Észtbontó: Rokon Népek Napja alkalmából
Andrus Kivirähk: Az ugor
– Huhh – mondta az ugor, és fölegyenesedett. Széles arca kivörösödött, csöpögött róla a verejték. Imádattal nézte a fekete földet, majd újra belevágta az ásóját.
A fenyők közt felbukkant az ugor unokaöccsének vézna alakja. Fehér nyári öltönyt viselt. Nyaralni és festeni jött a nagybátyjához, ám ideje nagy részét álmodozással töltötte a tóparton. Persze arra is volt gondja, hogy közben a laposüvegét időről időre a szájához emelje.
– Hát te? – kérdezte az ugor, miközben bámulatos fürgeséggel ásott. – Merre jártál?
– Semerre – sóhajtotta melankolikusan az unokaöccse, és lezseren egy fenyőnek támaszkodott.
– Micsoda élet ez a tiéd! – jegyezte meg az ugor. – Naphosszat csak tengsz-lengsz, sose látom, hogy megfognád a munka végét. Én annak idején már háromévesen mentem az állatokkal a legelőre, hétévesen falat raktam, nyolcévesen kéményt pucoltam, amikor pedig betöltöttem a tízet, apám a kezembe nyomta az ekeszarvat. Úgy, ahogy mondom! Egész életemben a földeken verejtékeztem, soha nem loptam a napot! Láthatod – itt ez a hatalmas birtok, más ennyit sem tudna rendben tartani, én meg folyton erdőt irtok, hogy még nagyobb szántóm legyen! Hát ilyen ember vagyok én, az ugor! Rosszul is érzem magam, ha nem húzhatom az igát, mint egy ló.
– Én viszont festek – mondta az unokaöccse, kortyolt egyet, és megtörölte száját.
– Az nem munka! – mordult fel az ugor. – Az én népem, az én őseim mindig dolgosak voltak. Én évente két házat felépítek, kettőt lebontok, egy hónap alatt kiások négy tavat, és még így is keveslem! Folyton viszket a tenyerem, hogy dolgozhassak!
Az unokaöccse tisztelettel vegyes félelemmel nézte nagybátyját, majd vállat vont, és elballagott.
Amikor az ugor éjjel egy óra tájt végzett aznapi tennivalóival, és lerogyott káposztalevest meg aludttejet falni, az unokaöccse is előkerült. Fejét a tenyerébe támasztotta, és merengve bámulta a kályhában pattogó lángokat. Az ugor nekilátott az árpacipónak, erjesztett árpalét hörpintett rá, majd hirtelen dühösen az ajtó felé fordult, felkapta a légycsapót, és suhintott egyet. Valami nyikkant, aztán elhallgatott.
– Mi volt ez? – kérdezte az unokaöcs, anélkül, hogy felnézett volna.
– Mi lett volna? – dünnyögte az ugor. – Csak egy nyavalyás erdei manó… Nagyon elszaporodtak, ha így megy tovább, az összes búzát megzabálják!
Az unokaöcs lassan felemelte a fejét, és meredten bámulta a nagybátyját.
– Erdei manó! – kiáltotta. – Hát te már láttál manót, bácsikám?
– Láttam hát – felelte az ugor árpacipót rágcsálva. – Tele lett velük minden zug, úgyhogy elkezdtem összefogdosni őket. Még most is kint vannak a csapdák a csűrben meg az éléskamrában.
– Barbár! – kiáltott fel szemrehányóan az unokaöccse. – Manók! ... Milyen boldoggá tenne, ha láthatnék egy manót – akár csak egyetlenegyszer is!
– Minek bámulni azokat a hitvány fajzatokat – vetette oda az ugor, de az unokaöccse már nem figyelt rá.
– Mióta az eszemet tudom, a tündér- és manónépről ábrándoztam – mondta csillogó szemmel. – Odaadnám a fél életem, ha csak egyszer is megpillanthatnék egy manót, füvön táncoló tündéreket vagy egy sellőt! Ó, mondd, bácsikám, tündéreket és sellőket is láttál?
– Hogyne láttam volna – felelte nyugodtan az ugor. – Ott vannak kikötve az istállóban.
Az unokaöccsének tátva maradt a szája.
