Allah lányai by Nedim Gürsel by Nedim Gürsel - Read Online
Publisher: PublishdriveReleased: May 17, 2017ISBN: 9789634330820Format: book
Allah lányai - Nedim Gürsel
Lát, Uzza és Manát: mindhárman nagy tiszteletnek örvendő bálványok, ők Allah lányai . Ám egyszer csak jön valaki, és örökre megváltozik az életük. Milyen sorsot szán nekik az utolsó próféta? És milyen lesz az új hit, amely megfosztja őket rangjuktól és szeretett híveiktől?
Az Allah lányai egy félárván maradt, nagyszüleivel felnövő gyerek szemén keresztül mutatja be az iszlám előtti Arábia hiedelemvilágát, az egyistenhit kialakulását és Mohamed próféta történetét. A legendákkal átszőtt, sokszólamú elbeszélés varázsszőnyege hol a Korán megjelenése előtti mítoszok világába, hol a középkori dervisek misztikus történeteibe, hol a Nagy Háborúban arabokkal küzdő nagyapa vívódásaiba, hol pedig egy hittől megbabonázott kisgyermek mindennapjaiba repíti az olvasót, bemutatva, hogy iszlám lényegesen sokrétűbb és bonyolultabb vallás, mint azt sokan - köztük a szerzőt perbe fogó fanatikusok - képzelik.
Nedim Gürsel: Allah’ın Kızları, Doğan Kitap, 2013
Copyright © Doğan Egmont Yayıncılık ve Yapımcılık Tic. A.ŢS., 2008
Hungarian translation © Nemes Krisztián, 2017
Borító © Shutterstock
ISBN 978-963-433-082-0
Borítóterv Café Design
A szerencsés és a szerencsétlen Arábia
A hacırahmanlıi Rahmi Ram hádzsi
Sába országától Allah Házáig
Kajsz élveteg napjai és esete a császárral
Az elefánt évében
Megtértek és tévelygők
Mi’rádzs
Huvajlid lánya, Hadídzsa
Verseső
Három cimbora és a dzsinnek
Badr oroszlánjai
Sáskaeső
Hádzsi apó
İbrahim pék
Apám, Ahmet Nedim Tüzün emlékének
Mit gondoltok al-Látról és al-Uzzáról, és Manátról, a harmadikról? […] Ezek nevek csupán, amellyel ti és atyáitok neveztétek el őket.
Korán, 53. szúra: A csillag{1}
A reggeli órákra, és az éjszakára, amikor csendes! Nem hagyott el téged az Urad, és nincs benne gyűlölség! […] Nem talált-e téged árvának és adott menedéket?
Korán, 93. szúra: A reggeli órák
Hallgasd! Hallgasd az ég csillagainak és a föld szikláinak suttogását! Éjszaka morajlanak a hegyek, hallgasd a zúgásukat! A végtelenség hangját. Hallgasd az ágak között a szél fütyülését, szélcsendben a kút alján összegyűlt vízcseppek csobbanását, a messzeségben hömpölygő fehér tajtékú hullámok dübörgését. Éget a nap, pereg a homok. Hallgasd a hangjukat!
Kezdetben nem volt Ige, nem bizony. Kezdetben ez a homoktenger volt, ezek a kövek és a felhőtlen, tiszta kék égen a perzselő napsütés. Kezdetben a felhő volt, az eső, a hegyek és a csillagos ég. Minden élettelen létezőnek hangja és lelke volt. Az Ige csak utána jött, sokkal később, a föld és a homok, a kavics és a víz, a folyók vájta völgyek után. A kígyók és százlábúak, a handzsárlevelű, hatalmas fák, a könnyen prédává váló férgek és csúszómászók, a hangyák és héják után. Csak sokkal később, amikor megteremtetett az ember, és benépesítette a földet. De mégis az Ige volt először, hiszen minden az Igével kezdődött. Allah nevével. A neveivel. A megnevezhetetlen Allah nevével. Az időtlen idők óta létező, könyörületes és irgalmas Allah nevével. A teremtő, az örökkön élő, az egyedül létező, a titkok kincsestáraként feltárulni vágyó, a világokat uraló, az utolsó ítélet bírájaként megjelenő, a mindenható, magasságos Isten nevével.
