augusztus 2016 ~ Megmondom
Eredetileg egy sokkal cinikusabb hangvételű, kissé kifakadós és élesebb nyelvű bejegyzést akartam írni a "budapesti Kickstart" apropóján, azaz a dán karizmatikus evangélista, Torben Søndergaard magyarországi látogatása miatt. Torben arról híresült el mifelénk, hogy az utolsó reformáció nevű mozgalom vezetője, aki extremitásokra is hajlamos és azt állítja, az ő felfogása hozza majd el az igazi változást az egyházban.
Teljes őszinteséggel és alázattal írom: nem akarom bántani ezt az embert. Hiszek neki, hogy jót akar, még akkor is, ha meglátásom szerint nem jól akarja a jót. Fontos ezt tisztán látni. Kár lenne kiönteni a fürdővízzel a gyereket, és Torben kétséges szolgálata miatt leírni a karizmatikus mozgalmat vagy megint durvára hangolni a szesszacionista-kontinuacionista vitát. Amiből ez a dán gyerek kiindul, az egyfajta fájdalom, mégpedig olyasfajta, amit minden szívből hívő kereszténynek éreznie kell. Lehet, hogy Torben erről a fájdalomról rosszul beszél, szalonképtelenül, hibásan, bicskanyitogatóan, amikor azt mondja, elég volt a templomi padban ücsörögni, most már vegyük a cipőnket, és menjünk ki az utcára, gyógyítani és szabadítani az embereket. Talán nem jól mondja, talán hibásan műveli, talán teológiailag képzetlen, de a fájdalom, ami mozdulásra ösztönözte, hát az azt hiszem nagyon is valóságos, kedves testvérek az Úrban.
Mondjuk ki nyíltan: a kereszténységet a keresztények unalmassá tudják tenni és azzá is teszik. Bizonyára mindenki járt már úgy, hogy a templomi padsorban majdnem rádőlt az előtte ülő hátára végtelen izgalmában. A rengeteg beszéd, az üres bölcselkedések kongó hangja, a monoton ismétlődő szertartási elemek csömöre le tudja lombozni még az igazán neofita buzgalmárok acélos hitét is. Mindemellett ott van még az, hogy a keresztény ember ilyenkor úgy érzi, csak folyik ki az idő a kezei közül, hogy megossza a valódi Jó Hírt az emberekkel, hogy szolgálat címén valami értelmeset is csináljon, ahelyett, hogy pusztán eleget tesz az egyház által elvárt kötelességeinek. Míg a világ a gonoszságban vesztegel, az egyház mára saját ürességébe süllyedt. Alig érdekel valakit odakint, hogy mi van velünk idebent.
Szerintem Torben megérezte ezt, és valamit tenni akart ellene. A gond az, hogy amit tett, azt nem nevezhetjük reformációnak, ahogy ő hívni szereti, mert nem az. Láttunk már reformációt, és egy reformáció az nem így néz ki. Egy reformációban általában van egy felismerés, valami teológiai-igei fordulat, ami katalizál dolgokat, ahhoz hasonlóan, ahogy Luther megértette a maga búcsúcédulás világában, hogy hit által van üdvössége az embernek. Vagy Jézus tanítványai, akik látták a feltámadt Krisztust és akkor értették meg, hogy az Írások miről is szólnak valójában. Az érzelmek, a felszínre törő emóciók, az igazi katarzisok az ilyen felismeréseket követik, annak hatására alakulnak ki.
A dán fiatalembernél nem ezt látom, illetve: ezt nem látom. Én itt csak katarziskeresést látok, komoly igei felismerés nélkül. Amit Torben tett, hogy egy megszokott panelt - a templomi ücsörgést - felcserélte egy másik megszokott panelre - az ismerős extrém karizmatikus jelenségekre. Nincs ebben semmi reform. Aki hozzám hasonlóan az elmúlt évtizedeit a karizmatikus kereszténység világában töltötte, annak nem kellett elmennie a budapesti Kickstartra, mert ami ott történt, olyat vagy ahhoz hasonlót jó eséllyel már sokat láthatott egy-egy karizmatikus konferencián. Az egyedüli "újdonság" talán a keresztség utáni démonűzés - az pedig szimplán idegen a Bibliától. Minden más, a lábhosszabbítástól az ordítóan hangos nyelveken szólásig régóta velünk van már és jól tudjuk ezekről, hogy inkább deformálnak, mintsem reformálnak. Meglehet ugyan, hogy érzelmi szinten ezek a jelenségek sokaknak elegendőek lehetnek egyfajta katarzis átéléséhez - de nem elegendőek egy reformációhoz.
