelték, és még 44-ben is szolgált anyahajókon - a Yorktownról és az Enterpriseról 44 augusztusában vonták ki az utolsó példányokat.
Elvétve használatban volt még (Wasp és a Ranger hordozókon, de a Csendesen már csak szárazföldi bázisokon) az SB2U Vindicator zuhanóbombázó. Roncstelepre való darabok voltak.
A hangárfedélzet helykihasználása szempontjából nem mellékes, hogy míg a TBD és az SB2U típusoknál a szárnyak tetemes része felhajtható volt, addig az SBD zuhanóbombázónál ezt egyáltalán nem sikerült megoldani, és a Wildcat vadászgépnél is csak az F4F-4 változattól volt a szárny hátrahajtható (’42 júniustól).
Az I. légiflotta hat anyahajója nem tétlenkedett a 42-es év elején. Januárban támogatták az új-britaniai Rabaul elfoglalására irányuló hadműveletet, melynek során végül 23-án a legfontosabb dél-nyugat csendes óceáni bázis került a japánok kezére. Ezután bekapcsolódtak a Holland Kelet-India birtoklásáért folyó harcokba, és február 19-én támadást intéztek az ausztráliai Port Darwin ellen. Az amerikai hordozók távol maradtak, így nem alakulhatott ki légi-tengeri ütközet. A Jáva-tengeren február 27-én éjjel nehézcirkálók, és rombolók között zajlott le a legjelentősebb csata, mely a szövetségesek teljes vereségével végződött. Ezután a térségből menekülő hajókat a hordozók repülőgépei üldözték. Áprilisban Nagumo flottája kihajózott az Indiai-óceánra, és Ceylonnál repülőgépei elsüllyesztették a brit Hermes kis repülőgép-hordozót, Dorsetshire és Cornwall nehézcirkálókat. Ez volt az első alkalom, hogy repülőgép-hordozó egy másiknak farkasa lett. (Ezt az akciót egyébként nem számítottam a hat hordozós ütközetbe.)
Az amerikai anyahajók, ha lehet, még tevékenyebbek voltak. Egyesével léptek akcióba cirkálók és rombolók fedezetében. Február elsején Halsey altengernagy az Enterprise 64 gépével a Marshall szigetek északi atolljain lévő japán bázisokat támadta, míg Fletcher ellentengernagy a Yorktown 37 gépét irányította a szigetcsoport déli célpontjai ellen. Nem sok kárt okoztak a japánoknak, ugyanakkor mindkét támadó csoport 6-6 gépet vesztett.
Február 21-én, Wilson Brown, a rangidős altengernagy köteléke a Rabauli bázist próbálta meglepni a Lexington gépeivel, ahol a japánok éppen egy komoly támaszpont kiépítésén szorgoskodtak. Észak-Kelet felől próbálták elérni a gépek indítási távolságát, de az előző napon az egyik őrjáratozó H6K hidroplán felfedezte őket, és mire a Wildcat vadászgépek leszedték, riadóztatta sajátjait. A Rabauli reptérről sietősen felszállt tizenhét Mitsubishi G4M bombázógép vadászkíséret nélkül. Mint már írtam, ez a típus jeleskedett a Price of Wales és a Repulse elsüllyesztésében. Csakhogy az amerikai kötelék rendelkezett némi vadászvédelemmel is, és a támadók létszáma sem volt akkora, mint a brit nehézegységek esetében (legalább 80 gép). Az őrjáratozó Wildcateket lokátor segítségével a bombázókra vezették, és a fedezet nélküli gépek nagyrészét lelőtték. Brown Admirális mégis lefújta az akciót, és hazai vizek felé vette az irányt. Valószínűleg jól tette, Inoue admirális, négy nehézcirkálót rendelt a Lexington megsemmisítésére. Nappal talán a cirkálók húzták volna a rövidebbet, de ha éjszaka sikerül meglepni a jenkiket, sirathattak volna egy hordozót is. Egyébként nagy fegyverténynek könyvelték el, hogy sikerült megvédeni a Lexingtont egy légitámadástól, és Edward „Butch” Ohare-ből, aki az akció folyamán az első amerikai ász pilótává avanzsált, hőst kreáltak.
