Oktatáskutató és Fejlesztő Intézet | Az iskolaválasztás oksági modellje a racionáliscselekvés-elmélet alapján
Az iskolaválasztás oksági modellje a racionáliscselekvés-elmélet alapján
Iparosodás, iskolai expanzió és iskolai reprodukció
A rendszerváltást követően alapvető változások történtek Magyarország oktatási intézményrendszerében, a fiatalok iskolázottságában. Közel háromnegyedére nőtt a fiatalok körében az érettségizettek aránya, minden második érettségizett felsőfokú intézményben tanul tovább. E nagy mértékű iskolai expanzió azt eredményezhetné, hogy csökken az iskolázottság társadalmi meghatározottsága, csökken a szülők státusának szerepe a gyerekek iskolai végzettségében. A középiskolai végzettség általánossá válásával ugyanis kitolódik a szelekciós életkor (az az életkor, amikor dönteni kell, hogyan tovább). Minél később kényszerül döntésre a gyerek, szüleinek annál kisebb beleszólása van abba, hogy mit csinál, és annál nagyobb eséllyel tud anyagilag is függetlenné válni tőlük.
Az iskolai expanzió nem magyar és nem is a posztkommunista társadalmakra jellemző jelenség. Ugyanezeket a folyamatokat regisztrálhatták az oktatással foglalkozó szakemberek a második világháborút követő időszakban szinte az összes fejlett ipari társadalomban. Ezekben az országokban a nagymértékű iskolai expanzió együtt járt az alap- és középfokú oktatási intézmények tandíjának eltörlésével, valamint az ösztöndíjrendszer kiépülésével a felsőoktatásban. Ezzel a jelenséggel kapcsolatosan fogalmazódott meg Treiman „iparosodási hipotézise”, mely szerint minél inkább iparosodott egy társadalom, annál kisebb hatása van a szülők státusának az iskolai végzettségre (Treiman-Lip, 1989). Ugyanakkor az iparosodási hipotézis azt is kimondja, hogy az iparosodás, a modernizáció és a bürokrácia növekedésével az iskolai végzettség egyre nagyobb szerepet kap a foglalkozási státus elérésében (Treiman, 1970).
Az iparosodási hipotézis bizonyos tételeit határozottan megerősítették az empirikus kutatások. Tény, hogy az ipari társadalmakban az iskolai végzettség egyre nagyobb mértékben befolyásolta a foglalkozási státust, az ipari társadalmak meritokratikusakká váltak (Blau–Duncan, 1967; Róbert, 1986; Treiman–Lip, 1989; Shavit–Müller, 1998). Ugyanakkor hazai és nemzetközi kutatások egyaránt bizonyították, hogy hiába történtek a világon mindenütt komoly erőfeszítések arra, hogy a különböző családi hátterű gyerekek azonos eséllyel érjenek el magasabb iskolai végzettséget, a szülői háttér szerepe változatlanul alapvető a gyerekek iskolázottságában. Az iparosodás, az anyagi helyzet egyre kisebb jelentősége a továbbtanulási esélyekben, valamint az iskolai expanzió nem csökkentette a családi háttér iskolai végzettséget befolyásoló szerepét, csupán „egy szinttel feljebb” helyezte a társadalmi egyenlőtlenségek újratermelődésének szintjét a fejlett ipari társadalmakban s Magyarországon is (Mare, 1980, 1981; Andorka–Simkus, 1983; Róbert, 1991; Sági, 1998; Müller–Lüttinger–König–Karle, 1989; Müller–Karle, 1993; Shavit–Blossfeld, 1993; Szelényi–Aschhaffenburg, 1993; Goldthorpe, 1999).
A kulturális reprodukció elmélete
A kutatók a fenti felismerések nyomán arra kerestek választ, hogy miért befolyásolja az iskolázottságot változatlanul stabilan a szülők társadalmi státusa. A lehetséges magyarázatok közül a kulturális reprodukció elmélete volt leginkább hatással a témával kapcsolatos kutatásokra. E szerint a szülők iskolai végzettsége, a család kulturális szintje önmagában is befolyásolja a gyerek iskolai teljesítményét, és, ami még fontosabb, az iskola – belső szelekciós mechanizmusa által – maga is erősíti ezt a folyamatot. Az iskolai értékelési rendszer előnyben részesíti azokat a gyerekeket, akik magasabb kulturális szintű családból származnak, akik ismerik azokat a kulturális kódokat, amelyeket az iskola elvár tőlük (Collins, 1971; Bourdieu, 1973; Bourdieu–Passeron, 1977; Becker, 1975).