De volt idő, amikor Allahnak lányai is voltak. Itt, ez ég, e nap, e pára alatt; ezen a sziklás domboldalon, ezen az úton, az utak végén. Allah lányai: al-Lát, al-Uzza és al-Manát. Őket is hallgasd! Hallgasd a hangjukat!
és a szerencsétlen Arábia
MOST, ANNYI ÉV UTÁN, sok-sok idő után, idők hosszú sora után képzeld magad elé. Megannyi nap, hónap, évszak után. Megannyi kiömlő és kiontott vér, békék és háborúk után, szerelmek, tüzes ingként felhúzott, bőrt égető, bőrt perzselő szerelmek után. Elvakult, eszelős szerelmek után. A halál és elválás, mindenekelőtt az elválás, a halálnál rosszabb elválás, elválások után.
Nem volt még ember. Pontosabban volt, csak magában Istenben volt. Őáltala jött létre, Őbenne kelt életre. Őbenne növekedett, Őbenne semmisült meg. De Isten unatkozott. Unatkozott önnön magányosságától, erejétől, haragjától és szeretetétől. Szerette volna, ha megismerik. Először megteremtette a világot, a világokat, aztán az embert. Az angyalok és a sátán, a jó és a rossz is Őbenne volt; s ahogy megteremtette az eget és a földet, velük teremtette az angyalokat és a sátánt, a dzsinneket és a periket is. Aztán megteremtette az embert, és csak az ember került a paradicsomba. Végtelen boldogságban élt ott az ember, a nő és a férfi, a két külön teremtmény. Bűntelen volt, meztelen és halhatatlan. Ha a sátán csábításának engedve nem eszik a tiltott gyümölcsből, örökké ott élhetett volna. Nem került volna ebbe a pokolba, ebbe a földi paradicsomba, nem vetődött volna reménytelenül, védtelenül és gyámoltalanul erre a tengerként végtelenbe nyúló, vörös homokdombokkal szabdalt földre.
Vess egy pillantást a térképre! Terítsd ki magad elé a tengereket és a földrészeket, a hegyeket és a folyókat! Jöjjenek csak szép sorban az országok, és meséljék el az emberiség kalandját, történetének tiszta vizű folyását. Forgasd a földgömböt a saját pályáján, keletről nyugatra.
Meg fogod látni. Az északi féltekén, két keskeny tenger között, mintha mosott ruhaként egy fölötte lévő harmadikra akasztották volna száradni, egyre szikkadtabban és ridegebben, nyugati partján kialudt vulkánok meredek gránitszirtjeivel, kelet felé haladva pedig a kövekkel és szélviharokkal szabdalt pusztaságban, a némaság, a magány és a kietlenség síremlékként tornyosuló homokdűnéivel meg fogod látni Arábiát. A szerencsés és szerencsétlen Arábiát, az alján Jement, a tetején a Sínai-félszigetet, a jobbján a Perzsa-öblöt, a balján a Vörös-tengert. És a partok mentén a vizet a földtől, a tengert a szárazföldtől elválasztó, közébük áthatolhatatlan akadályként sziklafüggönyt húzó, észak felé nyúló hegyeket. És a hegyek közt megbújva, az egyik völgy kebelén a várost, Mekkát.
