1979-09-01 • Kemény Dezső
Éveken át valóságos igényt elégítettek ki az ifjúsági parkok: a beat, későbbi nevén beat-rock zene óriási tömegeket vonzott (nálunk is, másutt is), s országszerte ez az igény hozta létre az ifjúsági parkokat, ahol lényegében semmi egyéb nem volt, semmi egyéb program nem élt, csak az említett zene; unokaöccsei vagy unokahúgai voltak ezek a zenés összejövetelek a híres-hírhedt nyugati popfesztiváloknak, amelyeknek akkor és ott a divaton kívül valóban mély és figyelemreméltó okai voltak (ilyen okok, nagyon csekély százalékban, nálunk is akadnak, de a zene melletti "arénázás" javarészt a divat következménye volt, kitűnő összhangban az ifjúságban mindig élő tömeg-, banda-, vagy éppen protestáló ösztönnel).
Nos, ez az igény (nem a protestálásra való igény, amelynek soha nem szabad kialudnia az ifjúságban, mert ez a társadalom halálos lemerevedését jelentené, hanem az effajta zenére való igény) az utóbbi években szemmelláthatólag csökkent, országszerte is, a mi városunkban is. Az ifjúsági park idei nyara bebizonyította, hogy a mai tizenöt-huszonöt évesek már korántsem tömegesen lesik-várják egy-egy ilyen zenekar fellépését. Az okokat nem kutatva - mert ehhez szociológusnak kellene lennem, márpedig nem vagyok az - megfontolandó, érdemes-e mesterségesen szítani az erre a fajta zenére irányuló igényt, tömegében rejt-e ez a fajta zene olyan értékeket, amelyekért érdemes sok pénzt, energiát és meggyőző erőt "bedobni", arra agitálni az ifjúságot, hogy ezrével zarándokoljon ki az ifjúsági parkba beat-rockot hallgatni.
Azt hiszem, nem érdemes. Ha más, fontosabb művelődési célokra nincsen pénz, márpedig fájóan érezzük, hogy nincsen, akkor kár erre pénzt áldozni. Kár volt az elmúlt nyár hónapjaiban erre a célra időt és energiát szánni, s az anyagi mérleget tekintve kereken százezer forintos veszteséggel zárni az ifjúsági park évadját (ez a pénz öt színházi előadás költségeit fedezhette volna!)
Az érdeklődés csökkenésének jelei már a múlt nyáron jelentkeztek; akkor a rossz időjárással és a futballvilágbajnokság elszívó erejével magyaráztatott az érdektelenség, s a park gazdája, a Bartók idén még kissé reménykedve, de lényegében már csak a városi tanács határozott kívánságának engedve szervezett beatkoncert-sorozatot. E felsőbb kívánság nem számolt az említett ízlésváltozással - e jó irányban történt ízlésváltozással -, s teljesen felesleges pénzkidobást eredményezett.
Nincsen helye itt annak, hogy zeneesztétikai fejtegetésekkel kíséreljem meg bizonyítani: az említett zenétől csak nagyon ritka esetben, a jazztól pedig sokkal gyakrabban vezet az út az úgynevezett komolyzenéhez; az viszont ma már majdnem mindenki számára nyílvánvaló, hogy a jazz (a jó jazz) általában értékesebb zene ama másiknál. S egészséges ízlésbeli változást jelez az ifjúság pálfordulása. Hadd jegyezzem meg itt: eszem ágában sincsen egy zenei stílusról vagy formáról summás ledorongoló vagy dicsőitő véleményt mondani, de a tapasztalat - azaz minden elmélet próbaköve - azt mutatja, hogy valódi zenei érték a beatben eléggé ritka, a jazzben pedig pontosan megfordítva van ez.
S az ifjúság szerencsére, a beat felől egyre inkább a jazz felé fordul. Kéznél lévő példaként a székesfehérvári Velinszky László Ifjúsági és Úttörőház jazzklubjára gondolok.