A hetvenes-nyolcvanas években az iskolarendszerrel foglalkozó hazai kutatások szintén rámutattak arra, hogy az iskola önmagában, belső mechanizmusai révén is növeli az esélyegyenlőtlenséget (Ferge, 1972, 1980; Ladányi–Csanádi, 1983). Sajnos az utóbbi időben kimondottan erre irányuló hazai vizsgálatok nem születtek. Andor Mihály kimutatta ugyan a rendelkezésére álló adatok alapján, hogy napjainkban is erőteljes az összefüggés a gyerek tanulmányi eredménye, valamint az apa iskolai végzettsége között (Andor, 1998), az iskola belső szelekciós mechanizmusairól azonban kevés friss kutatási adatunk van.
Nyilvánvaló, hogy a család kulturális szintje és a gyerek iskolai teljesítménye között erős a kapcsolat. Ugyanakkor a kulturális reprodukció elméletének segítségével meglehetősen nehéz megmagyarázni azt, hogy a családi háttér kulturális szintjének az iskolai végzettségre való hatása miért nem csökken párhuzamosan az iskolai expanzióval. Bourdieu ezt a változatlan hatást azzal magyarázta, hogy a „domináns kultúra” mindig elillan az alacsonyabb társadalmi csoportok közeléből, mert fő jellemzője éppen az, hogy állandóan változik, és változása leginkább arra irányul, hogy bizonyos (alsóbb) társadalmi csoportokat kizárjon (Bourdieu, 1973). Az erre irányuló empirikus vizsgálatok azonban azt mutatták ki, hogy az iskolai expanzió eredményeképpen az expanzió által érintett felnőtt népesség körében megnőtt a kulturális tőke nagysága, és csökkent a kulturális tőke reprodukciójának nagyságrendje (Halsey–Heath–Rodge, 1980).
A bizonyítvány leértékelődésének elmélete
A másik lehetséges magyarázat a „bizonyítvány leértékelődésének” (‘credentials inflation’) elmélete (Collins, 1979). E szerint az iskolai expanzió hatására az általánossá váló iskolai szint leértékelődik. Thurow (1976) „állások sorának modellje” (‘job queue model’) szerint ugyanis a munkaerőpiacon két párhuzamos, hierarchikusan felépülő sorba rendeződnek a munkavállalók: az egyik sor az iskolai végzettség szerint, a másik pedig az állások foglalkozási hierarchiája szerint épül fel. A munkavállalók magasabb státusú állásért versengenek, míg a munkaadók legfőbb érdeke az, hogy minél magasabb iskolai végzettségű jelölteket foglalkoztassanak. (A magasabb iskolai végzettség nem csupán szaktudásbeli különbséget jelent, de általában azt is jelzi, hogy a jelölt sikerorientált és fegyelmezettebb, mint az alacsonyabb iskolázottságúak.) Ha az iskolai expanzió nagyobb mértékű, mint amilyen mértékben a foglalkozási szerkezet a magasabb státusú állások felé eltolódik, a munkaadók válogathatnak a magasabb iskolai végzettségűek között. Következésképpen e szerint az elmélet szerint az iskolai expanzió csökkenti az expanzió által érintett iskolai végzettségi szint értékét a munkaerőpiacon. Erre az egyének (szülők és gyerekek) úgy reagálnak, hogy igyekeznek magasabb iskolai végzettséget elérni annak érdekében, hogy megőrizzék az iskolai végzettség munkaerő-piaci „reálértékét”. A társadalmi egyenlőtlenségek tehát az iskolai végzettség magasabb szintjén reprodukálódnak, miközben alacsonyabb szinten az egyenlőtlenség csökken (majd a telítődés után meg is szűnik). Továbbra is kérdés azonban, hogy a magasabb státusú családi háttérrel rendelkezők miért hajlamosabbak a „reálértékben” magasabb iskolai szint elérésére, mint az alacsonyabb családi hátterűek, hiszen a bizonyítványok leértékelődése – ha egyáltalán elfogadjuk ennek a folyamatnak a létezését – mindenkire egyaránt vonatkozik. Ráadásul a nemzetközi összehasonlító kutatások arra is rámutattak, hogy azokban a társadalmakban, ahol az iskolai képzés erőteljesen szakmaorientált, és a szakképzés szorosan kapcsolódik a megfelelő munkahelyekhez (pl. az inasképzéshez hasonló rendszerekben), a munkaadók magasabbra értékelik a megfelelő szakképzettséget, mint a magasabb, „akadémikus”, tehát nem szakképzés jellegű iskolai végzettséget (Müller–Shavit, 1997).
