A Gross-jelentés Az autonómia mint megoldás az európai konfliktusokra - PDF
Download "A Gross-jelentés Az autonómia mint megoldás az európai konfliktusokra"
1 Görömbei Sára A Gross-jelentés Az autonómia mint megoldás az európai konfliktusokra Az autonómia iránti igény talán egyidõsnek mondható a nemzeti kisebbségek létével. A saját ügyeik intézését célul tûzõ fáradhatatlan küzdelemben a kisebbségek minduntalan azon nemzetállamok merev elutasításába ütköztek, melyek az autonómiát általában a szeparatizmus elsõ lépcsõfokának tekintik. Az autonómia-törekvések számára kedvezõtlen nemzetközi légkör a 90-es években lassan oldódni kezdett, és megszületett egy-két olyan jogilag nem kötelezõ erejû nemzetközi dokumentum, amely legalábbis némi halvány reménnyel kecsegtetett a késõbbi fejlõdést illetõen. Ezek az etnikai alapú autonómiára utaló dokumentumok olyan politikai nyilatkozatok, állásfoglalások, ajánlások, melyek az államok számára nem jelentenek a nemzetközi jog alapján számonkérhetõ kötelezettséget. Ezekhez a kezdeményezésekhez képest hozott igazi áttörést az ún. Gross-jelentés, melyet június 24-én fogadott el az Európa Tanács Parlamenti Közgyûlése. Andreas Gross svájci képviselõ az Európa Tanács 1 Parlamenti Közgyûlésének alelnöke. Négyéves munkával kidolgozott jelentésének érdeme, hogy a korábbi, általánosan elterjedt megközelítéssel szemben az autonómiát nem az állam szuverenitását kikezdõ, területi integritását szétziláló potenciális konfliktusforrásként kezeli, sõt, még csak nem is a kisebbségi kérdés rendezésének egyik megtûrt, de nem túlságosan szerencsés formájaként, hanem kifejezetten követendõ példaként, a konfliktusok megoldásának lehetséges eszközeként a nemzeti kisebbségekkel rendelkezõ országok számára. Errõl tanúskodik a jelentés címe is: Az autonóm régiók pozitív tapasztalatai mint az európai konfliktusok megoldását ösztönzõ forrás 2. A jelentés legfontosabb üzenete az, hogy az autonómia révén az állam területi integritásának elve összeegyeztethetõ a különbözõ kisebbségi identitásokban megnyilvánuló kulturális sokszínûség elvével. Az autonómia a jelentés szerint olyan megoldás, mely a kisebbségek számára lehetõvé teszi jogaik gyakorlását és kulturális identitásuk megõrzését, miközben ezzel egyidejûleg garanciákat biztosít az állam egységére, szuverenitására és területi integritására is. Szintén komoly elõrelépésként értékelhetõ, hogy a Gross-jelentés most elõször meghatározza azokat az alapelveket, amelyeket az autonóm státusz létrehozásakor a tagállamoknak érdemes
2 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 351 figyelembe venniük, és javaslatot tesz arra szintén most elõször, hogy jöjjön létre egy önálló európai egyezmény az autonómiáról. A Gross-jelentés alapvetõen három részbõl áll: egy háromoldalas határozattervezetbõl, egy egyoldalas ajánlástervezetbõl és az ezeket alátámasztó, magyarázó, harminchárom oldalas részletes háttértanulmányból (ún. értelmezõ memorandum), ami a jelentés törzsét képezi. 3 A Grossjelentés megtárgyalása után az Európa Tanács Parlamenti Közgyûlése elfogadta mind az abban foglalt határozattervezetet (ez lett az 1334 (2003) sz. határozat), mind az ajánlástervezetet (ez lett az 1609 (2003) sz. ajánlás). Miután az ajánlás voltaképpen egy javaslat egy önálló európai egyezmény kidolgozására, Gross-jelentésen szûkebb értelemben a jelentés alapján elfogadott határozatot értjük. A szûkebb értelemben vett Gross-jelentés az 1334 (2003) sz. határozat A Gross-jelentés abból indul ki, hogy napjainkban a legtöbb politikai krízishelyzet nem az államok között, hanem az államokon belül alakul ki. A jelenlegi konfliktusok zöme abban a feszültségben gyökerezik, amely az államok és az identitásuk megõrzéséhez ragaszkodó kisebbségi csoportjaik között alakul ki, és arra az ellentmondásra vezethetõ vissza, amely az államok oszthatatlanságának elve és a szabad identitás elve között húzódik. Rámutat arra, hogy a legtöbb európai államban élnek olyan közösségek, amelyek a többség identitásától eltérõ identitással rendelkeznek, és kijelenti, hogy az államoknak meg kell elõzniük a konfliktusok kialakulását azáltal, hogy olyan rugalmas alkotmányos és jogszabályi megoldásokat dolgoznak ki, amelyek megfelelnek e közösségek elvárásainak. Ilyen megoldásnak tekinti az autonómiát. Leszögezi, hogy az Európa Tanács meggyõzõdése, hogy az autonóm régiók pozitív tapasztalatai inspirációs forrásként szolgálhatnak a belsõ politikai konfliktusok megoldását célzó lehetõségek keresésekor, és hivatkozik arra, hogy számos európai ország a területi, illetve kulturális autonómia különbözõ formáinak bevezetésével enyhítette, illetve enyhíti belsõ konfliktusait. Kimondja, hogy az államok, azáltal hogy a kisebbségeiknek saját hatásköröket biztosítanak, össze tudják egyeztetni a területi egység elvét a kulturális sokszínûség elvével. A belsõ feszültségek enyhítése érdekében a központi kormányoknak megértõnek kell lenniük a kisebbségek ilyen törekvéseivel szemben, különösen akkor, amikor egy olyan kisebbségi csoport követel nagyobb szabadságot saját ügyeinek önálló intézésében, amelyik jelentõs nagyságú, és hosszabb ideje él egy adott területen. Rámutat arra, hogy az autonómia-fogalomnak lehet ugyan negatív értelmezési lehetõsége, mely az autonómiát az elszakadás elsõ lépcsõfoká-
