Rakasz #173 - Rakasz
Rakasz #173
rozsdás és keresztényes
Szedlák Ádám May 17 3
Rakasz #173rozsdás és keresztényes
Megszámolni sem tudom, mióta vagyok otthon. Öt hét? Hat? Több? Valahogy így. Természetesen nem alkottam meg a fizika új egyesítő elméletét, nem írtam meg a Lear királyt, sőt nem öltem meg Raszputyint sem. Ami ugye komoly felelőtlenség, Rejtő óta tudjuk. Ami aggasztóbb, hogy az olvasnivalóimmal sem zárkóztam fel. Mint kiderült, az aggodalom és az önfeledt olvasás nem nagyon férnek össze.
Kivétel azonban van. A Bookline futára meghozott két Du Fu verseskötetet. (A névvel bajban vagyok, a források fele szerint Tu Fu.) Nem volt katona, de kellően zavaros korban élt ahhoz, hogy sokat írjon a háborús állapotokról. Erről már volt szó (R#166), mert Gáspár András őrületesen tehetségesen építette be Du Fu versét az egyik legjobb kilencvenes évekbeli SFF-regénybe. (Zárójel: az SFF az amikor letesszük a kerítéslecet, amivel eddig a fantasy-rajongókat ütöttük, és elismerjük, hogy ők is a fejükben felépített játszótérben érdekeltek és hát münk es.) De a többi Du Fu szöveg is remek. Amivel visszaérkezünk a zsoltáros témához, remek fordítói voltak a kínai költőnek. Például Weöres.
Li Csao-tao festménye a Szecsuanból menekülő uralkodóról (közkincs)
Ilyenkor mindig fel kell mérni, hogy fordításirodalmat olvasunk. És hogy szerencsések vagyunk, mert sok nyelvből fordítanak nagyon jó emberek magyarra. Andrea Camillerit vagy Borisz Akunyint talán hamarabb olvashattunk magyarul, mint az angolul beszélő tömegek. Ugyanezt érdemes megnézni Elena Ferrante (nem olvastam, de kéne) vagy Milos Urban (a Héttemplom tök jó volt!) esetében is. A helyzetünk miatt két belátásra szükségünk van: 1, a jelentős irodalom, legyen az szak- vagy szépirodalom nem a mi nyelvünkön születik 2, az angol nyelvű fordításirodalomra csak korlátok között támaszkodhatunk. (Ez amúgy az a nyelvtudás kritérium, amit a kormány baltával vágott át a vírusra hivatkozva. Nagyon érdekes vita témája lehetne. Ugyanúgy, ahogy az is, hogy a nyelvtudás alatt a beszélgetési szintű angolt értjük-e?)
Van ez a se kiköpni, se lenyelni dolgom nekem a kereszténységgel. Ezért is jó, hogy időnként kapok Danitól olyan anyagokat, amelyek nem olyan vonalak mentén gondolkodnak, mint én. Így került hozzám ifjabb Cserháti Sándor evangélikus lelkész írása a Kereszténykultúra blogról, ami egy gyakran hangoztatott és ritkán megpiszkált állítással foglalkozik, hogy a család keresztény érték volna. Röviden: természetesen nem az. A család régebbi is, vallásfüggetlenebb is, ráadásul Krisztus azt találta mondani, hogy a követői esetenként a családjukkal is szembekerülnek, ha őt követik. De nem tesz jót a cikknek, ha összefoglalom, olvassátok el. Annyira jó néha ilyen okos, érvelő anyagokkal találkozni.
És ha már okos érvelő anyag. A heti TGM cikk a románozásról nagyjából minden stílusjegyét nélkülözi: világos, szellős, szép írás. Ellenben ez is okos, mint azok az írásai, amiről káromkodva szoktam lepattanni, mert dühítenek a barokkos dolgai.
Szalai Andreát azt hiszem a Wang folyó ajánlotta a Facebookon. Mindenesetre ez az írása nagyon jó, visszatekertem az idővonalán, és a többi is. (Ez meg egy cikk a Kádár-kor cigánypolitikájáról, kép keresés közben bukkantam rá.)
Ugye milyen rég nem volt szó hajózásról?
Nagyon sokan indítottak karanténprojekteket, akadnak köztük jobbak, rosszabbak. Nekem például majdnem sikerült lemaradni a legjobbról, mert nem volt agyonmarketingelve. Valuska László a Könyve Magazinban publikálja a nagyapja úti fotóit. Közben mesél meg el-elgondolkodik azon, hogy mennyi tartozik a családi képekből a közre. Itt kezdődik a dolog, de jól jártok, ha rögtön a Tiszavölgyi László címkeoldalt is elrakjátok, ott megvan az összes rész.
Egy londoni kiállításon tudtam meg - és ezt biztos meséltem már - hogy a Kelet-indiai Társaság márka most egy indiai vállalkozóé. Ez volt az a cég, ami gonoszabb volt, mint Hókuszpók, és jobban szerette a pénzt, mint Dagobert bácsi. Csak azért nem tudom nyugodt szívvel kijelenteni, hogy minden idők legszemetebb cége, mert versenyben van a United Fruit Company és a holland Kelet-indiai Társaság (VOC) is. Meg a Standard Oil. Még a top ötöt is kemény meló összerakni.
