Gombamánia: február 2017
Off bejegyzés: tanácstalanság
Mit csináljon az ember, ha túl van a bűvös 35. életéven, nyolc általánosa van, nincs jövedelme/bevétele, piócaként lóg egy másik emberen, lepukkant, szörnyen makacs, de folyékonyan kommunikál, vakon gépel, gyorsan tanul, empatikus, jó (amatőr) fotós, érdekli a természet, és egy speciális területen mozog? Oké, már hat éve írom a blogot, akkor gyakorlatilag megválaszoltam a kérdést. Azonban a blog pár dolgot nem oldott meg az életemben, ahogy a gombaklub és a túrák sem. Nincs jövedelmem. Ennek hiányát az eltelt két hónapban alaposan megéreztem. Valamit gyorsan ki kell találnom, különben felemészt a külső-belső válság. Igaz, hogy március elejétől ismét alkalmaz(na) a gyulai piac mint gombavizsgálót, de a havi ötvenezer forint kevés fedezni a költségeimet, és törlesztenem adósságomat, valamint félreraknom a nyugdíjra (temetésemre). Azonban heti három délelőttért többet elkérni aránytalan lenne. Ha ugyan aláírom a szerződést, mert a két hónap pusztai lét maximumra pörgette a stresszt bennem, ami irracionális gondolatokat keltett életre. De kit érdekel egy átlagos ember teljesen szabvány életközépi válsága?! Nagylány vagyok, oldjam meg. Oké.
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: szombat, február 25, 2017 Nincsenek megjegyzések:
A mindenevő ember 5.
A bunkós agancsgomba Xylaria polymorpha a hazai szakirodalom szerint egy ehetetlen gomba. A tömlősgombák törzsébe tartozik, úgynevezett termőtestpárnát növeszt, amikor szaporodni akar. Egyet kettévágva látható, hogy közvetlenül a felszíne alatt vannak a palack alakú termőtestek, amiknek falán képződnek a spóratartó tömlők, amikben az ivaros spórái vannak. Ezek a jellegzetes, fekete, ujjakra emlékeztető termőtestpárnák korhadó faanyagon nőnek, amiket a gomba csócsál. Fehérkorhasztó, vagyis lebontja a cellulózt és a lignint is. Gyakori, sokszor találjuk túrák során. Senkinek sem jutna eszébe étkezési céllal felszedni. Azonban mindig akadnak kíváncsi emberek, akik sokféle gombát megkóstolnak. Nem mérgezőket, hanem olyan fajokat, amik ehetetlenként vannak elkönyvelve mint például a bunkós agancsgomba. Kattints a képfelirat címére a receptért! Aztán csak saját felelősségre kísérletezz! Azonban a jó tanács, kövesd a hazai szakirodalmat és ne tekintsd ehetőnek!
Tatárhúson agancsgomba
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: csütörtök, február 23, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: bunkós agancsgomba, ehetetlen gomba mint ennivaló, Xylaria polymorpha
Február 18-án délelőtt tízkor elkezdődött az első elméleti képzés a megújított felsőfokú gombaismereti tanfolyamon. Egy próba tanfolyam már volt 2015-ben, ami sok tapasztalatot adott a szervezőknek. Ezek alapján készítették el a képzési tervet, amiben kevesebb faj és több mikroszkópos gyakorlat lesz. Persze így is lesz bőven "új" gomba, ami nem része a középfokú anyagának. A csapat zöme 40-50 éves gyakorlott gombász, de vannak fiatalabbak is. Jó páran frissen végzett szakellenőrök, tavaly vizsgáztak. Viszi őket a lendület, és milyen szerencsések, hogy folytathatják a felsőfokúval.
Most nem volt idő nagyobb csevegésre, mert mindenki az anyagra koncentrált. Én "csak" 4 oldalt írtam tele az A/4-es füzetemben. Az ismerkedést majd pótlom az első terepgyakorlaton, ami április második felében lesz, és a tömlősgombákat fogjuk vizsgálni. Egyébként sok az ismerős, de bőven vannak, akikkel még nem találkoztam.
Elméleti képzés pont egy hónap múlva lesz, amikor néhány fehér spórás nemzetséget veszünk. Ez érdekes, mert az Agaricales renden belül két család is említésre kerül a nemzetségek által. A mostanin szintén a kalaposgombákkal foglalkoztunk, egy nagy és két kisebb nemzetség került bemutatásra: Entoloma, Rhodocybe, Clitopilus. Ezek rózsaszín spórásak. A cikk végére rakok be gombákat a blogból, amiket érdemes megnézni.
