Vörösmarty Mihály: Harci dal (részlet)
Isten, világ itéljen!
Ha vétettünk is valaha,
Kiszenvedénk, s megadtuk
Embernek, ami ős joga.
Zászlónkon a szabadság
S függetlenség ragyog,
Vész és halál reá, ki
Ez ellen fegyvert fog.
A sikra magyarok!
1848. július–augusztus(?)
„A tudományban és a művészetekben az a gyönyörű, hogy itt soha semmi nem sivár”
Díjeső kísérte a közelmúltban Roska Botond neurobiológust, az Institute of Ophthalmology Basel igazgatóját, a Bázeli Egyetem orvostudományi és természettudományi karának professzorát. Első magyarként kapta meg az általa kidolgozott látás-visszaállító terápiáért a Bressler-díjat, a látás folyamatának megértéséért az agykutatókat elismerő Alden Spencer-díjat, majd a két munkájának kombináció­jáért a Nobel-díj előszobájának tartott Louis-Jeantet-kitüntetést. Ezen kívül átvehette a legnagyobb magyar állami elismerést, a Magyar Szent István-rendet. Utóbb pedig a Semmelweis Egyetem legnagyobb presztízsű nemzetközi tudományos díjával, a Semmelweis Budapest Awarddal tüntették ki. A neves neurobiológussal Buda­pesten beszélgettünk.
– Egyik interjújában felemlegette, hogy nemrégiben az Egyesült Államokban végeztek egy felmérést, amelynek során arra voltak kíváncsiak: milyen időskori betegségtől félnek leginkább az emberek. Az eredmény meglepetést hozott, mert a vakság megelőzte a rákot és az Alzheimer-kórt. Mit „üzen” a szemterápiával foglalkozó tudósnak, kutatónak ez a fordulat?
– A különböző vívmányokból eredően az életkor kitolódik. Hosszabb ideig élünk, miközben az emberek húsz-harminc százaléka különböző öregkori látásproblémával bajlódik. Ez olyan társadalmi probléma, amire egyelőre nincs megnyugtató megoldás. Az üzenet pedig az, hogy még keményebben kell dolgoznunk, hogy meg tudjuk állítani a látásromlást, vagy vissza tudjuk nyerni a látást. De nemcsak nekünk, kutatóknak kell komolyan vennünk a tényeket, hanem a politikusoknak, a tehetős magánembereknek és a tudománypolitikával foglalkozó szakembereknek is.
– Mennyire hisz abban, hogy a támogatás nőni fog, és a figyelem egyre inkább a vakságra terelődik?
– Szerintem ez részben országfüggő, részben pedig talán véletlen is. Azt látjuk pél­dául, hogy azok a gazdag emberek, akik a vakság valamilyen formájával a családjukban szembesülnek, rádöbbennek, hogy a kérdés mennyire időszerű. Nagyon sokan viszont a másik ember baját absztrakt dolognak tekintik, és lesöprik az asztalról. Aki nincs közel hozzájuk, annak a gondja nem érdekli őket. Úgy látom azonban, hogy egyre növekszik azoknak az embereknek a száma, akik szembe akarnak nézni a valósággal. S mivel a vakság egyre jobban terjed a világban, a politikusok számára is létfontosságúvá válik, hogy tegyenek ellene valamit, és ezen a téren vívmányokhoz jussanak. A politikusok is sikernek könyvelhetik el, ha a kutatásokba pénzt fektetnek. Ebben a vonatkozásban nincs különbség az országok között. Így aztán nekünk, kutatóknak azon kell fáradoznunk, hogyan tudunk olyan eredményeket produkálni, amelyek ténylegesen az emberiség hasznára válnak.
– A cégek azonban profitot remélnek abból, amibe befektetnek.