3 352 MÛHELY nak tekinti, azonban az állampolgárok alapvetõ jogait tiszteletben tartó jogállamokban az autonómia ehelyett inkább egyfajta állami szint alatti megoldásnak ( sub-state arrangement ) tekintendõ, mely lehetõvé teszi a kisebbség számára, hogy gyakorolja jogait, és megõrizze kulturális identitását, miközben garanciákat biztosít az állam egységére, szuverenitására és területi integritására. Felhívja a figyelmet arra, hogy az állam oszthatatlanságát nem szabad összekeverni a nemzetállam ( unitary state ) koncepciójával, így az állam oszthatatlansága összeegyeztethetõ az autonómiával, a regionalizmussal és a föderalizmussal. Kifejti, hogy a mai feszültségek tükrözik a nemzetállam-koncepció elkerülhetetlen továbbfejlõdését, annak a nemzetállam-koncepciónak, mely a nemzeti szuverenitást és kulturális homogenitást elengedhetetlennek tartotta. A határozat leszögezi, hogy manapság különös tekintettel a demokrácia gyakorlatának és a nemzetközi jognak a fejlõdésére az államok új kihívásokkal néznek szembe. A jelentésben helyet kap az utóbbi idõben sokat vitatott pozitív diszkrimináció kérdése is. Gross megállapítja, hogy a sikeres autonómia feltétele, hogy az államon belül kiegyensúlyozott kapcsolat alakuljon ki a többség és kisebbség, illetve a kisebbségek között, és az államnak mindig tiszteletben kell tartania az egyenlõség, a diszkrimináció-mentesség és a szuverenitás elveit. Ugyanakkor a pozitív diszkrimináció, például a kisebbségek elõnyös képviselete a központi kormányszervekben gyakran használható arra, hogy elõsegítse a kisebbségek hatékonyabb bevonását a nemzeti ügyek intézésébe. A Gross-jelentés fontosnak tartja a kisebbségeken belüli kisebbségek jogainak védelmét is, annak érdekében, hogy a többség, illetve más kisebbségek ne érezzék magukat fenyegetve az autonóm entitásnak biztosított többletjogok által. E tekintetben az Európa Tanács Kisebbségvédelmi Keretegyezményét tekinti irányadónak. Gross definiálja a területi autonómia, illetve a kulturális autonómia fogalmát. Területi autonómián olyan megoldást ért, amikor egy szuverén államban egy bizonyos régió lakosai speciális földrajzi helyzetüket tükrözõ többletjogokat kapnak, amelyek védik és ápolják kulturális és vallási hagyományaikat. A jelentés értelmében a kulturális autonómia a nyelvi és kulturális jogok gyakorlásának lehetõségét jelenti, mely legtöbb esetben együtt jár a decentralizáció elvének alkalmazásával. Gross szerint az autonómia a múltban három módon jött létre: regionális entitások hozták létre a központi állam alapításakor; a késõbbiekben vezették be a területi feszültségek kezelésére, vagy pedig a nemzetközi közösség támogatásával jött létre. Felhívja a figyelmet arra is, hogy az autonómia nem egy univerzális gyógyír, amely minden idõben és minden helyzetben ugyanolyan módon alkalmazható, hanem az autonóm státuszt mindig gondosan hozzá kell igazítani az egyedi esetek sajátosságaihoz, és az adott
4 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 353 terület földrajzi, történelmi és vallási jellegzetességeihez. Éppen ezért az esetleges kudarcok oka nem maga az autonómia mint olyan, hanem azok a nem megfelelõ körülmények, amelyek között alkalmazták. A jelentés védelmezi az államok szuverenitását és területi egységét is, mikor kimondja, hogy az autonómiából származó elõnyök nem áshatják alá az államok nemzetközileg elismert határait; az autonómia értelmezése, alkalmazása és menedzselése az állam, illetve a nemzeti parlament és intézményei hatáskörébe tartozik, és az autonóm státus adományozása nem jelenti azt, hogy a helyi igazgatás kizárólag az adott helyi közösség feladata lenne. A határozat kilenc pontban foglalja össze azokat az alapelveket, amelyeket az államoknak megfontolásra javasol az autonóm státus létesítésekor. (1) Az autonóm státusnak az érintettek megállapodásán kell alapulnia. (2) Az autonóm státus egy dinamikus folyamat része, ezért folyamatosan fejleszthetõ, tárgyalható. (3) Az autonóm státust az alkotmányban kell rögzíteni, és csak az alkotmánynak megfelelõen lehet módosítani, továbbá tartalmaznia kell a központi hatalom és az autonóm hatalom közötti világos hatalommegosztást. (4) Az autonóm státusnak garantálnia kell az autonóm hatóság megfelelõ képviseletét és hatékony részvételét a döntéshozatalban és a közügyek intézésében. (5) Az autonóm közösségeknek helyi szinten demokratikusan választott törvényhozó és végrehajtó hatóságokkal kell rendelkezniük. (6) Az autonóm státusra vonatkozó megállapodásban megfelelõ forrásokat kell biztosítani az autonóm hatóságok számára, melyek lehetõvé teszik, hogy a központi hatalom által rájuk ruházott feladatokat ellássák. (7) Létre kell hozni egy speciális mechanizmust a központi kormányzat és az autonóm hatóságok közötti viták megoldására. (8) Ha a feszültség továbbra is fennáll a központi kormányzat és az autonóm hatóságok között, a nemzetközi közösségnek kell a tárgyalási folyamatot támogatnia. (9) Kötelezõ védelmezni az autonóm entitás keretén belül élõ kisebbségek jogait. Egy önálló autonómia-egyezmény lehetõsége az 1609 (2003) sz. ajánlás A Parlamenti Közgyûlés által a Gross-jelentés alapján elfogadott ajánlásban a Közgyûlés utal a június 28-i Helsinki Nyilatkozatra 4, mely felismerte, hogy meghatározhatóak azok az alapelvek és koncepciók, amelyek a regionális autonómia-struktúrákra általánosan alkalmazhatóak. A Közgyûlés ennek megfelelõen azt ajánlja, hogy az Európa Tanács keretében készüljön el egy olyan európai egyezmény az autonómiáról, mely figyelembe veszi a tagállamok tapasztalatait, és lehetõvé teszi a regionális és kulturális autonómia közös elveinek meghatározását és elõsegítését. Az