Igen, azt a fekete pontot, a tűző napsütés perzselte, éjszakai fagy marta, puszta hegyoldalak aljában. Mielőtt Isten megteremtette volna a földet, mélyzöld anyagot alkotott; ez vízzé vált, s folyni kezdett, istenfélelemből emelkedni és áradni kezdett. S e vízen megjelenő első földdarab az Ummu’l-Kura, a városok anyja. Köldök, talán egy mellbimbó a test kellős közepén. És ahogy Isten azt parancsolja: „Kún!", azaz „Légy!", a káf és a nún találkozásának pillanatában már ott is áll a környék­beli sziklás hegyektől ölelt Mekka, a városok királynője. Vályogházak egy óriás, fekete kocka körül és a Zamzam nevű kút. A kút vize, még ha a paradicsomból jön is, zavaros és keserű, szinte fanyar, íze, akár a Kavszaré, az édenkert folyójáé. Ezen az esőtlen vidéken a legnagyobb áldás a víz, bár évente talán kétszer a szelek összeterelik a felhőket a hegyek fölött, és hatalmas mennydörgések közepette úgy leszakad az ég, hogy az ember az orráig sem lát. Mit neki tető, eresz, csak úgy ömlik az eső, s az áradás nem csak a kövekről mossa le a szennyet, de utat törve magának villámsebesen zúdul alá a sziklás hegyoldalakon, és az utcák elmerülnek a sárban. Az emberek és az állatok is. A város közepén álló, ősi időkben emelt templom is. S hiába viseli Ábrahám próféta keze nyomát, hiába épült az ő verejtékes munkájával, a Kába-szentélyt is elönti a víz, akárcsak a benne lévő bálványokat és szobrokat, isteneket és istennőket. És lám, ilyenkor a bálványok beszélgetnek egymással. S ha a vihar elültével a víz visszahúzódik a templomból, felszáradnak az utcák és az udvarok, az emberek újra munkához látnak, az állatok pedig visszatérnek gazdáikhoz, akkor, az óriás, fekete kocka sötétségében, míg az égen lehullik egy csillag, odalenn pedig megmorajlik föld, a Kába-szentély néma üressége egyszerre megtelik suttogással. Mielőtt meghallanád Isten hangját, mielőtt fölébrednél az Ő hangjára, hallgasd ezt a suttogást! Lát, Uzza és Manát hangját.
ELHOZTAK TAIFBÓL, ÉS IDETETTEK. Taif városa a legvonzóbb, legtermékenyebb, legbujább Hidzsáz négy szépsége közül. Persze ott van Jaszrib bővizű és tevékkel teli oázisa is, mely Mekkához hasonlóan a karavánúton fekszik, és Khajbar is híres váráról és datolyájáról, de Taifot nem adnám egyikért sem. Ez a város volt gyerekkorom és fiatalságom városa. Bár még most is fiatalnak számítok, hiszen az istennők nem öregszenek: mindig abban a korban maradnak, amelyben kitalálták, bálványozták és imádták őket, de tudom is én, mintha ott szebb, boldogabb és sokkal vidámabb lettem volna. Rengetegen jöttek hozzám. Sokan nevettek rám, beszéltek hozzám. Mielőtt a kereskedők drágaköveket, borostyánt, jádekövet, rubint, ezüstöt és aranyat raktak volna elém, és az áldozati állatot levágva selyemszövetbe bugyolálták volna meztelen testemet, mindig elmesélték nekem, mi minden történt velük. Távoli helyekről regéltek, kömény- és fahéjszagú északi s tömény rózsaillatú déli városokról, vízi tündérekről és a sivatagban tüzet gyújtó dzsinnekről, hegycsúcsokon élő félelmetes óriásokról és engedelmes tevékről. Ám nekem nem voltak hű papjaim és imádóim, sem áldozatot bemutató szolgáim. Nekem szajháim voltak, akik a színem előtt közösültek a messzi útról érkező idegenekkel. Olívaolajjal kenték be meztelen testüket, s titkos szentélyüket kitárva könyörögtek előttem.
