Magyar Szó Online | Vélemény/Jegyzet/Gyűrődések | Julián-tanítók emléke I.
Novoszel István, a pályakezdő
2018. május 6., 20:43
Nincs pontos kimutatás arról, hogy 1904 és 1918 között összesen hány Julián-tanító szolgált a horvát–szlavónországi magyar iskolákban. Egyes statisztikák szerint a Dráva és a Száva közötti területen 1900-ban 113 179 volt a magyarországi születésű, magyar anyanyelvű lakosok száma, akiknek elenyésző töredéke részesült a MÁV működtette, és a református egyház felügyelete alatt álló iskolákban magyar anyanyelvű oktatásban.
A Nagy Háború kitörésének idejére a magyarok létszáma még tízezerrel gyarapodott. Ezért döntött úgy a magyar kormány, hogy egyesületet alapít a horvát nacionalizmus indulatainak kiszolgáltatott, társadalmilag és művelődés tekintetében teljesen szervezetlen magyarok megsegítésére. Az 1904. április 16-án Széchenyi Béla vezetésével és Klebelsberg Kunó hathatós közreműködésével létrejött Julián-Egyesület elsőrendű feladatának tekintette a Dráván-túli magyarság ügyének felkarolását, ezen belül magyar iskolák létesítését, magyar egyesületek és könyvtárak alapítását, és nem utolsósorban a közösség politikai és jogi képviseletének megszervezését.
A Julián-Egyesület célja volt, hogy az intézményei segítségével „magyar maradjon a szlavónországi magyar”, miközben tisztelje annak az országnak a törvényeit, szokásait, ahol él és szerezzen magának állampolgári jogokat. Petri Pál A Julián-Egyesület története (1937) című munkájában 149 olyan Julián-tanító nevét jegyezte fel, akik az 1918-as összeomlás pillanatában Szlavóniában vagy Bosznia-Hercegovinában a Julián-iskolákban tanítottak. Életükről, sorsukról, pályájuk alakulásáról vajmi keveset tud az utókor, alakjukat elfedi az idők homálya, pedig közöttük olyan jelentős írók is voltak, mint Kristály István, akinek első írásai 1911-ben a Szlavóniai Magyar Újságban jelentek meg. Néhányan közülük – Haller Jenő, Kozma Imre, vagy Hild László – 1918-ban történt kiüldözésüket követően sem feledték tanítói szolgálatukat, írásaikban vissza-visszatértek ifjúságuk vidékére.
Az emlékírók sorában az elsők között kell számon tartani Novoszel Istvánt, aki Egy Julián-tanító odisszeája címmel 1928-ban jelentette meg emlékiratát. A szerző akkor már kisterenyei iskolaigazgatóként döntött úgy, hogy a rágalmak és az alaptalan vádaskodások nyomán támadt tájékozatlanság eloszlatása érdekében a Julián-tanítók „sajátos viszonyainak feltárásával”, tanúként maga szól a korabeli eseményekről. Évtizede működött már a Julián-Egyesület, amikor 1914. évi július hó 26-án kezdő tanítóként kinevezték őt a babinagorai iskolába 150 magyar gyermek oktatójának.
„Különös érzés vett rajtam erőt – írta emlékiratában a szerző –, amikor tudatára ébredtem, hogy ezeknek a gyámoltalan kicsiny csemetéknek a szellemi és az erkölcsi nevelése minden támogatás nélkül egyedül az én vállaimra nehezedik. Nagyon jó oklevéllel hagytam el a tanítóképzőt, és mégis úgy éreztem, hogy mindenhez értek, csak a tanításhoz nem.” Bevallása szerint mégis boldogan adta át magát a munkának, hangulatát és munkakedvét ugyanis erősen befolyásolta a világtól elzárt kicsiny falucska vendégszerető magyar közössége. Jól érezte magát, semmi sem zavarta nyugalmát, ennek jelentőségét azonban csak később érezte át. Még meg sem melegedett a katedrán, máris megérkezett az áthelyezéséről szóló levél, amellyel vezető-tanítóként a Belovár–Kőrös vármegyében lévő nartai Julián-iskolába vezényelték át, s ezzel egyszerre nyakába szakadt a pokol.
Előtte már vagy három tanító fordult meg Nartán, ám azok meg sem kezdték a tanítást, az indulatos szerb lakosság érkezésük pillanatában elüldözték őket a faluból. Kellő indulattal kijelentették, „a legelső magyar tanítót, aki még be meri tenni a lábát a községbe, a legkíméletlenebb módon agyon fogják verni. Ez azután elégséges volt ahhoz, hogy meggyűlölj
em Nartát, mielőtt láttam volna” – emlékezett az őt fogadó, félelmetes hangulatra Novoszel István. A nartaiak ellenszenvének hamar megtalálta a magyarázatát, a község lakói 3–4 magyar és sváb család kivételével szerbek voltak. Tőle alig pár percnyi járásra volt egy 30–40 házból álló színmagyar falucska, melynek magyar fiataljait kellett volna betűvetésre tanítania. „Üssük agyon ezt a gazembert” – üvöltötte érkezése láttán vagy két tucat nartai szerb, miközben feléje rontottak és szívélyes fogadtatás helyett agyba-főbe verték. „Szikrázó szemeket és a vasvillákat görcsösen szorongató kezeket láttam” – emlékezett a tragikus történetre a Julián-tanító.
Pályájára visszatekintve joggal látta úgy: „Fáradsággal, küzdelemmel és nagyon sokszor komoly életveszedelemmel volt teljes az az út, amelyen haladnunk kellett, de szívesen tűrtünk el mindent, mert állandóan előttünk lebegett a szent cél”, a magyar ifjúság nevelése. Megváltás volt a számára, amikor a tanév végén Goveđepoljére helyezték át, ahol újra a helybeliek tisztelete övezte a munkáját.