KLAUS #1.
Grant Morrison. Aligha kell erről a képregényről ennél többet mondani. A glasgowi születésű szupersztár -aki 2016-tól már a Heavy Metal magazin főszerkesztője is lesz-, ezúttal elmeséli az egyik legismertebb északi mitológiai személy, a Mikulás eredettörténetét. A Boom! kiadó pedig kapva kapott a kitűnő alkalmon, ugyanis tudták, hogy amihez Morrison hozzáér az minimum aranyat ér. És ez nincs másképp Klaus-szal sem.
A hat részes sorozat első felvonása óriási sikereknek örvend az olvasók és a kritikusok köreiben egyaránt. Dan Mora illusztráció pedig minden korosztály számára első osztályú néznivalóvá varázsolják a projectet. Persze ennél többről van itt szó, hisz a Klaus nem arról szól miképp fektette le a figura a saját mitológiáját, hanem arról, miképp rúgott szét néhány kegyetlen zsarnokot és szabadította fel az ártatlanokat. Van az a megközelítés, amiből az előttem kikörvonalazódó eszmék alapján azt feltételezném, hogy Robin Hood idő előtti megfelelője és talán egy nap majd Morrison is megerősíti ezen feltételezésem.
Klaus megfáradt utazóként érkezik a városba, majd kihajítják onnan, pedig semmi rosszat nem csinált. Ám a város 180 fokos fordulatot vett azóta, hogy legutoljára ott járt és egy zsarnok uralkodása elnyomja az emberek életét. Már ez is felbosszantja hősünket, de amikor az életére törnek végképp elveszti az önkontrollt. Fogja hű csatlósát a farkasát és elkezdi szépen sorban levadászni az életére törő erőket...
Amivel engem megvett, hogy bár Klaus rendes fazon, jó értékek vezérlik, mégsem az a kimondottan tisztának nevezhető hős figura. Elég sok mocsok fertőzi a múltját, és most sem fél bemocskolni a kezeit, ha egy-egy ártatlan a segítségére szorul. Mindezt tökéletesen illusztrálva és igényesen elkészítve. Egy megunhatatlan klasszikus van születőben, amelyet majd nem akarunk letenni a kezünkből.
Talán kevesebben tudják, de az elmúlt 20 évben nem volt James Bond képregény. Előtte volt egy sorozata,
Warren Ellis indította útjára a máris nagy sikernek örvendő új szériát a Dynamite Entertainment gondosbocs kezei alatt. Valószínűleg a project azért lett sikeres, mert Ellis talát egy olyan fogást Bondon, amit még nem ismerünk és egy teljesen új oldaláról képes bemutatni a kaaktert. A mi 007-es ügynökünk kegyetlen, nem ismer tréfát és előle bizony nincs menekvés.
Az első lapszám egy tíz oldalas üldözési jelenettel indul, amelynek a végére James Bond kivégzi a fickót, akinek köze volt a 008-as ügynök halálához. Igen ám, csak hogy erre nem volt feljogosítva és mivel a világ változik már fegyverrel sem közlekedhet és a reptéren sem különgép várja. Vajon mihez kezd a megkopott életkörülmények között minden idők legnépszerűbb MI-6 ügynöke?
Az első benyomásom egy roppant mód erőszakos történet volt. Valahol viszont igyekeztek ellensúlyozni az első benyomásból fakadó helyenként talán kissé naív hozzáállást. Persze azok után, hogy Moneypenny fekete lett, M pedig egy fekete hapsi az én érdeklődésem jelentősen lecsökkent. Így valahogy már nincs meg a számomra az ezekből a figurákból fakadó életérzés és elég kiábrándító, hogy már a képregényekben sem riadnak vissza a bőrszín cserétől vagy a nem cserétől. Nem mintha ez bármit is befolyásolna a karakterek közti kapcsolatok ábrázolásában. Persze ez megint csak egyéni szocproblem.
unFollow #1.
A Vertigo #1 sorozatának legújabb darabja az általam legjobban várt unFollow címre hallgató project, mely jött, látott és felkeltette az érdeklődésem. Sok nem derült ki, a bevezető epizód teljes egészében az alapozásra feküdt rá, ami jó, valahol pedig kevés, hisz így nem tudunk messze menő következtetéseket levonni a projectről. Az új sorozat rengeteg szempontból érdekes, telis tele potenciálokkal, kezdve azzal, hogy napjaink személyes problémáival, pénzéhségével foglalkozik, elkalauzol bennünket a szociális média romlott világába és egy olyan thriller alapjait fekteti le, amelytől mind a tíz ujjunk megnyaljuk majd.
A történet kiindulópontja, hogy egy elképesztően gazdag üzletember haldoklik és elakarja osztani a vagyonát 140 ember között a Twitteren. Rob Williams író az első alkalommal bemutatott nekünk néhányat ezekből a nagyon szerencsés emberekből. Itt van David, aki St. Louis utcáin igyekszik megvédeni a hugát, Courtney az adrenaline függő, valamint Raven az iráni tudósító. Üdítő megismerni ezeket a karaktereket, egy kis bevezetőt kapni a motivációjukba és hogy egy ilyen lehetőség miképp is változtathatja majd meg az életük.
Mike Dowling rajzai egyszerűen kifogástalanok. Annyira realisztikusak és részletgazdagok, hogy öröm elmerülni bennük. Ami csak tovább fokozza az elvárásaink a következőszámmal kapcsolatban, ugyanis az első epizód tényleg csak az alapozásra volt elég, de még arra sem jutott benne lehetőség, hogy eljussunk a széria leírásának a végére. Vagyis mi okunk lenne nagy csavar nélkül visszatérni? Mert megéri. Érdekes korképet ábrázol rólunk, emberekről, akik a szociális média világának fogjai vagyunk. És türelem, mert ha az unFollow egyszer beindul...
Paper Girls #2.
Brian K. Vaughan '80-as évekbe kalauzoló óriási sikerű története is a következő számához érkezett. A SAGA alkotójának legújabb sorozata pontosan az, amit a címe ígér: Egy kor kép gyermekkorunk ártatlan világáról, ahol néhány vagány csaj felveszi a kesztyűt a rosszfiúkkal és megvédik a területük. Vagy mindez csak a felszín és valójában egészen másról szól a Paper Girls? De csakis azután, hogy kihordták az aznapi újságokat.
A bő harminc oldalas második szám valamiért már sokkal jobban megvett magának. Az első számnál ugyanis elkövettem azt a hibát, hogy nem mélyültem el Cliff Chiang rajzainak világában és valamiért nem ütött át nekem a zsenije a sorozatnak. Pedig mindenhol mást se hallottam, hogy mekkora remekmű a Paper girls. Ezúttal lassabban olvastam és feltettem egy '80-as évekbeli playlistet, csak hogy biztos legyen a buli. Az első fejezet néhány űrlény megérkezésével ért véget, a folytatásban pedig a lányok megpróbálnak racionális magyarázatot találni arra, hogy mit is hisznek, hogy láttak. Aztán egyik klasszikus utalás követi a másikat, míg végül megjelenik Mackenzie mostoha-anyja, aki... És akkor nem is mondtam, hogy az Eric Stoltz utalással pedig különösképp megvettek.
A második lapszám több kérdést vetett fel, mint ahány választ nyújtott volna eddig. Ami Vaughantól nem annyira szokatlan, és mivel ebben a történetben vannak idegen lények és egyéb földi jóságok is csomagolva az érdeklődésem továbbra is adott az idei év egyik legforróbb sorozatához. Még mindig nem vagyok rajongó, de már várom a következő lapszámot.