– Így működik a kapitalizmus. Ettől nem félek. Ha lesz olyan kezelés, ami sok emberen segít, akkor a cégek be fognak fektetni a terápiába. Minden kezdet nehéz, de látjuk a célt. S ha bizonyossá válik, hogy kétszáz-háromszáz ember meggyógyult, akkor már jönni fog a pénz a kutatásba, mert ilyen a természete, de az elején akadozik a támogatás. Most nem annyira gond, mert jelenleg sok kis cég fektet be a látásterápiába.
– A tudomány történetében jól ismert jelenség, hogy az újítót nemcsak heves ellenállással fogadják, de nagy a vetélkedés,
a tülekedés is.
– Mindig van vetélkedés. De azt hiszem, ez mindenkinek jó. Olyan, mint az olim­piai versengés. A versenyző fut, aztán lesz egy első, egy második és egy harmadik helyezett. És jó versenyezni. Számomra azonban mindegy, hogy ki nyeri a versenyt, mert ez csak előreviszi a kutatást.
– Az olimpiai versenyben egy második hely ezüstérmet jelent, a politikában meg azt, hogy elfelejtenek.
– A tudomány azonban nem politika. Az én szempontomból teljesen lényegtelen, hogy nyerek vagy más nyer. A versenyt azonban jónak látom, mert felviszi az ember adrenalinszintjét, és keményebben dolgozik tovább. Ha nincs verseny, az unalmas, és az emberek elalszanak.
– Népszerű komikusunk, Hofi Géza mondotta volt: „Akkor vagyok elememben, ha a sarokba szorítanak.”
– Így vagyok én is. Jó párszor az életemben sarokba szorítottak, és akkor felment az aktivitásom a tízszeresére.
Roska Botond: Az én szememben Magyarországot a matematika, a zene és az egyéni gondolkodás tette naggyá
– Mi a génterápia lényege, amely kutatási területének központi része?
– A génterápia nagyon széles spektrum, ennek egy olyan fajtáját fejlesztettük ki, amely megteremti a fényérzékenységet a retina általunk kijelölt sejttípusaiban. A terápia abból áll, hogy veszünk egy vírusszerű részecskét, amely már nem igazi, hanem egy nagyon „megbuherált” vírus. Eredetileg a vírusból jönnek, de mérnöki módon átszerkesztettük, ezért génterápiás vektoroknak tituláljuk őket. A lényeg az, hogy nem okoznak betegséget. Adva van tehát egy kis fehérjegömb, amelyben egy DNS-szál található, és ezt a DNS-szálat képesek vagyunk úgy átalakítani, megszerkeszteni, ahogy mi akarjuk. Ahogy ön leír egy mondatot, én is leírok egy genetikai mondatot, méghozzá számítógépbe először. Négy betűnk van, önnek huszonvalahány. A mi betűink: a, t, g, c. Ezek úgynevezett bázisok, amelyekből körülbelül ötezer hosszúságú mondatot írunk. Ha ezt a mondatot jól írjuk meg, akkor a génterápiás vektor csinál egy olyan fehérjét az általunk kijelölt sejttípusban, amely egy sejtet fényérzékennyé tesz. A mondat eleje megmondja a vírusnak, hogy melyik sejtben fejezze ki a fehérjét, a mondat második része pedig leírja a vírusnak, hogy hogyan és milyen fehérjét alkosson meg. A retina sejttípusok célzása bonyolult, és ezt az én laborom találta ki. Ismétlem: ezt mi számítógépen szerkesztjük meg, sok száz ilyen vírusvektort fejlesztünk, de ebből csak pár fog működni.
– A vakságoknak milyen formái vannak?
