Sonkád történelme
Ismerje meg Sonkád történelmét a teljesség igénye nélkül.
Sonkád feltehetően a honfoglalás idején keletkezet település. Kisközség a Szamos-közén a Túr vize mellett fekszik - írta a Szatmár vármegye krónikása. Földje agyagos, búzatermelése bőséges és szénatermő helyei is bőven akadnak. Sonkád neve első ízben, egy 1181-ben kelt, a cégényimonostor birtokait megerősítő oklevélben bukkan fel.
Hajdan csaknem mindenütt erdők környékezték. 1810-ben még a Túr-erdő, Éger-erdő, Gordon-erdő és a Cserköz erdő övezte. Az 1870-es évekre ezeket az erdőket már majdnem teljesen kivágták. Határát a Túr sokszor elöntötte és kisoványította. Ez a veszélye csak az 1928-ban kezdett Új-Túr csatorna és védőgát megépítésével szűnt meg. Az 1910-es években határa 3438 kataszteri holdat tett ki.
A cégényi monostort a Túr-vidéket királyi adomány alapján bíró Szente-Mágocs nemzetség egyik tagja, Kölcse ispán alapította 1150 körül, s ő volt az, aki a monostornak jelentős birtokokat jutatott ezen a környéken.
A 13. Század közepén már egy nem kevésbé jelentős famíliából, a Káta nemzetségből származó Csaholyiak voltak Sonkád birtokosai. A Csaholyiak a középkor folyamán hatalmas uradalmakat építettek ki Szatmár vármegye északnyugati részén. Sonkád a család paládi uradalmához tartozott.
Sonkád 1426-ban - királyi adományként - Csaholyi János uradalmához tartozott. 1463-ban Cható Gergely, 1479-ben Kenderesi János nyertek benne részjogot 1568-ban pedig Csaholyi Anna fiai, egyrészt a Melith fiuk, másrészt Sulyok István birtokolták.
A Csaholyiak jelentős szerepet játszottak mind az ország, mind Szatmár megye életében. A falu más földesurai még ezen időszaktól a Kállay, Újhelyi, Eötvös és Kürth, valamint más kisebb családok voltak.
Bár a XVI. század közepén Sonkádon - ekkor negyvenhat portát, szegény, új és egyéb adózót írtak össze - az idegen részbirtokosok kerültek túlsúlyba, mégis még mindig egy családtagnak: Csaholyi Ferencnek volt a legtöbb jószága a településen. A Csaholyi-vagyon miatt a családba való beházasodás igen előnyösnek számíthatott a megyei és a távolról Magyarországra szakadt nemesek számára. Ilyen módon szereztek részbirtokot Sonkádon a XVI. század folyamán - többek között - Tardy Literátus Máté, az ecsedi vár provizora, a horvát származású brebiri Melith György, valamint unokatestvére, radnóczi Petrichevich Miklós, továbbá lekcsei Sulyok István és örököseik. A faluban a birtokos nemesek közül a nem túlságosan jómódú lekcsei Sulyok István az első, akiről tudjuk, hogy Sonkádon lakott (1579), ott volt nemesi kúriája, s akit minden bizonnyal az ottani, akkor már valószínűleg a reformátusok kezén lévő templomban temettek el, valamikor 1589 után.
A reformáció Bereg megyéből terjedt el a környéken, ezért Sonkád is a beregi egyházmegyéhez csatlakozott, s csak 1821-ben került át a szatmáriba. A sonkádi 1595-ben már a beregi egyházmegye egyik legnagyobb gyülekezete volt. A reformáció meggyökeresedésében a Csaholyiaknak is bőven jutott szerep. Például Csaholyi Ferencről Méliusz Juhász Péter úgy emlékezik meg 1568 táján, mint a református egyház nagy jótevőjéről. Nem is csoda, hiszen még a családi birtokokból is adott el neki porciókat - a Csaholyi-örökösök nem kis felháborodására.
A sonkádi nemesi kúriák kivétel nélkül zsúp- vagy zsindelyfedésű - többnyire meglehetősen elhanyagolt állapotú - faépületek voltak, s még a XVIII. század elején is a templom volt a legbiztonságosabb épület a faluban. Ezért a lakosság - az általános szokásnak megfelelően - oda hordta, ott őrizte értékeit. Szükség is volt erre, mert még ez az egyébként folyókkal, vizekkel meglehetősen jól körbezárt terület sem volt eléggé védett ahhoz, hogy elkerülje a háborúk pusztításait. A tatárok 1594-ben, a törökök 1661-ben vonultak át a megyén, egy 1662. évi jegyzőkönyvből pedig megtudjuk, hogy a szatmári német helyőrség 250 forint kárt okozva megsarcolta a falut.
Ennél is sokkal nagyobb kárt okozott az a tízezer fős tatár sereg, amely Besztercénél betörve pusztított a vidéken. Javait a sonkádi lakosság a templomba hordta, és ott védekezett, de hiába, mert a tatárok felgyújtották a tetőzetet, és mindent elégettek. (A tűzvész emlékét a régészeti kutatás során azonosított, az addig használt döngölt agyag járószint átégett felszíne is megőrizte.)
