Bagolykő Mágustanoda Fórum - Emandorie West összes hozzászólása (195 darab)
Oldalak: « 1 2 3 4 5 6 [7] Le
Írta: 2014. június 2. 11:24 Ugrás a poszthoz
Kiva Faraday - 2014.06.02. 10:41
Yaaaaaaaaay, már csak 5 vizsgám maradt. *------* a következő a nagy bukótárgy lesz, amin bukik a fél évfolyam, hurrá. xD
Anatból 300-ból 250-en buktunk. Problem?
Írta: 2014. június 2. 11:29 Ugrás a poszthoz
Ne is mond. Most is az van előttem, holnap van az utolsó vizsga belőle és gyomorgörcsöm van három napja, mert ez az egyik főtárgyam. :'D
Írta: 2014. június 2. 11:32 Ugrás a poszthoz
Köszönöm. Neked is sok szerencsét Emmus!
Aztán ha mindenki végzett a vizsgáival, mehet a játék ezerrel. *-*
Írta: 2014. június 2. 11:39 Ugrás a poszthoz
We are heros! éééés ezt tessék sokat nézni
Nem lesz gond, Boti, te is megcsinálod. Én egyébként végigröhögtem, miután kihúztam a töri meg az infó tételem.
Írta: 2014. június 2. 11:42 Ugrás a poszthoz
Mintha olvastam volna valahol egyébként, hogy az USA-ban kb fele annyit kell tudni érettségire, mint nálunk. Utálom a magyar oktatási rendszert amúgy. D
Írta: 2014. június 2. 11:49 Ugrás a poszthoz
Mégis valahogy vezetője volt(?) a világgazdaságnak.
Írta: 2014. június 2. 11:56 Ugrás a poszthoz
A hülyék meg bégetnek?
Írta: 2014. június 16. 09:35 Ugrás a poszthoz
Sokat vacilláltam rajta, hogy a nagyterem vagy a konyha felé vegyem az irányt. Hozzászoktam a késői vacsorázáshoz, ami bár nem túl egészséges és nem tesz jót az ember kilóinak, mégis némi energiát ad az éjjelibagoly-életmódomhoz. Még járőröznöm kellett volna, de őszintén, egyáltalán semmi kedvem nem volt hozzá. Kinőttem már én az ilyen dolgokból, már nem okoz boldogságot, hogy egy-egy tizennégy éves kis fruskát sikálásra ítéljek. Az az időszak elmúlt, én már máshol keresem az élet apró örömeit.
Szóval némi kaja és társaság reményében löktem be a Nagyterem ajtaját. Hatalmas szerencsémre még volt ez-az az asztalokon, így nem kellett a manók ábrázatát bámulnom vacsora közben.
- A helyedben én azzal vigyáznék - böktem a villámmal két falat között a velem srégen szemben lapátoló fiúra... vagyis férfire. Még nem láttam azelőtt itt, első ránézésre nem diáknak tűnt, de még csak nem is mestertanoncnak. Nem úgy öltözött, mint aki idevalósi lenne.
- Persze csak ha nem akarsz három füllel és hat szemmel ébredni reggel - igazán nem akartam én elvenni a kedvét semmitől, de hát soha sem lehet tudni. Egyszer-kétszer én is belefutottam már a tréfás kedvű szakácsok alkotásaiba. Nemrég három napig szivárványszínű hajjal léteztem, nem tudom, hogy csinálták, de semmivel sem tudtam eltüntetni.
Utoljára módosította:Emandorie West, 2014. június 16. 09:37
Írta: 2014. június 16. 22:16 Ugrás a poszthoz
Oké, kicsit hülyén nézett az ki, hogy én csak úgy leszólítok egy, a Levita asztalánál lapátoló egyént, de mentségemre szóljon, hogy én tényleg csak jót akartam neki. Egyszer tényleg a jó szívem fog sírba tenni.
Akcentusán elmosolyodtam. Valahol a régi énemre emlékeztetett. Én is így kezdtem, alig tudtam magam megértetni másokkal, de nagyanyámnak és Bagolykő lakóinak hála már egészen jól ment a nyelv. Csak néha fordul elő, hogy nem találok egy-egy szót, de valahogy mindig kivágom magam.
