A Csernavec fiúk – Jóska és Misi – a ma is nagyrészt magyarlakta Visken látták meg a napvilágot, majd később édesapjukkal a magyar-ruszin-román vegyes népességű Técsőre költöztek. A papa, Jura Csernavec ­Mányo­ volt a környék messze földön híres, csillogó tudású cigányprímása évtizedeken át. A fiúk felcseperedvén vele muzsikáltak a bandában. Jóska gombos harmonikán, Misi cimbalmon. Egy dobossal kiegészülve (ő az unokatesó, Csernavec Gyuri) készen állt a híres ruszin cigánybanda.
A környék, ahol Visk és Técső is fekszik a Tisza partján, a történelmi Máramaros vármegye kellős közepe, ma pedig Ukrajna „kárpátontúli” területe, ahol a Tisza mint határfolyó túlpartja már Romániában van. A hajdani koronaváros és környéke évszázadok óta számos nép lakhelye, így a fiúknak alkalmuk volt a ruszinok mellett magyaroknak, románoknak, szlovákoknak, cigányoknak muzsikálni. A papa, ­Mányo­ még a hajdan nagy lélekszámú falusi zsidóság mulatságain is húzta a talpalávalót.
Misi hangszere a kárpáti kiscimbalom, amely lábak és pedál nélküli hangszer, nyakba is akasztható. Hangolása a nagyétól eltérő („zsidó stimm”), hangja pedig csengő-bongó („zengő érc és pengő cimbalom”), mivel a húrok együtt zengenek.
A papa halála után a zenekar új prímással, „huszlárral” (Popovics Iván) folytatta tovább. A kilencvenes években meghívást kaptak a Fonóba az „Utolsó Óra” népzenei gyűjtésre, ekkor találkoztak először a magyarországi közönséggel, és ezzel kezdetét vette hazai „diadalútjuk”. Az azóta eltelt évek során megismerhette őket a kisebb-nagyobb fesztiválok (Mediawave, Művészetek völgye, MűPa, Sziget fesztivál) és a klubok, „kultúrkocsmák” (Gödör, Merlin, Pótkulcs, Castro, Sark, West Balkán) közönsége is. Mindenütt eksztázisig fokozódó hangulat kísérte fellépésüket, hiszen ez a teljesen archaikus zene a mai fül számára tiszta egzotikum, vad táncritmusai pedig elementárisan hatnak.
Misi szerény háttérmuzsikusként vette ki alapvető részét az összhangzásból, szólót ritkán játszott – csak amikor kimaradt, akkor tűnhetett föl, hogy mi az, amivel a banda hangzását gazdagította. Kevesen tudták, mennyi ismeret, tehetség rejtőzött benne, amiből alig valamit mutatott meg. Ő volt az egyetlen közülük, aki magyarul is tudott énekelni. Rekedtes, de erős hangján előadott magyar boros énekét megőrzi számunkra a Noé mondja (Etnofon, 2006.) c. CD – ezzel nyertek díjat a fiúk a Szent Márton-napi Újborfesztiválon.
A természet nem áldotta meg oly erős fizikummal, mint bátyját, termetre is csenevész volt. Tavaly nyáron többször ingáztunk Kapolcs és Taliándörögd között a szántóföldön át Szőke András Suzukiján – Misinek csak az ölemben jutott hely az anyósülésen. Mit mondjak, elfért. Mégis, ezer ránccal barázdált rezzenéstelen arccal cipelte nyakában a cimbalmot, és menet közben sem vétette el a muzsikát vagy a tempót. Novemberben járt a bandával Budapesten utoljára – de már csak az ágyat nyomta itt is, a fellépéseken nem volt képes részt venni. Cipeltük kórházról kórházra, vizsgálatokra (egyszer megjegyezte tréfás-komolyan, hogy a kerekes székben ülve milyen kényelmes lenne cimbalommal pénzt keresni), a Dunatáj Alapítvány filmesei is fölajánlották segítségüket a gyógykezeléséhez; de sem ő, sem a banda többi tagja nem akarták, hogy itt maradjon. Mintha azt várták volna, hogy teljesedjék be a sorsa Isten akarata szerint. Egyszer utoljára még erőre kapott, és a szentendrei Skanzenben végigmuzsikálta az Újborfesztivált.
Hosszú szenvedés után februárban jött el érte a megváltó halál Técsőn, saját (igen kicsi, szegényes) házában. Odahaza, a bátyjával közös telken ravatalozták fel, szépen, muzsikával búcsúztak tőle görögkeleti szertartás szerint, majd elkísérték végső útjára. Nem kellett sokat utaznia – a temető a szomszédban van.
Isten veled, Misi – éljen a técsői muzsika!