A helyreállítás megkezdésére sokáig kellett várni. A templomot még az 1734. évi és az 1736. évi vizitációs jegyzőkönyvekben is mint a tatárok által fölégetettet és elhagyottat említik. Amikor végre megkezdődött a helyreállítás, a kényszerűség miatt a gyakorta alkalmazott eljárásnak megfelelően először csak zsúppal tudták befedni az épületet.
Az 1754-55. évi vizitációnak is negatív tapasztalatai voltak: az épületekkel - úgymond - nem törődnek eléggé. A Szikszó János Antal nevével jelzett déli oldali faszerkezetű szélfogót a rajta lévő évszám szerint 1759-ben készítették. Valószínűleg ekkor készült el a templom fedélszéke is, amely a megmaradt és másodlagosan felhasznált szerkezetei szerint a környéken gyakori, középkori hagyományokat őrző formát mutatott. Az igen szép kazettás deszkamennyezetet 1766-ban készítették. (Rokon példái a gacsályi és a csengeri református templomban láthatók; valószínűleg mind a három ugyanannak a műhelynek a munkája.) Ugyanekkor egy 1766-os évszámmal jelzett nyugati karzat is készült.
A régi, fa harangtoronyról először 1770-ben hallunk, de már ebben az időben elkezdtek gyűjteni az új torony építésére. A szószék 1773-ban készült, 1784-ben pedig Szennyes László fancsikai (Ugocsa megyei) mester végzett zsindelyezési munkálatokat a templomon. Aztán 1793-ban harangöntetésre adakoztak. Abban az évben vettek egy 113 fontos harangot Lázár György harangöntőtől, ez azonban elhasadt. A korábbi karzat elemeinek felhasználásával 1795-ben készítették a ma is meglévő, L alaprajzú karzatot. Ugyanekkor átalakították a déli kapu előtti szélfogót is.
A nyugati torony építésére a XIX. század elején került sor, ehhez kapcsolódva a gótikus nyugati kaput - szemöldök- és küszöbköveinek kiszedésével, szárkövei belső oldalának lefaragásával - kibővítették. A torony építésére Ránzenpergel szatmári mesterrel kötöttek szerződést 1803-ban. Az adakozások ellenére az építkezés lassan haladt. Még 1810-ben is azért panaszkodtak, hogy az urak semmi egyházi dologban nem vesznek részt, az új torony építésében sem segítenek, sőt némelyikük a papnak sem ad fizetést.
Ebben az időben, 1810 táján gróf Teleki László, Kállay Péter, Sulyok Ferenc, Vay Ádám, Kerekes Mihály, Kürthy György, valamint az Eötvös és a Makay családok voltak a falu földesurai. Nagy Gedeon lelkészi hivatala idejében, 1824 és 1836 között a feljegyzések szerint jó állapotban van a templom, a parókia, az eklézsia és az iskola. Újabb haranghoz 1832-ben jutott az egyház: a több mint 5 mázsás darabot Eberhard Henrik, pesti harangöntő készítette. Húsz évvel később újrazsindelyezték a templomot, majd 1861-ben tatarozásra került sor, s ekkor készült a torony bádogozása is.
1836-ban határszabályozási per kezdődött a nemesek és a földesurak között, ami 1868-ban fejeződött be. 1900 körül a Kölcsei rokon, Kende bárónak volt itt nagyobb birtoka.
Kocsis József lelkész Sonkádon 1880-ban 16 véka alappal magtárt alapított.
1881-ben úrbéres cserközerdő fáit a lakosok felosztván egymás között kivágták. 1884-ben lelkész elnöklete alatt fogyasztási szövetkezet alakult.
1945-ig Sonkádon nagybirtok rendszer volt a meghatározó. Volt Bárói uradalom is, de a lakosság 90%-ban a mezőgazdaságból élt, ennek kb. 10%-a 5 holdas paraszt vagy törpebirtokos volt. 1945 után a felszabadulást követően a parasztságnak beteljesült a várva várt vágya földet kapott / aki igényelt /, mert a bárói birtokból bőven jutott. 1945-49-ig egyénileg gazdálkodott mindenki. 1948-ban megalakult az úgynevezett Termelőszövetkezet. Azok a szegényparasztok, akik nem voltak ellátva a gazdálkodáshoz szükséges eszközökkel beléptek ebbe a szervezetbe. A Tsz két típusú volt. Előbb csak külön - külön gazdálkodtak a földben, de mint tagok terméküket közösen értékesítették. Később már együtt gazdálkodtak és együtt értékesítettek.
1953-ban az úgynevezett Nagy Imre kormány megalakulása után olyan rendeletet hoztak, hogy aki ki akart lépni a TSZ-ból az megtehette, és ha tudott elmehetett máshová dolgozni, például bányákba. Az 1956-os forradalomkor megszűntek a TSZ-ek. Ennek következtében a mezőgazdaságot és a termelőszövetkezeteket újjá kellett éleszteni.