- Hát azért elég hülyén néznél ki vele - megvontam a vállam és vágtam egy újabb falatot a jó kis rántott husimból. Habár a kastélyban elvétve fel-felbukkan néhány ismertebb spanyol fogás, mint a tortilla vagy a gazpacho, javarészt magyar ételekkel kell beérnem. Mondjuk nem is tiltakozom ellenük, egészen hozzászoktam már.
- Hmm... hát... - nem is igazán tudtam, milyen nyelven szóljak hozzá. Egyértelmű volt, hogy nem magyar és nem is angol, ahhoz túlságosan is furán ejtette a szavakat. Egyébként meg többszöri ránézésre ismerősnek tűnt. Talán csak az én figyelmem siklott át rajta az utóbbi időben, mert hát a magyart is beszéli valamilyen szinten... Nem tudtam hová rakni, így hát félretettem egy kicsit a problémát.
- Talán azt ott - mutattam egy tálcára, ami körülbelül két méterre volt tőlünk és jól meg volt pakolva sült csirkecombokkal. Azt az elvet követtem, hogy a férfiak nagy része szereti a húst és azzal igazából nem lehet nagyon mellélőni. Ha bepróbálkoztam volna egy jó kis töltött káposztával, lehet hogy a hajamra kente volna és elküldött volna melegebb éghajlatra.
- Mi az anyanyelved? Beszélek angolul és spanyolul is, ha esetleg úgy könnyebb lenne.
Írta: 2014. július 29. 17:41 Ugrás a poszthoz
Hátrapillantottam az asztalnál várakozó férfire, miközben a csapos előkészítette a lángnyelv whisky-nket. Még mindig nem tudtam hinni a szememnek, egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy Rui itt van. Itt, Bagolykőn. Része az életem, az életem azon részének, ami mintha ezer meg egy éve játszódott volna le. Nem igazán hallottam felőle, miután elhagytam spanyol hont és nekiindultam a nagyvilágnak. Kerestem, amikor pár éve otthon voltam, de azt a hírt kaptam, hogy ő is a saját útját járja valahol messze. Fene se gondolta volna, hogy legközelebb éppen a kastély nagytermében fogok ráakadni.
Pislogtam párat, ajkaim egy suta vigyorra húzódtak, majd visszafordultam a pultoshoz. Letettem elé a fizetendő összeg dupláját, jelezve ezzel, hogy a következő kör is aktuális lesz hamarosan, majd jól rámarkoltam a két pohárra és átpasszíroztam magam két jól megtermett melák között. Kérdőn néztem a jobb oldalira, aki nem igazán tudom milyen felindulásból, de átkarolta a vállamat. Kegyetlen bűzt árasztott magából, szinte megfojtott a nyers izzadság, a cigi és a cefreszag keveréke.
Villantottam egy mosolyt a nagy bugyuta képébe, aztán egy határozott mozdulattal leküzdöttem a maradék távolságot is, hogy aztán egy kecsesnek éppen nem mondható mozdulattal levessem magam a székre, persze csak miután biztonságba helyeztem az italokat. Megtanultam már, hogy ez nem az a hely, ahol finomkodni kell, eleget jártam már a csárdában ahhoz, hogy el tudjam engedni magam a sok érdekes figura között. Nem feszélyez már a jelenlétük, Rui-é azonban egy kicsit igen.
- Na és hogy tetszik a suli? - magyarról átraktam magam spanyol üzemmódba. Nem igazán használtam az anyanyelvem az utóbbi jó pár évben, nem is jöttek olyan könnyen a szavak a nyelvemre. De hát gyakorlás kérdése, gondolom.
- Még mindig nem hiszem el, hogy itt vagy... szóval erre inni kell - megemeltem a poharam, intettem egyet felé és egy nagyot kortyoltam belőle. Az íze szinte ugyanolyan volt, mint amilyenre emlékeztem. Kellemes, bizsergető, a hatása pedig perzselő, mélyre ható... mint a jó dolgok általában.
Írta: 2014. július 29. 22:38 Ugrás a poszthoz
Van-e annál jobb érzés, amikor az ember a totális magányban rábukkan egy régi nagyon-nagyon jó ismerősére? Ehm, nincs. Széles tökvigyorral a fejemen nyomtam le az üdvözlőpuszit Rui-nak, aztán már rongyoltam is a pult felé. Igazából azzal a reménnyel érkeztem, hogy majd az egyik asztalnál gubbasztva találom valamelyik rutinosabb ivópajtásom, mint mondjuk Davidet vagy Konrádot, de nem volt szerencsém. Előbbi amúgy is eléggé eltűnt mostanság, Konrád meg hát... hát ő Konrád. Lettinek már az ikrek töltik ki minden idejét, nem igazán van arra kapacitása, hogy velem iszogasson, de ez az este nem is alakulhatott volna jobban. Legalább lehetőségem volt rá, hogy kifaggassam rég nem látott pajtásomat az elmúlt évekről.