Egy alkalommal öreg, fáradt beduin érkezett hozzám. Különös arca volt, szakálla rézszínű. A szeme vágytól csillogott. Övéből egy dobozt húzott elő, és miután arcra borult előttem, kinyitotta a doboz fedelét, és elment. Belenéztem. A doboz egyik sarkában összetöpörödött, petyhüdt kőfallosz hevert. Egyetlen érintésemre felágaskodott, én pedig ráültem. Ahogy bennem volt, egyszerre úgy éreztem, mintha életre kelnék, és elvegyülhetnék a halandók között. Szerettem volna, hogy örökké tartson, hogy soha ne múljon el ez a testemben bizsergő forróság. Minden kétséget kizáróan ez volt eddigi legértékesebb ajándékom, és nekem magamnak is ez tetszett leginkább. Amikor senki sem látta, fogtam, és elrejtettem. Ha egyedül maradtam, mindig ott volt velem, testem része, lágyékom örök társa lett. S amíg ide nem hoztak, hogy hozzáadjanak Hubalhoz, soha nem is váltam meg tőle.
Egy nap aztán elhoztak a taifi templomból, és bedobtak ide, ebbe az alacsony mennyezetű sötét kockába, amelyet Allah Házaként szokás emlegetni. Taifban boldog voltam: imádóim tisztelettel öveztek, és kezem alatt ott lapult kőajándékom. Itt, Hubal mellett megfakul a fényem, s tudom, hogy az ő imádói nem tartanak semmire. Ráadásul Hubalnak van egy másik felesége is: Uzza. Hubal nyáron hozzám bújik, hogy érezze bőrömön Taif hűvösét, s lássa arcomon a holdfényt, amellyel egykoron megajándékoztam a Szíriának nevezett távoli vidék asszonyait. Télen viszont Uzza karjába hull, elvégre ő a Kurajs törzs kedvence, s bár egy farönkből faragták, szikrázó és ragyogó, akár a sivatagi nap.
Taif zöldellő paradicsom, ez itt a sötét és forró pokol. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem éreztem magam idegenül itt Hidzsáz virágoskertje, Taif zöld völgye után. De mi mást várhattam volna Ábrahám ivadékai­tól! Látszólag csodálnak, magasztalnak, és alázatosan leborulnak a színem előtt. Számukra én valahol a két világ határán létezem, híd vagyok talán. Vagy eszköz Allah eléréséhez. De csak látszólag van így. Valójában pontosan tudom, hogy egyikőjük, a látásomra érkező és elém boruló zarándokok őrzésével megbízott ’Abdul-Muttalib már régóta elfordult tőlem, semmibe vesz, sőt már puszta létezésemtől kényelmetlenül érzi magát. Most már tudom. Ha már nem tart a zarándokoktól, ő is Ábrahám nyomdokaiba lép majd, új Istent, egy Istent talál magának, és nála keres menedéket. Neki fog hódolni. Érzi, hogy a mindent tudó, mindent látó és mindent halló Allah mellett nem lesz többé szükség ránk. S azt is, hogy Allahot nem fogják már apánknak tekinteni, s mi nem leszünk a lányai többé. Bár a vers még nem szállt le az égből, még nem. Még nem született meg, aki majd azt mondja: „Allah társainak tulajdonították a dzsinneket, holott ő teremtette azokat. És tudatlanságukban fiúkat és leányokat találtak ki neki." De nagyapja, ’Abdul-Muttalib arcán mintha már ott lennének e vers első jelei. Ezért nem imád engem. Ezért van, hogy amikor itt jár, mindig fölfelé, az ég felé fordítja tekintetét, mintha keresne valamit. Ahogy Ábrahám is tette egykoron.
ÁBRAHÁM MEGÖREGEDETT, alaposan benne volt már a korban. De vajon mire volt jó, hogy mind a mai napig megtagadta a bálványok imádatát, apja, Ázar eladásra szánt szobrainak tiszteletét, s egyedül az ő Istenében talált menedéket, éjjel és nappal egyedül az ő létezésében talált vigaszt, őbenne, akit bensőjében érzett, akit képzeletében táplált, s akinek nevét nem csupán a nehéz időkben, de minden pillanatban emlegette? Hiába hitt benne, ez a magasságos létező nem adott neki egyetlen fiúgyermeket sem: idegenek és zsarnokok részesültek a kegyéből, de tőle megtagadta.