– A terápia szempontjából két nagy csoportját különböztetem meg, függetlenül attól, hogy sokféle betegség létezik. Az egyik csoportba azok tartoznak, amikor a látóideg – amely a látási információt közvetíti a szem retinájából a központi idegrendszerbe – még ép, a másik csoportba azok tehetők, amikor a látóideg már nem létezik. Amíg a látóideg ép, addig tudjuk a terápiánkat alkalmazni, mert fényérzékennyé teszünk egy olyan retinát, amely elvesztette ezt a tulajdonságát. De nagy szükségünk van a látóidegre, mert különben a retina nem tud az agyhoz „beszélni”. Ha a látóideg már nem létezik, akkor vagy újjá kell építeni, ami ma még nem lehetséges, de lehet, hogy egy évtized múlva lehetséges lesz, vagy pedig – amin mi dolgozunk – az agy közepében egy másik centrumot teszünk fényérzékennyé. De ez már sokkal nehezebb. Az emberi szembe oldalról, ahol a fehérje kezdődik, az injekciós tűvel be lehet szúrni, és képesek vagyunk nagyon egyszerűen bevinni ezeket a vírusvektorokat. Ez orvosi rutin. Öregkori vakság esetén havonta végeznek ilyen műtéteket, csak itt nem vírusvektorokat injektálnak, hanem antitesteket. Az agyba már sokkal komplexebb a bejutás, ez komoly műtétet igényel. A vizsgálatok még csak most kezdődnek állatokon, és ennek alkalmazásától messze vagyunk.
– Mindig érdekes, hogy a leendő orvosok miért azt a szakterületet választják, amely mellett végül kikötnek. Ön miért a szemet választotta kutatási tárgyául?
– Teljesen véletlenül. Nagyon hiszek a véletlenekben. Életem minden mozzanata véletlenszerűen alakult ki. Szinte semmi sem volt tervezett. Az nyilvánvaló volt, hogy nagyon szeretek dolgozni, tanulni, és nagyon kedvelem a matematikát. Ezek voltak az alappilléreim.
– Az embereket is szeretheti, mert azért kutat, hogy gyógyítsa őket.
– Az embereket is szeretem, de inkább egyedül szeretek dolgozni. A politikusok szeretik magukat emberekkel körülvenni. Én megfejteni szeretek dolgokat. Igen, orvos vagyok. Azért lettem orvos, hogy gyógyítsak. Csak én nem beadom az injekciót az embereknek, hanem kitalálom, hogy milyen új gyógyszereket lehet készíteni, és milyen új terápiákat lehet kidolgozni. Hogyan tudunk reparálni. Mint egy autót. Vagy hogyan működik az emberi agy? Ez érdekel engem. Véletlenül lettem a retina kutatója. Úgy alakult, hogy annak idején matematikát tanultam, és az orvosi egyetemre jártam. De elbizonytalanodtam, hogy mi is akarok lenni. Nem óhajtottam sem matematikus, sem orvos lenni.
– Akkor miért jelentkezett az orvosira?
– Mert akkor még nem tudtam, hogy mit jelent orvosnak lenni. Tizenkilenc éves voltam. Azt hittem, rengeteget tudunk az emberi testről, amely úgy működik, mint egy autó. Ahogy egy autószerelő megtanulja az autó sajátosságait, és utána megjavítja, az orvosjelölt az emberi szervezetet próbálja megismerni, és utána meggyógyítja. De az orvosi egyetemen rájöttem, hogy pél­dául nagyon keveset tudunk az emberi agyról. Úgyhogy nekem nehezemre esett volna úgy gyógyítani, hogy nem értek hozzá. Az orvoslás tapasztalati tudomány, és van, aki azt a részét szereti, hogy emberekkel foglalkozik. Ez nagyon szép elhivatottság, de engem kevésbé érdekel. Engem az érdekel, hogy hogyan működik valami, megpróbálom megérteni, és megpróbálom megjavítani.
– Az egyetemi vizsgáit simán tette le?
– Igen, igen. Utólag visszapillantva az orvosi egyetem nem volt nehéz.
– Ülni kellett.
– Egyetértek, ülni kellett. Nagyon szerettem viszont az elméleti tárgyakat, de nem éreztem arra ösztönzést, hogy gyakorló orvos legyek.
– Hogyan jutott el a szemhez?