Dobtam egy puszit neki az udvarias gesztusért cserébe, amikor lehuppant velem szemben. Oké, úgy tűnik ez a nem-finomkodjuk-túl dolog az ő társaságában nem fog bejönni. Túlságosan is jól nevelt a kastélyban fellelhető többi paraszthoz képest.
- Az öcséd? Mármint basszus... repül az idő. Jóképű kölök lett, mi? - igen, ha a bátyjából indulunk ki, akkor csakis jóképű lehet. Maradjunk annyiban, hogy a kor neki is igen jól áll.
- Ja igen. Megedzettek a fiúk, ami azt illeti - belebámultam a poharamba. Úristen, hány meg hány görbe estét csaptam már le az ittlétem alatt. Szinte már zavarba ejtő az egész. Ez nem illik egy nőhöz...
Lehúztam a maradék italt is, végigfutott a hideg csupasz karjaimon utóhatásként. Már akkor biztos voltam benne, hogy az ébredés nem lesz kellemes, már pedig be kell vonszolnom magam órára mindenképp, ha nem akarom, hogy Fela leharapja a fejem a helyéről.
- Ami azt illeti... - úgy körülbelül tíz másodpercre lefagyott a mosoly az arcomról - Szóval nem tudom, mikor voltál otthon utoljára. Anyu meghalt hat éve. Akkor voltam itt harmadikos és hát hazamentem, de utána csak azzal a feltétellel vettek vissza, ha elölről kezdem a sulit. Meg egyszer buktam.
Villantottam egy kissé fanyar mosolyt, aztán lehúztam a frissen az asztalra került vodkák egyikét. Alapjáraton még mindig nem szeretem az ízét, de hát problémamegoldás high level.
- Egyébként csak hogy tudd, nemrég nevet változtattam. Már nem azért, mert rejtőzködni akarok vagy ilyesmi, csak felvettem anyám vezetéknevét. Szóval ha keresel a toronyban vagy valami, akkor ühm.. - felé nyújtottam a kezem - Dora Martinez.
Ha azt nézzük, ez kegyetlenül bénára sikeredett, de mentségemre szóljon, hogy a lángnyelv mindig túlságosan is gyorsan fejbe vág.
Írta: 2014. július 30. 14:27 Ugrás a poszthoz
- Jó'vanmá', én kérek elnézést. Majd jól megnézem magamnak - kacsintottam egyet. Nem vagyok én pedofil meg ilyesmi, de könnyen elfeledkezem róla, hogy bizony felettem is eljárt már az idő. Itt ülök huszonnégy évesen, tulajdonképpen úgy, hogy még semmi érdemlegeset nem sikerült felmutatnom az évek során. Teljesen haszontalannak érzem magam, olyan vagyok, mint valami dísznövény, akit betámasztottak valahová, hogy csak úgy legyen. Hogy jól nézzen ki. Szóval eszek, iszok, mint a normális emberek, szerintem az anyagcserém is tökre ugyanaz, meg bejárok órákra - többé kevésbé -, mint a többi diák, de amúgy... eseménytelen az életem mostanság. Mondjuk kinek kell a dráma?
- Yepp, néha előfordul. Valahogy ki kell engedni a gőzt. Fent a kastélyban meg... hát ott ilyet nem lehet.
Meg úgy igazából semmit sem, főleg ha az ember lánya prefektus. Megértem én a szabályokat, tudom, hogy kellenek, csak nézzünk mondjuk egy elsőst, aztán nézzünk meg engem... na ugye. Tíz év különbség azért mégis csak tíz év különbség, és ilyen idős korban az embereknek vannak bizonyos szükségleteik. Mint mondjuk a sz...abadadság.
- Mondhatjuk úgy is, hogy a tudásom szilárd lábakon áll - erre már muszáj volt nekem is vigyorognom egyet. Így igazából még nem is gondoltam bele az egészbe. Mindig csak azt néztem, hogy mekkora szívás, hogy újra kellett járnom azt a három évet, de végül is... legalább tényleg mindent normálisan megtanultam.