A filogenetikai vizsgálatok alaposan felforgatták a régebbi, morfológiai jegyek alapján történő rendszerezést. Leginkább csak pislogtam mint ponty a szatyorban, amikor példákat mutatott be az oktató, Dima Bálint. A gombák hajlamosak szemre egyforma termőtesteket növeszteni, aztán a génjeik elárulják, hogy már a közös ős sem biztos, önálló fajokról van szó, amik saját nemzetséget érdemelnek. Az Entolomataceae családon belül is új nemzetségek jöttek létre. A nagy egységes rendszertan elfogadásától még messze vannak a tudósok, kutatók. Javában zajlik a munka. Az biztos, hogy a termőtest határozásra jó, de rokonsági kapcsolatok vizsgálatára nem.
Szerintem mindenki várja az újabb képzési napot, amikor újabb érdekességeket tudunk meg.
Még egy tavaszi, ehető Entoloma
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: vasárnap, február 19, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: felsőfokú gombaismereti tanfolyam, Magyar Mikológiai Társaság
Egy régebbi fotóm az Élővíz-csatorna partjáról visszaad valamit az egykori ártéri erdők hangulatából. Mindig mondom a gombásztársaimnak, hogy az igazi ligeterdő egy áthatolhatatlan dzsungel. Ha létezne természetes formájában, kaland lenne a bejárása. Nehezen tudnám felkutatni a benne élő gombákat. A származékai kevésbé sűrűek, aminek oka a szálalás, az "értéktelen" fafajok kivágása a tölgy és kőris javára, a túltartott vadállomány, ami másfél méteres magasságig mindent felfal. Ezért lehet átlátni a fák között. Ha meg mégsem, akkor csalános van előttünk, amit nem esznek a vadak. Azonban elég egy kicsit békén hagyni a ligeterdő jellegű állományokat, és önmaguktól kezdenek természetesebbé válni, ha van a közelükben olyan erdőfolt, ahonnan a ligeterdei flóra elemek vissza tudnak térni. A gombáknak nincs gondja a terjedéssel. A szél a spóráikat mindenhová eljuttatja, és ha jó helyen landolnak, kis szerencsével meg is telepednek. A keményfás ligeterdők ideális állapotukban jól záródó, szerves anyagban gazdag, nedves élőhelyek. Terülj-terülj asztalkám a gomba szemszögéből nézve. Plusz ott vannak a gyökérkapcsoltságra utalt fafajok: a fő állományalkotó fajok közül a kocsányos tölgy, elegyfák közül a fehér nyár, a hamvas éger, a gyertyán, a fehér fűz stb. Gyakorlatilag mindenfelé gombák tenyésznek esős-meleg időszakokban. A feltűnőbb gombák közül könnyedén összeszámolhatsz ötvenet. Ennél jóval többen vannak. A nagy kínálatból most csak ötöt mutatok be, amik könnyedén felismerhetők.
A csoportos csiperke Agaricus bohusii keményfás ligeterdő származékaink karakterfaja. Talán a legkarakteresebb gombánk, ami alapja lehetne a későbbiekben egy gombász rendezvénynek. Névadó tulajdonsága, nagy termete, vörösödő húsa jellemző tulajdonságai. Csiperkésen megbarnulnak lemezei az érő spóráktól. Bár ehető, de védett, így kímélendő. Ne gyűjtsd!
A közönséges petrezselyemgomba Hericium coralloides jelenléte erdőfoltjainkban kellemes meglepetés, mert a rokonaival együtt inkább a hegyvidéki erdők lakója. Felbukkanása annak a jele, hogy jó, nedves az élőhely és bőven van benne korhadó fatörzs, amin tenyészni tud. A természetesebb állapotra utal. Inkább a bükkfát kedveli, nálunk tölgyfán él. Különlegessége miatt kímélendő.
A rozsdásodó rókagomba Cantharellus ferruginascens igazi rókagomba, amit mutat a nemzetségneve is. 2015-ben nagyon meglepett, hogy él nálunk a sárga csemegegomba rokona. Extrém ritkaság, egyetlen lelőhelyéről tudok. Bár előfordulhat más keményfás ligeterdő származékban is. Halvány sárga, vékony húsú, sárgabarack illatú. Ehető, de ritkasága miatt inkább hagyd a helyén, ha rálelnél.