5 354 MÛHELY egyezmény a Regionális Önkormányzás Európai Chartájában (egyelõre ez még csak tervezet) megfogalmazott alapelvekre épülne, tiszteletben tartva az Emberi Jogok Európai Egyezményét és annak egyenlõségre és diszkrimináció-mentességre vonatkozó elveit. A Parlamenti Közgyûlés ezt a javaslatot az Európa Tanács egyezmények kidolgozásáért is felelõs döntéshozó szervének, a Miniszteri Bizottságnak tette. Amennyiben a Miniszteri Bizottság a javaslattal egyetért, kijelöl egy megfelelõ szakértõi bizottságot az egyezmény szövegezésének megkezdésére. Kétségtelen, hogy a Gross-jelentés abban az esetben érné el igazán a célját, ha abból kiindulva valóban létrejönne a javasolt autonómiaegyezmény, és ezáltal a Gross-jelentésben foglalt elvek nemzetközi jogi kötelezõ erõvel bírnának, és köteleznék mindazon tagállamokat, amelyek az egyezményhez csatlakoznak. Az autonóm régiók pozitív tapasztalatai Gross háttértanulmánya (értelmezõ memorandum) A tanulmány abból a megállapításból indul ki, hogy manapság a háborúknak több mint fele különbözõ kulturális konfliktusok eredménye. Hosszú ideig a politikai krízisek fõként az államok közötti feszültségekbõl eredtek, napjainkban azonban e feszültségek oka inkább az államokon belül keresendõ. Ezeken a megfigyeléseken alapult a Parlamenti Közgyûléshez benyújtott, Etnikai konfliktusok kezelése az Európa Tanács tagállamaiban címû határozati indítvány, mely a Gross-jelentés kidolgozásának alapját képezi. A jelentés célja azoknak a kritériumoknak a meghatározása, melyek szükségesek az autonómia sikeréhez, és amelyek támpontot nyújthatnak az autonómia bevezetését fontolgató államoknak. Gross leszögezi, hogy jelentésében semmilyen összefüggésben sem használja úgy az autonómia fogalmát, ahogyan azt a múltban az olyan autoriter rezsimek használták, mint az orosz birodalom, a Szovjetunió vagy Jugoszlávia, hanem úgy használja, ahogyan jogállami demokráciákban szokás, melyek biztosítják állampolgáraik jogait és szabadságait. Az autonómiát Gross olyan köztes megoldásnak tekinti, mely egyaránt lehetõvé teszi az erõszakos asszimiláció elkerülését, illetve annak elkerülését, hogy az állam területének egy része elszakadjon. Az autonómia ezáltal megerõsíti a kisebbség integrálódását az államon belül, és a béke elõsegítésének konstruktív eleme. A pozitív diszkriminációt illetõen utal az Európai Emberi Jogi Bíróság egyik 1981-es ítéletére 5, melyben a bíróság a pozitív diszkrimináció mellett foglalt állást: a demokrácia nem csupán annyit jelent, hogy a többség nézeteinek mindig diadalmaskodnia kell: olyan egyensúlyt kell kialakítani,
6 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 355 amely biztosítja a kisebbségekkel szembeni igazságos és megfelelõ bánásmódot, és megakadályozza a domináns pozícióval való visszaéléseket. Gross kísérletet tesz az autonómia terjedelmének meghatározására, és kitér arra is, hogy az autonómia szó a görög auto (ön-) és a nomos (jog) szavakból ered, elsõdleges jelentése szerint az önigazgatáshoz, a saját törvények alkotásához való jogot jelenti. Az autonómia pozitív és negatív aspektusait taglalva Gross kifejti, hogy minden autonómia-követelés egy adott történelmi kontextusban jelenik meg, kulturális, politikai, demokratikus és földrajzi dimenziókkal. Ez az autonómia iránti igény speciális kulturális hagyományokkal, speciális nyelvvel, egy szomszédos országhoz való kulturális kötõdés érzésével vagy az adott terület sajátos összetételével magyarázható. A tanulmány röviden utal egy-két létezõ autonómia sajátosságaira. Például Spanyolországban a diktatúra után, a demokrácia helyreállítása során fõként az olyan történelmi közösségek számára biztosítottak autonómiát, amelyek saját identitással rendelkeztek, mint a baszkok, a katalánok vagy a galíciaiak. Az 1978-as alkotmány egy lépéssel továbbment, és 17 autonóm közösségre osztotta Spanyolországot. Így jelenleg minden közösségnek saját autonómia-statútuma van, melyet a nemzeti parlament törvényként fogadott el, és amelyeket késõbb belefoglaltak az alkotmányba. Az Egyesült Királyság pedig olyannyira figyelembe veszi az országot alkotó különbözõ közösségeket, hogy az ország egyes részein Walesben, Skóciában és Észak-Írországban külön jogrendszerek létét is elismeri. Gross négy esetet tanulmányoz részletesen. Ezek közül Sri Lanka esetében a tamil, hindu és szingaléz közösségeknek még nem sikerült egy mûködõ rendszert létrehozniuk. Ezért a Gross által tárgyalt esetek közül az alábbiakban a másik háromra térek ki, melyek EU tagállamokra vonatkoznak, nevezetesen Finnországra, Olaszországra és Dániára. A Finnországhoz tartozó A land-szigetek (finn: Ahrenanmaa) lakossága csaknem teljes egészében svéd anyanyelvû, ez a terület 1809-ig Svédország része volt. Az A land-szigetek autonómiáját a finn alkotmány biztosítja, az a landi autonómiáról szóló törvénnyel összhangban. Ezt a törvényt a finn parlament fogadta el, azonban csak a finn parlament és az A land-szigetek parlamentjének közös döntésével módosítható, vagyis bármely fél megvétózhatja azokat a változtatásokat, amelyekkel nem ért egyet. Az A land-szigetek autonómiájának számos érdekes vonása van, azonban külön figyelmet érdemel a szigetek és Finnország közötti pénzügyi kapcsolat. Az A land autonóm terület anyagi forrásait nem fix összegben határozzák meg, hanem a finn költségvetés százalékában. Ez egy olyan dinamikus tényezõ, mely hozzájárul ahhoz, hogy a szigetek lakossága bizonyos fokig azonosuljon Finnországgal. Az A land-szigetek tehát