A Daniel's-hez még nem nyúltam hozzá. Ilyen iramban nem akartam berúgni, tartogattam volna még egy kicsit későbbre, na de Rui, ő valahogy nem így gondolkodott az egészről. Nem is igazán láttam még embert ilyen tempóban döntögetni le a rövideket.
- Hmm. Te aztán nem aprózod el. Mint valami feneketlen kút - hogy biztos értse, mire gondolok, rajzoltam egy szép nagy kört az asztalon a poharakról lecsapódott vízzel. Aztán előadtam a rendelésem a pincérnek: kakaós vodka. Ha valamit megtanultam Davidtől, akkor az az, hogy kell szépen és jól berúgni.
- Az az izé, cseresznye. Az minek?
Írta: 2014. augusztus 15. 13:36 Ugrás a poszthoz
Gwen Laura Kimiko Jones - 2014.08.15. 13:34
Farkas Zétény - 2014.08.15. 13:32
Gwen Laura Kimiko Jones - 2014.08.15. 13:30
Zétényke nincs kedved játszani??
Verekedős kedvedben vagy, vagy miért?
Most elég sok játékom van, nem merek bevállalni még egyet, de majd, ha kiesik egy, akkor te jössz, az úgy jó?
Nekem mindig verekedős kedvem van. De ha akarsz bunyózhatunk.
Gwenci, nyugi. Nem volna jó, ha úgy kellene összeragasztgatni téged egy balul elsült verekedés után.
Írta: 2014. augusztus 15. 13:38 Ugrás a poszthoz
Nem hallottam még róla.
Írta: 2014. augusztus 15. 13:41 Ugrás a poszthoz
Gwen Laura Kimiko Jones - 2014.08.15. 13:38
Akkor olvass vissza.
Ha nekem annyi időm lenne, hogy minden egyes konfliktus miatt visszaolvassak...
Írta: 2014. december 24. 00:24 Ugrás a poszthoz
délután, 17:00 környékén
Kétségbeesetten kapott a kapucnija után, ahogy a szél belekapott, pedig azon kívül még egy jól megtermett, kötöss sapka is volt a fején. Ha tudta volna, hogy ilyen idő lesz, biztosan máshová szervezte volna a találkát Viktorral, valami fedett, kellmesen meleg és karácsonyi fűszerek illatával telt szobácskába... Mélyet sóhajtott és a táskáját a vállára dobva elmélyesztette a kezeit a zsebeiben. Úgy nézhetett ki, mint egy retardált pingvin, aki a megváltásért könyörög két rénszarvasnak.
Igen, kicsit korábban érkezett a kelleténél és ennek egyetlen oka van. Valami különös, megmagyarázható oknál fogva már alig várta, hogy a férfival lehessen. Azelőtt annyi időt töltöttek együtt, annyit húzták egymás agyát, hogy amikor Mr. Mosoly elhagyta a kastélyt, szinte letargiába esett. Mindenki elhagyta, mindenki, aki egy kicsit is számított neki ebben a nyomorúságos életben. Ezt érezte, még ha tudta, nem is teljesen ez az igazság, mert Adam lépett csak le, Seren meghalt, Letti családot alapított, Viktort pedig mondhatjuk úgy, hogy szépen pofára ejtették és így totál érthető, miért kellett neki még tanulnia egy kicsit az ország másik felén. A lényeg viszont egy és ugyanaz: egyedül maradt, mint a kisujja. Hiába vették körbe emberek, azoknak az embereknek a nagy része gusztustalanul boldognak látszott. Sokszor már jobb lett volna a Rellonosok dohos pincéjében rohadni, mint még egy nap a sok hiperaktív piroska között.
Nyakát serényen nyújtogatva kémlelte a tömeget. Az a tíz centi toldás cipősarok formájában sem volt ahhoz elég, hogy leplezze alacsony termetét, és ahhoz sem, hogy többet lásson az a térre csődült emberekből. Mi a fenéért született törpe spanyolnak?
Utoljára módosította:Dora Martinez, 2014. december 24. 00:25
Oldalak: « 1 2 3 4 5 6 [7] Fel
Az oldal 0.54532 másodperc alatt, 12 lekéréssel készült el. Fórumstruktúra: 0.00774s