Free Magazin - 2004/12/21 A Düsserdorfból indult duó nagy klasszikusnak számít az electronica berkein belül. Hatodik albumuk (nem számítva a Lithops és Microstoria side projectek terményeit) kategória szinten lehetne poszt-akármi, sőt egyfajta könnyűzenei katyvasznak is elmenne. Elektronikás körökben kultuszcsapatnak számítanak, ezért kíváncsi leszek ezt az albumot hogyan fogadja majd a közösség. Sok hip hop betét, ének, slágerszag, gitár, és egyfajta pop átértelmezés sejlik fel. Csak azért sejlik, mert a duó nem rest és átdolgozza az egészet. Elektronikus zajfüggönyön keresztül vizslathatunk a vinyón leejtéses szektorvesztés után maradt hang-granulátumokra, a koszos bitekkel tálalt, tiszta hangot alig felvonultató dallamos darabokra. Ritmikailag van 4/4, garage, breakbeat, de természetesen csak nyomaiban hasonlít ezekre is. Gegektől nem mentes határfeszegető alkotás, ami mellett nem érdemes elmenni. c0p
est.hu kritika - 2004/07/28 Németország könnyuzenében ritkán volt képes nemzetközi szinten is meghatározó színvonalú produkcióra, talán a hetvenes évek progresszív zenei mozgalma (Kraftwerk, krautrock) említheto legjelentosebbként. Azóta persze volt a határokon belül maradó Neue Deutche Welle, egy-két kósza sláger és az ezredforduló tánczenés színtere (az electroclash egyik fo elokészítoje), no meg persze az unikumnak számító Mouse On Mars duó, mely nagyrészt e felsorolt múltból épített egyedi Lego-világot. A hatodik sorlemezen is összeraknak-bontanak.
Az induláskor a poszt-rock kategória egyik leggyakrabban emlegetett nebulója volt Andi Toma és Jan St. Werner duója, ott is az elektronikus mappa eloszeretettel elohúzott képviseloje (az egyik elsoként poszt-rocknak nevezett formáció, a Seefeel segítette lemezszerzodéshez a Mouse On Marst). Az 1993-ban Düsseldorfból indult zenekar gyorsan letette névjegyét Angliában és az Egyesült Államokban is, majd sorban jöttek a nehezen besorolható, komplex, szokatlan hangzású lemezek (Vulvaland – 1994, Iaora Tahiti - 1995, Autoditacker – 1997, Niun Niggung – 1999, Idiology - 2001), a közremuködések (producerként például a Stereolab együttessel, zenészként például a posztmodern filozófus, Gilles Deleuze emlékének tisztelgo tribute-albumokon), valamint az oldalági projektek (Microstoria, Lithops). Tavaly az EP formátumban is igen termékeny formáció korai dolgainak gyujteménye jelent meg (Rost Pocks: The EP Collection), három év szünet után most pedig a hatodik sorlemez (persze nem számítva a kritikai körökben ünnepelt köztes kiadványokat, a Glam címu filmzenealbumot és az Instrumentals címu ritkasággyujteményt). Az elozo album, az Idiology a legjobb formájában mutatta a MOM-ot, mintegy összegzése volt mindannak, amit tudnak – és nincs ez másként az új koronggal sem. Az érdektelenebb, szétesobb szerkesztésu korszakot az összefogott, vadul kísérleti, mégis befogadható, sok énekkel kísért (már nincs emberi hang nélküli szerzemény), helyenként slágeres idoszak váltotta a Marson. Az alapot természetesen a jellegzetesen feldarabolt, széttrancsírozott, majd újra összeragasztott struktúrák egymás mellé helyezése képezi, amit szellosít a sok-sok kiállás, viszont az erre a vázra ragasztott, felskiccelt egyéb rétegek, eltéro anyagok felhelyezése meg töménnyé, suruvé teszi a végeredményt. A széttöredezettség, a végig uralkodó breakbeatesség ellenére egy percig sem esik szét az album (és nem lép túl a 49. percen), a hosszan sorolható hangszerek, az agyament effektek, zajforrások, az egymást váltó melódiák nagyon egybekovácsolódtak Wernerék keze alatt. A Wipe That Sound pedig az év legkülönösebb slágere lehet.
Dömötör Endre - est.hu
- Sonig homepage- Egyéb kiadvány
Pete Yorn & Scarlett Johansson - Break Up - LP6,990Ft