Pedig nem volt olyan egyszerű megtérnie Istenhez. „Ki az én istenem? , kérdezte egy napon az anyjától. „Én vagyok , hangzott a különös válasz, ő pedig arra gondolt, hogy e gyöngéd szeretettel ölelő, gyönyörű asszony talán tényleg istenség lehet, de az egek és a földek ura, az élő s élettelen teremtmények és a mennyei csillagok istene bizonyosan nem ő. És ha az édesanyja valóban az, akinek mondja magát, vajon nem kellene, hogy neki magának is legyen egy istene? Hiszen mindenkinek van istene. Egyesek fákat és köveket, mások fából faragott, agyagból formált, kőből vésett bálványokat imádtak. Még olyan is akadt, aki falloszszobrot faragott, és azt bálványozta. Efféle vak, süket, haszontalan dolgokat imádtak az emberek, ám ő egy olyan létező után kutatott, amely más volt, mint ezek, ami túl volt cikázó villámláson, háborgó tengeren, szél kergette felhőkön, de még a holdon, a napon és csillagokon is. Egy olyan istent keresett, aki uralkodott mindezeken, sőt túl volt minden létezőn. Megpróbálhatod elképzelni Őt, Ő azonban túl van minden képzelőerőn. S ha te nem látod is, Ő mindig lát téged. Közelebb van hozzád, mint szíved verőere, érzed a lüktetését az ereidben, az áramlását a véredben, de hogy ki ő, s mihez hasonlít, azt nem tudhatod. Nem lehetséges tudnod. Az emberfiának szüksége volt rá, hogy elképzeljen és imádjon egy magasabb rendű létezőt, aki mindenen uralkodik. Szüksége van rá, hogy leboruljon előtte, hogy magasztalja, hogy megtérjen a kegyelmébe, hogy elfogadja erejét és haragját. Az emberfia a transzcendenciát kutatja, értelmet és célt keres sötétséggel kezdődő és végződő életének.
„Hát a te istened kicsoda? , kérdezte Ábrahám az anyját. „Az apád! , hangzott a válasz. Apja tehát nemcsak rajta és a testvérein, de anyján és a nyájon is uralkodott, és felelős volt értük. Ezek szerint az apjának nincs istene? Odament az apjához, és neki is föltette ugyanezeket a kérdéseket. „Az én istenem Nimród , válaszolta neki. Tán nem tudta, vagy nem akarta tudni, hogy a gyerekek kíváncsibbak és bátrabbak a felnőtteknél. Így amikor Ábrahám megkérdezte: „És Nimród istene kicsoda? , csak egy pofonnal felelt a fiának. Túl messzire merészkedett ez a pimasz kis tökmag Ábrahám. Micsoda tudatlanság, micsoda arcátlanság! Nimród istene természetesen önmaga volt.
Ábrahám felnőve úgy határozott, hogy isten sem a felkelő napban, sem a lemenő holdban, sem a csillagokban nem lakozhat, hisz ezek folyton változtak: egyszer megjelentek, másszor eltűntek az égbolton. Amikor aztán Nimród tudomást szerzett Ábrahám hajthatatlanságáról, maga elé hívatta, és megkérdezte tőle: „Ki a te istened, akiben hiszel, és akihez szolgáimat is meg akarod téríteni? „Ő az, aki életet vesz, és életet ad , hangzott Ábrahám válasza. „Erre én is képes vagyok , mondta Nimród, és megparancsolta, hogy hozzanak elé két szolgát. Előhúzta a kardját, és ott helyben levágta az egyiknek a fejét, a másiknak pedig szabadságot adott. „Tessék, magad is láthatod – fordult Ábrahámhoz. – Az egyiknek elvettem, a másiknak visszaadtam az életét. Mire Ábrahám így válaszolt: „Az én istenem keleten hozza föl a napot, lássuk, képes vagy-e arra, hogy mostantól nyugaton keljen fel." Nimród nem tudta, mit feleljen, csak hallgatott. Aztán megparancsolta, hogy vessék izzó máglyára Ábrahámot.