Az 1960-ban Sonkád Új Élet Termelőszövetkezet néven megalakult TSZ-nek községünkben a növénytermesztés és az állattenyésztés volt a fő tevékenysége. Búzát, kukoricát, dohányt és cukorrépát termesztettek. Az állattenyésztésben szarvasmarha és juhtartással foglalkoztak. A 10-15 átlag aranykoronás földeken nagyon nehéz volt a gazdálkodás, a terméshozamok nagyon alacsonyak voltak. A községünkben megalakuló termelőszövetkezet elnökévé a tagság Radács Sándor helyi gazdát választotta meg. A megalakulás utáni években a tagok járandóságát készpénzben kifizetni nem tudták. A dolgozók teljesítményét úgynevezett munkaegységekben mérték. Ami alapján a betakarítást követően ki-ki a megtermelt terményekből megkapta a teljesítménye utáni járandóságát. A 60-as évek végére már annyira megerősödött a TSZ, hogy az eladott termények árából valamennyi kevés készpénzt tudott tagjainak jutatni. Az egyesülésig az 1960-ban megválasztott Radács Sándor volt a szövetkezett elnöke. A 70-es évek elejére központilag szorgalmazták a TSZ-ek egyesülését bízva abba, hogy így életképesebbekké válnak.
Ennek hatására 1974.01.01-vel három község egyesülésével /Kölcse, Sonkád, Fülesd/ létrejött Kölcse székhellyel működő Kölcse Kossuth MG TSZ, melynek elnöke: a járási pártbizottság egyik munkatársa Kotvász András lett. A nagymérvű állami támogatások révén sikerült egy a kornak megfelelő színvonalú gépparkot kialakítani. A közös szövetkezett gyümölcstermesztéssel is foglalkozott, mintegy 100 hektár almaültetvényt telepített. Sikerült az állattenyésztő telepeket is megfelelő színvonalúra feljavítani. Igy mindezeknek köszönhetően sikerült a gazdaságot egy intenzívebb fejlődési pályára állítani. De mivel a nagy létszámú tagságot még ezeknek a fejlesztéseknek a következtében sem tudta eltartani, kénytelen volt ipari bérmunkát vállalni. A nődolgozók részére úgynevezett műanyagüzemet hoztak létre ahol műanyag asztalterítőket gyártottak. A szakképzettebb fiatal férfiak számára úgynevezett vasüzemet hoztak létre, ahol lakatos és esztergályos munkát végeztek. Kotvász András nyugdíjazását követően Dr. Kávássy Pál lett a szövetkezett elnöke. Minden igyekezete ellenére az agrárolló egyre szélesebbre nyílása miatt a szövetkezett egyre nehezebb helyzetbe került. A 80-as évek végére már a bankok sem adtak hitelt a termelés finanszírozására, mivel a szövetkezet annyi tartalékkal nem rendelkezett, hogy a termelést hitel nélkül tudja finanszírozni. A csőd szélére sodródott. A 1990-es rendszerváltozásra a TSZ működő képtelenné vált a termőföldet a különböző földalapokba besorolták, amit a lakosságnak törvény szerint megfelelően visszaadtak, az állatokat és az egyéb termelési eszközöket árverésre bocsátották, hogy a fennálló hiteltartozást és annak kamatait /kb.: 60 millió forint/ vissza tudja fizetni. A szövetkezethez felszámoló biztost jelöltek ki, aki a TSZ felszámolását végrehajtotta. A rendszerváltás folyamán a helyi-területi közigazgatás szférájában is döntő jelentőségű fordulat ment végbe. A magyar történelemben először a súlypont a megyékről a településekre helyeződött át. A tanácsrendszer megszűnésével tehát középszinten az önkormányzati és az államigazgatási feladatok szervezetileg teljesen elkülönültek egymástól.
A 90-es ével első éveiben a termőföld a korábban már említetteknek megfelelően visszakerült a lakosság tulajdonába. Szinte minden család jutott valamennyi földtulajdonhoz, ami általában 1 és 3 hektár közötti területet jelent. A gazdálkodni vágyók a kárpótlás után szerzett illetve felvásárolt földeken próbálják a megélhetésüket, biztosítani. Ezek az emberek növénytermesztéssel és állattenyésztéssel foglalkoznak. Általában 20 és 50 hektár közötti földterületen. Az állattenyésztésben a szarvasmarha és a juh tenyésztésével foglalkoznak, bár a szarvasmarha darabszáma a korábbi évekhez viszonyítva mintegy egytizedére eset vissza, ami jelenleg kb.: 30-40 db szarvasmarhát jelent. A juhtartásnál kedveződd a helyzet kb. 2000-2100 db anyajuhot tartanak községünkben. Az ültetvénytelepítési támogatások hatására fellendült a gyümölcstelepítési kedv. Fiatal agrárvállalkozók telepítetek intenzív alma, meggy, dió és szilva ültetvényeket. Ami kb. 50-60 hektár ültetvényt jelent. A kedvező piaci hatásnak köszönhetően nagyfokú kordonos uborkatermesztéssel foglalkozik lakosságunk jelentős része. Az ebből befolyó árbevétel nagyban segíti a családok megélhetését.Ugrás a lap tetejére