7 356 MÛHELY ugyanúgy adóznak Helsinkinek, mint bármely más finn régió, de miután a szigetek lakossága 0,45%-át adja Finnország összlakosságának az állam összes bevételének 0,45%-át visszautalják a szigeteknek. Ez a szokatlan megoldás az autonóm szigeteket a finn állam fejlõdéséhez köti. A 0,45% pontos összegét évente számítják és fizetik ki, és ez az autonómiáról szóló megállapodás szerves részét képezi. Az Olaszország északi részén található Dél-Tirol (más néven Bolzano) tartomány lakosságának csaknem 70%-a német ajkú. A tartományban, mely 1948-ban kapott autonóm státust, él ezenkívül egy 4%-os ladin kisebbség, a lakosság többi része pedig olasz. Az arányos képviseletrõl szóló os köztársasági elnöki rendelet értelmében a közigazgatási álláshelyeket igazságosan kell elosztani a három nyelvi csoport között. Bolzanónak tartományi tanácsa van, melynek tagjait a helyi lakosok választják 4 évre. A tartományi tanács és a helyi hatóságok felelõsek minden olyan területért, melyek fontosak a lakosság és a régió szempontjából, idetartoznak különösen a szociális szolgáltatások, iskolák, nyelvhasználat és a gazdasági fejlõdés. A tartomány autonómiájához az alkotmány jelentõs anyagi forrásokat biztosít, mely részben állami bevételek újraelosztásából, részben olyan helyi adókból származik, melyek fölött kizárólag a tartomány rendelkezik. Gross kifejti, hogy a Dél-Tirol területén élõ kisebbségek erõs kulturális kötõdéssel rendelkeznek egy szomszédos államhoz, azonban sohasem vonták kétségbe az egység és területi integritás elveit. Gross a két legsikeresebb autonómia-megoldásnak a dél-tiroli és az A land-szigeteki autonómiát tartja, ezeket összehasonlítva keresi a közös elemeket és sikerük kulcsát. Megállapítja, hogy mindkét terület földrajzilag könnyen körülhatárolható, a lakosság döntõ többsége egy nyelvet beszél, kulturálisan erõsen kötõdik egy olyan szomszédos államhoz (Ausztria, illetve Svédország), amely szövetségesként lép fel, és támogatja az autonóm területen élõ kisebbséget. Ezenkívül mindkét esetben az autonóm terület földrajzilag közel helyezkedik el ahhoz a szomszédos államhoz, amelyhez a lakosság érzése szerint tartozik, és amellyel kulturális öröksége közös. Továbbá a központi kormányzat köteles konzultálni az autonóm régióval minden olyan esetben, amikor annak hatásköreit érintõ döntésrõl van szó. Dánia speciális autonóm státuszt biztosított a Feröer-szigeteknek a Dán Királyságon belül egy 1948-as törvénnyel. A Feröer-szigetek lakói külön népnek tekintik magukat, saját nyelvük van, és megõrizték hagyományaikat. Különálló nemzetiségük elismertsége tükrözõdik abban, hogy saját zászlójuk van és saját, feröeri útlevelük. A szigeteken az elsõdleges nyelv a feröeri, de közügyek intézésekor a dán is használható. A szigetek hatáskörébe tartozik minden kulturális ügy, a kereskedelem és az ipar, a mezõgazdaság, halászat, vízgazdálkodás stb. A szigetek lakói két képviselõt
8 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 357 delegálnak a dán parlamentbe. A Feröer-szigetek kormányának joga van adókat kivetni, ideértve az importvámokat is. Bár a szigetek a dán árfolyam-zónához tartoznak, saját bankjegyeik vannak. Az autonómiát biztosító törvény értelmében a szigetek korlátozott hatáskörrel rendelkeznek a nemzetközi jogok és kötelezettségek terén, ennek ellenére, a lakosok akaratának megfelelõen, Dánia EU-tagsága nem terjed ki a Feröerszigetekre. Kétségtelen, hogy itt igen jelentõs mértékû autonómiáról van szó, ha belegondolunk, hogy Dánia mint egységes ország EU-tagsága nem terjed ki Dánia egyik tartományára. (Hasonlóan, Dánia EU-tagsága 1986 óta nem terjed ki Grönlandra sem, mely szintén autonóm státust élvez a Dán Királyságon belül.) 6 A Gross-jelentés foglalkozik az önrendelkezés kérdésével is, melynek két aspektusát ismeri. Belsõ önrendelkezésen a népeknek azt a jogát érti, hogy szabadon meghatározzák politikai berendezkedésüket, miközben tiszteletben tartják a területi integritás elvét, továbbá, hogy részt vegyenek az állam politikai életében. Külsõ önrendelkezésen a népeknek azt a jogát érti, hogy szabadon meghatározzák a nemzetközi státusukat, sõt, hogy függetlenné váljanak. Ami a kisebbségek önrendelkezését illeti, csak annak megállapításáig jut el, hogy a vélemények megoszlanak arról, hogy a kisebbségek vagy a szuverén államhoz tartozó csoportok vajon követelhetik-e a külsõ önrendelkezéshez való jogot, amely esetenként az elszakadáshoz való joggá válhat. Mindazonáltal Gross a jelentésében más helyen leszögezi, hogy az önrendelkezés nem az elszakadás szinonímája, és az autonóm státus vagy hasonló megoldások révén az önrendelkezés gyakorolható az államon belül. A kisebbség, nemzeti kisebbség fogalmak meghatározásával már sokan próbálkoztak kevés eredménnyel. Az európai megközelítések, szemléletek különbségét jól illusztrálja, hogy az Európa Tanács 1995-ös Kisebbségvédelmi Keretegyezményének szövegezésekor azért nem kerülhetett az egyezménybe a kisebbség fogalmának definíciója, mert az álláspontok annyira eltértek, hogy a további viták magát az egyezmény létrejöttét sodorták volna veszélybe. Talán a legelfogadottabb definíció az ET Parlamenti Közgyûlésének 1201 (1993) sz. ajánlásában rögzített változat, mely szerint nemzeti kisebbség alatt az embereknek egy államon belüli olyan csoportja értendõ, amelynek tagjai: a) ennek az államnak a területén laknak és annak állampolgárai; b) régi, szilárd és tartós kapcsolatot tartanak fenn ezzel az állammal; c) sajátos etnikai, kulturális, vallási vagy nyelvi jellegzetességekkel rendelkeznek; d) kellõen reprezentatívak, bár számszerûleg kisebbségben vannak ezen állam egy körzetének lakossága körében; e) arra törekednek, hogy közösen megõrizzék azt, amibõl közös identitásuk fakad, nevezetesen: kultúrájukat, hagyományaikat, vallásukat vagy nyelvüket.
