Szentháromság vasárnapján a keresztény hit központi titkát ünnepeljük, azt a titkot, amelyet emberi értelem ki nem fürkészhet, amelyet emberi képzelet el nem gondolhat - a legszentebb Szentháromságot. Hisz azt felismerhetjük a világ rendjébõl, hogy van teremtõ Isten, a bölcseletben ráláthatunk a Végtelenségre és Teljességre, az üdvösség történetében pedig felismerhetjük Isten kezének erejét. Ám a titkot, Isten bensõ misztériumát soha senki nem láthatta volna meg, nem mondhatta volna ki, ha nem Isten mondja el azt számunkra önmagáról.
Egyesek talán azt mondhatnák, hogy mindez puszta elvont gondolat, játék a fogalmakkal. Mi lenne más, ha az egy Isten nem lenne háromság? Ha úgy vallanánk meg az egy Istent, mint a zsidóság vagy az iszlám? Sok keresztény nem mond ki ilyen kérdést, de a Szentháromság titkához való hozzáállása valójában ezt tükrözi. Mintha Kant szavai teljesülnének, aki szerint teljesen mindegy, hogy az Istenben egy személy, három vagy tíz van, az egyszerû keresztény életén az semmit sem változtat, semmi gyakorlati következménye sincs annak (Der Streit der Fakultäten, WW IX, Darmstadt 1971, 303k). Aquinoi Szent Tamás épp ezért figyelmeztet: "Fides autem christiana principaliter consistit in confessione sanctae Trinitatis" - "A keresztény hit mindenekelõtt a Szentháromság megvallásában áll" (De rationibus fidei contra Saracenos, Graecos et Armenos, proem.).
De mit is vall meg, aki a Szentháromságot megvallja? Mitõl lesz más az élete annak, aki így hisz Istenben? Miért hamis minden olyan fellengzõs és valójában üres szólam, miszerint: "Hát nem mindegy a vallás? Zsidók, muzulmánok, hinduk és keresztények nem ugyanabban az Istenben hisznek? Nemde csak egy Isten van?" Nem, nem ugyanabban az Istenben hiszünk - és bár Isten csak egy van, mégis, a róla alkotott emberi elképzelések nagyon eltérõek lehetnek. Nem az Isten más, hanem az emberi hitvallások mások.
A legfontosabb azonban az, hogy az emberré lett Isten lényegesnek tartotta, hogy megtanítson bennünket a szentháromságos hitre. Krisztus, aki megkapott "minden hatalmat az égen és a földön", azért küldi ki tanítványait, hogy minden nemzetet megkereszteljenek "az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében" (vö. Mt 28,18k). Az Egyház a legelsõ pillanattól ebben a hitben élt - ebben a hitben, amely azt vallja meg, hogy az Isten hármas egység, személyes közösség. Csak így lehet õ szeretet, csak így lehet õ megszólaló, az embert önmagába felemelõ Isten. Az egész teremtés, az emberiség történelme és sorsa, az Egyház küldetése és önazonossága így nem egy távoli, önmagában, egyedül és magányosan létezõ Isten alá van rendelve, aki királyként, bizonyos távolságtartással, felülrõl intézi a világ dolgait. Az Isten közösség, aki minket is a közösségbe emel be. Azt is mondhatnánk, hogy a Szentháromság titka megvilágítja a világ, az ember s az Egyház titkát is. Ezek immár nem Isten alatt, hanem Istenben léteznek.
Ezért mondhatja a német teológus, Gisbert Greshake: "A teremtés a szentháromságos Isten életébe foglaltan áll, és Isten pedig a világban... (...) Minden, ami a teremtésben van, eredete vagy célja szerint a szentháromságos Istenre utal; csak Isten tudja a világ töredékességét, ellentmondásait és összetörtségét elvezetni a teljességbe." (Der dreieine Gott, Freiburg i. Br. 42001, 555).
Mi, keresztények, ennek az Istennek vagyunk követõi, aki arra tanít bennünket, hogy teljesség csak a közösségben, a megosztásban, az önajándékozásban létezik. Istenre így tekintve már-már meglátjuk a perikorézist, a három személy "körtáncát" - ahogyan azt az egyházatyák leírták. A szeretet dinamikája ez, személytõl személyig, teljes önátadásban és feltétel nélküli befogadásban.
Istenünkre tekintve így saját emberi létünk reményét és teljességét láthatjuk meg - a reményt arra, hogy emberebb emberré váljunk, megtanuljuk a szeretet és a közösség nagy titkát. Elmélkedésünket az ünnepi himnusz részletével zárjuk:
tündöklõn tiszta, egyszerû:
s kettõ közt, Lélek, szent Kapocs:
véget nem érõ szeretet!
fényben tündöklõ templomod!