– Eredetileg egyáltalán nem érdekelt a szemészet. Édesapám, aki egyebek mellett egy újfajta, úgynevezett analóg számítógép tervezésével foglalkozott, az idő tájt Berkeleyben kutatott, és megkereste őt egy retinakutató, azzal a szándékkal, hogy szeretne vele dolgozni. Egy vacsorán találkoztam én is a retinakutatóval, aki elkezdett mesélni arról, hogy a retina milyen érdekes dolog, mert a matematikát és a biológiát kombinálni lehet. Ez felkeltette az érdeklődésemet. Volt egy jópofa eset, tudniillik a vacsora során elmondta, hogy a retinával kapcsolatban valamilyen matematikai problémán dolgozik, de nem jutott egyről kettőre. És én, a vacsora közben, megoldottam a „rejtélyt”, aminek a következménye az lett, hogy egy hónapra meghívott magához, nézzem meg, miket csinál. Ez volt az az élethelyzet, amikor beleszerettem a retinakutatásba! Azért, mert a retinát az állatokból ki tudjuk szedni, és ma már az emberekből is. Pontosabban a halál után. S ha kiszedjük a retinát, úgy néz ki, mint egy kis lepedő, amit le lehet teríteni. Erre egy videóval képeket tudunk rávetíteni, és a retina sejtjeiből megmérhetjük, milyen aktivitást váltanak ki a képek. A saját szememmel láthattam, hogy egy biológiai számítógép hogyan számol. Ez gyönyörű dolog volt! Láttam, hogy mi jön ki a retinából, és láttam, hogy mi megy befelé, csak meg kellett fejteni, hogy a kettő között milyen kapcsolat van. A retina nem különül el az agytól. Az agynak egy kitolt helyőrsége. A fejlődés során az agyból kitüremkedett egy rész, és az a szemünkbe türemkedik be. Ez az egyetlen része az agynak, amely teljes egészében tanulmányozható és megérthető. Amikor erre rádöbbentem, arra gondoltam: igen, ez érdekel engem, ami matematikailag teljes egészében leírható.
– Freund Tamás agykutató kijelentette – idézem –: „a munkámhoz már eleve úgy fogok hozzá, hogy tudom: az agy a Teremtő műve”.
– Ezzel nem így vagyok. Számomra a tudomány és a vallás elválasztódik. Engem a tudományban egy dolog érdekel: megérteni, és nem tudok hasonló következtetésre jutni. De tisztelem mindenkinek a véleményét.
– A világvezető Mayo Klinika egyik érsebésze szerint minden tizenötödik évben újra kellene vizsgázniuk az orvosoknak, mert olyan sok új technológiai eljárásnak lehetünk tanúi.
– Ez így van. Pláne manapság. Két éve egy merőben új orvosi világ jött létre. Az orvostudományt, legalábbis a gyógyszerterápiát három szakaszra osztom. Az első orvosságok kis molekulák voltak. Úgy alakultak ki, hogy az emberek mindenféle növényt megettek, és észrevették, hogy valamilyen gyógyításhoz vezetnek. Utána ezekből a növényekből – véletlen folytán – vízben oldódó, kis molekulákat izoláltak, amelyek valahogy a természetből jöttek. Ilyen volt például az aszpirin. Ez a fajta gyógyítási mód egészen a múlt század közepéig, végéig működött, amikor egy egészen új fajta terápia jött létre: megjelentek az antitestek. Az új terápia azért volt fontos, mert az antitestek már sokkal specifikusabbak voltak, amelyeket tervezni lehetett, de a probléma az, hogy nem tudunk bejutni velük a sejt belsejébe. Ezért limitált a használatuk. Az orvostudomány az utolsó húsz-harminc évben az antitestekről szólt. Tehát a híres nagy terápiák – a rákban például – antitestek voltak. És két évvel ezelőtt engedélyeztették az első génterápiát! Ez az évszázad, amelynek az elején járunk, a génterápiáról fog szólni, mert a génterápiával hozzá tudunk jutni a testünkben azokhoz az „alkatrészekhez”, amelyek a sejten belül vannak. Más módszerekkel nagyon nehéz a sejtbe bejutni. Nem lehetetlen, de a génterápiával a legegyszerűbb. És még egy fontos szempont: a génterápiával, azzal a módszerrel, amit mi kifejlesztettünk, meg tudjuk mondani, hogy milyen sejtbe juttassuk be a gyógyszert, amely nem fog a test minden részébe eljutni. Így a mellékhatások a korábbiaknál kisebbek lesznek. Az aszpirin például nem csak csökkenti a gyulladást, hanem gyomorfájást is okoz, és mindenféle más problémát idéz elő. A génterápiával meg tudom mondani, hogy milyen sejtben mit csináljak.