9 358 MÛHELY Ehhez képest Gross a következõképpen határozza meg a kisebbség fogalmát: A kisebbség olyan csoport, mely egy állam lakosságának jelentõs részét alkotja, és igényt formál arra, hogy az állam vagy engedje meg kultúrájának, vallásának és nyelvének ápolását, vagy pedig, ha az állam nem adja meg ezeket a jogokat, tegye lehetõvé számára az önrendelkezést. Az autonóm entitás és a központi kormányzat közötti hatásköri viták tekintetében Gross nagyon fontosnak tartja, hogy ezek feloldására jöjjön létre valamilyen vegyes összetételû egyeztetõ testület. Javaslatként említi, hogy azokban az országokban, amelyek rendelkeznek alkotmánybírósággal, általában ezek a testületek látják el az ilyen konfliktusok elsimításának feladatát. Hangsúlyozza annak fontosságát, hogy a Helyi Önkormányzatok Európai Chartájával 7 összhangban az autonóm terület határainak megváltoztatására irányuló bármely javaslatot egyeztetni kell az érintett lakossággal. A kisebbségben élõ magyar közösségek érdeklõdésére tarthat számot az a megállapítása, hogy az olyan területen, ahol a védelemre szoruló kisebbség a lakosság számottevõ részét képezi, meg kell vizsgálni bizonyos területek egyesítésének lehetõségét annak érdekében, hogy ezek az emberek közelebb kerüljenek. Gross szerint ugyanakkor nehéz ma olyan határokat létrehozni, amelyek valóban elválasztják az etnikai csoportokat, ezért gyakran a kulturális autonómiához vezetõ kulturális és nyelvi tolerancia az egyedüli megoldás. Ugyancsak a Helyi Önkormányzatok Európai Chartájára 8 hivatkozik, mikor leszögezi, hogy a területi hatóságoknak különösen akkor, amikor saját funkcióik ellátásáról van szó elsõsorban saját forrásokkal és csak másodlagosan átutalt forrásokkal kell rendelkezniük. A Helyi Önkormányzatok Európai Chartája, illetve az egyelõre még csak tervezet formájában létezõ Regionális Önkormányzatok Európai Chartája nem az etnikai alapon szervezett önkormányzásról, hanem általában a helyi, illetve regionális önkormányzásról szól. Ugyanakkor az ezekben az egyezményekben foglalt elvek például a Gross által kiemelt elvek értelemszerûen vonatkoznak az olyan helyi, illetve regionális önkormányzatokra is, ahol egy adott nemzeti kisebbség többséget alkot. Jelentése végén Gross kiemel az európai konfliktus-zónák közül négy olyan esetet, amelyek tekintetében megoldást nyújthatna az autonómia: Abházia és Dél-Oszétia (Grúzia), Koszovó (Szerbia és Montenegró), Csecsen Köztársaság (Orosz Föderáció) és Dnyeszteren túli terület, más néven Transznisztria (Moldova). Konklúzióként Gross nyomatékosan megismétli jelentésének legfontosabb következtetéseit: a legtöbb mai konfliktus megoldható a kulturális kisebbségek által lakott területek számára nyújtott speciális státusszal. Ez a státus lehetõvé teszi, hogy a kulturális sokszínûség ne úgy jelenjen meg, mint az államot fenyegetõ tényezõ, másrészt lehetõvé teszi
10 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 359 azt is, hogy az állam se legyen fenyegetõ tényezõ a területén élõ kisebbségek számára. Az olyan területek léte, melyek speciális területi autonómiát élveznek, összeegyeztethetõ az állam egységével, és hozzájárul az állam területi integritásának megõrzéséhez. Végül pedig egy olyan európai egyezmény létrehozása, mely támogatja a területi autonómia általános elveinek érvényre jutását, Gross szerint segítené a belsõ konfliktusokkal szembesülõ államokat abban, hogy olyan alkotmányos megoldásokat találjanak, melyek lehetõvé tennék számukra, hogy megõrizzék szuverenitásukat és területi integritásukat, miközben tiszteletben tartják az etnikai kisebbségek jogait. A Gross-jelentés elõzményei az autonómia koncepciójának megjelenése Az autonómiához való jog elismeréséig hosszú út vezetett. Az ENSZ 1966-os dokumentuma, a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya egyrészt rögzítette, hogy minden népnek joga van az önrendelkezésre 9, másrészt a nemzeti kisebbségeket illetõen megfogalmazta a közösségi jogok csíráját: a kisebbségnek saját kultúrához, nyelvhez való jogát 10. Ezt követõen azonban egészen a 90-es évekig nem történt elõrelépés. A kilencvenes évek elején, a kommunizmus összeomlása után, az átalakuló Európában új lehetõségek bontakoztak ki ben az Európai Biztonsági és Együttmûködési Értekezlet (EBEÉ) keretében fogadták el a Koppenhágai Dokumentumot, mely elismeri a kisebbségek kollektív jogait 11, továbbá kimondja, hogy a kisebbségeknek joguk van részt venni az identitásuk védelmére vonatkozó ügyekben 12. Az autonómiát illetõen a Koppenhágai Dokumentum áttételesen és megszorításokkal a helyi vagy autonóm közigazgatás lehetõségét veti fel, kiemelve, hogy az adott állam politikájának megfelelõen kell megvalósulnia: A résztvevõ államok tudomásul veszik egyes nemzeti kisebbségek etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitásának védelme és feltételeinek megteremtése érdekében vállalt azon erõfeszítéseket, amelyek e célok elérésének egyik lehetséges eszközeként az ilyen kisebbségek speciális történelmi és területi körülményeinek megfelelõ helyi vagy autonóm közigazgatás megteremtését célozzák, az érintett állam politikájának megfelelõen. Szintén az EBEÉ keretében, a nemzeti kisebbségi szakértõk 1991-es találkozóján elfogadott Genfi Jelentés rámutat arra, hogy az államoknak lépéseket kell tenniük annak érdekében, hogy a területükön élõ nemzeti kisebbségek megõrizzék identitásukat, továbbá olyan körülményeket kell teremteniük, amelyek lehetõvé teszik a kisebbségek számára identitásuk továbbfejlesztését. A dokumentum követendõ példaként említ néhány
11 360 MÛHELY olyan megoldást, amelyet a résztvevõ államok eddig alkalmaztak a kisebbségek védelmében. Ezek között szerepel többek között a helyi és autonóm közigazgatás, illetve területi alapú autonómia, beleértve a szabad és rendszeres választásokon megválasztott tanácsadó, törvényhozó és végrehajtó testületeket ; a nemzeti kisebbség önigazgatása az identitását érintõ kérdések tekintetében olyan esetekben, amikor a területi alapú autonómia nem alkalmazható. Bár ez a szakértõi jelentés elõremutató, hatása csekély, hiszen jogi kötelezõ erõvel nem bír ban született meg az Európa Tanács Parlamenti Közgyûlésének 1201-es ajánlása, mely az autonóm törekvések tekintetében a mai napig referenciaként szolgál. Az ajánlás eredetileg a kisebbségi jogokról szóló kiegészítõ jegyzõkönyvként készült az Emberi Jogok Európai Egyezményéhez, végül azonban mégsem lett belõle jogi dokumentum. Ennek ellenére számos kétoldalú egyezményben hivatkoznak rá az államok, többek között a magyar román alapszerzõdésnek 13 is részét képezi. Az ajánlás a kisebbségek számára biztosítható helyi vagy autonóm közigazgatási szervek mellett a különleges státus lehetõségét veti fel: Azokban a körzetekben, ahol egy nemzeti kisebbséghez tartozó személyek többséget alkotnak, ezen személyeknek jogukban áll, hogy sajátos történelmi és területi helyzetüknek megfelelõ és az állam nemzeti törvénykezésével összhangban álló helyi vagy autonóm közigazgatási szervekkel vagy különleges státusszal rendelkezzenek. Az egyetlen olyan európai egyezmény, mely kifejezetten a nemzeti kisebbségek védelmével foglalkozik, az Európa Tanács 1995-ös Kisebbségvédelmi Keretegyezménye 14 nem tartalmaz utalást az autonómia semmilyen formájára. Ez a jogi dokumentum ugyanakkor elismeri a kisebbségek jogát kultúrájuk, vallásuk, nyelvük és hagyományaik megõrzésére 15, és szintén elismeri a kisebbségek jogát a közügyekben és különösen az õket érintõ közügyekben való részvételre. 16 Az EBESZ 17 keretében 1999-ben elfogadott nem jogi dokumentum, az Európai Biztonsági Charta kimondja, hogy A különbözõ autonómiakoncepciók, úgyszintén [az 1990-es Koppenhágai Dokumentumban, illetve az 1991-es genfi szakértõi találkozóról szóló jelentésben vázolt] az EBESZ elveivel összhangban levõ más megközelítések módozatokat jelentenek a nemzeti kisebbségek etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitásának megõrzésére és elõsegítésére egy létezõ államon belül. Az Európa Tanács tanácsadó testülete, az Európai Helyi és Regionális Hatóságok Kongresszusa 1998-ban ajánlást fogadott el A területi autonómia és a nemzeti kisebbségek címmel. 18 A testület azoknak az államoknak, amelyek közigazgatási felosztása már kialakult, azt javasolja, hogy amikor egy nemzeti kisebbség egy adott területi hatóságon belül a lakosság jelentõs részét alkotja, az állam speciális intézkedésekkel védje.
