Nagymama, miért gyártasz babaroncsból szobrokat? Anya, hol a születési anyakönyvi kivonatom? Zdrásztvujtye, mesélt itt valaki valaha magyar lányról? Az Északi fény nem céltalanul illeszkedik a múlt- és identitásboncoló trendekbe, sok szempontból az utolsó elkapható pillanatok filmje – mégis a fel nem tett kérdésekre meg nem adott válaszok hiányérzetét hagyja maga után.
Adott négy laza generáció, két szorosabb; négy messzi ország, két közelebbi. Magyar falu takaros parasztházába hozza a jó szándékú postás a cirill betűs levelet, a sokktól kómába eső nagymamához viszont már Bécsből siet, szigorúan csak a tárgyalás után, nagykutya leánya. Aztán lassan tágul a perspektíva mindkét szerepet kapó idősíkon, az ötvenes évek megszállás alatti Közép-Európájában és napjaink Európai Uniójában is, egészen a címben megidézett, legalábbis szirupszínű befejezést hozó Szibériáig. Feltűnik az együtt élni és válni is képtelen asszony Bécsben nevelkedő, félig spanyol, félig osztrák-magyar fia is, aki rendes második generációsként sajnos csak a naiv unoka-perspetktívából, de már kíváncsian igyekszik felfedezni a mamát. Felsejlenek a múltból az idős anya életének korábbi szereplői és történetei is, a kontyos dédi és a magázott édesapa, hercegek lovon és szörnyetegek zónahatáron, igaz, ők a minden megszépítő vagy épp minden rosszat feledtető nosztalgia hamiskás-homályos filterén át.
Na, ez itt a bökkenő. Mert amíg a tizenéves dunántúli kulák bakfis és a határba telepített arisztokrata első beteg vagyok – majd meghalok szerelme elviselhetetlen giccs lenne a néző számára némi finomítás nélkül, a nyugatra szökés közben megesett, tényleges belehalást viszont nem szabadott volna finomítani. Ahogyan annak a fizikai brutalitását és generációkra kiható testi-lelki terheit sem szabadott volna esztétizálni, nézőbaráttá tenni, ami a fájdalmas, de addigra kiszámítható fordulat után bekövetkezik. Így, jó unokaként, nem tesszük fel azokat a feltehetetlennek tűnő kérdéseket, hogyan élhette túl mindezt, miért nem áll a bécsi nő mellett testvér anyjuk ágyánál, minek és hová jött egyáltalán vissza egy idős asszony ötven évvel később. Nem zavarjuk az öreg hölgyet abban, hogy jó poszttraumás stressz-túlélőként vissza- meg visszakanyarodjon az utolsó, megszépült idillhez, kizárja a külvilágot, ami ezt a pontot, képet, a túléléshez felépített narratívát megkapargathatja. Mert miközben sodor persze a cselekmény, nem feltétlenül érdektelen még a kortárs párkapcsolati nyomort bemutató sík sem, elringat a nosztalgia és megpityeregtet a világ rendjét némileg helyrepattintó végkifejlet, tényleg alig kapargatjuk valami olyan, gyerek- és unokafejjel felfoghatatlan borzalom felszínét, ami szinte minden családot érint felénk, ahol legalább a pótnagymamánkként élő rokonról elcsíptük egyszer a csak suttogott félmondatot: „aztán nem lehetett gyereke”.
Mészáros Márta és Törőcsik Mari elég ahhoz, hogy jegyet váltsunk; a néző, valljuk be, szereti a jutalomjátékot, a jóméglátni-érzést, örömmel tapsol. A hozzánk közel állók öregedése különben sem olyan szép, mint az ikonoké. Az ő lakásuknak nem érezzük öregemberszagát, nem kavarja fel a gyomrunkat szacharinos savanyúság, nem válunk a hallgatásuktól türelmetlenné, megelégszünk a megnyugtató felszínes vagy félválaszokkal. A baj, hogy el is hallgattatja azoknak a lelkiismeretet, akik nem feszegetik a családban, mit takar minden idők egyik legkegyetlenebb, korábban idézett mondata. Mészáros Márta és Törőcsik Mari nem szaggat és nem rombol. A rendező Mészáros méltósággal vezet, Törőcsik méltósággal játszik, de valójában tét nélkül.
Mindez nem csak azért szomorú, mert az elbliccelt zaklatottság, indulat, katarzis híján valóban az utolsó alkalmat játsszuk el, hogy ezeket a kérdéseket otthon feltegyük, hanem mert Mészáros is pontosan tudja, hogyan beszélhetne helyette. Azért is, mert a saját generációjáról beszél, és azért is, mert a filmben nem csak a rendező életrajza, a stáblistán szereplő operatőr és a tökéletesen felesleges mellékszereplőként berántott apáca révén jelenik meg lengyel szál. A huszadik század ehhez hasonló, gennyedt sebeinek feltárása, a káros beidegződések rosszul forrt töréshez méltó helyrerántása, a néplélek élveboncolása jó ideje alkotja a filmgyártásuk, így egyébként a Pesten évente megrendezett Lengyel Filmtavasz programjának gerincét is. Ennek egyik csúcsteljesítménye, az Ida 2015-ben elnyerte a legjobb idegen nyelvű filmnek járó Oscart; ha gyönyörűen fényképezett, brutális és katartikus női filmet keresünk a közelmúltból a közelmúltról, valódi, mélységükben megélt konfliktusokkal és felejthetetlenül megrázó jelenetekkel, változatlanul ezt ajánljuk.
november 6, 2017 82
október 11, 2017 64
Előző cikkA legtöbb művész szinte minden lehetséges démonnal találkozik – interjú Henri Gonzoval (Fran Palermo)
Következő cikk Agyhártyarepesztő hangorkán: A Place To Bury Strangers, Baby In Vain és Brutus az A38-on