És te ettél fagylaltot? – II. |
« És te ettél fagylaltot? I.
A szent sírjánál állva »
És te ettél fagylaltot? – II.
Továbbá szent János úgy beszél a gőgről, mint az ítélkezés anyjáról. A gőg ítélkezést szül azért, mert minduntalan megítéli az embert és elítéli őt. Nem csupán megítéli, de el is ítéli, rossz fénybe állítja őt. Az, aki ítélkezik, nem érzi, hogy ő ugyanolyan ember, mint a többi, és a másik ember – ugyanolyan, noha hibákat ejt, sőt rossz döntéseket hoz. Miért kell őt elítélni? Vagy talán te, sohasem hibáztál az életben? Nem okoztál fájdalmat más embereknek? Nem hoztál rossz döntéseket? Hogyan is ítélheted el az embert, amikor te magad – ugyanolyan vagy? Amikor te – ugyanolyan hiányosságokkal rendelkezel? Hogyan is ítéled el te a felebarátodat?
Az alázatos ember soha senkit nem ítél el azért, mert tudja, hogy mi mindnyájan emberek vagyunk. Ha ugyan látod is, hogy a másik ember vétkezik, ne ítéld el, de ne is mondd: “Milyen jól cselekszik!”. Az alázatos – nem bolond, ő tudja, hogy mi a jó, és mi a balgaság. Nagyon is jól tudja, de mégsem ítélkezik. Azért, mert megértette, hogy Isten előtt mindannyian tisztátalanok vagyunk. Hiszen én, aki szintén hibákkal, bűnökkel teli vagyok és Isten által elítélt, ítélkezhetnék-e mások felett azért, mert ő vétkezett?
A megítélés – egy, az ítélkezés pedig – másik dolog. Mindannyiunknak van ítélőképessége és kell is, hogy legyen. Értelmes lények vagyunk és ha nem lenne ítélőképességünk, akkor hogyan is tudnánk az életben a jót választani? Azt mondani: “ez jó, vagy ez pedig rossz”, a jót választani – lám ez a megítélés. “Ezek az emberek segítenek nekem, jó emberek ők, ezért barátok leszünk, emezek pedig – nem, mert csak ártanak nekem, de nem ítélem el őket, mert gyönge emberek, és lehet, hogy én még náluknál is rosszabb vagyok”. Ez a megítélés. Hogyan is tudjuk meg azt, hogy egy az igazság, a hazugság pedig – más? Hogyan válasszuk a jót és vessük el a hazugságot? Megítélés útján. A megítélés szükséges. De az ítélkezés viszont – bűn. Amikor azt látjuk, hogy ítélkezünk, meg kell érteni, hogy az ítélkezés anyja lakozik bennünk: a gőg.
Исчадие похвал. Мать осуждения – это и есть исчадие похвал.* Amikor szép és hízelgő szavakkal dícsérnek bennünket, az tetszik nekünk, de mégis azt mondjuk:
– Ó, nem, nem, nem értek ezzel egyet!
De bensőleg, tetszelgünk a hízelgő szavak felett, vigasztalódunk általuk. És azt mondjuk magunkban: “Milyen jó! Mennyi sok jót mondanak rólam!”. Mindez pedig gőgöt szül: „ ha már egyszer megdicsértek engem, akkor az azt jelenti, hogy meg is érdemlem! Ha pedig semmirekellő lennék, akkor senki sem fordítana rám figyelmet!” Máskor pedig azt halljuk:
– Te nem fordítottál rám figyelmet!
– Bocsáss meg, nem fordítottam rád figyelmet!
És megjelenik a gondolat: “Ő nem figyel rám. Nem beszél velem. Nem ért meg engem!”
Vagy talán ez lehetetlen? Emberek vagyunk. Csak egy agyunk van. Emlékezhetünk-e vajon mindenre?
