Budapesttől Pécsig « M E N E T S Z É L
Budapesttől Pécsig
17. nap: Budapest – Dunavecse 95 km
Pár perc alatt elérjük a rakparti sétányt, ahol reggel rengeteg a bicajos. Hiába hajtunk 14-18-as átlaggal, sokan húznak el mellettünk igen nagy sebességgel. A Műegyetem előtt látunk egy úton fekvő, vérző fejű kerékpárost, de már az ápolók is ott vannak mellette. Nem tudjuk mi történt, autót nem láttunk amely szereplője lenne a történetnek, lehet hogy önerőből sikerült buknia egy nagyot? Feltételezzük, hogy ő már megfontoltabb lesz a jövőben, ha gépre ülhet. És gondolunk Z.-re is, akit simán elütött egy gondatlanul kanyarodó autós, ágyba kényszerítve, így megfosztva a tervezett törökországi kerékpározástól…
Utunk Ráckevéig megegyezik a tavalyival, így ismerős sok hely: a budafoki Duna part, a tétényi romház, az M0-nál szembejövő motorosok. Lakihegyen lehetne még 1 km kerékpárutat építeni, mely összekötné a meglévő kettőt, de mivel ez nincs, bátran dacolunk a forgalommal. Tavalyról ismerős a Lakihegy-Szigetszentmártoni kerékpárút is, gyorsan elérjük rajta a szigethalmi hídnál lévő tízóraizó helyünket. Ezután Szigetcsép kicsi strandja állít meg, fürdünk a romantikus holtágban.
A levegőben Százhalombatta olajillatát érezni. Megnézzük Szigetszentmárton strandját is, az is szép, de ott már nem fürdünk.
A helybeliek lebeszélnek a gátról, megyünk hát az aszfalton tovább. Mivel ezen a szakaszon a tavalyi rutinból megyünk, Ráckeve előtt vesszük észre, hogy az EUROVELO 6 (mely az Atlanti-óceántól a Fekete-tengerig tart) Szigethalomtól Ráckevéig jó nagy kerülőt tesz Tököl és Szigetújfalu irányába. Ez a kerülős tendencia, mely csak itt + 7 km-t jelent, a későbbi részekre is jellemző. Illetve a mentalitás: ha Budapestig eljutunk, miért menjünk tovább? Laknak arra egyáltalán emberek? Nem építünk, kijelölünk körös körül – tán ez a szakember gondolata: ha nincs kerékpáros, nincs probléma sem.
Ráckevén a szép árnyas Duna-parton ebédelünk, majd a túloldali strandon fürdünk egy nagyot, és indulunk, derítjük fel az EUROVELO 6-ot, azaz a „Duna menti, Európa egyik legnépszerűbb kerékpáros túraútvonalát”. Gyönyörű helyeken járunk, pár méterre a Dunától, nagy, lombos fák szegélyezik az utat, árnyékot adva. Azonban a tájra való minden egyes rácsodálkozás jutalma egy-egy huppanás mély kátyúba, vagy döccenés betömött kátyúra … Megviselt hátsónknak ez már nem hiányzik, és a nyelvünk leharapása is fenyeget. Így aztán a csodaszép Duna helyett a kormányt görcsösen markolva meredünk az orrunk előtti talajra.
Ez a kb. 20 km-es szakasz csak Dömsöd közepén javul kicsit. Dömsödön megnézzük a hatalmas Petőfi-fát, és benézünk a strandra is. Szentgyörgypusztán már jól esne a fürdés, de a pici strandon rengetegen vannak, öltözőbokor messze távol, későre is jár, a kis pihenőben bánatunknak a Budapesten nekünk csomagolt almáspite esik áldozatul. Tovább haladva érdeklődéssel figyeljük a Kvassay-zsilip tonnányi vasberendezéseit.
És hamarosan letérünk az aszfaltról, tábla jelzi: EUROVELO 6 egyenesen a gáton tovább. Felhajtunk a gátra. Megállunk. Fű. Barázdás földút. Alternatív lehetőség az 51-es főút. Arra nem megyünk. Bács-Kiskun megyében járunk…
Párszáz méter megtétele után megismerkedünk Lászlóval, ki birkanyájat terel, egy kecskével. László szépen faragott botja egykor biztosan múzeumba fog kerülni, a rovátkákból a „farkasok”, „medvék” esetleg „boszorkányok” strigulák egyelőre fiatal kora miatt hiányoznak. Érezzük, hogy még szívesen mesélne tovább is, de hosszú még az út, és bizony göröngyös, menni kell, vagyis bukdácsolni ezen a szakaszon. Mint hallottuk, az utat direkt „dorozmálják”, így döcögősebb, de jót tesz a fűnek. A gát tetején, a nemzetközi kerékpárúton, Bács-Kiskun megyében járunk…
Dunavecse határában viszont jól kiépített aszfaltút fogad, kitáblázva a gáton, itt gondos a falu. Vendéglátóink jóféle roseval fogadnak. Este megnézzük a kivilágított dunaújvárosi hidat, megállapítjuk, hogy a falu egymás melletti két párhuzamos utcája között ég és föld a különbség. Látjuk amint a vaskohó vastag fekete füstöt okád a világra, bizonyára orkok készülődnek ott. Sok erre a beteg – toldja meg szállásadónk megfigyelésünket.