– Kikötve az istállóban? – hüledezett. – Az istállóban kikötve tartod a tündéreket?! Miért?
– Hogy fejhessem őket – magyarázta a nagybácsi. – Akarod látni őket?
Az istállóhoz vitte döbbenettől néma unokaöccsét, és kinyitotta az ajtót.
Öt tündér álldogált ott kikötve, és kíváncsian nézegették a belépőket.
– Bácsikám, te fejed a tündéreket – suttogta az unokaöcs falfehér arccal, mintha az összes vér kifutott volna belőle.
– Még szép – mondta az ugor. – Így legalább valami hasznom van belőlük. Különben csak táncolnak meg tántorognak a réten, eszük ágában sincs dolgozni. Annak meg mi értelme?
Az unokaöcs értetlenül meredt az ugorra, ekkor azonban felfedezett még egy lényt az istálló homályában, és feljajdult.
– Az meg ott, csak nem egy sellő? – kérdezte remegő hangon.
– Dehogynem – mondta az ugor. – Befogtam. Ha szabadon van, csak énekelget, danolászik, semmi hasznot nem hajt. Bezzeg a harkály micsoda szorgos teremtmény, kopácsol naphosszat. Mellette a sellő csak egy hitvány naplopó! Kacsa helyett tartom, eleinte makacskodott, de most már naponta három tojást tojik, van, hogy többet is.
Az unokaöcs még mondott volna valamit, aztán csak legyintett, és bizonytalan léptekkel a kúthoz csoszogott. Egy ideig hideg vízbe mártotta a fejét, és a laposüveggel edzette a lelkét, mire újra meg bírt szólalni.
– Barbár vagy, bácsikám – mondta. – Úgy kínozod a tündérnépet, mintha holmi tehenek vagy lovak lennének!
– Munkára fogom őket! – jelentette ki az ugor. – Az nem kín, hanem tisztesség! Az én őseim mindig szerették a munkát!
Szótlanul indultak vissza a házba. Egy nagy szürke állat jött elő a kutyaólból, és fenyegetően morgott. Aztán megismerte a gazdát, és fejét a mancsára hajtva lehasalt.
– Ez meg amúgy farkasember – mondta az ugor, és bement a házba.
Az unokaöccse leült a fűbe az almafa alá, és dörzsölgette sajgó homlokát. Azt fontolgatta, nem kellene-e elvágni a tündéreket kínzó köteleket, visszavinni a sellőt a vízbe, és összeszedni a manócsapdákat a magtárban. Az is eszébe jutott, hogy kés hegyére szúrt kenyérdarabkát ad a farkasembernek, hadd nyerje vissza emberi alakját szegény jószág.
– Igen – gondolta, – legalább ennyit meg kell tennem. Isten tudja, mióta kénytelen ez a boldogtalan lélek farkasbőrben járni!
Az unokaöcs bement a kamrába, és késhegyre szúrva kihozott egy darab kenyeret. Az farkasember érdeklődéssel figyelte. Amikor az unokaöcs egészen közel ért hozzá, odaugrott, és egy falásra lenyelte a kenyeret.
Halk szisszenés hallatszott, és a farkasember helyén egy férfi állt. Pufók, vörös képe volt és hatalmas marka, lábán nyírfakéreg bocskor. Még egy ugor!
– Köszönöm, barátom! – rikkantotta vidáman. – El se tudod képzelni, mennyire gyötrelmes volt ez a farkasélet! Nekem, aki már nyolcévesen fogtam az eke szarvát, évekig tétlenül kellett gubbasztanom! Hohó, de most aztán nekilátok a munkának! Bemelegítésnek kivágom ezt az erdőt, és malmot építek ide!
Az ugor még egyszer hálásan biccentett, előkapott egy fejszét, és beviharzott az erdőbe. Egy pillanattal később favágás zaja hallatszott.
– Rettenetes! – gondolta az unokaöcs. – Ez rettenetes!
Nyakig begombolta a kabátját, zsebre dugta a kezét, és szapora léptekkel elindult.
Az éjszakai rengetegben fejszecsapások visszhangzottak.
Segesdi Móni fordítása (Breviárium, Észt Intézet - Pluralica 2011, 39-42. oldal)
Bejegyezte: reet dátum: 17:32