A rózsáskalapú tinóru Rubroboletus legaliae egy nagy, feltűnő, színes gomba. A fotón lévő példány kalapátmérője 20 centi volt. Öreg hársfák alatt, a belvíz levezető csatorna közelében nőtt nagyra. A ritkább gombák közé tartozik, így jelenléte örvendetes. Melegkedvelő, meszes talajú erdők lakója. Pósteleken és Doboz-Szanazug egyik tölgyültetvényében is megtalálható. Nem ehető.
A málnavörös tinóru Rubinoboletus rubinus jóval kisebb az előzőnél, de ugyanolyan színes. Egy kicsike nemezestinórura hasonlít, de rózsaszín tönkje és kárminpiros csövecskéi egyből felismerhetővé teszik. Nagyon ritka, de nálunk jól érzi magát. Valószínűleg minden ligeterdő jellegű állományunkban megtalálható. A tölgyekkel társul, alattuk nő meleg-esős időszakban júniustól októberig.
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: csütörtök, február 16, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: csoportos csiperke, keményfás ligeterdő gombái, közönséges petrezselyemgomba, málnavörös tinóru, rózsáskalapú tinóru, rozsdásodó rókagomba
Peter Wohlleben A fák titkos élete című műve egy könyv terjedelmű szerelmes levél a fákhoz. Mindenkinek jó szívvel ajánlom, aki szerint a fa nemcsak nyersanyag, hanem érző lény, ahogy a szerző és én magam is gondolom. A fák lenyűgözőek, a növényvilág császárai. Ma élő gigászok. A legnagyobb élőlény a Földön a Sherman tábornok fája. Sajnos az állati jogok betartásával is vannak gondok, így hogyan lehetne remélni, hogy egyszer gondolunk a növények jogaira? Pedig a fák és a lágyszárú növények, valamint egysejtűek, képesek a csodára, hogy szerves anyagokat állítsanak elő. Tulajdonképpen a Földön elég volna két nagy élőlénycsoport, a növények és a gombák. Az állatok pusztán potyautasok, haszonélvezői a növényi produktivitásnak. Ki az értékesebb, a termelő vagy a fogyasztó? A gomba mint lebontó hasznos a növény számára, mert az elhalt fák építőanyagait ismét elérhetővé teszi az újulatnak.
A fogyasztó, haszonélvező alázattal közeledjen az élővilág óriásaihoz. A fák remekül ellenének az ember nélkül, de mi senkik lennénk nélkülük. Ez az igazság.
A könyv számos témát érint, bemutatja, hogy a fák éreznek, kommunikálnak, emlékeznek, és gondoskodnak az utódjaikról. Az erdő egy aktív közösség, amit fás szárú növények alkotnak. A gyökérkapcsolt gombák pedig közvetítenek a fák között.
"Nézzünk inkább békésebb fa-gomba párosok után. Egy-egy fa megfelelő gombafajának fonalzata révén - ilyen például a tölgy számára a vörösbarna tejelőgomba - a fa megsokszorozhatja hatékony gyökérfelszínét, azaz számottevően több vizet és tápanyagot képes magába szívni. Azokban a növényekben, amelyek gombapartnerekkel működnek együtt, kétszer annyi létfontosságú nitrogén és foszfor található, mint azokban a példányokban, amelyek csak saját gyökereikkel szívják fel a tápanyagot a talajból. Hogy létrejöjjön a partneri kapcsolat a több mint ezer faj valamelyikével, a fának nagyon nyitottnak kell lennie. Mégpedig a szó legszorosabb értelmében, ugyanis a gombafonalak belenőnek a zsenge finomgyökerekbe. Nem tudjuk, hogy ez fájdalmas-e, de mivel a folyamat kívánatos, feltételezem, hogy a fákban inkább kellemes érzéseket vált ki. Bárhogy álljon is a dolog, innen fogva a két partner együttműködik. A gomba nemcsak a gyökérzeten hatol át és fogja körbe, de fonalzatával az erdő környező talaját is pásztázza. Ennek során átlépi a gyökerek megszokott terjeszkedési területét, és átnő más fákhoz is. Itt kapcsolatba lép más gombapartnerekkel és azok gyökereivel. Igazi hálózat jön így létre, amelyen keresztül most már gondtalanul folyhat a tápanyag- (lásd a "Szociális hivatal" című fejezetet), sőt az információcsere is, például egy közelgő rovartámadásról."