Február 24-én az Enterprise 49 gépe lecsapott a Wake szigeti bázisra. Semmi komoly célpontot nem találtak ott, az akció így inkább csak a „december 7. után magára hagyott tengerészgyalogosok kísérteteinek volt tisztelgés”. Halsey ezután Nimitztől új parancsot kapott: irány a Marcus-szigetek, mindössze 1000 mérföldre Tokiótól. Március 4-én a hajnali első napsugarak fényében a Big „E” gépei „megdolgozták” a támaszpontot, bár jelentős károkat nem okoztak, a meglepetés olyan jól sikerült, hogy mindössze egy SBD zuhanóbombázó jutott a légvédelemnek trófeául.
Az események fókuszába ezek után a dél-nyugat csendes-óceáni terület került. A japánok egyre nagyobb erőket koncentráltak Rabaulban, szaporodtak a légitámadásaik az új-guineai, és salamon-szigeteki helyőrségek ellen. Nyilvánvalóan partraszállásaikat ebbe az irányba tervezték, és fenyegették az Ausztrália és San Francisco közötti összeköttetést. Már január elején megtették az első óvintézkedéseket, tengerész-gyalogosok foglaltak állást Új Kaledónián, és az Új Hebridákon. Március elején a hadsereg csapataival erősítették meg ezeket a támaszpontokat. Mindkét akciót a flotta fedezte repülőgép-hordozós egységeivel.
Március 2-án Brown parancsot kapott, hogy támadjon meg egy japán bázist, ahol repülőgépeket, és hadihajókat tud megsemmisíteni, hogy melyiket, azt rábízták. Jelentős erő koncentrálódott a kezében, a Lexington és a Yorktown, valamint 8 nehézcirkáló és 14 romboló. Rabaul tűnt a legkecsegtetőbb célpontnak.
Brown meg is tervezte a támadást. Úgy gondolta, most Dél felől közelítik meg a támaszpontot, alkonyatkor ütnek rajta a repülőgépek, majd a cirkálók, és a rombolók tűz alá veszik a parti célpontokat. Március 7-én azonban a RAF felderítői jelentették, hogy Rabaulban nem láttak hadihajókat, ugyanakkor az Új Guineai Huon öbölben tüzérségi támadás után partraszállásokat hajtottak végre Laenél és Salamauánál. A partraszállást végrehajtó erőknek nem volt légifedezete. Brown egy remek tervet ötlött ki: Délről a szigetet átrepülve csapnak le a támadókra. Az akciót március 10-én reggel kezdték meg a két anyahajó 104 gépével. Ault korvettkapitány vezette harcba a Lexington 30 SBD-jét, 13 TBD-jét (torpedókkal felszerelve) és 8 F4F vadászgépét, valamint a Yorktown 30 SBD-jét, 12 TBD-jét (bombákkal ellátva) és 10 F4F vadászgépét. A Yorktown pilótái még kevésbé voltak tapasztaltak, ezért úgy döntöttek, hogy torpedók helyett kisebb tömegű bombateherrel indítják útra őket a különleges bevetésre.
A gépeknek át kellett repülnie a dzsungelből kiemelkedő 4000 méternél is magasabb Owen Stanley-hegység ormain. A kockázat azonban megérte, a meglepetés teljes volt, a japán hajókat egyetlen vadászgép sem védte. Több szállítóhajót is sikerült elsüllyeszteni, valamint kisebb hadihajókat is, és több hajónak okoztak sérüléseket mindössze egy bombázógép elvesztése árán. Eddig az ideig ez volt az egyetlen igazán sikeres amerikai akció. A csapás hátráltatta a japánok az Új Guineai Port Moresbey, és a Salamon-szigeteken lévő Tulagi irányába folyó hadműveleteit. Jelentős volt az akció abból a szempontból is, hogy ez alkalommal tevékenykedett két amerikai hordozó először összehangoltan.