– Mondhatjuk, hogy fölöttébb izgalmas évszázad elé nézünk?
– Az orvostudomány egyik legizgalmasabb időszakában vagyunk. Ezen belül a szemészet és a fülészet nagyon fontos, mert a vírust a legegyszerűbb a szembe és a fülbe beinjektálni. Hol jó a génterápia? Ahol egy kis testüregben találhatók a sejtek. A szem egy laboratórium, amelynek egy ablaka van. Bele tudunk látni. Én bele tudok nézni az ön szemébe, és nagyon pontosan bele tudok vinni mindenféle anyagot. Ha a belünkbe kellene valamit bevinni, az nagyon nehéz lenne, mert a belüreg nagy. A természet egy kis barlangot, a szemgödröt alakította ki, amelyekbe könnyű bejuttatni a génterápiás vírust.
– Einstein mondta: „Schopenhauerrel egyetemben úgy vélem, hogy az egyik legerősebb motiváció, ami az embert a művészet és a tudomány felé hajtja, hogy elmenekülhet a fájdalmasan durva és reménytelenül sivár mindennapok világából.” Önt mi motiválta, mi sarkallta, hogy a szemterápiában érjen el sikereket?
– Einstein gondolatát inkább megfordítanám. A tudományban és a művészetekben az a gyönyörű, hogy itt soha semmi nem sivár. Nem menekülésnek érzem – mert a művészetet is kipróbáltam; kezdetben csellista voltam –, hanem olyan izgalmas hajtóerőnek, ami távol van attól, hogy sivár legyen.
– Mégis, mi adott motivációt?
– A nagyon nehéz problémáknak a megoldása. Ez mindig motiváció, ha nem igazán tudjuk, hogy mit csináljunk. Valakit bedobnak az óceánba, és nem tudja, hogy mitévő legyen. Szeretem bedobatni magamat az ismeretlenbe, az óceánba, ahol valamit ki kell találnom. Ezt igen kedvelem: új dolgokat kiötleni. Ez éltet engem! A zenében is. Minden egyes alkalommal, ha egy Bach-szvitet játszottam vagy játszom, tabula rasának éreztem és érzem. Ott vannak a hangjegyek, nem játszhatok mást, mint amit Bach leírt, de a hogyant, az interpretálást már én választhatom meg. Ugyanígy egy szonáta vagy egy toccata esetében. A tudományban a logika adott. Nem fogom a logikát megváltoztatni. A fizika törvényei adottak. Nem tudok más módszereket használni. De hogy mit csinálok velük, az már nem adott. A szemünk adott. Olyan, amilyen. De hogy ezt az érzékszervünket hogyan fogom reparálni, az már a fantáziámtól függ.
– Mi vonzotta olyan nagyon a zenéhez?
– Édesanyám zongoraművész, és szó szerint a zongora alatt nőttem fel. Édesanyám általában gyakorolt, én pedig szerettem délutánonként a zongora alatt aludni. Úgyhogy Beethoven, Schubert, Mozart és Bach művei ott csengtek a fülemben. Édesapámmal pedig egészen kis koromtól kezdve matematikával foglalkoztunk. Számomra a matematika és a zene az első nyelvek voltak. Utána jött csak az irodalmi nyelv, amiben nem is vagyok jó. Sokkal jobban tudok zenéül és matematikául beszélni. Jobban is élvezem. Többet tudok kifejezni velük, mint az irodalmi nyelvvel. Mások fordítva vannak ezzel. A szavak az erősségük.