Az aspirációk eltérő szintje
Felmerült az a lehetséges magyarázat is, hogy a különböző családi hátterű gyerekek aspirációi eltérnek: az alacsonyabb státusú családból származó gyerekek kevésbé vágynak a magasabb iskolai végzettségre. Ennek okát abban látták a kutatók, hogy a gyerekek (és szüleik) a vágyaikat, aspirációikat ahhoz a társadalmi pozícióhoz képest fogalmazzák meg, amelyet aktuálisan elfoglalnak. Felmerült az a lehetőség is, hogy az egyes társadalmi csoportok eltérő mértékben vállalnak kockázatot. Az alacsonyabb státusú családokat kisebb kockázatvállalási hajlandóság jellemzi, így azoknál a magasabb iskolai képzési formáknál, amelyek esetében a siker kevésbé valószínű, a kockázati tényezőt kalkulációjuk során nagyobb súllyal veszik figyelembe, mint a magasabb státusúak. Az „aspirációk relativitásának” elméletét, illetve a kockázatvállalási hajlandóság státusfüggő voltát azonban egyetlen empirikus vizsgálat sem támasztotta alá (Gambetta, 1987). Ugyanakkor ezek a megközelítésmódok felhívták a figyelmet arra a tényre, hogy „ugyanazon iskolai út” megtétele a különböző származású gyerekek számára eltérő távolságot, illetve eltérő kockázati szintet jelenthet.
Racionáliscselekvés-elméleti (RAT) magyarázatok
Eltérő távolsággal magyarázó modellek
Az iskolázottság osztálymeghatározottságát racionális cselekvéselméleti megközelítéssel is magyarázhatjuk. Boudon volt az első, aki ezt a korábban alapvetően csak a közgazdászok által kedvelt megközelítésmódot alkalmazta az iskolai végzettség osztálymeghatározottságának magyarázatára. Boudon szerint az iskolaválasztás során a családi háttér elsődleges és másodlagos hatásai érvényesülnek. A kulturális tőke átörökítésének folyamata képezi az elsődleges hatást. Ez alatt azt értjük, hogy a magasabb kulturális státusú családból származó gyerekek olyan kulturális előnnyel érkeznek az iskolába, amely azt valószínűsíti, hogy magasabb képességűnek, nagyobb teljesítményűnek tudják feltüntetni magukat (‘demonstrated ability’), mint kevésbé előnyös helyzetből induló társaik. Ugyanakkor Boudon szerint létezik egy másodlagos hatás is, amely akkor érvényesül, amikor a szülők és gyerekek a lehetséges iskolai utak közül kiválasztják azt, ami a gyerek számára a leginkább megfelelő. Eszerint akkor, amikor az egyének elhatározzák, hogy milyen iskolát válasszanak (önmaguknak, illetve szülők a gyerekeiknek), a rendelkezésükre álló információk alapján racionálisan kalkulálják a befektetések és a megtérülések rátáját, s a mellett az iskola mellett döntenek, ahol ez az egyenleg a leginkább kedvező. Ez a kalkuláció természetesen nem kizárólag – sőt, mint látni fogjuk, nem elsősorban – anyagi természetű. A döntések során különböző kényszereket is figyelembe vesznek. Külső kényszerként szerepel az, hogy milyen elérhető iskolák vannak a régióban, hogy milyen volt a gyerek korábbi iskolai teljesítménye (osztályzatok), illetve az anyagi kényszer is. Az alacsonyabb kulturális szintű egyéneknek nagyobb utat kell megtenniük a magasabb iskolai végzettség eléréséhez, ezért magasabb „költséggel” kalkulálnak, így a befektetés–megtérülés-számításaik során is eltérő eredményre jutnak (Boudon, 1973). Boudon szerint az iskolai végzettségek családi háttér által való meghatározottságában és a családi hatás változatlanul erős voltában elsősorban ez a másodlagos hatás játszik szerepet: az iskolaválasztás olyan racionális kalkuláció eredménye, ahol az egyes iskolai szintek egyénektől mért távolsága eltérő, így a „költség” kalkulációja erősen függ a szülők társadalmi státusától.
A relatív kockázattól való idegenkedés Goldthorpe racionális cselekvéselméleti magyarázata
Kérdés azonban, hogy egy nagymértékű iskolai expanzió esetén, amikor ezek a távolságok is nyilvánvalóan csökkennek, miért nem módosul ennek a kalkulációnak az eredménye, az idők folyamán miért változatlanul stabil az iskolázottság osztálymeghatározottsága. A választ véleményem szerint Goldthorpe racionális cselekvéselméleti megközelítése adja meg.