Ábrahám próféta történetét a nagyanyádtól hallottad először. Kerek képű, kövér asszony volt, te pedig tán négy-öt éves lehettél akkoriban. Más volt ez a történet, mint az „egyszer volt, hol nem volt" kezdetű mesék, és ahogy nagyanyád, mintha csak hét emelet mélységből beszélne hozzád, rekedtes hangján a füledbe susogta, egész más értelmet nyert. Nagyanyád hangjában, amely csak a Korán olvasása közben vált tisztán érthetővé, ahogy vízként csordogálva lassan maga is kitisztult, bűvölet rejlett. Nem csupán gyerekkorod, de egész múltad a magadnak feltett kérdések bűvölete. Azoké a kérdéseké, amelyek létről és nemlétről merültek föl a tudatodban, amelyeket sehogy sem tudtál megfogalmazni, és amelyekre senki, még nagyanyád, ez a téged csecsemőként az ölében ringató kövér és kedves asszony sem tudta a választ. Igen, először tőle hallottad ezt a történetet. Meleg volt. A kertben voltatok, az eperfa árnyékában. Egy nyíló rózsákkal, zöldellő mezőkkel hímzett szőnyegen ültetek egymás mellett. Nem az ölében voltál, nem. Az öl, amelybe máskor, ha anyád nem volt ott, mindig sündisznóként belegömbölyödhettél, ilyen melegben tilos volt. Még ezen az árnyékos helyen is izzadt az idős asszony, kendője alól kikandikáló ősz tincsei átnedvesedtek, ráncos homlokán gyöngyöző verejtékcseppek gyűltek. Ezért voltatok egymás mellett, ezért nem voltál az ölében. Az eperfa levelei sem adtak enyhet; az álnok déli nap fullasztó mozdulatlansággal telepedett a városra. Nagyapád az irodájában volt, a szüleid elutaztak. Te pedig ott ültél nagyanyád mellett, és égett benned a vágy, hogy megölelhesd, és elveszhess a karjai között. Mint Ábrahámban. Mint a Nimród által tűzre vetett első prófétában az istenszerelem lángja.
Ábrahám nem elégedett meg azzal, hogy elfordult a bálványoktól: össze is akarta törni őket. Mintha még most is hallanád nagyanyád hangját. Pedig évek teltek el azóta, és már tudod, hogy a víz megfojtja, a tűz megégeti az embert. Ahogy az emberélet útjának felén az élettől búcsúzó, magányos költő{2} írta egykor: „E korban érti meg az ember, hogy minden nap egy új szenvedés." Tudod már, mit jelent ez, hisz te is elérted ezt a kort, sőt már túl is vagy rajta. S ahogy gyöngysorrá fűzöd a napok gyarapodó szenvedéseit, hallgasd nagyanyád megnyugtató hangját, nyisd ki a füled, és hallgasd, mit mesél! Minden gyermek először önmagában keresi Alla­hot, aztán az övéi arcán. Minden gyermekben van egy Allah, s nagyanyjuk arcán ott a fény. Nagyanyád arcán is, az örök világosság fényeskedjen neki, ott volt az isteni fény. Ha emlékeid nem csalnak, azért mondta el neked Ábrahám próféta történetét, hogy tanulj belőle. Te pedig meséld el unokáidnak, amit hallottál tőle. Ha pedig még nem születtek meg, bízz benne, hogy a fiad téged is megajándékoz majd velük egy napon. De amikor tűzre vetették, Ábrahámnak még nem voltak utódai. Még nem.