– Ha van mondanivalónk, néhány szó is megteszi, ám a szótár összes szava sem elég, ha nincs mit mondanunk, de azt mindenáron el akarjuk mondani.
– Emlékszem arra, hogy még Amerikában éltem, amikor egy alkalommal hazalátogattam, és vezettem egy autót, a rádióban pedig valaki beszélt. Azt mondtam magamban: ez az ember olyan szépen beszél magyarul. Félrehúzódtam, és hallgattam tovább. Rájöttem, hogy vannak emberek, akik úgy tudnak magyarul beszélni, mint ahogy én tudok matematikául vagy csellistául. A beszélő egy népszerű magyar író volt. Megdöbbentett a „nyelvek” sokfélesége. Az író ember is érezheti ezt a maga területén, az újságíró…
– Ha engem kérdez, azt állítom: az írás a mélység. Legalábbis számomra. Nem lebecsülve a különböző médiumokat és képviselőiket.
– Igen, igen, de ehhez is másféle tehetség kell, ami nekem nincs. Mert főleg magántanuló voltam, és a „nyelvem” a gondolkodás volt, mert az is egy másfajta „nyelv”.
– Hogyan talált rá a csellóra?
– Még egészen kicsi voltam, amikor hallottam egy csellókoncertet. Édesanyám egyik barátnője játszott. Akkor azt mondtam az édesanyámnak, hogy csellózni szeretnék.
– Hány évesen?
– Lehettem tán nyolc vagy tíz. Érdekes módon azonban az iskolánkban csak hegedűoktatás volt. Egyszerűbb lett volna hegedülni tanulni. Elég izgága és rossz gyerek voltam, mindenfélét kitaláltam, amit nem kellett volna. A tanár rám nézett, és azt mondta: ő nem nézi ki belőlem, hogy gyakorolni fogok. Úgyhogy oda nem vettek fel. Elmentem egy másik iskolába, ahol volt cselló. Így kezdtem el csellózni. Aztán tizenhárom éves koromban felvettek a Zeneakadémiára, a különleges tehetségűek osztályába.
– El is végezte?
– Oda jártam, de tizennyolc éves koromban egy baleset miatt abba kellett hagynom a zenetanulást. Mindig koncertcsellistának készültem, de ez a baleset véget vetett az álmaimnak. Beszorult a jobb kezem nagyujja a bicikli egyik szegletébe. Megoperáltak, de sajnos ahányszor csak megfogtam a vonót, fájdalmat éreztem. Nem volt érzéketlen az ujj, de fájt a puha vége.
– Most is. Ha gyakorolok egy vagy két órát, érzem, hogy a kezem nincs teljesen rendben.
– Tehát végleg nem adta fel.
– Szívesebben mondom azt, hogy játszom magamnak néha.
– Ott álltam a semmi közepén, és úszni kellett. A fejemben volt a matematika vagy az orvostudomány. Amint már mondtam, az orvosira jelentkeztem. Szerencsém volt, felvettek. Előtte egy évig tanultam bioló­giát. Elkezdtem az orvosi egyetemet, de két év után elkezdtem matematikát is tanulni. Nagyon szerettem, mert az agyamnak szüksége volt a gondolkodásra. És a matematika arról szól, hogy gondolkozzunk.
– A jégkorongban van egy mondás. Ha jó csapatot akarsz, kezd azzal, hogy végy egy jó kapust. Mit köszönhet a villamosmérnök, az akadémikus, a Széchenyi- és Bolyai-díjas édesapjának?