Hányszor megtörtént ez velem. Természetemnél fogva figyelmetlen vagyok, és gyakran nem látom azt, aki előttem áll. Lehet, hogy az egy fontos ember, és én nem értem meg őt. Sokan távoznak tőlem felháborodottan azért, mert nem beszéltem velük, nem néztem rájuk…
Szintén a gőg jele az is, amikor a rossz értelemben vett szégyen érzete vesz rajtunk erőt – szégyenkezünk elmenni valahová, megtenni valamit, azért, mert majd “mindenki engem fog nézni”.
Miért is fog majd mindenki rád nézni? Miért? Például, bemész a templomba, és azt gondolod, hogy majd mindenki megfordul, hogy téged nézzen? Netalán lehetséges az, hogy mindenki terád nézzen? Micsoda magas önértékelésre van ehhez szükség! Az alázatos könnyem tud élni. Nagyon könnyen. Ő mindenhová elmegy, nem szégyenkezik, nem gondolja azt, hogy majd mindenki észre fogja őt venni. El sem tudjátok képzelni, hogy milyen könnyű az ilyen ember számára az élet!
Be kell ismernem, hogy engem is gyötört a gőg ezen megnyilvánulása. Rettenetesen szégyenkeztem az emberek előtt. Amikor elvégeztem az egyetemet, és elmentem a Szent Hegyre, sok dologtól szégyelltem magamat. A Szent Hegyen az idősebb szerzeteseknek nincs ilyen gondjuk. Nyugodtan járnak-kelnek, szégyenkezés nélkül. Emlékszem egyik esetre. Egyszer Szalonikiben hatalmas eső zuhogott. A lelki atyámra vártam, hogy elkísérjem őt bizonyos ügyek intézésére. Egyszer csak messziről egy fehér pöttyös piros esernyőt pillantottam meg, és alatta – egy reverendás embert. Mondom a másik szerzetesnek, aki mellettem állt:
– Állj fel, ő a mi lelki atyánk!
Valóban, ő volt az.
– Atya, miféle esernyő ez?
– És mi van olyan különös ezen az esernyőn?
– Mert, hogy női!
Na és? Egyik háznál adták. Vagy talán, jobb lett volna megáznom?
– És fekete nem volt?
– Fekete, fehér, nem mindegy, ami van! Fogd, és eredj a boltba, amelyik az utca ezen oldalán van!
Micsoda? Fogjam ezt a női esernyőt, és menjek vele a boltba, venni valamit?! Kizárt! Erről szó sem lehet! Hogyan is tehetném ezt?
Ha alázatos lettem volna, elmegyek anélkül, hogy ezeket az idétlen kérdéseket feltegyem. És mit veszítettem volna? A tekintélyemet? Ugyan ki ismert ott engem? És ki fordított volna ott rám figyelmet?
Emlékszem egy másik esetre is. Szalonikiben éltünk egyik szerzetessel, nem messze a cukrászdától. Egyszer vendégek voltak nálunk, és azt mondta az atya:
– Menjetek, vegyetek valami édességet a teához!
El is mentünk, de vajon ki is csapódhat be a cukrászdába közülünk – szent emberek, szerzetesek közül, édességet venni? Mit mondanak majd az emberek?
– Menj te, atya!
– Én szégyenkezem! Menj te!
– Én is szégyenkezem!
Így hát mindketten bementünk és amíg vásároltunk, teljesen leizzadtam, mintha csak valamiféle gyilkosságot hajtottunk volna végre! Miért? Azért, mert azt gondoltam, hogy meglátnak bennünket, szerzeteseket, hogy édességet vásárolunk, és nekünk mentesnek kell lennünk a szenvedélyektől és nem édességgel táplálkozni.
Amikor megszabadulsz a beteges szégyenérzettől és nem válsz azonnal szemtelenné, akkor képes vagy könnyedén társalogni az emberekkel anélkül, hogy éreznéd a függősséget más emberek véleményétől. Ha ő szeret téged, az jó, ha pedig nem szeret – az még jobb.