Nimród parancsára az ország összes fáját kivágták, máglyát raktak belőle, és meggyújtották. A lángok eltakarták az eget és a földet, és olyan forróságot árasztottak, hogy a pokol tüze semmi volt ahhoz képest. Lángnyelvekben pörkölődtek a földön a hangyák és az égen a madarak. A kilencedik mennyországig tornyosult a füst. Ábrahámot előhozták börtönéből, és Nimród elé vezették. Így szólt hozzá Nimród: „Te, aki kételkedtél hatalmamban, aki nem félted haragomat, aki nem hajlongtál bálványok előtt, mint más alattvalóim, sőt megpróbáltad összetörni őket, lásd, mi lesz a sorsod. Te fogsz a pokol tüzén égni, vagy én? Azzal Ábrahámot egy kőhajítóba rakták, és a tűz közepébe vetették. Látták ezt az angyalok, és sírva, könyörögve kérték Allah segítségét. Allah próbára akarta tenni Ábrahámot, ezért magához hívta a víz angyalát, és azt mondta neki: „Menj, és mondd meg Ábrahámnak: »Én vagyok a víz angyala, nekem engedelmeskednek a föld összes vizei, az óceán és az eső, ha kívánod, most azonnal eloltom Nimród tüzét!« De Ábrahám Allahon kívül senkitől, még az angyaloktól sem remélt segítséget. Egy hang nem sok, annyit sem szólt. Erre aztán megjelent a szél angyala, és felajánlotta, hogy egyetlen fújással eloltja Nimród tüzét. Ábrahám ezt se fogadta el, csak Istenhez fordult, és így könyörgött: „Ó, Uram! Van-e rajtam kívül más e földön, aki téged imád? Ha van, hagyd, hogy hamuvá égjek, de ha nincs, szabadíts meg engem!" Erre aztán Isten nem csupán eloltotta a tüzet, de megparancsolta Gábriel arkangyalnak, hogy fakasszon vizet a földből, és teremtsen zöldellő kertet az első próféta köré. És így is történt. Az a kert ma Anatóliában, a hatalmas hegy lábánál, az oszmán hercegek városában van.
Nagyanyád el is vitt téged Ábrahám kertjébe, és a medencében úszó vörös pikkelyű halakra mutatva elmesélte, hogy azért ilyen a színük, mert a tűz, amely nem tudta elpusztítatni minden próféták atyját, megperzselte a hátukat. Akkor még nem tudtad, hogy a városi parkot egy Manisai Tarzannak nevezett, loboncos hajú, bozontos szakállú, Kirkukból származó félbolond dervis gondozta, aki télen-nyáron meztelenül járta a hegyeket, és vadállatokkal társalgott. Ahogy azt sem, hogy ramadán idején a hegyre fölszaladva ő sütötte el a napi böjt végét jelző ágyút. Pedig ha távolról is, de szívesen megismerkedtél volna ezzel a Tarzannal, aki a park összes fáját saját kezűleg ültette, öntözte, és szinte gyerekeiként szerette, de sem a parkról, sem a halakról, sem a ramadáni ágyúról nem kérdeztél, ha úgy tetszik, nem mertél kérdezni egy szót sem. Mert ez a kunyhójában egymagában élő szerencsétlen ember, akit a városi gyerekek mindig kővel dobáltak, a te szemedben maga volt Ábrahám. Ő is, akárcsak a bálványokat összetörő Ábrahám próféta, rendhagyó életet élt, és Allahon kívül nem félt, nem tartott senkitől. Égésnyomok látszottak barna bőrén, akárha izzó máglyáról menekült volna, tekintete sötét volt, félelmetes és elszánt. És magányosan, gyermek nélkül élte saját különös világát. A Manisai Tarzan a te szemedben a próféta volt, aki megmenekült Nimród bosszújától. Egészen addig, amíg egy nap a parkból hazafelé – akkor is nagyanyád kezét fogtad – a piac pékségében össze nem találkoztál İbrahim efendivel.
„İbrahim efendi – mondta nagyanyád –, nézd csak, ez itt az unokám. Látod, hogy megnőtt? Áldozati ünnepen