Goldthorpe (1996) szerint az iskolázottság osztálymeghatározottságának okozati vizsgálata során abból a tényből kell kiindulni, hogy az iskolaválasztási döntések során a cél nem egy adott iskolai szint, hanem egy adott társadalmi státus elérése. A családok fő célja az osztályhelyzetük intergenerációs stabilitásának biztosítása. Az iskola pedig csak egy eszköz – fejlett ipari társadalmakban a leginkább hatékony és adekvát eszköz – ennek megvalósításához. A szülők legfőbb célja tehát az, hogy a gyerek legalább olyan társadalmi státusú legyen, mint ők maguk. Ennek a célnak az érdekében minden befektetést jól megtérülőként értékelnek, szinte mindent hajlandók megtenni azért, hogy gyerekük „ne csússzon le”.
Abban az esetben, ha lehetséges célként a szülőkénél magasabb foglalkozási státus merül fel, már szigorúbban kalkulálják a befektetések és a megtérülések egyenlegét. E cél érdekében már nem tekintenek minden befektetést jól megtérülőnek. Ugyanazon foglalkozási státushoz mint célhoz tehát eltérő befektetés–megtérülés-kalkulációs algoritmus tartozik, attól függően, hogy ez a foglalkozási csoport a család intergenerációs stabilitását jelenti-e, vagy sem. A kalkuláció ezek szerint mindig osztályspecifikus, következésképpen az iskolázottsággal kapcsolatos döntés is az.
A szülők és a gyerekek tehát az iskolaválasztás racionális kalkulációja során leginkább arra összpontosítanak, hogy a gyerekek életük során elkerüljenek minden olyan pozíciót, amely rosszabb, mint a szülők pozíciója. A magasabb státusú szülők tehát több, az alacsonyabb státusú szülők pedig kevesebb számú „rossz”, lefelé mobilitást jelentő pozíciót szeretnének elkerülni. Így az iskolaválasztással kapcsolatos döntés során az alacsonyabb státusú szülők gyerekei kevésbé idegenkednek a tanulmányaik abbahagyásától, ha már elérték a számukra megfelelő – vagyis legalább a szülők státusával megegyező – foglalkozási pozíció betöltéséhez szükséges oktatási szintet, mint az azonos iskolába járó, magasabb státusú családi háttérrel rendelkező gyerekek, akiknek az adott szint még mindig magában foglalja azt a kockázatot, hogy az iskola elhagyása esetén szüleikhez képest lecsúsznak (Goldthorpe, 1997).
1. ábra. – Az iskolaválasztás oksági modellje a racionáliscselekvés-elmélet alapján
A „relatív kockázattól való idegenkedés” (‘relative risk aversion’) elmélete szerint tehát még abban az esetben is nagyobb valószínűséggel tanulnának tovább a magasabb társadalmi hátterű gyerekek, ha az oktatás teljesen ingyenes és költség nélküli lenne, és mindenki tovább tanulhatna, aki akar. A valóságban azonban nem teljesen szabadon választhatják meg a gyerekek és szüleik azt, hogy a gyerek hol tanuljon tovább. Kényszerként jelentkezik a megcélzott iskolai szintek befogadóképessége, valamint a gyerek képessége, korábbi iskolai teljesítménye. Abban az esetben, ha – mint ahogy ez általános – a magasabb szintű iskolák a gyerekek korábbi iskolai teljesítménye szerint szelektálnak a jelentkezők között, a magasabb státusú családból származó gyerekek eleve előnyben vannak, mert az ő iskolai teljesítményük (a „felmutatott képességük”, ami természetesen nem feltétlenül azonos a veleszületett képességekkel) átlagosan mindenképpen jobb, mint a kevésbé előnyös családból származó gyerekeké.
Goldthorpe rámutatott, hogy a korábbi iskolai teljesítmény azonban nem csupán „kényszerként” jelenik meg az iskolaválasztás racionális döntése során. A befektetés–megtérülés-kalkuláció folyamán ugyanis a szülők és a gyerekek azt is figyelembe veszik, hogy mekkora a valószínűsége a megcélzott iskola sikeres befejezésének. Ennek során arra a feltételezésre építenek, hogy a korábbi iskolai teljesítmény jó mutatója a későbbi siker valószínűségének is. Természetesen senki sem akar elkezdeni egy olyan iskolát, amelyről úgy véli, hogy nem lesz képes befejezni, hiszen ez teljes mértékben „deficites” befektetés lenne. Így a gyengébb átlagos teljesítményt nyújtó, alacsonyabb státusú családból származó gyerekek egy része e kalkuláció során arra a következtetésre jut, hogy a sikertelenség valószínűsége túl nagy, nem éri meg egy ilyen iskolatípusba „befektetni”.
