Jégkorongblog » A korai specializáció a hoki halála
A korai specializáció a hoki halála
miklossy 2014. jan. 9. csütörtök, 18:35
Mi az, ami jó és mi az, ami gátolja a fiatal játékosokat abban, hogy felnőtt korukban igazán jó játékossá váljanak. Utánpótlás-nevelés észak-amerikai szemmel.
Néha belebotlunk egy-egy írásba, ami igazából nehezen szorítható bele állandó tematikáink közé. Mégis fontosnak érezzük a közlését, akkor is, ha nem vagyunk képesek szakmailag megítélni az írást. Ugyanakkor úgy gondoljuk, ezek azok a kérdések, amelyekről nem lehet eleget beszélni, és amelyeket a magyar utánpótlás-nevelés érdekében végig kell beszélni. Egyszerű írások ezek, amelyek hasznosak lehetnek játékosnak, szülőnek, de talán még az edzők egy részének is. Ilyen volt például Dr. Stephen R. Norris, a kanadai téli sportok intézetének alelnökének előadása, amelyet Vierumakiben tartott és ilyen a következő írás is.
Josh Levine korábban maga is jégkorongozott, majd a Princeton Egyetemen végzett és az utánpótlás nevelésének kérdéseivel foglalkozik. Legerősebb állítása, hogy a túl korai specializáció nem segíti a gyerekeket, hanem éppenséggel gátolja abban, hogy felnőtt korukban igazán jó játékossá váljanak. Az írás teljes terjedelmében itt érhető el.
A szerző szerint korai specializációról akkor beszélhetünk, ha egy gyermek a pubertáskor, azaz nagyjából 14 éves kor előtt egyetlen sportágra koncentrálja minden erejét, abban igyekszik tökéletessé válni és ennek érdekében nagy mennyiségű ismétlődő és monoton munkát végez, jellemzően egész évben.
Mi ezzel a baj? A probléma sokrétű. Az egyik legnagyobb, hogy a nagy mennyiségű edzésmunka mellett kevesebb idő és figyelem jut arra, hogy a gyerekek helyesen sajátítsák el a sportág alapmozdulatait. A hangsúly például a sok korcsolyázásra helyeződik, nem a szakmailag tökéletes vagy ahhoz közeli korcsolyázási technika elsajátítására. A következő problémát az okozza, hogy túl korai specializáció esetén nem hagynak elég időt a pihenésre, a regenerálódásra. Harmadszor, hiába kezdik már elképesztően korán a jégkorong-specifikus edzéseket a gyerekek, ennek elég korlátozott haszna van, mert a serdülőkor előtt az izomzat hosszú távon nem vagy alig fejleszthető.
A széles körben elterjedt téveszmék közé tartozik az is, hogy ha a gyermek korán a sportág elitjébe kerül, akkor felnőtt korában is ott marad. Ezzel szemben az igazság az, hogy a csapatsportok többségében, de a hokiban különösen, a sportolók a legnagyobb teljesítményre csak a serdülőkor után képesek, szemben például a tornával. Valójában a hoki mind mozgásban, mind gondolkodásban annyira összetett, hogy a fejlődésnek nincs időbeli korlátja, és nem is lehet az egyes összetevőket olyan részekre bontani, amelyek egyenként fejleszthetők lennének. A tornánál maradva: ott egy egyelőre begyakorolt mozdulatsor minél tökéletesebb kivitelezése a cél, míg hokiban a korcsolyázás, az ütőkezelés, a játék olvasása és a gyors döntéshozatal képességére általában ugyanabban a másodpercben van szükség. A korai specializáció nem kedvez a motorikus képességek minél szélesebb körű fejlesztésének sem.
Végezetül Levine két olyan tényezőre hívja fel a figyelmet, ami talán a legkárosabb mind közül. Az egyik a sérülések minden korábbinál szélesebb körű elterjedése. A gyerekek gyakran még azelőtt megsérülnek, hogy izomzatuk, fizikumuk véglegesen kifejlődött volna. Számos orvos amellett érvel, hogy ez egyre nagyobb részben a nem átgondolt utánpótlás programok következménye. A másik nem kevéssbé káros következmény pszichológiai. Egyre több gyerek egyszerűen annyira kiég, hogy abbahagy mindenféle sportot, nem beszélve arról a felbecsülhetetlen számú sportolóról, akik ugyan tovább sportolnak, de már semmiféle élvezetet nem lelnek ebben.