A Szent Hegyről emlékszem Hénok atyára. Román volt, nemesek fia, aki Romániából gyalog jött el a Szent Hegyre. Mindössze 18 éves volt, amikor elszökött az apjától. Két-három év múltán talált rá az apja, aki azt mondta neki: “Nem hagyom, hogy itt élj!” Hénok azt válaszolta: “És ki mondta neked azt, hogy én élni jöttem ide? Meghalni jöttem a Szent Hegyre!”.
A monostorban a kapunál szolgáltam. Hozzám lépett és azt mondta:
– Adj nekem kenyeret!
Hogy bosszantsam, azt feleltem:
– Nincs kenyér!
Ő pedig rossz görög nyelven azt válaszolta:
– Figyelj! Ha adsz nekem kenyeret, akkor jót teszel velem, de ha nem adsz, akkor még nagyobb jót cselekszel!
– Jó, adok neked kenyeret, hogy ne tegyek nagyobb jót!
Semmi nehézség, könnyedség. Csodálatos egyszerűség!
Amikor Szalonikiben élt, akkor éjnek idején kiment az utcára nézelődni. Nézte a fényeket, a kocsikat és azt mondta:
– Milyen jó! Dicsőség néked, Isten! Micsoda fények!
Sokszor hosszasan szemlélte a játékokat a kirakatban, nevetett, zajongott. Egy valaki fagylaltot vett neki. Nagy esemény! Egy évig csak erről beszélt. A Szent Hegyen mindent elbeszélt, ami Szalonikiben történt:
– Én ettem fagylaltot!
És másokat is megkérdezett:
– És te ettél fagylaltot?
– Nem, nem ettem!
Az alázatos emberek egyszerűsége, kényszertelensége! Náluk semmilyen tabu sincs. Az alázatos ember kényszertelen és mindenki örömét leli benne. Ő kivétel nélkül mindenkit megvigasztal azért, mert ő – “a nyugalom helye” mindenki számára.
Egyik alkalommal Hénok súlyosan megbetegedett. A gyomrával volt gond. Nagy fájdalmai voltak. El kellett vinni Szalonikibe az orvoshoz. Én abban az időben tanultam és vizsgázni mentem Szalonikibe. Rám bízták őt. Nos, mit is mondhatnék? Festői képet alkottunk. Már önmagában a ruhája sokat ért! A reverendájának az anyaga láthatatlan volt, mert ezernyi folt volt rajta – piros, zöld, kék, sárga… Nos, megérkeztünk Szalonikibe, ahol megszálltunk. Másnap este szörnyű földrengés volt. Sok ház összedőlt. Emberek haltak meg. A földrengés hetes fokozatú volt és nagyon sokáig tartott. Mi az ötödik emeleten laktunk. A szerzetesek, akik ott laktak, mind leszaladtak cellájukból a földszintre. Kinyitottam az öreg cellájának ajtaját és bekiabáltam:
– Atya!
– Ki kell mennünk – földrengés van!
– És hová megyünk?
– Lemegyünk, mert itt elveszünk! Ránk dől a ház!
– Te diakónus vagy, és hitetlen, vagy mi? Én nem megyek sehová! Ha az Isten úgy akarja, Hénok meghal! Ha pedig nem akarja az Isten, akkor Hénok nem hal meg!
Én megmondtam neki, hogy én megyek. Ott hagytam, és a többi szerzetessel elmentünk a házzal szemben lévő parkba. Egyetlen éjszaka alatt 1400 rengés volt. Rengett az egész város. Az emberek elhagyták házaikat. Csupán csak az öreg Hénok állt az erkélyen, csotkival a kezében, és nézett lefelé az emberekre. Semmi sem zaklatta őt. Egyáltalán semmi.
Másnap elmentünk az orvoshoz. Az orvos azt mondta, hogy meg kell vizsgálnia a hasát:
– Vedd le a reverendát! Öltözz le!
– Nem, nem veszem!
– Akkor hogyan tudlak megvizsgálni?
– És így nem tudsz megvizsgálni?
– Nem, nem tudlak. Vedd le a reverendát!
– Ha te azt akarod, hogy vegyem le a reverendát, akkor én pedig nem akarom, hogy megvizsgálj!