Luther is érezte tehát a fájdalmat az egyház állapota miatt, de nála ez a fájdalom megtermékenyítő hatású volt, egyfajta "szülési fájás": felismerései valami új világrajöttét jelentették. Torben is érzi az egyház egyhelyben toporgásának fájdalmát, de nem érzékelem, hogy "szülési fájdalmai" lennének. Nem látom, hogy hosszú vajúdás és tipródás után itt megszületett volna egy reformáció kirobbantásához méltó felismerés, amiben potenciálisan benne lehet egy globális fordulópont lehetősége. Bevallom őszintén, én itt inkább annak az elkeseredésnek a lecsapódását érzékelem, ami egyszerűen valamit csinálni akar, ami más, és nem emlékeztet a megszokott, jól bejáratott, száraznak tűnő és katarzisok nélküli keresztény létre. A "száraz teológia katarzis nélkül" jelenség ellenszere azonban nem a katarzisdömping teológia nélkül. Az csak egy másik zsákutca, amibe ugyanolyan sokszor befordultunk már, mint más zsákutcákba. A kiutat pedig sosem a zsákutcákban fogjuk megtalálni.
filózás , tudományok 24 hozzászólás
Valahogy elém keveredett Székely László egyik tanulmánya, melyben a világklasszisnak tartott Stephen W. Hawking egyik könyvét elemezgeti. Ennek kapcsán Székely arról lamentál, hogyan is lett a szinte popsztárnak és ikonnak tartott fizikusból már-már megbízható "metafizikus", akit széles népszerűsége révén sokan filozófiai-teológiai kérdésekben is mértékadónak tarthatnak. Hát vannak még ezermesterek? Szerintem nincsenek.
Teológusként szoktam szembesülni azzal a nehézséggel, amikor emberek odajönnek hozzám és feltesznek valamilyen, sokszor jogos és izgalmas kérdést, láthatóan abban a hitben, hogy kapásból fogok tudni válaszolni rá. ("Neked ezt tudnod kell, hiszen ezt tanultad, nem?") Nos, az esetek egy részében csalódást kell okoznom, amit még fokozni is szoktam azzal, ha beismerem, hogy az adott szakterülethez nem igazán rendelkezem mély ismeretekkel. Igen nehéz megértetni az emberekkel, hogy mára a teológia is "szétdarabolódott", akár bármely más terület, és nincs olyan hozzáértő, aki teljes széltében-hosszában bármelyik szegmensét kellő alapossággal ismerné. Ugyanez a helyzet szinte bármely más területtel is: nyilván mindenhol van egy alapvető műveltségnek nevezhető kör, amivel az adott szakma művelője rendelkezik, de azon a körön túl már specializációk zajlanak. Az altatóorvos valószínűleg nem igazán rátermett fogász, ahogy a pszichiáter sem feltétlenül tud boncolni. Szakosodunk, tehát vagyunk. Így aztán ez elvezet ahhoz a mókás megállapításhoz, amellyel sokszor lehet találkozni a szakirodalomban: az igazán specialista szakember fókusza végül annyira leszűkül, hogy "szinte mindent fog tudni a csaknem semmiről".
Nos, ezzel a terjengős felvezetéssel csupán arra akartam utalni, hogy posztmodern világunkban alapvetően az a tendencia érvényesül, hogy az embernek egy adott szakmán belül is csak egy részterület jut, és az ezermesterek ideje ezért lejárt. Nincs ebben semmi szörnyűség, a tudományos fejlődéssel együtt járó fragmentálódásról beszélünk, amihez szabad és talán jó is alkalmazkodni.
Mégis, úgy tűnk hogy a popularitás egy szintje felett mintha az emberek szemet hunynának, amikor ennek az ellenkezője történik. Hawking fizikusi érdemeit én nem szeretném kritizálni - nemcsak azért, mert nevetséges volna részemről, hanem éppen az előbb mondottak fényében: nem az én területem. Ugyanakkor azt látom, hogy míg én nem szeretnék "beledumálni" más szakterületébe, ő és más természettudósok egyre inkább egyfajta határsértést követnek el, ami azonban mintha nem szúrná a publikum szemét. A fentebb emlegetett Székely László (aki egyébként az MTA Filozófiai Tanszékéhez tartozik tudományos főmunkatársként) egyenesen azt írja, hogy Hawking tudománynépszerűsítő slágerkönyve, Az idő rövid története a "természettudományos ateizmus reprezentánsa". Magyarul: Hawking - de nyugodtan mellétehetjük Dawkins, Krauss vagy Sagan neveit is - a természettudományos tudását nem pusztán a tudományos ismeretterjesztésre használja, hanem az ateizmus propagálására is. Mindez ráadásul nem "fű alatt", valamiféle ideológiai elmaszkolással történik, hogy a jámbor olvasók és a naiv közönség nehezebben ismerje fel. Sagan a Hawking-könyv előszavában a következőt írja:
"Ez a könyv egyszersmind Istenről is szól - vagy Isten nem-létéről"
Ezek után meglehetősen ellentmondásos, hogy maga Hawking a könyv megjelenése előtt viszont nem egészen ezt hangsúlyozta saját írásáról:
"Egy fölsőbb lény létezésének kérdését teljesen nyitva hagytam."
