Az egó álarca: Mennyire kapcsolódsz össze Önmagaddal? - Boldognapot.hu
Írta/Szerkesztette:	Száraz György Posted on szeptember 12, 2014 április 30, 2016 In Ezotéria, Gondolkodásmód, Önismeret, Spiritualitás, Személyiségfejlesztés 0
„Ha már elég hosszú ideje viselünk álarcot, akkor kezdjük elfelejteni, hogy kik is vagyunk alatta.” – a forrás ismeretlen
Amikor olyasvalakire gondolunk, akinek nagy az egója, akkor egy olyan beképzelt, nyegle, önmagával foglalatoskodó embertípusra gondolhatunk, aki lenéz másokat. Mindazonáltal, az egó mindenféle formában és méretben megjelenik. Valójában, mindenkinek van belőle egy, csupán a részletek lehetnek eltérőek. Az egó nem más, mint önmagunk érzékelése, azaz egy olyan „elgondolásunk”, amely arról szól, hogy kik is vagyunk.
http://elishean.l.e.f.unblog.fr/
Példának okáért, amikor az ember azt mondja, hogy „Nagyon vallásos vagyok, mindig jóindulatúan bánok másokkal, intelligens vagyok, erényes ember vagyok”, akkor az egója lép működésbe csakúgy, mint amikor valaki így nyilatkozik: „Szorgalmasan dolgozom, azon vagyok, hogy pénzt keressek és elérjem a céljaimat, olyan vezető és gyakorlatias ember vagyok, akire nem jellemző a lustaság.”
Mindkét embertípus abból a szempontból születik, hogy az illető milyennek látja önmagát. A problémát az okozza, amikor megszeretjük azt a valakit, akinek gondoljuk önmagunkat, majd pedig megpróbálunk másokat is meggyőzni arról, hogy mi ezek a valakik vagyunk, s ezzel egy börtönt teremtünk önmagunk számára. Azok az emberek, akik a vallásukhoz kötődnek, nem hajlandók más vallási elképzeléseket és elveket megvizsgálni, mivelhogy már eldöntötték, hogy ők nem olyanok vagy nem akarnak olyanok lenni, mint más vallásúak.
Az olyan ember, aki önmagát szorgalmasan munkálkodó, becsvágyó típusnak tartja, lehangolttá válhat, amikor váratlanul elveszíti az állását vagy kudarcokat él át, mivel ezek az élethelyzetek azt a valakit fenyegetik, akinek önmagukat gondolták. Az egó elképzeléseken, hiedelemrendszereken, valaminek az elgondolásán alapszik, nem pedig valós és kézzelfogható/igazi dolgokon. Mi történik akkor, amikor felhagyunk a belé vetett hittel?
Amikor elkezdünk egyre inkább összhangba kerülni a valódi önmagunkkal, ami egy olyan részünk, aki az egót FIGYELI, s nem maga az egó, akkor észrevesszük, hogy a béke állapota bennünk található. Ez a béke az összes elképzelését és elvét meghaladja annak a valakinek, akiről azt hisszük, hogy lennünk kellene.
Hamis önmagunk (egó) – Valódi önmagunk (Lélek)
ítélkező – elfogad másokat
áldozat, aki másokat okol – felelősséget vállal a saját megtapasztalásaiért
fenntartja a konfliktusokat és a drámát – megbocsát
panaszkodó – hálás
a múltra vagy a jövőre összpontosít – a jelen pillanatra fókuszál
magasabb vagy alacsonyabb rendűnek érzi magát – tudja, hogy egyenrangúak vagyunk
bonyolult és intellektuális – egyszerűen bölcs
stresszes és aggódik a jövő miatt – nyugodt és megbízik az Istenségben
egyedül érzi magát a világban – tudja, hogy isten és önmaga, illetve önmaga és isten EGY
szüksége van arra, hogy a munkáján/szolgálatán keresztül igazolja az értékességét – úgy érzi, hogy már pusztán önmagáért is szeretik és elfogadják
kicsinek érzi magát és soha nem érzi magát jónak – érzi az emberek lelkének az ártatlanságát (tisztaságát) és nagyszerűségét
hatalmat gyakorol mások felett – bízik Önmagában és az intuícióit ruházza fel hatalommal
folyamatos figyelemre és megerősítésre van szüksége – bízik önmagában és képes valóban meghallgatni másokat
kényelmetlen, ha ugyan nem őrjítő számára az egyedüllét – nyugodtan tölti el az idejét egymagában
túl komolyan veszi önmagát – képes önmagán nevetni
Minél inkább gyökeret ereszt az ember önmaga hamis énjébe, annál inkább feltűnik neki, hogy mindaz, amit önmagával, másokkal vagy általában az élettel kapcsolatban igaznak hitt, illúziókra épült. A hiedelmek szinte szó szerint börtöncellába zárnak bennünket azáltal, hogy korlátokat hoznak létre. Tehát hogyan különböztethetjük meg, hogy az egó vagy a valódi énünk alapján működünk-e? Íme, néhány olyan kérdés, amelyet feltehetünk önmagunknak…
1.) Gyakran szoktam megsértődni?