Ha elolvasod, utána egész másként fogsz tekinteni az erdőre.
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: szerda, február 15, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: A fák titkos élete, könyv a fákról, Peter Wohlleben
A tavaly áprilisi kép nem adja vissza a méreteit. Ott kell lenned mellette, hogy lásd, te mennyire kicsi vagy. Az ember eltörpül az idős tölgynél, és szájtátva nézi az óriást. Amikor először megláttam, az Öreget, mert így becézem, elkerekedett a szemem, hogy mit keres a (védett) parkon kívül egy ekkora fa, ami egyébként jóval nagyobb a kastélyparkban élő rokonainál. Lenyűgözve néztem hatalmas főágait, amik önmagukban akkorák mint egy fiatal tölgy. A törzse nem túl magas, mint ha fiatalabb korában valami érte volna, és elveszítette központi hajtását. Ennek ellenére tekintélyt parancsoló, körülbelül 250 éves. Az is figyelemre méltó, hogy nem a Gerla-Marói erdőben áll, hanem attól kijjebb. Azonban mindig erdei fa lehetett, mert koronája nem terült szét mint szabadon fejlődő rokonaié. A tölgyek és szinte minden fa nyílt területen gyönyörű, félgömb alakú, hatalmas koronát növeszt. Régebbi térképekre tekintve és azokat összevetve a jelennel, alig változott valamit az élőhelye. A Fehér- és Fekete-Körös szinte összeérő ártereinek magasabb térszínein növekvő keményfás ligeterdők maradékában él.
Három térképrészletet raktam egy képre: felül a jelen, középen a 19. század második fele, alul az első fele. Mindegyiken élénkzöld pötty jelzi a fa helyét. Megfigyelhető, hogy pár dolog ugyanolyan maradt, zömmel a fás élőhelyek is ugyanott vannak újra és újra felújítva, de néhány kisebb erdő eltűnt, végleg kiirtották: Veszei, Körös, Diós. A legrégebbi térkép, ami nyilvánosan elérhető és napok óta böngészem, az első katonai felmérés 18. századi. Ezen még a nagy folyószabályozási munkák előtti állapot került megörökítésre. Azonban már ezen is alig találunk erdőt. A török uralom 150 éve után nem sok fa maradt. Gyakorlatilag a 17. században fixálódott a mai erdők helye. Több évszázada már, hogy megpecsételődött a fás élőhelyek sorsa a megyében. Kész csoda, hogy vannak még erdőnek egyre nehezebben nevezhető csöppnyi erdőfoltjaink. Nagyon messze kerültünk a természetes állapottól, aminek néhány ismérve: fafaj- és kordiverzitás, többszintű faállomány, tájidegen fa- és cserjefajok hiánya vagy csekély mértékű jelenléte, idős fák, holtfa, korhadó faanyag, erdei cserjefajok, természetes újulat stb. Például a kocsányos tölgynek nincs természetes újulata, mert a túltartott vadállomány felfalja a csemetéket. Gyakorlatilag még a kissé jobb állapotban lévő erdőfoltjaink is dámvad szállások és nem erdők. Annyian vannak, hogy elbújni sem tudnak a túrázók elől. Nevetséges és kártékony ennyi állat egy helyen. Azonban a vadásztatás keveseknek jó pénzt hoz, az erdő lényegtelen. Pedig mi a fontosabb, a jobb klíma vagy pár ember hobbija? Mindig feldühít, ha az egyensúly az önérdek miatt felborul, és sérül a közösség és természet érdeke az egyén javára. Nekem a tölgyek, az igazi erdők a fontosak, mert nélkülük senkik vagyunk. Igaz, hogy történtek örvendetes változások, és a nemzeti park telepít erdőket, de kétségbeejtően rossz helyzetből kell jobbat kihozni. Ráadásnak az erdő több emberöltőn átnyúló projekt. Itt nem évtizedekben, évszázadokban kell gondolkozni. Lásd az öreg tölgyeket, amik nem tíz év alatt nőttek lenyűgöző fákká.