A két, egymással szembenálló kijelentés közül valószínűleg Sagan előszava tartalmazza az igazságot. Ami azonban érdekesebb, hogy úgy tűnik, a népszerű fizikus masszívan teológiai területre tévedhetett. Székely úgy fogalmaz, hogy Hawking egész könyvéből következetesen árad az a meggyőződés, sőt egységes alapelv, hogy a természettudomány illetékes - mitöbb, a természettudomány az, amely illetékes - megmondani hogyan állnak a dolgok a metafizikai, filozófiai, teológiai kérdésekben. Ugyanezt láthatjuk Dawkinsnál, aki még egyfajta "valószínűségi skálát" is kitalált, mellyel Isten létezésének esélyét mérni próbálja. Visszaköszön ez egyébként Sagan műveiből vagy Krauss alkotásaiból is.
Hawking és az új ateizmus képviselői tehát egyfajta forgalommal szembehaladást valósítanak meg, amikor úgy vélik, hogy a természettudósok polihisztorok, és jogosultak arra, hogy filozófiai vagy teológiai kérdésekben kimondják a végső szót. Természetesen felcsillan ebben az a szemléletmód, amely még a felvilágosodás idején kapott erőre, hogy immáron nem a papok, teológusok vagy filozófusok jogosítványa az Istennel kapcsolatos dolgok kinyilvánítása: ezügyben véleményük szerint például a fizikusokhoz érdemes fordulni...
Ezzel a látásmóddal szerintem nemcsak az a baj, hogy alapvetően hamis (ami egyébként tetten érhető Hawking filozófiai állításainak tévedésein is - ezekbe itt és most nincs lehetőségem belemenni), hanem az is, hogy az említett urak népszerűsége miatt könnyű észrevétlenül lenyeletni az emberekkel. Stephen Hawking egy sztár, és egy sztárnak még azt is elhiszik, aminek semmi köze ahhoz, ami őt sztárrá tette. Így lesz "szakértője" egy altatóorvos az autószerelésnek, egy zöldséges a zeneelméletnek vagy éppen egy fizikus a teológiának. Ez pedig baj.
El kell persze ismerni, hogy a másik oldalon, azaz az egyház térfelén is történnek hasonló partizánakciók. Nekem az is ilyen, amikor Nagy Béla lelkész az evolúcióelméletről nyilatkozik rendíthetetlen magabiztossággal a nyilvánosság előtt, vagy valamilyen egyházi méltóság mondja meg a biztosat olyan kérdésekről, melyekről láthatóan semmit sem tud. Természetesen szólásszabadságban élünk és mindez nem azt jelenti, hogy akkor a száját sem nyithatja ki senki olyan kérdésekről, melyek nem a szakterületét érintik. Erről szó sincs! De mégis más egy tábortűz vagy egy üveg sör mellett értekezni életről, halálról, kvantumfluktuációról meg metafizikai problémákról, és megint más milliós pódiumon, a teljes nyilvánosság előtt állni, hátunk mögött a tudomány, mint intézményrendszer tekintélyével.
Az az érzésem, hogy lassan a posztmodern végére érünk és ami ezután következik, az lehetséges, hogy a "modern 2.0" nevet fogja kapni. A tudomány hatalmas tekintélyforrás, súlyos hivatkozási pont, amit mindenki fel szeretne használni, a saját hitét alátámasztandó. Csupán azt kívántam mondani, hogy legyünk figyelmesek: Dawkins, Hawking, Krauss, vagy éppen a mostanság népszerű DeGrasson nem pusztán színes-szagos, és egyébként stílusában sokszor elismerésre méltóan magas színvonalú tudománynépszerűsítő munkát végeznek, hanem annak farvizén bizony materializmust és ateizmust kevernek a koktélunkba. (Ezt persze Dawkinsról a legtöbben valószínűleg eddig is tudták.)
film 5 hozzászólás
Az elmúlt évek mozitermése alapján talán nem túl nagy merészség kijelenteni, hogy a vallás visszatért az amerikai álomgyár világába. Ez a visszatérés azonban igencsak felemásra sikeredett: sorra jönnek ki a sajnos meglehetősen gyenge vagy még annál is rosszabb keresztény tematikájú filmek, s bár a Risen a címével ellentétben nem támasztja fel a halva született produkciókat, mégis kifejezetten üde színfolt a rosszul sikerült alkotások folyamában..