– Azt, hogy a legfontosabbak, a mindig nagyon távoli dolgok és az ész-problémák érdekelték. És ez egész kiskoromtól bennem is megvolt. A hétköznapi élet számunkra érdektelen jelzőt kapott! Hogy mit eszünk és mit iszunk, hogy mi van körülöttünk, erről fogalmam sem volt. Azt sem tudtam, hogy gazdagok vagyunk-e vagy szegények. A kérdés az volt: hogyan működik a fizika, a matematika. Vagy az agy. Bármi, ami hosszú távon az emberiséget foglalkoztató kérdés volt, arra fókuszáltunk. Azt hittem, ez mindenkit érdekel. Később egészen meglepődtem azon, amikor felvetődött, hogy valakinek piszkos-e a nadrágja vagy sem. Ennyit az édesapámról. Az édesanyámtól a határtalan pozitív, bizakodó hozzáállást és a zenélés örömét tanultam meg. Ő mindig optimista volt.
– Az optimizmus, hihetjük, az az igyekezet, hogy mindenben többet lássunk.
– Ez nagyon fontos. Ugyanakkor az optimizmus és a realitásérzék kéz a kézben járnak. A kettő kombinációja lényeges. Rendkívül fontos az analízis, de roppantul fontos az optimizmus is. Az optimizmus azonban magában nem elegendő. De önmagában nem elegendő az analitikus hozzáállás sem. Mert engem a nagy döntésekben az érzelmek irányítanak. A kis dolgokban meg az analízis dönt. Számomra. Amikor valamibe belefogok, azt soha nem tudom elmondani, hogy miért csinálom. De nem véletlenül csinálom. A sok év alatt seregnyi dolog gyűlik össze az agyamban, és valahogy az érzel­meimmel látom, hogy merre kell fordulni. Ez sokkal komplexebb annál, hogy analitikusan le tudjam írni. Viszont az analízis meghatározó, amikor a konkrét eredményeket nézzük. Azoknak igaznak kell lenniük. Lényeges a tudományban, hogy nemcsak érdekesnek és újnak, hanem igaznak is kell lennie. Ez a nehézség a tudományban. Igazat állítani azonban módfelett egyszerű, de nagy igazságot állítani, nagyon új dolgokat kijelenteni, amik igazak is, az fölöttébb nehéz. Egy teljes emberi agyat elfoglal.
– Az édesapja halálakor ön éppen miben serénykedett?
– Édesapám négy éve halt meg. Azt sajnálom, hogy már nem érte meg, amikor az új intézetet megalapítottam. Mert annak nagyon örült volna. Ugyanis úgy alapítottam meg egy klinikus társammal, ahogy tényleg elgondoltam, ahogy szerettem volna. Senki sem mondta meg nekem, hogyan kell egy ilyen intézetet felépíteni, és ebben életem minden pillanata benne van.
– Miért éppen Bázelre esett a választása?
– Ide is véletlenül kerültem. Miután az orvosi egyetemet és a matematikai tanulmányaimat elvégeztem, utána az Egyesült Államokban, Berkeley-ben képeztem magam tovább, majd a Harvardon. A Harvard vége felé úgy döntöttem, hogy különféle okok miatt visszatérek Európába. Körülnéztem Európában, és véletlenül kötöttem ki Svájcban. Kérdeztem az ismerőseimet, hogy hová kellene menni, és mindenki Svájcra mutogatott, hogy ott a legjobb és magas színvonalú a kutatás; az ország sokban hasonlít az Egyesült Államokhoz. A társadalom is sokkal szabadabb, kevesebb a regula. Egyik barátom mutatott a Harvardon egy hirdetést, és jelentkeztem. Később aztán megalapítottam a saját intézetemet.
– Milyen gyakran jár haza?
– Kétszer-háromszor egy évben. De egy új intézet alapítása hétfőtől vasárnapig rettentő sok munkával jár. Évenként a világ különböző városaiban harminc előadást tartok. Csak az idén februárban kétszer voltam Amerikában.
– Mi járatban van most Budapesten?
– A Rózsa Balázzsal és az általa vezetett Femtonics céggel, valamint a Semmelweis egyetemmel egy együttműködésről tárgyalunk. Gondolkozunk azon, hogy létrehozzuk Magyarországon a bázeli intézetünk alegységét, és együtt dolgozzunk itteni kutatókkal. Budapesten egy új technológia áll rendelkezésre, aminek a segítségével az emberi retinákat a halál beállta után életben lehet tartani, és tanulmányozni lehet. Ezt Szabó Arnold magyar anatómus dolgozta ki. Nekünk szépszámú olyan technológiánk van, ami erre rá tud épülni.