A 2013-as fotómon a szarvasi Anna-liget egyik öreg tölgye látható. Szintén hat méter feletti a törzskörmérete. Sajnos nincs túl jó állapotban. Ez elmondható az összes öreg fánkról. A melioráció, vagyis a csatornázás annyira hatékonyan viszi le a tájról a vizet, hogy a nagy fák nem tudnak eleget inni, ami aszályos nyarakon rettentően legyengíti őket. Ezt megérzik a kártevők, és támadást indítanak. A negatív hatások összeadódnak és az öreg fa nem bírja tovább, elpusztul. Pedig minden egyes nagy fa páratlan természeti érték. Élő tanúja a régi időknek. Számomra megrendítő a szemlélésük. Ott állni mellettük és nézni az ég felé törő koronájukat, időutazás. Különös érzés, ami most van, pusztán az ember által alkotott illúzió, és mögötte ott van a táj valódi arca még mindig. Ilyenkor zavarba jövök, mert nem lehet egyszerre kettőt látni, pedig én tényleg látom a tölgyek koronájába kapaszkodva a múltat, és a kívánságot, "még élnénk". Nem lehet őket túl sokáig könnyek nélkül nézni. Esendő óriások, amik jobban állják az idők viharait mint az ember, aki a végzetüket okozza. Jelenleg a megyében 23 darab 5 méternél nagyobb törzskörméretű kocsányos tölgy van. Lehetnek még itt-ott rejtve maradt példányok. Ebben reménykedek.
A jelenlegi nagyok helyét feltüntetve egy Békés megye térképen, egyből feltűnik, hogy zömük a Körösök völgyében található, a megye északi részén. Egyetlen egy van délen, egy régi Maros meder, a Száraz-ér közelében. Ez a tompapusztai öreg. Szinte mindegyikük egykori keményfás ligeterdők emlékének őrzője. (A szabadkígyósi kastély öreg tölgyei a kivételek. Nem találni erdőt a helyükön a 18. században.) Különösen kiemelkedő Orosipuszta, Zsadánytól kissé délnyugatra, ahol négy nagy tölgy található. Ezen a helyen a 19. században az Orosi erdő volt, ami a Holt-Sebes-Körös árterén nőtt. A négy öreg egyértelműen keményfás ligeterdő emlékét őrzi.
Valószínűleg a legnevesebb ligeterdő jellegű állományunk Mályvád. Erdőtagjaiban három nagy öreg él. A Bányaréti őstölgyes hazánk 1000. védett területe. Kívánatos lenne a körbekerítése és a vad kívül tartása, mert itt semmi keresnivalója a mohó patásoknak.
A szarvasi Anna-liget egy holtág ívében van, az itt álló három nagyobb tölgy szintén ligeterdő emlékőrének tekinthető.
A bélmegyeri fás puszta sziki tölgyese ligeterdőből alakult át, és található benne egy haldokló öreg.
További nagy tölgyek vannak Vátyonpusztánál, az itteni erdő telepítés eredménye. Azonban a Holt-Korhány, egykori nagyobb vízfolyás elegendő vizet biztosíthatott ligeterdő számára.
A gerlai kastélyparkban is állnak nagyobb tölgyek. A település környékén mindig voltak kisebb-nagyobb erdőfoltok.
A békéscsabai liget tölgyeinek csak közvetve van köze a ligeterdőkhöz. Valószínűleg ültetettek, akár a gerlaiak. Bár a város közelében volt erdő a 18. században.
Az öregek elhelyezkedését összevetve a folyószabályozás előtti állapottal, egyértelműen látszik, hogy a megye északi része mindig is alkalmas volt az intrazonális keményfás ligeterdő fenntartására. Ha sikerül megoldani időszakos elárasztásukat, visszaszorítani a vadállományt és az invazív növényeket, plusz telepítésekkel bővíteni területüket, akkor fennmaradhatnak legértékesebb kincseink.