Baj van. Pilátus alig végeztette ki, annak a bizonyos Názáretinek a holtteste máris eltűnt a sírból. Ami még rosszabb, hogy lelkes emberek terjesztik a pletykát, élve látták a halottat, pontosan úgy, ahogy a jövendölés azt előre megmondta. Csak néhány nap van a Császár érkezéséig, Júdeának pedig nem tenne jót egy újabb zavargás holmi kivégzett bűnöző köré épült vallási fanatizmus miatt. Pilátus tehát megbíz egy római tribunust (Joseph Fiennes), hogy bárhonnan is, de kerítse elő a holttestet, és ezzel állítsák vissza a nyugalmat a tartományban. Ám ahogy azt mindenki sejti, a szívós nyomozás ellenére a názáreti földi maradványai sehogy sem akarnak előkerülni...
Hosszasan elmorfondírozhatnánk azon, hogy a remek filmeket az átlagosaktól pontosan mi választja el. Egyszerre szubjektív és némileg objektív is a határvonal. A felejthetetlen produkciókban a mély szakmaiság és profizmus mellett ott vibrál az a fajta bizsergés, amit leírni nem, csak megérezni lehet. Én sem akarok ennél pontosabban fogalmazni. Csak annyit tudok, amit a közhely mond, hogy a működő filmek nem hagynak nekem választást, és szinte könyörtelenül magukba rántanak. Ha kívül maradok a film világán, akkor az nem volt jó film és pont.
Nos, a kis hazánkban sajnos be sem mutatott Risen esetében kissé zavarbaejtő a helyzet. Magába is ránt, meg nem is. A film valamiképpen úgy sikerült, hogy sebészi pontossággal egyensúlyozzon a felejthetetlent az átlagostól elválasztó határvonalon. Nem tudok róla dönteni. Vannak szekvenciák, elkapott percek, amikor a történet és vele a néző megérzi a fentebb említett bizsergést, és átlépi az átlagosság vonalát. Ilyenkor az ember kifejezetten erősnek érzi a filmet, de ezeket a jól megkomponált jeleneteket hamarosan váltja egy kis modorosság vagy túlságosan didaktikusnak ható megoldás. Ugyanez a helyzet a kivitelezéssel is: egyszerre nyújtja egy monumentális és korhű darab hitelességét, valamikor pedig az az érzésünk, hogy tulajdonképpen csak egy kisebb költségvetésű, rafináltan felturbózott tévéfilmet látunk.
A kettősség ellenére el kell ismernem, hogy alapvetően mégis tetszik ez az egész cirkusz, ami Jézus eltűnt teste köré kerekedik. Ráadásul úgy tud hű maradni a Szentíráshoz, hogy közben a kételkedő ember szemszögéből néz az eseményekre. Megnyerő Fiennes játéka, aki hitelesen áll az őszintén válaszokat kereső római tribunus szerepében. Kicsit olyan a karaktere, mint egy mai szkeptikusé, aki eleve ostobaságnak véli egy halott feltámadását, és mindent meg is tesz, hogy igazolja ezt a meggyőződését - közben pedig fel sem merül benne a lehetőség, hogy akár tévedhet is. Végre Pilátus (Peter Firth) is megkapja az őt megillető helyet: nem a szerencsétlen kisember pozíciójában látjuk, aki rossz időben volt rossz helyen, hanem olyannak, ahogyan a történelmi forrásokból felsejlik. Tenyérbemászó, irritáló és rosszindulatú, aki félti a saját irháját, a körzet nyugalmát is valójában önmaga megóvásáért szorgalmazza. Jézus tanítványai pedig nem az ősegyház szupersztárjai, szentséggel teli ikonok, hanem egyszerű, kérdésekkel teli átlagemberek, akik ugyan képtelenek felfogni hogyan élhet Mesterük, de egyre jobban átadják magukat annak a ténynek, hogy a feltámadás valóban megtörtént.
Reynolds filmje tényleg jobb lett, mint az elmúlt évek keresztény témájú mozijai. Tegyük persze hozzá újra, hogy egy gyenge mezőnyben magasodik valamennyivel a többiek fölé. Ha a régen volt klasszikusokhoz hasonlítjuk, természetesen már nem állja ki a próbát. Ettől függetlenül igenis nézhető darab, főként azoknak, akik jól ismerik Jézus feltámadásának bibliai leírását, és azt is tudják hogyan vezetett az a kereszténység megalakulásához. Ugyancsak erénye a filmnek, hogy az egyház kezdeteit övező, mélyülő hitet és lelkesedést is jól bemutatja. Nézőként is megérezzük, mitől volt a kereszténység megállíthatatlan, hogyan volt képes egyszerű halászemberekre épülve megkerülhetetlen tényezővé válni. "Ha elmondod hol a test, szabad vagy!" - ígéri a tribunus az egyik kihallgatásra előráncigált tanítványnak, aki mosolyogva csak ennyit válaszol: "Én már most is az vagyok".
És valóban: ezzel csak egyetérteni tudok.