Ez a klub most már évek óta első rendű gazdája Fejér megyében a jazz dolgának, taglétszáma - jelezve az érdeklődés egészséges változását - növekszik, részt vesz az ország jazzéletének alakításában és fejlesztésében, nem utolsó sorban öttagú combója, a székesfehérvári "Jazz Q" révén. Valamit erről az együttesről, dióhéjban. Felállása: alt- és tenorszaxofon, zongora, bőgő, ütők. Eddig legjobb teljesítménye: a július elején rendezett dunántúli könnyűzenei szemlén aranyérem, és a legjobb együttesnek járó vándorserleg, s természetesen részvétel a szeptemberben Győrött rendezendő országos döntőn.
Néhány évvel ezelőtt volt a Vasmű Klubban egy "maszek" kezdeményezésű, és mindig telt házat eredményező jazz-sorozat. Csak emlékeztetőül: Pege, Szakcsi Lakatos, Csík Gusztáv, Deseő Csaba, Németh János, Jávori, Kőszegi, Lakatos Antal járt nálunk mások között. Egy évadon át tartott a sorozat, aztán nem folytatódott (hogy miért nem, azt nem tudom). Az Arany Csillag KISZ -szervezete néhány évad óta - egy évad kihagyásával - rendszeresen rendez élő jazzhangversenyeket, méghozzá kitűnő nívójúakat, kiküzdve a szálloda ellenérzésű vezetőségétől az erre való jogot, diszkóműsorokkal oldva meg a meghívott zenekarok honorálását, azaz lényegében önfenntartó ráfizetés nélküli módon. Él továbbá a főiskolán a Benkó Dixieland klub, amelynek tevékenysége Benkóék koncertjeinek meghallgatására szorítkozik. Mindez persze még korántsem klub. Jazzklub egyetlen létezik a városban, a Bartók jazzklubja, érthető módon nagy anyagi nehézségekkel és felszereltségi hiányokkal küszködve, a létező felszerelésen osztozva és egy helyiségben szorongva a magnósklubbal, amely az említett korábbi ízléshullám utolsó védbástyájaként vegetál. Ez a jazzklub az elmúlt évadban két élő jazzhangversenyt rendezett a Bartókban.
Szegényes eredmény. Az említett koncertek közönsége, e közönség számossága mindenesetre az ízlésváltozást jelzi. Az Arany Csillag és a Bartók-jazzklub szervezői az úttörés nehézségeivel küszködnek még mindig, a jazz hívei még mindig nem tudják, hogy hová "csapódjanak" elvi irányítás és erkölcsi támogatás-elismerés mind a mai napig nincsen.
S most csak találgatok: Akad-e négy-öt olyan kvalitású és a jazzt szerető, ahhoz értő a városban, akik reményt nyújtanak egy életképes zenekar létrehozásához? (Lehetetlenség-e elképzelni, hogy a fiatal zenetanárok között akad?) Akad-e jóízlésű, zeneileg képzett és a jazzhez is értő ember a városban, aki nívósan vezethetne egy jazzklubot? (Lehetetlenség elképzelni, hogy a fiatal zenetanárok között akad?). Hogy húsz-huszonöt munkára és áldozatokra is képes, jazzkedvelő fiú és lány, egy leendő, életképes jazzklub tagságaként akad, abban egészen biztos vagyok. Végül az utolsó és nagyon fontos kérdés: akad-e olyan felelős, és pozícióban lévő ember, aki legalább erkölcsi igent mondana a jazz dolgára (hiszen anyagi, gazdasági igent mondani ma meglehetősen nehéz).
S ha már pénzről beszéltem most, legvégül akkor hadd kockáztassam meg azt a véleményt, hogy ez nem elsősorban pénzkérdés. Nem sokba kerülne mindez anyagi szempontból. Mindenesetre sokkal kevesebbe, mint az elmúlt nyár beat-ráfizetése - abból a százezer forintból kitűnően dolgozó jazzklubot lehetne finanszírozni, beleértve a sűrűn egymásra következő élő jazzkoncerteket is.
Érdemes lenne. Mert a jó jazz nem bóvli, nem üres szórakozás és nem arénázási alkalom, hanem művészet.
Újabb közlése: Jazz Tájékoztató 15. (1979. szeptember)