A közelmúltban 25 éves lettem. „Szemtelenül fiatal” – hangzik sok esetben előttem, mögöttem, és valóban, nem tagadom, még minden ízületem működni látszik és nincs gond a memóriámmal sem. Azonban ahhoz elég ez az idő már, hogy visszatekintsek. Mert utólag nézve a legérdekesebb az isteni rendezés, hogy mikor melyik kilincs lenyomása hozott fontos dolgokat az életembe, vagy éppen melyik találkozás, cikk, egyetemi óra, utazás. Vagy mi vitt éppen egy fölösleges vargabetűre.
Akkor, onnan közelről még nem látszott. Úgy érzem, fontos magamra nézni. Reflektálni. Sok újabb vargabetűtől óvhat meg, ha az ember tudatosítja az eddigi tapasztalatokat.
Éreztem én ezt a teológián is, ahol ha nem is az ember maga, de istenképe és saját lelkészi identitása nagyban átalakul. Emlékszem, egyik évben sok olyan könyvet kellett olvasnunk, amelyekben különböző teológiai felfogásokat sorolt fel és igyekezett bemutatni a szerző. Akkor, önmagam keresésében nagyon fontos lett nekem ez a sok irányzat. Egy vonatúton el is kezdtem ilyen mondatokat írni: fundamentalista vagyok, mert: ... és mégsem vagyok fundamentalista, mert:...
Liberális vagyok, mert, és nem vagyok liberális, mert. És így tovább a feministával, a történelmi szemlélettel, a felszabadulás-teológiával... Mert mindegyikben találtam olyat, ami tetszik, ami az én hitemben is hangsúlyos, és olyat, amit már nem tudok a magaménak érezni. Szemezgettem, mint a tyúk a magból. Élveztem is ezt a különcséget, sőt fel is állítottam egy teóriát. A kamaszkor arra való, hogy az ember beálljon rockernek, diszkósnak, entellektüelnek, csavargónak és sportolónak egyben – s mindezek végére a mozaikokból összerakosgassa önmagát. Ugyanígy képzeltem el a vallási szocializáció hitfejlődését. Sok mindent, végleteket és különlegességeket végigjár az ember, míg önmaga megérik. Ezzel eddig nem is lenne gond, de mély ítélet volt bennem azok iránt, akik viszont beleragadtak mégis egy-egy előre kitaposott útba és irányzatba. Ezt alá látszott támasztani, hogy két ismerősöm is a szemem láttára nőtte ki a maga vonalas irányzatát.
Talán vannak is részigazságok a teóriámban. De most egy igében rám köszönt egy másik aspektus. Lukács evangéliumának 20. része kezdődik azzal, hogy a farizeusok faggatják Jézust, honnan is van az ereje. Provokálni akarnak egy nagy coming outot. Jézus viszont visszakérdez és ők ott állnak meglőve: "Ha azt mondjuk: mennyből, azt fogja mondani: Akkor miért nem hittetek neki? Ha pedig azt mondjuk: emberektől, az egész nép megkövez minket, mert meg van győződve arról, hogy János próféta volt." Ezért azt mondják Jézusnak, hogy nem tudják. És ezért Jézus sem felel nekik. Néma harapható csönd.
Az jutott eszembe, mennyire szoktunk félni itt belül az egyházban attól, hogy milyen válaszokat adunk. Jaj, nehogy liberálisnak gondoljanak, vagy épp nagyon kegyesnek, karizmatikusnak és egyéb. Csak el ne jussunk odáig, hogy nem marad válaszunk. Ebben a történetben Jézus is megadja a lehetőséget a coming outra, de a gyávaság győz, hogy ki mit fog reagálni és gondolni. Ugyanabban a különutasságban – aminek valljuk be, van némi köze a sznobizmushoz –, amiben én kerestem magamat, ők választ keresnek. Csak az a baj, hogy egy efféle eldöntendő kérdésre nincs harmadik út. Kétválasztásos a történet. Nincs hova bonyolítani, különcködni. A posztmodern legaljára csúszunk akkor, amikor eljutunk ide, hogy nincsen válaszunk arra, honnan jön Jézus hatalma. Mondhatnám, megadtuk magunkat.
A kritika fontos. Egészen addig, amíg még a kritika felett is tudunk kritikát gyakorolni. Azaz nem tesszük életünk egyetlen igazságává. Ha maradnak pontok, tézisek, emberek, akikkel tudunk azonosulni anélkül is, hogy kritikát kellene gyakorolnunk.
1. Miskolczy József - 2011-11-05 11:30:38
Ha nem tudok eljutni a "választalanságig" - bizony, rossz utat jártam/járok!
- Vajon igazolható egy ilyen provokatív megszólalás?!
(Ha csupán a magam igazát keresem benne, akkor bizonyos, hogy egyáltalán nem ... ebben csupán annak az "ugrásnak" szabad valóra válnia, hogy Isten hív... oda hív, ahová nem látok előre ... annyira nem látok előre, hogy még a következő lépést se látom ... és mégis meglépem!)
Ez a "választalanság" persze annál beszédesebb - többet mondó. Elképzelhetetlen ugyanis szembesülés nélkül: de nem egyedül az önmagammal való, és nagyon is mellbevágó szembesülést kell érteni ez alatt. Azt az önmagammal való találkozást, amikor a Jézus szájából felhangzó kérdés "Hát ti kinek mondotok engem?" egyszercsak felveti azt is: hát ki vagy te, hogy azt hiszed, ismersz engem - ki vagy te, hogy azt hiszed magadról, ismered Istent - ki vagy te, hogy azt hiszed, ismered önmagad?!
Mindebben már benne van a még fontosabb szembesülés: Van-e olyan Istened, akire tekintve el tudsz igazodni az életben - aki segít, hogy (meg)tudd, ki vagy /és az Ő kezében kivé válhastsz/ te magad?
Mert ha egyedül Ő a fontos, Ő a fordulópont, a tengely - el annyira, hogy nem csupán a kereszt válik életed egyetlen és legfontosabb fordulópontjává - hanem a keresztet vállaló Úr az egyetlen fordító erő (forgatónyomaték) - megtérítő erő.
És akkor már nem baj, hogy ha válasz nélkül maradok... sőt ... akkor már jó, ha a Jézus-adta választ el tudom fogadni!
Látogatóink száma a mai napon: 425
Összes látogatónk 2000. november 01. óta : 44404871