Napló - Köd előttem, köd utánam
Londonban járt a nyárutó meg az összes jugoszláv futó
Lassan kezd fény derülni arra az összetűzésre, amely a szerbiai végkifej­let két főszereplője, Milan Panić és Slobodan Milošević között játszódott le. A belgrádi hírközlő szervek, legalábbis azok, amelyek még mindig a nemzeti bolsevik vezetés szolgálatában állnak, az ügyet igyekeztek agyonhallgatni. Tekin­tettel a szövetségi miniszterelnök szóki­mondására ez igen nagy erőfeszítésük­be telhetett. No, de nem először leplez­ték a leplezetlen igazságot.
Az igazság viszont ismét csak képlé­kenynek mutatkozott, és az Önök króni­kása is kezd rugalmasabban viszonyulni a Panić-jelenséghez. Ehhez azonban kellett egy bizonyos „történelmi distan­cia”, meg az, hogy az örökmozgó ame­rikai középcsatár maga is elhatárolód­jon „munkaadói”-tól. Itt elsősorban Miloševićre, de eszmei atyjára, Ćosićra is gondolok. Többek füle hallatára a szö­vetségi miniszterelnök a szerb államfő menesztését helyezte kilátásba London­ban, és mit sem változtat ezen a té­nyen, hogy hazatértekor ezen a szen­tencián egy kicsit enyhített.
A szerb elnök mi mást tehetett vol­na, mint hogy otthagyja a „jugoszláv” küldöttséget, és korábban hazautazik. Annál is inkább, mert Panić leintette a londoni konferencián Miloševićet. A jól értesült angol sajtó azonnal meg is írta, hogy a leintett (és vérig sértett) szerb nemzetvezér nem állta ki, hogy ne te­gyen megjegyzést arra, amit a szövetsé­gi miniszterelnök mondott Kosovóról („Nagyobb önállóságot adok Kosovónak, mint amennyit a nemzetközi kö­zösség követel.”). Milosević állítólag a következőket mondta eme szentségtörő szavak hallatán: „Te hülye, ülj vissza azonnal”.
Belpolitikai téren is mélyütés érte az állítólag pekingi nagykövetnek készülő szerb főnököt. Háta mögött és a tudta nélkül (ki más, mint) Panić leváltotta egyik legközelebbi munkatársát, Mihalj Kertest, aki a szövetségi belügyminisz­ter-helyettes szerepében tetszelgett az utóbbi időben. A joghurtforradalom egyik legkomikusabb bábjára nem kel­lene egyetlen mássalhangzót sem elfe­csérelni és, hogy mégis ezt teszem, ez csak azért van, mert egy össznemzeti patológia kirívó jelenségével állunk szemben. Nincs tárgyi bizonyítékom an­nak alátámasztására, hogy Kertes Hor­vátország, Bosznia, Crna Gora területén hol és milyen embereket látott el fegy­verekkel – remélem, ezzel egy, a közel­jövőben megtartandó nürnbergi per foglalkozik majd –, de azt végképpen ízléstelennek tartom, hogy Mihalj ma­gyar mivoltára hivatkozik. Egyszer már megtette, és emiatt mi, magyarok 1988-ban nagyon szégyelltük magun­kat. Most azzal vádolja leváltóit, hogy egy „magyar”-t akarnak bűnbaknak ki­nevezni a háború összes bűneiért! Ezek után egyet le lehet szögezni: a pofátlan­ságnak nincs határa. Legalábbis a Milošević-csapatban nincs.
Az említett modortalanság tekinteté­ben még a felsoroltakon is túltett a szarajevói romboló, Karadžić. Miután taknyos gyerekként kitessékelték a lon­doni konferenciateremből, és a számára méltatlan kisebbségi helyiségbe utasí­tották – minden idejét az újságíróknak szentelte. Aranyköpései sorozatát azzal koronázta, hogy nagylelkűen felajánlotta a csapatai által meghódított területek 20 százalékát Az általam egykor vén kurvának nevezett Európa erre meg se mukkant, és még szerencse, hogy Eagleburger ügyvezető, amerikai külügyminisz­ter odaszólt nem a 20 százalékot ha­nem az egészet vissza kell adni. Persze, egyáltalán nem biztos, hogy a világ végül is nem fogja lenyelni a szerb hódítások tényét. Ha már ugyanis leült tárgyalni azzal a Miloševićtyel, akinek állítólag előkészíti a helyét a háborús bűnösök szamárpadjában.
Addig is, amíg a per meg nem kezdődik, szorongva figyeljük, hogy mit akarnak még tenni velünk, kisebbsé­gekkel ezeken a vidékeken. Kétségtelen sikerként könyvelhettük el, hogy a VMDK képviselője is ott lehetett Lon­donban, de ugyanakkor elképedve fo­gadtuk azokat a híreket, amelyek szerint a szerb kormány megparancsolja a főleg magyarok lakta községeknek: ennyi és ennyi ezer szerb menekültnek adjon ideiglenes öröklakást. Ilyen körül­mények között nem csoda, ha a VMDK vezetősége az etnikai összetétel erősza­kos megváltoztatásáról beszél. És sür­geti a különböző szintű és tartalmú autonómiák megvalósítását Amíg nem lesz késő.
Én ebben az indokolt sietségben lá­tom annak az okát, hogy a VMDK nemcsak Vajdaság területi autonómiájá­ban véli megtalálni az itteni magyarság védelmének garanciáját. Ha jól értelme­zem, a magyar érdekszervezet vezetősé­gi tagjainak néhány nyilatkozatát akkor kiviláglik: a VMDK-nak semmi kifogása sincs Vajdaság autonómiája ellen – és most következik számomra a kulcsfon­tosságú mondat – amennyiben a vajda­sági szerbek is valójában akarják azt. Akarják-e? A joghurtforradalom óta számtalanszor felvetett kérdés ez. És azóta is megválaszolatlan. Van-e idő arra, hogy a szerb nemzet józanabb része Észak-Szerbiában belássa: Vajda­ság bekebelezésével nem egy nagy nemzeti álom kezdett valóra válni, ha­nem egy velejéig romlott rezsim halál­tánca a hullák körül. Akik között szer­bek is vannak. Jócskán.
Vagy megismétlődik a már annyiszor lejátszott forgatókönyv: a kosovói szer­bek megjelennek a szövetségi képvi­selőház előtt, és követelik Milán Panić lemondását, mert alapvető emberi jo­gokat ígért az albánoknak. Milošević előveszi a kosovói ütőkártyáját; remél­jük, most már rajtaveszt.
Tárgy: Köd előttem, köd utánam
Előző cikk: Egy magyar Budapesten
Következő cikk: A szarajevói kiskatona