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: kedd, február 14, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: keményfás ligeterdő, kocsányos tölgy, öreg fa, öreg tölgyek Békés megyében, pósteleki tölgy
A csabai vár és mindenféle történelmi uszadék
A hatodik hét utolsó két napját kutatással töltöttem, próbáltam online elérhető adatok segítségével feltérképezni a lehető legtöbb keményfás ligeterdő helyét. Erre azért volt szükségem, mert most szombaton kezdem a felsőfokú tanfolyamot, aminek zárásaként egy dolgozatot is kell írni. Szívem csücske az erdő, az igazi erdő nálunk a keményfás ligeterdő, így ennek gombáit fogom kutatni idén és 2018-ban. Láttam már eddig is pár különlegességet picinyke erdőfoltjainkban, amik mind származék erdők. Az ember évezredek óta jelen van a megye területén, így az eredeti növénytakarót már régen letermelték. Valószínűleg már ezer és ezer éve megsemmisült a zonális erdőnk, a tatárjuharos lösztölgyes, aminek mementója a macskahere, és egyes állományok, amik fajkészletükben imitálják, de már közök sincs az eredeti ősi erdőhöz. Intrazonális (záró) növénytársulásunk, ami a folyók többlet vizeinek köszönheti életterét, a keményfás ligeterdő.
Sajnos a lecsapolás, folyószabályozás mellékhatásaként annyira kiszáradt a megye, szinte félsivatagos klíma alakult ki, hogy ligeterdőink hihetetlen mértékű veszteségeket szenvedtek el. Nincsenek természetes erdőink, és szerintem természetszerű sincs. Mind származék, átmeneti, kultúrerdő, vagy ültetvény. A fekete diósok ott a legzavaróbbak, ahol eredetileg keményfás ligeterdő nőtt. Ilyen területekre ültetvényt telepíteni szembemegy a hosszútávú érdekeinkkel. A legjobb örökség a gazdag természeti környezet, aminek legszebb megtestesítője a tölgy-kőris-szil ligeterdő. Oké, ez egy szép prózai óda volt a szívem csücske növénytársuláshoz, amiből lemérhető, hogy tényleg sok tanulmányt átnéztem. Miközben bőszen jegyzeteltem, egyre több egyéb adat is elém került. Előbb a megye történetéről olvastam, aztán a városéról is. Az erdők sorsát az előttem élt emberek alakították, hiszen életükhöz kellett a faanyag.
Ókori épített emlékeink közül a Nagy-tatársánc földvár igényelt sok-sok fát, de még többet kellett felhasználni a Csörsz-árok rendszerhez, ami egy gigantikus védmű. Ha már az ókori ember ennyire hatékonyan meg tudta változtatni a táj arculatát, akkor a modern ember mire lehet képes? De semmi közünk a klímaváltozáshoz... Pusztán azzal, hogy kiirtottuk az erdőket, szűk mederbe tereltük a folyókat, részben megváltoztattuk a helyi klímát! Az egykori mocsarak, erdők párát eresztettek a levegőbe, és mondhatni öntözték magukat.
Most meg csak úgy tudjuk öntözni a nagyüzemi szántókat, ha visszaduzzasztjuk a Tiszát, és közvetve onnan veszünk vizet az öntözéshez. Figyeld meg, hogy nyáron, állóvizek a folyóink. Töredéke maradt meg az egykori gazdag vízi világnak. Itt már nem azt lehet csodálni, hanem az ember tájátalakító hatékonyságát és a nagyüzemi gazdálkodást. Ez utóbbi hozzájárul a megye újbóli elnéptelenedéséhez. A jól gépesített, nagy táblás gazdálkodás nem igényel sok embert. Iparunk nincs, ami volt bagóért kiárusításra került a rendszerváltás után. Nincs mi megtartsa a lakosságot. Talán ezért támadt fel bennem a lokálpatrióta, hogy még egyszer rácsodálkozzak a szülőföldre a távozás előtt. Persze nem mostanában megyek el, előbb megcsinálom a tanfolyamot, összegyűjtöm az anyagot a dolgozatomhoz és a záróvizsga után 2019-ben. Addig viszont minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megismertessem veletek szülőföldem gombáit, csodáit, történeteit.
Jó nagy kanyart tettem, és már türelmetlenül várhatod, hogy szót ejtsek a címben említett csabai várról. Biztosan hallottál a gyulai várról, ami híres téglavárunk, és talán legismertebb középkori emlékünk. Azonban Csabának is volt vára, ami teljesen logikus, hiszen Békés vármegye akkori ura, Ábránfy Péter hol máshol lakhatott volna? Sajnos nem maradt fenn semmiféle ábrázolása a várnak, így a fonyódiról tettem be rajzot. A balatoni erődítmény szintén vizes helyre épült, így nagyban hasonlíthatott a helyi építményre, amit szintén víz vett körül. Ez a védelmét szolgálta. Az ingoványon, vizes árkon átvergődni szinte lehetetlen volt. Ennek ellenére a gyulai várkapitány Mágocsy Gáspár csapatával 1556-ban megtámadta és földdel tette egyenlővé. Csellel jutottak a várba, kihívták tárgyalásra az akkori lakóját, Ábránfy Imrét, aki bedőlt a trükknek. Megölték, akárcsak a várőrséget. Ezzel nemcsak a vár semmisült meg, hanem egy leendő uradalom is, ami konkurense lett volna a gyulainak. (Akkoriban is csodálatos volt az együttműködési kedv a magyarok között.)