A döntéshez szükséges információk eloszlásának egyenlőtlensége
Az iskolaválasztással kapcsolatos döntések racionális cselekvéselméleti megközelítése során azt feltételezzük, hogy a szülők és a gyerekek számára rendelkezésre állnak a szükséges információk az egy-egy iskolai szintbe való befektetés megtérülési rátájának kalkulálásához. Bizonyos adatok arra engednek következtetni, hogy a diákok és a szülők jól tudják, hogy egy megcélzott foglalkozási csoport eléréséhez milyen minimális iskolai végzettségre van szükség, illetve az egyes foglalkozási csoportokhoz mi az „adekvát” iskolai végzettség (Sági, 1998c). Korábbi kutatási eredmények arra is rávilágítottak, hogy a végzős középiskolásoknak határozott és jól megalapozott információik vannak arról, hogy bizonyos értelmiségi foglalkozások mekkora jövedelmet biztosítanak, tehát hogy az egyes felsőfokú képzéseknek milyen „hozama” valószínűsíthető (Varga, 2001). Ugyanakkor az iskolaválasztással foglalkozó kutatások arra is felhívták a figyelmet, hogy a különböző társadalmi státusú szülők eltérő mértékű információval rendelkeznek az iskolarendszer intézményi felépítéséről, illetve arról, hogy a megváltozott iskolarendszerben – különös tekintettel a középfokú oktatás szerkezetében bekövetkezett alapvető változásokra – mi lenne a céljuknak leginkább megfelelő iskolai forma (Andor, 1988). Valószínűsíthető, hogy a magasabb kulturális státusú szülők több, pontosabb információval rendelkeznek a választható iskolákról, így kisebb hibahatárral választják ki a megcélzott státusnak megfelelő iskola típusát.
Az intézményi átalakulások sajátosságai Magyarországon, és ezek hatása
A korábbiakban említettük, hogy az ipari társadalmakban az iskolai intézményrendszer átalakulásának fő iránya az alap- és középfokú oktatás általánossá válása, valamint a szelekciós életkor kitolódása volt. Magyarországon a rendszerváltást követően a nemzetközi trendekkel ellentétes folyamatok is elindultak. Lezajlott ugyan egy nagymértékű iskolai expanzió, ezzel párhuzamosan viszont bizonyos képzési formák esetében a szelekciós életkor lefelé csúszott. A hat- és nyolcosztályos gimnáziumok bevezetésével ugyanis olyan belső szelekciós mechanizmusok indultak be és erősödtek meg hazánkban, amelyek a magasabb státusú családból származó gyerekek esetében növelik a státusreprodukció valószínűségét. Alacsonyabb szelekciós életkor (fiatalabb gyerek) esetében ugyanis nagyobb mértékű a szülő beleszólása gyereke iskolaválasztásába, a magasabb státusú szülők fiatalabb életkorban irányíthatják gyerekeiket az „előnyösebb” – nagyobb valószínűséggel magasabb státust biztosító – iskolákba. Ezek a változások tehát segítik a magasabb státusú szülők azon általános törekvését, hogy az egyenlőtlenségek újratermelődését (amely esetükben az előnyök újratermelődését jelenti) a lehetőségekhez mérten maximálisan fenntartsák.
A racionális iskolaválasztás az adatok tükrében
A továbbiakban az Országos Közoktatási Intézet 1997. évi adatfelvétele alapján elemezzük az iskolaválasztás racionális cselekvéselméleti megközelítésének érvényességét. A kérdőívben közel azonos, iskolaválasztással, megcélzott foglalkozással és tanulmányi eredménnyel kapcsolatos kérdéseket tettünk fel a szülőknek és a gyerekeknek. Feltételeztük, hogy 13 éves korban a szülőnek még nagyfokú beleszólása van abba, hogy a gyerek milyen középiskolát válasszon, ezért elemzésünk alapvetően a szülők válaszaira támaszkodik. Ugyanakkor figyelembe vettük azt is, hogy a gyerek és a szülő elképzelése el is térhet egymástól, ezért bevontuk az elemzésbe a szülő és a gyerek válaszai közötti konzisztencia mutatóját is. A kérdőívre 2452 gyerek és 1564 szülő válaszolt, az elemzés alapjául szolgáló adatbázis az alacsonyabb elemszámú szülői kérdőív nagyságrendjéhez igazodik. Sajnos a minta nem reprezentálja kellőképpen a magyar hetedikeseket, ugyanis csupán három város (Békéscsaba, Kecskemét, Szombathely) és a városkörnyéki falvak hetedikesei kerültek bele. A kiválasztott városok regionális elhelyezkedése miatt a minta valószínűleg jól reprezentálja a vidéki hetedikes gyerekek populációját, viszont nem rendelkezünk információval a budapesti gyerekek megfelelő adatairól.
