A gyermekkor szelídnek tetsző temetőinek mélyéről ártatlan, árva és veszélytelennek látszó mécsesek üzennek: az élet él és gyengéden lobog. Derengő tudatunkkal még azt gondoljuk, hogy a felnőttek a halottakat ünneplik vagy köszöntik mindenszentek napján. Aztán ahogy érik a tudatunk és kezdünk rálátni magunkra, egyesek lassan, mások váratlan hirtelenséggel észre veszik, hogy a szorongások ködén át valami egészen más sejlik fel: önmagunk féltése és félelme, a riasztó felismerés, hogy az elmentek sorsában a magunkét látjuk. Mind sötétebb és áthatolhatatlanabb a bizonyság: rájuk, a már odaát lévőkre gondolva a saját, felfoghatatlan elmúlásunk a tét. Ahogy öregszünk, mind fáradtabban és mind több sírhoz zarándokolunk el, hogy mécsest gyújtva az élet melegét vigyük kicsit közelebb azok elporladt szívéhez, akik bennünk élnek. Ilyenkor a kivilágított, sötétben a bátortalan fényekkel égő temetők nem riasztanak hívogatásukkal. Egy pillanatig úgy érezzük, hogy, mert ünnepeljük őket, csak róluk szól ez a történet, miközben csak önmagunkról. Ahogy ők meggyőzték magukat egykoron, ugyanazt próbáljuk tenni mi is: az a véletlen, illetve szükségszerű véletlen, amely megesett velük, minket nem fenyeget. Nem azért, mert jobbak, nem azért, mert ártatlanabbak vagyunk, mint ők voltak, egyszerűen azért, mert a tudat a túlvilág semmijét nem tudja elfogadni, és így elképzelni sem.
Ezen a napon nem a halottak várnak ránk, hiszen bennünk őrződnek, hanem mi visszük őket magunkkal egy sírhalomhoz. Ők ráérnek, nem siettetnek bennünket. Minket hajt a kegyelet nyugtalansága: hogyan is történhetett meg, hogy akit úgy szerettünk és aki úgy szeretett bennünket, már egy olyan nagyon távoli világban tartózkodik, amely mind közelebb férkőzik hozzánk. Először csak belep bennünket, majd magába issza a tudatunkat, a múltunkat, és jövőtlenné tesz bennünket, elszíntelenítve mindazt, ami velük majd nélkülük voltunk, lehettünk.
Halottak napján nem a temető szomorú, hanem mi, akik kevés jövőnkkel szembesülni megyünk egy földhalomhoz, amelyben a hamvak enyésznek, és légyegüknek vissza a mindenség új állapotú részévé. Az ifjúság kedélye és a félelmet nem ismerő ereje még nem retten meg, ha váratlan helyzettel találkozik. Tavaly, amikor halottak napján kint voltam a temetőben, a sírok között bóklászott egy elegánsan öltözött család: a szülők, a nagy fiú, és a tizenhat év körüli nagyon szép és a gyászban is divatosan öltözött lány. – De hát itt kell lenni a nagyi sírjának! – méltatlankodott a még mindig finom vonású anyuka. Mire e lány csengőn és vidámságot széthintőn felnevetett: – Úristen, ellopták a nagyit! – Soha nem láttam őket korábban, de a lányt hallva felnevettem. Olyan gyönyörű volt a gyanútlansága, hogy hirtelen minden menthetőnek látszott. Arra gondoltam: lehet, hogy így kellene kezelni az életet, a gyászban is feloldódni, menthetetlenül menteni magunkat. Így kellene, de így nem lehet, mert az árnyékok lassan gyűlnek fel bennünk, aztán feketedve nő a súlyuk is. És végül már nem is attól félünk, hogy majd mennünk kell nekünk is, hanem a módjától, illetve az odáig vezető úttól.
Mert a nagyit soha nem lehet ellopni, legfeljebb ideiglenesen megfeledkezni róla. Aztán nemcsak a sírja kerül elő, hanem azok az emlékek is, amelyek ellophatatlanná teszik a nagyit: az előttünk születetteket, akik csupán azzal, hogy voltak, várnak bennünket.
Fellobognak a mécsesek. Felfakadnak a könnyek. Égig emelkedik a temető. A csillagok fénye versenyre kell az elmúlást tagadó törpe gyertyák fényével. Az űrből üzennek, hogy ott is mindig gyász és újjászületés van. Hogy a beláthatatlan idő egy pillanatra megnyílik, és betekintést enged oda, ahova csak a szellem képes felröppenni. Ilyenkor együtt és egyszerre gyászol az élet és a halál. Mert a kettő egy. A halál teszi lehetővé, hogy legyen újra meg újra, a könnyeken és a fájdalmakon át és túl élet, amely aztán beleomlik abba a hatalmas birodalomba, amely senkié és mindenkié. Amit egy pillanatra megtekinthettünk, mulandóságában megsajnálhattunk, s amely végül visszafogad bennünket, akár jók, akár rosszak voltunk.
Lobbanjatok fel mécsesek! Lobogjatok mécsesek! Hitessétek el velünk, hogy fényetek átvilágít odaátra, hogy a szeretetünk mindenható, mint ahogyan azoké is az volt, akik a létezésbe dajkáltak egykoron bennünket.