Khlorikë blogja - Blog - 2013.05.29.
Néha valóban elgondolkozom azon, van-e értelme egyáltalán szólni bárkihez, akivel nincs meg az a bizonyos "ismerősség" érzés. Hiszen a szavaink nem jutnak el másokhoz, talán csak alapkifejezéseinkben találhatunk egyezést, melyek ösztönvilágunkat írják le hellyel-közzel. Az általános közölnivalók szintjén túl - mint pl. az "éhes vagyok", "álmos vagyok" - nem értjük egymást.
A más nyelven szóló emberekkel való kommunikációhoz képest, micsoda különleges élmény, amikor olyan valakire bukkanunk, aki érti, érzi az árnyalatnyi különbségeinket szavainkban, fejdöntésünkben, szemünk rebbenésében. Lehetünk-e ennél közelebb vagy távolabb bárkitől, mint a közös nyelv által?..
Az, ha időt töltesz valakivel és meghallgatod, még nem azt jelenti hogy érted is. Bármennyire is igyekszel, anyanyelveddé nem válhat egy tőled idegen kifejezésrendszer. Persze lehetnek találkozások, és közös szavak, de sosem találhatod meg a boldogságot olyasvalaki mellett, akinek magyarázkodnod kell.
Szememre vethetik, hogy magamnak való vagyok. Pedig gyakori hallgatásom mögött nem barátságtalanság áll vagy nemtörődömség, sokkal inkább a tudat, hogy nem érthetlek meg, s így beszélgetésünk végén szomorúság akad közénk, kielégítetlen frusztráció.
S micsoda fájdalmas csavar, mikor tudod, hogy van egy lény a világon, akivel közös nyelvet beszélsz, és egymásra nyitott tekintetetekből sugárzó virágözönbe burkolózó titkos kertek bomlanak ki, amelyek csak a Tiétek.. S mégsem szólhatsz Hozzá. Nem eleget.
Éppoly tragédia, mint a kiűzetés volt egykoron az Édennek kertjéből: mert tudták, hogy ott van.. s hogy többé nem mehetnek be.
(Khlorikë, 2013.06.07 21:51)
.. Azért csak szóljunk egymáshoz!.. :)