A megcélzott foglalkozás – cél a lefelé mobilitás elkerülése
A kérdőívben mind a szülőket, mind pedig a gyerekeket megkérdeztük arról, hogy milyen foglalkozást képzelnek el maguknak. Adataink jól tükrözik azt a tendenciát, hogy a szülők elsöprő többsége legalább olyan foglalkozási státust tartana megfelelőnek gyermeke számára, mint az apáé (1. táblázat). Minél magasabb foglalkozási státusa van az apának, annál több foglalkozási kategóriát zárnak ki tehát a megcélzott foglalkozások köréből.
1. táblázat – A szülő elképzelése a gyerek foglalkozásáról, az apa foglalkozása szerint (%)
Az apa foglalkozása
Mg. Fizikai
Gyári fizikai
Mezőgazdasági fizikai 7,7 0 23,1 23,1 13,5 32,7 52
Gyári fizikai 1,1 5,7 21,6 8 23,9 39,8 88
Egyéb fizikai 2,1 1,3 13,8 22,6 18,7 41,6 381
Kisiparos 2,1 1,5 2,6 39,5 11,8 42,6 195
Középfokú szellemi 1,9 0 5,3 8,7 14,9 69,2 144
Vezető, értelmiségi 0,9 0,4 0,4 4,3 3 91 213
Együtt 2 1,2 8,7 18,2 13,9 56,1
N 23 14 101 211 161 652 1162
A vezető és értelmiségi apák 91%-a a legmagasabb foglalkozási státust tartja kívánatosnak a gyereke számára, további 4%-uk a nem feltétlenül alacsonyabb társadalmi pozíciót jelentő önálló foglalkozást tartaná ideálisnak. Minél lejjebb megyünk az apa foglalkozási hierarchiában elfoglalt helyzete szerint, annál kevesebben vannak, akik gyermekük számára a legmagasabb státusú foglalkozások valamelyikét szeretnék biztosítani. Az egyszerű szellemi foglalkozású apák kétharmada, az önfoglalkoztatók és nem mezőgazdasági fizikai foglalkozásúak 40-42%-a, a mezőgazdasági fizikai foglalkozású apáknak pedig csak egyharmada szeretné, ha gyermekük vezető vagy értelmiségi foglalkozású lenne.
Általában elmondható, hogy a szülők a gyerekeik későbbi foglalkozási státusának tervezésekor egylépcsős mobilitással kalkulálnak: kicsit vigye többre a gyerek, mint az apja, de ne legyen túl nagy távolság a szülők és a gyerekek között.1
Adataink szerint a gyerekek által vágyott foglalkozás meglehetősen hasonlít a szülő által megcélzott foglalkozáshoz. Minél magasabb státusú a szülő, annál nagyobb mértékű a konzisztencia a gyerek és a szülő vágya között. Ez azzal magyarázható, hogy nemcsak a szülők, de a gyerekek által megcélzott foglalkozás kiválasztásakor is alapvető szempont az, hogy ne kerüljön a gyerek rosszabb foglalkozási pozícióba, mint amilyen státusú családból származik. A magasabb státusú családok esetében tehát nemigen van választék, ha a cél az intergenerációs stabilitás megőrzése, ezekben a csoportokban tehát törvényszerű a szülő és a gyerek vágyai közötti konzisztencia (2. táblázat). Az alacsonyabb státusú apák esetében a gyerekek és a szülők több olyan foglalkozási kategóriát is megcélozhatnak, amely eléri vagy meghaladja a szülők jelenlegi státusát, így ezekben az esetekben a nagyobb variációs lehetőségből adódóan gyakrabban tér el a szülő és a gyerek által megcélzott foglalkozás jellege.
2. táblázat – Konzisztencia a gyerek és a szülő foglalkozási aspirációi között, az apa foglalkozása szerint
A vágyak közötti
A gyerek többet akar
A szülő többet akar
Mezőgazdasági fizikai 32,7 34,7 32,7 49
Gyári fizikai 25,9 45,7 28,4 81
Egyéb fizikai 17,8 48,6 33,6 348
Kisiparos 7,7 62,4 29,8 181
Középfokú szellemi 7,9 62,8 29,3 191
Vezető, értelmiségi 4,6 78,8 16,6 217
Együtt 12,9 58,8 28,3
N 138 627 302 1067
Adataink arra is rámutatnak, hogy a foglalkozási hierarchiában legalulra sorolható két foglalkozási csoport esetében (az apa mezőgazdasági vagy ipari fizikai foglalkozású) közel azonos arányban fordul elő, hogy a szülő magasabb, illetve alacsonyabb státust céloz meg gyermeke számára, mint amit ő el szeretne érni. Az apa foglalkozása szerinti többi kategória esetében azonban az a jellemző, hogy ha a szülő és a gyerek elképzelése a gyerek későbbi foglalkozási csoportjáról eltér, akkor jellemzően a szülő szeretne magasabb státust a gyereke számára, míg a gyerek „kevesebbel is beérné”. Általában elmondható tehát, hogy a szülőkben a gyerekeknél erőteljesebben él az a vágy, hogy a gyerek legalább olyan pozíciót töltsön be a későbbiekben, mint ők, vagyis a szülők körében erőteljesebben érvényesül az a célkitűzés, hogy a gyerek ne foglaljon el alacsonyabb státust, mint amilyen a származási pozíciója.