18. nap: Dunavecse – Baja 110 km
Az előző nap tanulsága, hogy ne számítsunk semmi jóra a gáton, ezért elhatározzuk, hogy ha nem muszáj, nem megyünk arra, de az 51-esen sem! Épp ezért, miután átbújunk az M8-as híd alatt, fordulunk Apostag felé. A faluban a bolt előtt egy férfi (azért mindenkit izgat az a lobogó szalag) igazolja feltevésünket: meséli, hogy 37 évet és 356 napot vezetett, sokat az 51-esen, amit nem ajánl nekünk. Velünk tart a piacig, majd a kocsmánál lemarad.
Maradunk egyelőre az aszfalton, és elérünk Dunaegyháza után az 52-es főútra. No, merre? Mit mond az EUROVELO 6? Hát persze, hogy Soltot és a főutat ajánlja. Azt nem kell építeni, van. Csakhogy kerékpározzon rajta, aki kitalálta! Óvakodunk Bács-Kiskun megye főútjaitól…
Így aztán nagy bátran irányt veszünk jobbra, átmegyünk a Duna jobb partjára, és Tolna megye lankáit élvezzük egy darabon, Paksig.
Melyek nem is olyan nagyok, lendületből átmegyünk Bölcskén (ahol egyedi múzeum táblát találunk, – ide inkább nem is megyünk be!) és Madocsa műemlék temploma mellett pihenünk, kefirezünk.
Dunakömlőd megtréfál, a belső szervizútra hajtunk a főút helyett, ami simán felvisz a dombtetőre. A halászcsárdához érkezünk, egyetlen út van tovább, a 6-os. Hát akkor legyen. Szerencsére sík az út, jó az aszfalt, rettenetesbe kapcsolunk és megyünk. Csak 3 km ez a szakasz, forgalom alig, kamion egy se előzött ez alatt! Dunántúl, szeretünk! Máshol (Bács-Kiskun) a még csak nem is kétszámjegyű úton többel találkoztunk egységnyi idő alatt. Más kérdés, hogy ez nem jelent túl jót, ha tovább nézünk kicsit a saját kis orrunknál.
A komp óránként jár, de 1-kor nem, mert ebédel tart a kapitány, ezért a delest kell elérnünk, ami sikerül, sőt, félórát még várunk is. A kompon német bicajosokkal ismerkedünk (a megpakolt kerékpárhátsók egyértelmű jelek), Karlsruhéból jöttek, EUROVELO 6-ot mennek, de a gát idáig nem tetszett nekik sem. Mintha lovagoltak volna – mondja a hölgy. A Tisza-gátat ajánljuk nekik, meg a Balaton-kört. No és elmagyarázom a KRESZ táblán olvasható „Kivéve célforgalom” szöveg jelentését, mert ők bizony megmászták a Kömlőd-Paks közötti dombokat.
A túlparton rövid pihenőt tartunk fürdéssel, majd Géderlak következik. Míg M. az ebédet vásárolja, egy biciklis anyukát kérdezek, de tízéves lánya jobban tudja, hogy a színpadnál inkább van árnyék, mint a templom mellett – mondja, s tanácsát megfogadva a Milleniumi parkot választjuk, ahol vízcsap is van, s a térfigyelő kamerák vigyázó felügyelete mellett ebédelünk. Kávét a kocsmában iszunk, ahol ott söröző férfiak tudakolják utunkat, hümmögnek is, Baja, hát az van még hatvan kilométer. Pontosan tudják, 59,6 lesz, melyet 5 órán belül teljesítünk a nagy melegben.
Jobbról, egy telepről autó akar rákanyarodni az útra, későn vesz észre, hogy jövünk, beletapos a fékbe, majd dühében természetesen úgy előz meg, hogy érezzem, akár el is üthetne. Szembeforgalom nincs és messze belátható az útszakasz. Bács-Kiskun megyében járunk… Foktőnél újra csak a homokos-földes gát mellett döntünk. Ez a legrosszabb szakasz: keskeny, 8-10 cm széles, 3-4 cm mély nyomvályúban kell tartani a gépet, az a járható rész. Itt az ideje, hogy megtanuljunk rendesen egyenesen biciklizni.
Fajsz kikötőjéhez érünk, teljesen elhagyott épületet találunk, életnek semmi nyoma. A falu főterén megnézzük az Árpád unokájának, FAJSZ vezérnek szobrát, a szép neoromán templomba is benézünk.