12 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 361 Többek között biztosítson a kérdéses hatóságok számára törvény által meghatározott, széleskörû jogokat minden olyan területen, amely hozzájárul a kisebbség tagjainak hatékony védelméhez, de különösen a nyelvhasználat, az oktatás és a kultúra területén. Az olyan országok számára, amelyek közigazgatási rendszerük megváltoztatását tervezik, azt ajánlja, hogy amennyiben lehetséges, úgy alakítsák ki a területi hatóságokat, hogy elkerüljék a nemzeti kisebbségek tagjainak szétszórását különbözõ hatóságok területére, továbbá biztosítsanak számukra hatékony védelmet. Az ajánlásnak azonban sajnálatos módon nem lett számottevõ következménye, mert azt az Európa Tanács döntéshozó szerve, a Miniszteri Bizottság nem fogadta el. 19 A Miniszteri Bizottság arra hivatkozott, hogy az ajánlás jogi problémákat vet fel, és többek között nincs összhangban az Európa Tanács már meglévõ dokumentumaival. Az Európa Tanács keretében, 2002 júniusában, a helyi és regionális kormányzásért felelõs miniszterek konferenciáján elfogadták a regionális önkormányzásról szóló Helsinki Nyilatkozatot. A nyilatkozat többek között javasolja, hogy az Európa Tanács egy olyan európai jogi dokumentum keretében azonosítsa a regionális önkormányzás általános alapelveit, mely figyelembe veszi a tagállamok tapasztalatait. Erre a Helsinki Nyilatkozatra utal a Gross-jelentés, mely már nem általában a regionális önkormányzás alapelveivel foglalkozik, hanem kifejezetten a területi autonómiával. Áttekintve a 90-es években született nemzetközi dokumentumokat világossá válik, hogy miért jelent fordulópontot a Gross-jelentés. Elõször is: az eddigi dokumentumok nem kifejezetten a területi autonómiáról szóltak, csupán tartalmaztak egy-egy gondolatot az autonómiára nézve is, és azt is sokszor csak érintõlegesen, áttételesen fogalmazták meg. Ezzel szemben a Gross-jelentés teljes egészében és kizárólag az autonómia elsõsorban a területi autonómia lehetõségeit tárgyalja. Másrészt az eddigi dokumentumok a Kisebbségvédelmi Keretegyezmény kivételével nem bírnak jogi kötelezõ erõvel, ugyanakkor éppen a Kisebbségvédelmi Keretegyezményben nem szerepel semmilyen utalás az autonómiára. Ehhez képest a Gross-jelentés sem bír jogi kötelezõ erõvel, azonban most elõször felveti, hogy kifejezetten a regionális autonómiáról szülessen egy önálló nemzetközi egyezmény, amely már valóban jogi garanciákat nyújtana. Vagyis az eddigi óvatos próbálkozásokhoz képest nem egy másik, már létezõ egyezmény kiegészítését javasolja, hanem egy teljesen önálló egyezmény kidolgozását. Harmadrészt pedig a Gross-jelentés olyan gondolatokat fogalmaz meg, olyan kijelentéseket tesz, melyek úttörõ jelentõségûek, mert az autonómiáról készült nemzetközi dokumentumokban eddig sehol, még csak enyhébb formában sem szerepeltek. Nevezetesen, hogy az autonómia
13 362 MÛHELY révén az állam területi integritásának elve összeegyeztethetõ a különbözõ kisebbségi identitásokban megnyilvánuló kulturális sokszínûség elvével; hogy az autonómia a kisebbségek számára lehetõvé teszi jogaik gyakorlását és kulturális identitásuk megõrzését, miközben ezzel egyidejûleg garanciákat biztosít az állam egységére, szuverenitására és területi integritására is; hogy az autonómia a konfliktusok megoldásának forrása. Az Európai Unió és az autonómia Az EU a nemzeti kisebbségek védelmét igen óvatosan kezeli: az Unió legfontosabb dokumentumaiban, alapító szerzõdéseiben nem szerepelnek konkrét kisebbségvédelmi rendelkezések, csupán az emberi jogok és alapvetõ szabadságok védelmének elve, a kulturális sokszínûség tiszteletben tartásának követelménye és a hátrányos megkülönböztetés tilalma védi közvetve a kisebbségek érdekeit. Az Unió keleti bõvítése ugyan ráirányította a figyelmet a tagjelölt országokban élõ nemzeti kisebbségek helyzetére 20, ennek ellenére sem a nizzai csúcstalálkozón 2000-ben elfogadott Alapvetõ Jogok Európai Chartája, sem az EU leendõ alkotmányos szerzõdésének tervezete 21 nem tartalmaz kifejezetten kisebbségvédelmi rendelkezést a diszkrimináció tilalmán kívül. Mindezek fényében nem meglepõ, hogy az Európai Unió jogában a nemzeti kisebbségek számára biztosított autonómia ilyen formában nem jelenik meg. Ugyanakkor egyre hangsúlyosabban érvényesül az EU-ban két olyan tényezõ, mely támpontot adhat a kérdés megközelítésében: a szubszidiaritás elve és az Unió regionális politikájának keretében a helyi és regionális hatóságok szerepének növekedése. Mindkettõ azt a többször megfogalmazott, alapvetõ törekvést szolgálja, hogy az Unió mint intézményrendszer, mint szervezet minél közelebb kerüljön az állampolgárokhoz. 22 A szubszidiaritás elve azt jelenti, hogy a döntéseket a legalacsonyabb szinten vagyis az állampolgárokhoz lehetõ legközelebb esõ szinten kell meghozni, és folyamatosan vizsgálni kell a közösségi döntések létjogosultságát a nemzeti (tagállami), regionális vagy helyi szinten rendelkezésre álló lehetõségek fényében. Az Unió a kizárólagos hatáskörébe tartozó kérdéseken kívül csak akkor cselekedhet, ha ez hatékonyabb, mint a nemzeti (tagállami), regionális vagy helyi szinten hozott intézkedések. 23 Az Unió keretén belül egyre hangsúlyosabb szerepet kapnak a helyi és regionális hatóságok ban tanácsadó szervként létrejött a Régiók Bizottsága egyrészt abból a célból, hogy megjelenítse a helyi és regionális hatóságok érdekeit az uniós döntéshozatalban tekintve, hogy az uniós jogalkotás háromnegyed részét helyi vagy regionális szinten kell végrehajtani, másrészt azért, hogy közelebb hozza az állampolgárokhoz az Uniót