A gyerek számára megcélzott foglalkozás, valamint a vágyott és valószínűnek tartott iskola közötti kapcsolat
Elméleti megközelítésünk szerint a szülők és a gyerekek először azt gondolják végig, hogy milyen típusú foglalkozást képzelnek el a gyereknek, majd ennek megfelelő módon választják ki a megfelelő középiskolát. Adataink jól alátámasztják ezt a feltételezést. Ugyan a kérdőívben nem kérdeztük meg a szülőket arról, hogy mi volt előbb: a tyúk vagy a tojás, először képzeltek-e el foglalkozási csoportot a gyerek számára, s csak utána ennek megfelelő iskolát – sok esetben erre a kérdésre nem is tudna válaszolni a szülő –, azt azonban a rendelkezésünkre álló adatok alapján egyértelműen megállapíthatjuk, hogy a magasabb státus elérését célzó szülők gimnáziumba, míg a gyermekük számára alacsonyabb foglalkozási státust megcélzó szülők inkább szakközépiskolába szeretnék küldeni hetedikes gyermeküket (3. táblázat).
3. táblázat – A szülő által a gyerek számára vágyott és valószínűnek tartott iskolatípus a szülő által a gyerek számára megcélzott foglalkozási kategória szerint (%)
Megcélzott foglalkozás
Vágyott iskola
Valószínű iskola
Szki.
Szmk.
Jelmagyarázat: Gimn. – gimnázium; Szki. – szakközépiskola; Szmk. – szakmunkásképző
Mg. fizikai 0 77,3 22,7 22 0 57,1 42,9 21
Gyári fizikai 0 42,9 57,1 14 0 35,7 64,3 14
Egyéb fizikai 3 69 28 100 2 46,9 51 98
Kisiparos 5,9 60,8 33,3 204 5 45,3 49,8 201
Középfokú szellemi 21,6 75,2 3,3 153 17,2 70,9 11,9 151
Vezető, értelmiségi 61 37,1 1,8 598 59,7 38,3 2 600
Együtt 37,9 50,7 11,5 1091 36,5 45,3 18,2 1085
Azoknak a szülőknek a kétharmada, akik vezető vagy értelmiségi pályát szánnak a gyereküknek, gimnáziumba küldené a gyereket, és valószínűnek is tartja, hogy a gyerek gimnáziumban fog tovább tanulni. A többiek leginkább a szakközépiskolát tartanák megfelelő középiskolai formának, a gyári fizikai munkás státust megcélzók kivételével. Úgy tűnik, hogy a gyári munkához a szülők inkább a hagyományos – erőteljesen szaktudásra orientálódott – szakmunkásképzést tartják adekvát képzési formának, mintsem a szakközépiskolai képzést. Ugyanakkor adataink arra is rámutatnak, hogy a vágyott és valószínűnek tartott középiskolai forma között meglehetősen nagy különbségek vannak. A tanulmányi eredmény mint külső kényszerítő erő arra figyelmezteti a szülőt, hogy nem biztosan veszik fel a gyereket abba a középiskolába, amit számára ideálisnak tartanának.
Az adatok szerint tehát a megcélzott foglalkozási csoport és a megcélzott középiskola között erőteljes összefüggés van, a szülők a megcélzott foglalkozásnak megfelelő középiskolába kívánják küldeni gyereküket. A vágyott és a valószínű iskolák összehasonlításából pedig az is kiderül, hogy a korlátokat is figyelembe vevő döntés esetében a valószínűleg sikerrel elérhető középiskola típusa is eléri azt a minimumot, ami nélkül a vágyott foglalkozási pozíció nem volna hozzáférhető.