Vasárnap a Google térképen mászkáltam, és egy kicsi részletét lementettem, amibe zölddel belerajzoltam a vár feltételezett helyét. A terület be van építve, így nehéz ásatásokat folytatni. Azonban a területről a különféle építkezések során kerültek elő leletek, de régészeti feltárása sosem történt meg. Ezt fogják pótolni a Munkácsy Mihály Múzeum régészei idén, hogy 2018-ra legyen valami konkrét leletanyag a várról. Jövőre lesz 300 éves Békéscsaba újratelepítése. Ez jelentős évforduló és részben érintett vagyok, mert egyik felmenői ágam biztosan felvidéki szlovák.
Mostanában esett le, hogy nem mindegy, hogy csak használod, vagy ismered is a várost, amiben élsz. Nem bírtam magammal és ma kora délután kiléptem a virtuális térből és a saját két szememmel néztem meg a területet. Különleges élmény volt bejárni a vár egykori helyét.
Az utcanevek beszédesek, Kastély és Ábrahámffy=Ábránfy. A Kastély utca neve régebbi, már 19. századi térképeken is így szerepel. Azonban akkoriban az Ábrahámffy még Fövenyes utca volt. Akkor a mai Bethlen Gábor utcát Alsáncznak nevezték és vizes árka volt. A Kastély név konkrétan utal a várra, akárcsak a régi Alsáncz is. A Fövenyes a sáros-tocsogós terület emlékét őrzi.
Ha jól megfigyeled a mai modern térképet, láthatod, hogy a zöld háromszög bal oldalánál a valóságban egyenes vonal fut, ami az egykori ér csatornája. Ennyi vizes emlék maradt a jelenben, és persze a Fehér-Körös régi medréből kialakított Élővíz-csatorna, ami részben mesterséges, Veszelytől Sikkonyig terjedő szakaszt kemény munkával ásták ki 1777-ben.
Elmerültem a történelembe és nagyon fura, bódító, pezsdítő érzés volt, ahogy körbevett az idő folyama. Úsztam az emlékek áradatában és tetszett a fürdőzés. Például a Kastély utcában lekapott régi lakóház, ami egy podsztyenás-ház, szintén történelmi emléknek tekinthető. A Kastély utca 8. szám alatt lévő házon emléktábla van, itt született Áchim L. András agrárpolitikus. Egyébként emellett a ház mellett megy el az egykori vizes ér csatornaként, amit talajszintről sehogy se tudtam észrevenni. Pedig mindkét irányból próbálkoztam, de nem igazán látható a sok kerítés miatt.
Végigmentem a Kastély utca felén, ahonnan az egykori Fő utcából érkeztem meg, ami most Corvin utca. Lefordultam balra az Ábrahámffyn, és lementem az Élővíz-csatorna partjára, aminek egyik oldalán a Felső-Körös sor, a másikon az Árpád sor van. Igyekeztem úgy fotózni a csatornát, hogy ne látszódjanak a házak. Persze így sem sikerült természetes hatást elérnem, hiszen szemközt a kocsányos tölgyek katonás sorban állnak. Átmentem hozzájuk is, hogy a másik partról szintén készítsek fotót. Sajnos mindegyik kocsányos tölgyön megfigyeltem kisebb-nagyobb károsodást. Pedig vízparton állnak, nem igazán szomjazhatnak, mégis rövidek a csúcságakon az új hajtások, sok a letört ág, az ágcsonkok régi helye nedvezik. Szenvednek. Nem éppen városba való fafaj a legszebb őshonos fánk. Helyben nem sok maradt belőle, a helyi erdők már képtelenek voltak elegendő fát szolgáltatni az őseinknek a 19. század idején. Ezért épült a csatorna, mert azon úsztatták le az Erdélyi-szigethegység rengetegeiből kitermelt fatörzseket.