14 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 363 azáltal, hogy a hozzájuk legközelebb esõ választott kormányzati szintet bevonja a döntéshozatalba. Az EU alkotmányos szerzõdésének kidolgozása során hangsúlyosan megjelent a Régiók Bizottságának az az igénye, hogy nagyobb hatáskört kapjon, súlya jelentõsen növekedjen. A Régiók Bizottsága többek között azt is javasolta, hogy a készülõ alkotmányos szerzõdésben szerepeljen, hogy Az Unió tiszteletben tartja a tagállamok nemzeti identitását, kulturális és nyelvi sokszínûségét és a régiók és települések autonómiájának elvét. A régiók (és más területi hatóságok) egyre növekvõ szerepét az Unió politikáinak megvalósításában elismerte a Parlament 24 és a Bizottság 25 is. Az Európai Parlament 2003 januárjában határozatot fogadott el A regionális és helyi hatóságok szerepérõl az európai integrációban címmel 26, melyben már a regionális és helyi hatóságok autonómiája is szerepel. A határozat elismeri, hogy a tagállamokon belül a különbözõ regionális és helyi hatóságok autonómiája megnövekedett az elmúlt években, továbbá hogy e hatóságok védelme és megerõsítése hozzájárul a demokrácián és a hatalom decentralizálásának elvén alapuló európai integrációhoz. Leszögezi, hogy az Uniónak jobban be kell vonnia a regionális és helyi hatóságokat a döntéshozatalba. A határozat konkrét javaslatokat is megfogalmaz az EU készülõ alkotmányos szerzõdéséhez egyrészt a Régiók Bizottsága súlyának növelésére vonatkozóan, másrészt pedig javasolja, hogy az alkotmányos szerzõdésben szerepeljen, hogy Az Unió tiszteletben tartja a tagállamok nemzeti identitását, belsõ struktúrájukat és a régiók és települések autonómiáját. Összefoglalva az EU-ban megfigyelhetõ tendenciákat: a nemzeti kisebbségek autonómia-törekvéseit illetõen jóval több sikerrel kecsegtet, ha a kérdést a regionalizmus, önkormányzatiság és szubszidiaritás irányából közelítjük meg, mintha a nemzeti kisebbségeket megilletõ kollektív jogok felõl. A magyar autonómia-törekvések elsõ lépései A 90-es évek lehetõségeit a Magyarország határain kívül élõ magyar közösségek is igyekeztek megragadni. Az évtized legelején sorra alakultak meg a Kárpát-medencei magyarok érdekvédelmi szervezetei, melyek rövidesen megfogalmazták autonómia iránti igényüket. Ezek a kezdeti elképzelések melyek a késõbbiek során még változtak, csiszolódtak egyaránt hangot adtak a területi és a kulturális autonómiára irányuló törekvéseknek. Ukrajnában a Kárpátaljai Magyarok Kulturális Szövetségének Választmánya november 24-én állásfoglalást tett közzé a kárpátaljai magyarság autonómia-törekvéseivel kapcsolatban, melyben a zömében
15 364 MÛHELY magyarlakta települések egy közigazgatási egységbe sorolását, a kárpátaljai magyarság önigazgatását és Kárpátalja politikai és gazdasági autonómiáját tûzte célul januárjában a szervezet autonómia-bizottsága kidolgozta részletesebb elképzelését Javaslat a Kárpátaljai Magyar Autonómia alapelveirõl címmel. Szlovákiában az Együttélés Politikai Mozgalom Merre tart Csehszlovákia? címû október 5-i memorandumában fogalmazta meg a felvidéki magyarok regionális vagy területi, illetve kulturális autonómia iránti igényét. Átfogó koncepciót azonban 1993 februárjában a Magyar Kereszténydemokrata Mozgalom dolgozott ki A nemzeti kisebbségek és etnikai csoportok helyzetérõl és jogairól a Szlovák Köztársaságban címû törvényjavaslatában. Az akkori Jugoszláviában a Vajdasági Magyarok Demokratikus Közössége magyarkanizsai kongresszusán április 25-én fogadta el három szintû autonómia-tervezetét, Magyar Autonómia címmel. A tervezet háromlépcsõs autonómiát vázolt fel: (1) személyi (perszonális) autonómia a magyarság kulturális, nyelvi jogainak ápolása érdekében; (2) különleges státusú magyar területi önkormányzat, avagy Magyar Autonóm Körzet a területileg összetartozó, magyar többségû települések társulása révén; (3) magyar helyi önkormányzatok azokon a szórványtelepüléseken, ahol a magyarok többséget alkotnak. Romániában október 25-én a Romániai Magyar Demokrata Szövetség küldötteinek országos tanácsa elfogadta a Kolozsvári Nyilatkozatot, mely kinyilvánította az erdélyi magyarság belsõ önrendelkezésre, autonómiára való igényét januárjában a szövetség Brassóban tartott kongresszusa az RMDSZ alapszabályzatába és programjába foglalta a Kolozsvári Nyilatkozatban megfogalmazott elveket, és leszögezte, hogy a romániai magyar nemzeti kisebbség számára a helyi és területi önigazgatást, a személyi és mûvelõdési önkormányzatot tekinti irányadónak és követendõnek. Természetesen ezek a kezdeti elképzelések csupán kiindulópontot jelentettek a magyar autonómia-törekvéseket illetõen, az önrendelkezéséért, a saját ügyek önálló intézéséért folytatott küzdelem végighúzódott az elmúlt évtizeden, és napjainkban sem ért véget. Mert akár kulturális autonómiáról, akár egy régió autonómiájáról van szó az autonómia lehetõséget ad arra, hogy a kisebbségi közösség saját erejébõl és saját elképzelése szerint kialakítsa azokat a struktúrákat, amelyek a jövõben biztosítják számára nemcsak a megmaradást, hanem a szerves fejlõdést. Más szóval: az autonómia nem csupán a meglévõ állapotot, a még létezõ hagyományokat, értékeket konzerválja, hanem élhetõvé teszi a kisebbségi létet azáltal, hogy magában hordozza a dinamikus fejlõdés, a folyamatos