– Örül, hogy magyarnak született?
– Igen, nagyon örülök. Magyarhon egy különleges ország. Olyan nyelvvel, amelyikhez nincs hasonló. Matematikaoktatásunk is különleges, a nyelv és a matematikai nyelv pedig olyan kombináció, ami eltér a többi európai ország, sőt a világ valamennyi nyelvétől és matematikájától. Ezt a kombinációt felettébb érdekesnek tartom. Az én szememben Magyarországot a matematika, a zene és az egyéni gondolkodás tette naggyá.
– Mit jelentenek életében a rangos díjak, amelyeket a közelmúltban kapott? Nemrégiben egy rájuk vonatkozó, frappáns meghatározást hallottam: a díj olyan, mint az árnyék; aki fut utána, attól rohan, aki fut előle, azt követi. De komolyra fordítva a szót, a díjak ösztönöznek?
– Nem. Számomra a díj arra jó, hogy felhívja az emberek figyelmét arra: a vakság hatalmas társadalmi probléma, de vannak olyanok, akik dolgoznak a terápia kimunkálásáért, és már vannak eredmények, amelyek remélhetően lassan beépülnek az emberi gyógyításba is. Miért adnak egy díjat? Valamilyen figyelemfelhívás van mögötte. Az intézetemben mindig mondják, hogy ha díjat kapok, az intézetnek könnyebb pénzforráshoz jutnia. Ez nagyon lényeges. Tehát azt látom, hogy a díjaknak két funkciójuk van: egyrészt a társadalom számára jelzik az égető problémát, de tudatják azt is, hogy a kutatás előre haladott állapotában van, másrészt új pénzforrásokhoz tudunk jutni.
– Ha tanít, milyen elvek szerint tanít?
– Nem sokat tanítok, mert főleg kutatással foglalkozom. Mondhatom így: emberekkel dolgozom együtt. Úgy tanítom a jövő kutatóit, hogy a laboratóriumban emberekkel beszélek. A tanításom hasonló ahhoz, ahogy a Zeneakadémián tanítottak. Volt egy csellóóra, amelyen két ember vett részt: a tanárom és én. Ő is csellózott, és én is csellóztam. Egy az eggyel. Én is így tanítok. Egy az eggyel szeretek. Nem szeretem, ha háromnál több ember van a szobámban.
– A túl sok adminisztráció. Amikor az emberek olyan dolgok fölött vitatkoznak, ami nem probléma. Ez időveszteség. És utálok időt veszteni. Ilyenkor dühös leszek.
– Melyik az az irodalmi idézet, amit feltétlenül mások figyelmébe ajánlana?
– Köszönöm a kérdést, de nem irodalmi idézettel válaszolok rá. Olyan választ adok, ami a legközelebb van a gondolkodásomhoz. Egy amerikai üzletember, Steve Jobs mondta: „Az idő véges, tehát ne vesztegesd arra, hogy mások életét éld. Ne éljél dogma csapdájában, ne csináld úgy, ahogy mások akarják. Ne engedd a mások véleményének a zaját belekeverni a saját belső hangodba. A legfontosabb: legyél bátor, hogy követhesd a saját szíved és megérzésed hangját.”
„...ahhoz mit szólna, öreg, ha két kutya lenne a darabban...”
– Én kérem… már mint én… – mondja halk, tompa hangon –, senki, én nem vagyok senki.
– Pedig azt hittem, azt gondoltam – mondá az öreg elszomorodva –, hogy az úr megkönyörül rajtam, s kisegít minket a nyomorból.
– Az lenne csak jó – vágott közbe az öreg nagy örömmel –, mert a fiam is olyan kitanult kutya, mint én. Az lenne csak az igazi remek darab…