És elment. Próbáltam meggyőzni, hogy át kell esnie a vizsgálaton. Eredménytelenül. Visszatértünk a Szent Hegyre. Ismét görcsei voltak, szédült, és kómába is esett. De semmiképp sem lehetett meggyőzni. A Szent Hegyen volt egy másik román is – az ő gyóntatója. Megkértem, hogy győzze meg az öreget, hogy menjen kórházba. Elment hozzá és az mondta neki: “Nos, Hénok, te nagyon gőgös ember vagy. Óriásian önző. Krisztus nem szégyellt meztelenül a Keresztre menni, hogy üdvözítse a világot, te pedig szégyelled levenni a reverendát, hogy az orvos megvizsgáljon!”
Amikor a szegény öreg meghallotta ezeket a szavakat, elámult, és azt mondta: “Adj áldást”, és másnap elment az orvoshoz, aki megvizsgálta. Az orvos azt mondta, hogy nem szabad járnia, nehogy súlyosbodjon az állapota. Sőt, még a toalettre sem mehet ki. Amint kiment az orvos, az öreg azt mondta nekem:
– Diakónus!
– Mi van, atya?
– Hozz nekem egy újságot!
Uram, irgalmazz! Hiszen alig tud görögül, ő román. Elmentem, vettem neki újságot. Megkérdeztem tőle, hogy mit akar csinálni az újsággal, és hogy nem akarja-e, hogy felolvassak neki. Azt válaszolta: “Nem, nem akarok semmiféle újságokat hallani”. És félretette a lapot. Eltelt két-három óra. Sötétedett. A kórház elcsendesedett. Egyszer csak felkelt az ágyról, nézelődött maga körül, hogy nem látja-e valaki, és a leborulásokat kezdett el végezni. Hozzáléptem és megkérdeztem:
– Atya, mit csinálsz?
– Leborulásokat végzek.
– De hát nem megmondta neked az orvos, hogy nem szabad felkelned az ágyból?
– És mi, talán szerzetes az orvos? Honnét is tudhatná, hogy este leborulásokat kell végezni?
Ilyen egyszerű lelkületű ember volt.
Elmesélek nektek egy csodát, amelyet ő tett a maga egyszerűségénél fogva. Lehet, hogy érdekelni fog benneteket.
Nem messze attól, ahol bennünket szállásoltak el, volt két nővér tejboltja. Mindkettő hajadon volt. Egyik 52, a másik 47 éves volt. Egyszer az öreg bement a boltba, és meglátta a brindzás lepényt. Nem volt nála pénz, nagyon szegény volt. Megkérdezte a nővéreket:
– Brindzás lepény.
– 25 drachma. Kérsz egyet?
– Nincs pénzem.
– Semmi baj, adunk neked egyet.
– Nem kell! Hiszen pénzbe kerül!
– De hát nincs pénzed?
– 25 drachma fejében, egy órán át imádkozni fogok – lehet?
Beállt a sarokba és hozzá kezdett: “Uram, Jézus Krisztus, könyörülj szolgálódon,….”. megkérdezte tőlük, hogy mit szeretnének. Szegények, viccnek szánva az egészet, azt mondták, hogy szeretnének férjhez menni. Az öreg pedig azt kérdezte: “Jó férfihez, vagy aki éppen kerül?” – “Jó férfihez”. És megtörtént: egy hónapon belül férjhez ment az egyik, majd később a másik is. Jó férjet kaptak. Egyik – egy özvegy tanárhoz, a másik pedig egy szintén jó férfihez. És boldogan éltek.
Ezért hát a gőg, – a dicséret szüleménye. Amikor dicsérnek bennünket, megnehezítjük az életünket, bálványokat hozunk létre, felfuvalkodunk, rabszolgákká tesszük magunkat. És ilyen formán gyötrődünk, de a környezetünkben élőket is gyötörjük.
This entry was posted on 2012/09/14 at 6:58 de. and is filed under Lelkiség. You can subscribe via RSS 2.0 feed to this post's comments.	You can comment below, or link to this permanent URL from your own site.