VOC Amsterdam - természetesen replika (Futurice Group CC-BY)
Sanjiv Mehta úgy gondolta, hogy ironikus ötlet lenne, ha egy indiai kezében lenne az East India Company (EIC). Legalább is a kiállításon látott videóban arról beszélt, hogy egyfajta elégtétel. Tekintve, hogy mennyit ült az EIC az indiaiak nyakán, teljesen értető érzés. Péter a héten átküldött egy cikket 2010-ből, amikor az EIC elindult luxustermékekkel és befektetési célú aranyérmékkel.
For me, buying the company which once ruled India has a tremendous emotive connectivity. There is a tremendous feeling of joy to own the company that once owned us.
Az egy Mohur érme erősen kívül van a hülyeségekre elverhető költségvetésemen. Ezer és ezerkétszáz font között mozog attól függ, hogy az ember szeretne-e hozzá díszdobozt. Egy negyed annás, eredeti EIC érmét meg már ebayeztem, mert azt megkapja az ember öt-tíz dollárért. Viszont az érmés oldalukon azért érdemes szétnézni. Van ott olvasgatni való egy-két órára. Például a trade dollar létezése tök új volt nekem.
Sárkányos trade dollar Kínából (As6022014 - közkincs)
Aztán van egy sztori - ezt Bencénél láttam, a Ziro.hu starwarsügyi szakportál főszerkesztőjénél - a dán Asia Company archívumairól. Leginkább kedvcsináló a cikk, azt tárja elénk, hogy levéltárazással mit lehet kiásni az Asia Company archívumából. Hogy lett öngyilkos egy - amúgy valószínűleg pocsék - szakács, miután legalább ötven korbácsütésre és egyhavi bérmegvonásra ítélték. Vagy, hogy tényleg húztak-e át embereket a hajógerinc alat? (Igen.)
Nem rossz egy brit lótenyésztőtől
A BoingBoingon igazából mindent megírt Gareth Branwyn nekem csak ismételni kellene. Hogy megspóroljak egy kattintást: itt egy reakcióvideó, amiben egy klasszikus fuvolista és fuvolatanár néz Jethro Tullt. Az első videó, ami alig egy évvel azutáni felvétel, hogy Ian Anderson egyáltalán úgy gondolta, hogy fuvoláznia kellene. A második, 1976-os videót viszont nagyon ajánlom. Már csak azért is, mert őrülten aranyos, ahogy Heline finnesen kimondja a *jetrotull nevét.
Régi koncertfelvételeket, sőt koncertfelvételeket úgy általában amúgy is jó móka hallgatni.
És akkor ráakasztjuk a szkópot
A Netflixnek volt tavaly három autós reality próbálkozása. A Dust Valley Restorers a szokásos valakinek van egy raklap roncsa, a munkatársaival per barátaival autókat restaurálnak és eladják receptet követte. A Fastest Car autóverseny volt tuningolt jószágokkal és az ő egyedi tulajdonosaikkal, akiknek mind volt egy ún. “emberi történetük”. Végül pedig volt az egyedi autóépítős Car Masters. Emellett volt még persze autós Játék Határok nélkül (Hyperspeed) meg licenceltek egy csomó régebbi realityt, de azok érdektelenek.
Mindent a vas se bír ki (Fotó: John Lloyd - CC-BY)
Múlt héten jött ki a második évad Rust Valley Restorers és úgy tűnik, hogy ezt megette a fene. Olyan, mintha patikamérlegen mérték volna ki a hozzávalókat. Van egy rész konfliktus az emberek között, egy rész, ahol a főnökök cuki kisbárányokat kergetnek (nem vicc!), egy rész problémás ügyfél és így tovább. A Netflix közben nyilván mér és kiértékel, de a sorozat második évada olyan, mintha egy sornyi termékmintát próbálnánk végig. Egy idő után unalmassá válik az alpesi rét #08 illat, hiába jobb, mint a #05 volt.
Mostanában ezek kimaradtak, főleg mert kevesebb is a munka meg mondjuk az elhivatottságom sem olyan, mint egy csernobili likvidátoré. Írtam viszont olyat, amit élveztem. Például a Patreonra a berlini Brandenburg reptér sztoriját, ami egyszer majd becsületszóra használható lesz. Tán már idén. Alig harminc éve építik, az szinte semmi. A karantén elején kinyitottam az összes patreonos cikket, így ez is olvasható bárki által. Most, hogy lassan kijövünk a karanténból egy kérdés, hogy így marad-e. Majd elmesélem, mi lett. (Na, erre szombatra az Index is írt a reptérről, az ő cikkük erre van.)
Készül egy Mancs cikk arról, hogy a platformcégek mit tesznek a járvány alatt az álhírek ellen. A heti Narancsban biztos nem jelenik még meg, válaszokra várok, de a jövőheti vagy az az utáni esélyes. Emellett írtam tanácsadó anyagokat, ismeretterjesztő cuccot, szóval olyasmit, aminél nem én vagyok a fontos, hanem az, hogy átmenjen a tudás, üzenet, megoldódjon a probléma. Ezeket viszont nem linkelem vagy nem is linkelhetem. Ha átjövök a szövegen, rosszul végeztem a munkámat.