A kép közepén lévő tölgy egyből felkeltette figyelmemet. Ugyan nem rekorder fa, attól messze van, de egész megjelenése tekintélyt parancsoló, nem király, de gróf. Örömmel lőttem róla fotót, amin részben sejthető az Árpád sor (balra) és a csatorna másik oldalán a Felső Körös sor is. Itt egy kicsit mászkáltam, próbáltam beleélni magamat a régmúltba, és elképzelni a 16. századi képét a városnak. Ehhez hívtam segítségül a csatornát mint mementóját a Fehér-Körösnek. A tölgyek szintén segítségemre voltak, hiszen mindig is szükségünk volt rájuk, fájukból építkeztünk. Ha jól tudom, tölgyek sokaságán áll az Evangélikus Nagytemplom, ami nélkülük elsüllyedt volna.
A Nagytemplom hátsó kapujának küszöbe a város legmagasabb pontja, amit elért az 1888-as árvíz. Aztán majdnem száz évvel később a Kettős-Körös újra megmutatta, hogy mire képes áradáskor, amikor az 1980-as árvízkor áttörte gátját Hosszúfoknál. Engem lenyűgöznek a korabeli beszámolók, ahogy az ember minden erejét megfeszítve hadakozik a dolgát végző természettel, a folyóval, ami csak azt teszi, amit már évmilliók óta: szétáradna a tájon, elterítve éltető hordalékát, amiből a kiváló földjeink lettek. Az ember pedig életét, házát, jószágait védi a pusztító-éltető folyóval szemben.
Az Élővíz-csatorna jóval békésebb vízfolyás, aminek mostanában nincs konkrét szerepe, hiszen más úton érkezik a fa. Ellenben rászolgál a nevére, valóban él, és ennek a városi horgászok örülnek. Jó időben mindig látni őket a partján. Akárcsak a városlakóvá lett tőkés récéket, amik inkább házi kacsák. Most télvíz idején nagy kárókatonák és szürke gémek is megjelentek rajta. Májusban nyílik a partján a sárga nőszirom. Ahol kevésbé háborgatott a vízfolyása ott rucaöröm tenyészik, ami védett vízi páfrányunk. Júniustól virágzik a virágkáka, ami rózsaszín virágaival egyik legszebb vízparti növényünk. A víz számos kétéltű otthona, nyáron látni lehet a városon belül is a lebegő kecskebékákat. Minden kétéltű faj védett hazánkban, ahogy a hüllők is. Például a mocsári teknős, amivel már a Lencsési lakótelepen is találkoztam. Tehát az Élővíz-csatorna valóban él, és egyre több faj menedéke. A csatornarendszer másik szakaszán védett halak élnek: szivárványos ökle, fenékjáró küllő és réti csík. Természetesen madarak is vannak, például jégmadár, amiből csak annyit látsz, hogy valami kicsi, ragyogó kék elsuhant a szemed előtt a víz felett. Ez a sok élőlény mind az egykori vízi világ leszármazottja, amik most az ember kéz által szűkösre szabott élőhelyeken éldegél. Valamikor a víz uralta tájat, most az ember. Azonban most az ember visszahúzódik a tájról, csökken a lakosság szám, aminek hatására visszatér(het) a természet. Újabb ciklus zajlik, aminek részei vagyunk.
Megérte elmerülnöm a múltban, és rácsodálkozni az idő folyamára, amiben egy kicsi uszadék vagyok. Lesz még folytatása a kalandozásnak a nagy folyón.
Kiegészítés: Kisgyerekként pár évig a Bánát utcában laktunk a dédnagyanyámnál. A nagy házban ott élt az ükmamám is, aki híres bába volt és négy nyelven beszélt: magyar, szlovák, cseh, német. A Bánát utca a város egyik legrégebbi utcája, a 18. századi térképeken már szerepel. Itt is áll két szép podsztyenás-ház.
Megjegyzés: A városi fotókat mobillal lőttem, mert továbbra sincs kamerám. Ez még egy ideig így lesz.
Bejegyezte: Kocziszky Andrea dátum: hétfő, február 13, 2017 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: Békéscsaba középkorban, Békéscsaba története, csabai vár, várostörténet
Írott-kőtől Szekszárdig öt nap alatt V.
Egy kamera emlékére
Írott-kőtől Szekszárdig öt nap alatt IV.
A járvány II.
Februári plakát