Rövidesen elérjük az M9 hídját, aminek közepéig feltekerünk, s a Duna fölött kijelenthetjük, hogy 1000 km van mögöttünk!
Innen gyönyörűen megépített kerékpárút vezet Bajáig, 19 km megérdemelt élvezet. Tetszik is: nem kell az útra figyelni, nézhetjük a tájat, árnyékot adnak a Duna menti fák. Viszont megjelennek az autók. Hiába a tiltás, a sebességkorlátozás, csak mennek a jó aszfaltos gáton. Többször le is kell húzódnunk. Még mindig Bács-Kiskun megyében járunk…
Kétszer állunk meg: vinnénk magunkkal vacsorára sült halat, de az út menti csárdákban csak a ráérős megrendeljük, megsütik, majd kihozzák módon jutnánk hozzá. Most ehhez túl elnyűttek vagyunk. Főleg hogy még tovább kell menni.
Bajai szállásunknál a boltban az akciós hideg KOZEL sörre és egy-egy pár virslire viszont vevők vagyunk.
19. nap: Baja – Pécs 95 km
Utunk utolsó napjára ébredünk, már térkép sem kell: ugyanazon az úton megyünk haza, mint idefelé.
Két erősen megrakott fekete mezes bicajos hagy el Szeremle felé szappanszagot húzva maga után. Mi lassabban megyünk, csak kényelmesen akarunk odaérni célunkhoz. Később a gáton egy kis fekete kesztyűt találok, később még egyet. Azoknak is szappanszaguk van. Gondolom, utánuk visszük, hátha megpihennek valahol. Egy hasonló párost érünk utol, hangos dudálással és kurjongatással jelzem, hogy várjanak be, de kiderül, hogy nem ők azok, mindkettőn van kesztyű. Isztambulba tartanak. Rojtos lesz a fenekük ezen a gáton – mosolygunk.
Mi csak a szép strandig akarunk menni, aminek a lejáratát idefelé – azt hittük – megjegyeztük. Úgy körülbelül. Úgy emlékszünk. G., ne figyelj! Szóval túlmegyünk rajta, nem találtuk meg. Már Újmohácson járunk, vissza nem akarunk fordulni, jó lesz a mohácsi strand is. Ami ugyanolyan szép homokos, tiszta a víz. Hová tűnt a sok hab Pakstól, Bajától?
Sokat mártózunk, de sajnos indulni kell, meleg van, és 50 km még hazáig. A kaland majdnem ugyanaz, mint idefelé: a porfelleges kukoricás Mohács és Nagynyárád között, csakhogy most nekünk lejt az út. Nagynyárádon jön Bagaméri, s a fagylaltját nekünk méri – nem sok vevő van a főutcában. Bólyban a légkondis cukrászda ment meg, és a Karasica gátján bicajozunk, kis kerülővel. Végre látom, hogy Baranyában is locsolnak egy helyen, mert Bácsban szinte mindenhol egész nap. (A szerk. megjegyzése: Bács-Kiskun megyében, ha jól értem!).
A nagybudméri játszótéren pihenünk, tornáztatjuk elgémberedett tagjainkat, közben figyeljük a kacsákat (libákat?). Együtt vonulnak az árokpartra, egyetlen hatalmas csobbanással vetik a vízbe magukat, egyszerre mennek tovább, egyszerre állnak meg… Az evolúció ezt a fegyelmezett viselkedést már jól elintézte, de a szárnyasok közt még nem divat az önmegvalósítás.
A nyomokból megállapítjuk, hogy a jövő nemzedék igencsak kedvelheti szotyolát errefelé. Hamarosan meg is jelenik négy tizenéves kislány, nagy zacskó szotyival, igazolva a feltevést.
Kiskassa felől a kukoricás földútján egy kanyarban rozzant kék Opel repeszt felfelé. Mi meg lefelé. Erősen kell fékezni mindkettőnknek, és rossz rágondolni hogy ez fordítva milyen lenne…
Kiskassa főterén – utolsó megállónk – megvárjuk a buszt, amiről egy ausztrál lány száll le, s a hostel után érdeklődik. Két kérdés után átadom egy helyi daliának, aki majd megmutatja neki.
Érdekesség: utunkon átlagban 10-ből legalább 1 autós telefonált menet közben és legalább 2 autósnak nem égett a lámpája. Természetesen városban az első, falvak közt a második kihágás hatványozódik. A legrosszabb közlekedési morált Bács-Kiskunban tapasztaltuk.
Azért elgondolkodunk: nehéz lenne abból a vízből főzni levest, ami a megmaradt fejadagból készülne! Hamarosan befordulunk a TV torony irányába, s szimatolunk a szélbe, a sülő csirke illatát várjuk. Időre befutunk, s 1123 km után megérdemeljük a tepsiben sült töltött csirkét (E.-nek hála érte), a habzó sört, a saját ágyat…
2012. augusztus 12. - Posted by	menetszél | gondolatok