Ezek után a két hordozós csoport különvált. A Yorktown a térségben maradt, míg a Lexington két hónap tengeren töltött idő után hazatért Pearl Harborba. Itt Wilson Brown altengernagyot nagy meglepetés fogadta: King admirális a flotta főparancsnoka, rossz egészségi állapotára hivatkozva leváltotta. A tapasztalt tengerészt azonban nem mellőzték, Roosevelt, majd Truman elnök haditengerészeti tanácsadója lett (hogy ez mekkora örömmel töltötte el, azt nem tudom).
1942 első negyedévében az amerikai repülőgép-hordozók annak ellenére, hogy Pearl-Harborban például a Marcus-szigetek bombázása után hatalmas csinadrattával fogadták őket, nem sok kárt okoztak az ellenségnek a Laei akciót leszámítva. Mégis nagy jelentőséggel bírtak a tapasztalatszerzés terén, továbbá fény derült több kiküszöbölendő technikai hiányosságra. Megmutatkozott az öntömítő üzemanyagtartályok és a pilóták páncélvédelmének fontossága. Az addigi 18 gépes hordozónkénti vadászszázad is kevésnek bizonyult, a további csatákban növelték számukat 21-re. Az IFF saját-ellenség megkülönböztető rendszert is beépítették a lokátorrendszerbe.
A TBD-k siralmas teljesítmény nyújtottak Lae-nél. 13 torpedóból 3 vélt, vagy igazolt találatot sikerült csak elérni. Ezt a problémát azonban még nem tudták orvosolni.
A legfontosabb talán az volt, hogy sikerült valamit behozni abból a hátrányból, amit a japán pilótákkal szembeni gyakorlatlanság jelentett, a berozsdásodott békebeli hadigépezet mozgásba lendült.
A japánok terveit is befolyásolta az amerikai hordozók aktív jelenléte. Rabaulból kiindulva meg kívánták szerezni egész Új Guineát, a Salamon-szigeteket, az Új Hebridákat és Új Kaledóniát, hogy ezzel elvágják az összeköttetést Ausztrália és az Egyesült Államok között. Északon az Aleut szigeteket akarták biztosítani, nehogy az amerikai légierő távolsági bombázó bázist építsen ki. Csakhogy zavarta őket az a folyton piszkálódó néhány jenki anyahajó. Jamamoto admirális, az Egyesített Flotta főparancsnoka úgy érezte feltétlenül el kell pusztítani őket. Így született meg a Midway-szigetek elfoglalására irányuló terv. Úgy gondolták, a jenkik semmiképpen nem engedhetik meg maguknak a sziget elvesztését, így biztosan bevetik maradék erőiket, a japán flotta meg elsöpri őket. Jamamoto minden tekintélyét bevetve kierőszakolta a hadműveletet, és április elején kiadták a parancsot. Voltak a tervnek ellenzői. Április 18-án aztán őket is meggyőzte az a 16 B-25-ös bombázógép, melyeket az újonnan szolgálatba állított Hornet anyahajóról indítottak. Ez volt a híres Doolitle akció. Majdnem fél évig a japánok mást se hallottak, csak győzelmi jelentéseket a Csendes-óceán minden pontjáról, most meg Tokiót és néhány más várost bombatámadás érte. A károk szinte jelentéktelenek, a sokkhatás azonban annál nagyobb volt. Most már gőzerővel dolgozott mindenki a hadműveleten.
Volt azonban még egy probléma. A déli hadműveleteket veszélyeztette az, hogy legalább egy amerikai hordozó állandóan jelen volt ezeken a vizeken. A japánok értesülései helyesek voltak, előbb a Lexington, majd leváltása után a Yorktown őrjáratozott a környéken Fletcher altengernaggyal az élen. Ezért az I. légiflottától elkülönítették az 5. divíziót, azaz a Shokaku és Zuikaku hordozókat, hogy hajózzanak Trukon keresztül a Salamon szigetek térségébe, fedezzék a partraszálló erőket, amint áthatolnak a Korall-tengeren, és semmisítsék meg a felbukkanó amerikai hordozókat. Így a nagy Midwayi összecsapást megelőzte egy kisebb csata, amire a Korall-tenger kék víztükrén került sor.
Az első repülőgép-hordozós ütközet