16 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 365 megújulás lehetõségét, a változó körülményekhez rugalmasan alkalmazkodó érdekérvényesítés elõnyeit. Ezért ahogy a 80-as és 90-es évek fordulóján, úgy most is érdemes figyelemmel kísérni a nemzetközi körülmények változásait, és kiaknázni azokat a lehetõségeket, amelyek többek között az Európai Unió regionális politikájában, illetve az Európa Tanács regionális autonómiákról szóló Gross-jelentésében rejlenek augusztus 18. Jegyzetek 1 Az 1949-ben megalakult Európa Tanács (Council of Europe) egy több mint 40 tagállamot magában foglaló szervezet, melynek egyik fõ tevékenysége az emberi jogok védelme. Az Európa Tanács az EU-tól független szervezetként mûködik. Nem keverendõ össze az Európai Unió Tanácsával (Council of the European Union vagy más néven Miniszteri Tanács), mely a tagállamok minisztereibõl áll, és az EU fõ döntéshozó szerve. Megint más az Európai Tanács (European Council), vagyis az EU-tagállamok állam- és kormányfõinek félévente rendezett találkozója, amely megszabja az EU fõ politikai irányvonalát. 2 Positive experiences of autonomous regions as a source of inspiration for conflict resolution in Europe (Doc. 9824) 3 I. Draft Resolution, II. Draft Recommendation, III. Explanatory Memorandum by the Rapporteur 4 A Regionális önkormányzásról szóló Helsinki Nyilatkozat -ot az Európa Tanács tagállamok helyi és regionális kormányzásért felelõs miniszterei fogadták el 2002 júniusában. 5 Young, James és Webster ügy, augusztus A három Atlanti-óceáni tartomány közül, mely valamikor dán uralom alá tartozott, Izland önálló köztársaság lett 1944-ben, Grönland autonóm státust kapott 1979-ben, a Feröer-szigetek pedig 1948-ban. 7 A helyi önkormányzatokról szóló 1985-ös egyezményt Magyarország 1997-ben írta alá, és az évi XV. törvénnyel hirdette ki. A Helyi Önkormányzatok Európai Chartájának 5. cikke szerint: Nem lehet megváltoztatni a helyi önkormányzatok határait az érintett közösségekkel való elõzetes konzultáció, vagy ahol ezt törvény lehetõvé teszi, esetleges helyi népszavazás nélkül cikk: 1. A helyi önkormányzatok a nemzeti gazdaságpolitika keretein belül megfelelõ saját pénzügyi forrásokra jogosultak, amelyekkel hatáskörük keretein belül szabadon rendelkeznek. 2. A helyi önkormányzat pénzügyi forrásainak az Alkotmányban és jogszabályokban meghatározott feladataikkal arányban kell állnia. 3. A helyi önkormányzatok pénzügyi forrásainak legalább egy részét olyan helyi adók és díjbevételek
17 366 MÛHELY teszik ki, amelyek mértékének meghatározására jogszabályi keretek között e szerveknek van hatáskörük cikk: Minden népnek joga van az önrendelkezésre. E jog értelmében a népek szabadon határozzák meg politikai rendszerüket, és szabadon biztosítják gazdasági, társadalmi és kulturális fejlõdésüket cikk: Olyan államokban, ahol nemzeti, vallási vagy nyelvi kisebbségek élnek, az ilyen kisebbségekhez tartozó személyektõl nem lehet megtagadni azt a jogot, hogy csoportjuk más tagjaival együttesen saját kultúrájuk legyen, hogy saját vallásukat vallják és gyakorolják, vagy hogy saját nyelvüket használják pont: A nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogaikat egyénileg vagy csoportjuk más tagjaival közösen gyakorolhatják és élvezhetik pont: A résztvevõ államok tiszteletben tartják a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogát a közügyekben való hatékony részvételhez, beleértve az ilyen kisebbségek identitásának védelmére és elõmozdítására vonatkozó ügyekben való részvételt. 13 Szerzõdés a Magyar Köztársaság és Románia között a megértésrõl, az együttmûködésrõl és a jószomszédságról. (1996. szeptember) 14 Az 1995-ös egyezmény pontos megnevezése: Keretegyezmény a nemzeti kisebbségek védelmérõl augusztusáig az egyezményt az Európa Tanács 45 tagállamából 42 írta alá. Többek között Magyarország (1999. évi XXXIV. törvény), Románia, Szlovákia, és Szerbia és Montenegró cikk: A Felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy támogatják a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek számára kultúrájuk megõrzését és fejlesztését, úgyszintén identitásuknak, nevezetesen vallásuk, nyelvük, hagyományaik és kulturális örökségük megõrzésének feltételeit cikk: A Felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy megteremtik a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek számára azokat a feltételeket, amelyek a kulturális, a társadalmi és a gazdasági életben, valamint a közügyekben különösképpen az õket érintõkben való részvételhez szükségesek. 17 Az Európai Biztonsági és Együttmûködési Értekezlet (EBEÉ) 1995-tõl szervezetként mûködik, ennek megfelelõen neve Európai Biztonsági és Együttmûködési Szervezetre (EBESZ) változott (1998) sz. ajánlás 19 A 43 (1998) sz. ajánlásról a Miniszteri Bizottság május 29-én, 797. ülésén határozott. 20 Az 1993-as koppenhágai Európai Tanács ülésen határozták meg a tagjelölt országok számára a csatlakozás feltételeként az ún. koppenhágai kritériumokat. Ezek között szerepel: A tagság feltétele, hogy a jelölt állam elérje azon intézmények megszilárdulását, melyek a demokráciát, a jog uralmát, az emberi jogokat, illetve a kisebbségek tiszteletét és védelmét garantálják. 21 A 2001 decemberében elfogadott Laeken-i Nyilatkozat (az Európai Unió jövõjérõl szóló Nyilatkozat) nyomán jött létre az Európa jövõjével foglalkozó Konvent, mely február 28-án kezdte meg mûködését Brüsszelben. Feladata az volt, hogy a következõ kor-
18 Görömbei Sára: A Gross-jelentés 367 mányközi konferenciáig kidolgozzon egy javaslatot az EU továbbfejlõdésével kapcsolatos kulcskérdések megoldására. A Konvent az EU leendõ alkotmányának tervezetét június 20-án terjesztette az Európai Tanács thesszaloniki ülése elé. 22 Lásd pl.: decemberi Laeken-i Nyilatkozat az Európai Unió jövõjérõl, Kihívások és reformok a megújult Unióban címû rész. 23 A szubszidiaritás elvének fenti meghatározása az EU honlapján olvasható. A szubszidiaritás elvét részletesen taglalja az 1999-ben hatályba lépett Amszterdami Szerzõdés részét képezõ Jegyzõkönyv a szubszidiaritás és arányosság elveinek alkalmazásáról. 24 Lásd: május 16-án elfogadott Európai Parlamenti határozat az Európai Unió és a tagállamok közötti hatáskörmegosztásról (A területi hatóságok szerepe, 38. pont). 25 Lásd: a Bizottság június 7-én elfogadott, Az európai kormányzás címû dokumentuma (ún. white paper). 26 Az említett határozatot az Európai Parlament január 14-én fogadta el. A határozat alapjául szolgáló jelentést (az ún. Napolitano-jelentést) a Parlament alkotmányügyi bizottságának elnöke, Giorgio Napolitano készítette.