Az igazi ént nem lehet megsérteni. Neki nincs előzetes elképzelése arról, hogy az embereknek mit „kellene” vagy „nem kellene” csinálniuk, ennél fogva nem alkalmazható rá a jó és a rossz felett való ítélkezés. Az igazi én a szó szoros értelmében olyannak látja és úgy fogadja el a dolgokat, ahogy azok vannak. Az egó által vezérelt emberek gyakran meg szoktak sértődni másokon, minthogy olyan gondolati konstrukciók szerint élnek, melyek megszabják, hogy szerintük milyeneknek kéne lenniük az embereknek ahelyett, hogy elfogadnák az embereket olyanoknak, amilyenek.
2.) Mindenről van véleményed?
Az egót a fontosság hizlalja. Az egó imádja mindenhová letenni a névjegyét. Minél inkább megragadja az embert az egó, annál inkább szereti a véleményét minden létező témában belefűzni. Teljesen mellékes, hogy a pizza legjobb feltétjeiről, avagy a meghallgatásra érdemes legjobb zenékről dumcsizunk, az egóban gyökerező személyiségnek „minden versenyen lesz egy lova”.
3.) Sok címkét ragasztok magamra?
Mivel az egó a túlélése miatt az önmagába vetett hitétől függ, ezért címkékkel hozakodik elő, hogy elrejtőzhessen legitimitása érvényre juttatása mögé. Bárhol megjelenhet a „vicces vagyok”-tól a „szégyenlős vagyok”-ig; az „erős vagyok”-tól a „gyenge vagyok”-ig. Bármit elhitet magáról azért, hogy fontos maradhasson. Amikor az ember megszereti a címkéket, akkor bármi és bárki feldühíti és bármitől összerezzen, ami ezt a címkét kétségbe vonja. Például, ha egy ember azt hiszi magáról, hogy ő egy vicces személy, akkor önmaga igazi öntudata abból az elképzelésből fakad, hogy ő egy vicces ember. Majd jön valaki és azt mondja: „Nem nevetek rajtad, számomra nem vagy vicces.”
Ekkor az egó sérül és megsértődik, míg ellenben az igazi én nem abból indul ki, hogy a dolgok kétértelműségtől mentesek volnának (tehát tisztában van a nézőpontok sokféleségével – Megj. a Ford.), így nem sértődik meg azon, ha valaki az ő hiedelmével ellenkezik.
Saját önazonosságunk foglyai vagyunk, saját magunk teremtett lényének börtönében élünk.
4.) Túlságosan sokat törődünk azzal, hogy mások mit gondolnak rólunk?
Amikor a többi ember nem erősíti meg abbéli hiedelmünket, hogy kik is vagyunk, akkor az egó fenyegetve érzi magát. Az emberek sokszor ezt a „minden emberhez alkalmazkodó típussal” kapcsolják össze, vagyis az olyan emberekkel, akik megpróbálnak mindenkinek megfelelni, míg végül el nem vesztik igazi önmagukat és azt is, amit a másoknak való kedveskedéssel igazából ki szerettek volna hozni az életükből. Ez ugyanakkor vonatkozik a „Különböző vagyok. Egyedi vagyok. Különc vagyok és nem alkalmazkodok.” egóra is.
Az ilyen emberek a többi ember reakcióitól függnek azért, hogy megerősítsék az egyediségüket, így amikor valaki vagy valami olyan jön, aki/ami nem erősíti meg a különlegesség érzetüket, akkor az egójuk frusztrálttá és csalódottá válik, mivel valójában nem is annyira „egyediek”, mint ahogyan hitték önmagukról. Az igazi én természetes módon cselekszik, akár úgy cselekszenek mások, akár senki sem cselekszik úgy.
5.) Hajlamos vagyok-e az emberekből „karaktereket” csinálni?
Az egó ítéletalkotásból és összehasonlításból él. Ily módon, ha esetleg szeretjük a mozifilmek karaktereit, akkor az egónk hajlamos az embereket „jó fiú/rossz fiú” vagy „gonosz ember/jóindulatú ember” címkékkel felruházni. Amint hozzácsatolta magát a címkékhez, máris nehezére fog esni, hogy túllásson rajtuk. Ugyanakkor mindnyájan tettünk már olyan dolgokat az életünkben, amit más „jónak” vagy „rossznak” tart, de ez vajon azt jelentené, hogy ilyenek is maradunk a hátralevő életünkben? Nem. Amikor az igazi énünk vezérel bennünket, akkor túllátunk a karakterek címkéin és helyette azt látjuk, hogy mindenki a saját megértési/értelmi szintjének megfelelően működik.
Hiábavaló erőfeszítés arra törekedni, hogy megszabaduljunk az egónktól. Nem tudunk tőle erőszakkal elszakadni, csupán tudatossá tehetjük és még akár nevethetünk is rajta. Amikor egyszerűen csak ítélkezés nélkül figyeljük az egót, akkor lazítunk a ránk gyakorolt szorításán. Amikor felhagyunk azzal, hogy mindent elhiggyünk, amit az egónk súg nekünk, akkor rájövünk, hogy a mi kezünkben van saját börtöncellánk kulcsa. Nyitottak és elfogadóak leszünk a világra ahelyett, hogy saját gondolkodásunk foglyai és áldozatai volnánk.