A megcélzott foglalkozás, a vágyott középiskola és a gyerek tanulmányi eredménye közötti összefüggés
Az iskolaválasztás racionális döntési modellje szerint a gyerek korábbi iskolai teljesítményének kettős hatása van az iskolaválasztásra. Egyrészt mint kényszer szerepel a döntések során, hiszen bizonyos tanulmányi átlag alatt gyakorlatilag lehetetlen bejutni érettségit adó középiskolába, másrészt pedig jó mutatója annak, hogy mekkora valószínűséggel lesz képes elvégezni egy adott középiskolát. Ez utóbbi esetben az iskolai teljesítmény a befektetés–megtérülés-kalkuláció során olyan speciális faktorként szerepel, amely a megtérülés valószínűségét mutatja. A vágyott iskola típusát tehát – modellünk szerint – alapvetően három tényező együtthatása befolyásolja: (1) a megcélzott foglalkozás (ami erőteljesen függ a szülői státustól); (2) a kényszerek, amelyek lehetnek helyi intézményi kényszerek (a környéken elérhető iskolák és ezek típus szerinti megoszlása) és a gyerek korábbi teljesítményével összefüggő szelekciós kényszerek; valamint (3) a siker valószínűségének szubjektív kalkulációja (ami feltételezésünk szerint alapvetően szintén a korábbi iskolai teljesítménytől függ).2 Ezek közül az intézményi kényszereket nem elemeztük részletesebben, mivel nem rendelkeztünk erre vonatkozólag megfelelő adatokkal.
A korábbi iskolai teljesítmény tehát kettős szerepkörrel rendelkezik. Egyrészt olyan kényszer, amely gyakorlatilag megoldhatatlan akadályokat támaszthat egy-egy iskolatípus elérésével szemben, másrészt kockázati tényező, amelyet a döntés során a családok különböző súllyal vesznek figyelembe, attól függően, hogy a cél mennyire kívánatos számukra, mi mindent kockáztatnának, mennyit fektetnének be az adott cél elérése érdekében. Hogy kiszűrjük a tanulmányi átlag e kettős hatását, a részletesebb elemzésbe bevontuk a megcélzott középiskola típusát. (A vágyott és a valószínűnek tartott középiskola ugyanis feltételezésünk szerint csak abban különbözik egymástól, hogy a szülők figyelembe vették-e a tanulmányi eredmény kényszerítő hatását, vagy sem.)
Az ugyanezen adatbázison végzett korábbi vizsgálatok (Lannert, 1998) azt mutatták ki, hogy sajátos összefüggés van az apa iskolai végzettsége, a gyerek tanulmányi eredménye és a vágyott középiskola típusa között. Eszerint minél jobb a gyerek tanulmányi eredménye, annál kevésbé befolyásolja az apa iskolai végzettsége azt, hogy érettségit adó középiskolában akar-e továbbtanulni. Ugyanakkor a jó tanuló, de alacsonyabb kulturális hátterű gyerekek kisebb valószínűséggel célozzák meg a gimnáziumot, mint a jó tanuló, magas kulturális háttérrel rendelkező gyerekek. Az alacsonyabb kulturális hátterű, jó tanuló gyerekek inkább választják a szakközépiskolát, míg a magasabb kulturális hátterű gyerekek közül inkább a rossz tanulók mennek ilyen intézménybe.
Jelen elemzésünkben nem az apa iskolai végzettsége, hanem a foglalkozása szerint vizsgáltuk a tanulmányi eredmény és a megcélzott középiskola közötti kapcsolatot. Elméleti modellünknek megfelelően ugyanis azt feltételeztük, hogy a fő cél nem a kulturális reprodukció, hanem a státus megőrzése.
Adataink szerint a jó tanulók (jeles rendűek) esetében egyértelmű az a döntés, hogy a gyereknek érettségit adó középiskolába kell mennie. Azt viszont, hogy milyen típusú legyen ez a középiskola, jelentősen befolyásolja az apa foglalkozása (1. ábra). A vezető és értelmiségi apák elsöprő többsége a gimnáziumot célozza meg jó tanuló gyereke számára, míg a foglalkozási hierarchiában alacsonyabb pozíciót elfoglaló apák kb. fele-fele arányban küldenék gimnáziumba és szakközépiskolába a gyereküket. Ez esetben a tanulmányi eredmény nyilván nem befolyásolja a siker valószínűségét.
Az tehát, hogy a különböző státusú apák inkább szakközépiskolába vagy inkább gimnáziumba szeretnék küldeni jó tanuló gyereküket, alapvetően attól függ, hogyan kalkulálják az (iskolai) befektetés és a (foglalkozási) megtérülés rátáját. Oksági elemzésünk során – amikor mind az apa foglalkozását, mind pedig a megcélzott foglalkozást bevonjuk a mintába a megcélzott iskolai végzettség magyarázó faktoraként – e kalkuláció mibenlétére is fény derül.
1. ábra. – A szülő által a gyerek számára vágyott és valószínűnek tartott iskolatípus az apa foglalkozása szerint, a gyerek tanulmányi eredményével kontrollálva
A jó rendű gyerekek esetében is általános az a tendencia, hogy a szülők érettségit adó középiskolába szeretnék küldeni a gyereket – habár esetükben már viszonylag nagy számban fordul elő más megcélzott iskolatípus is. Különösen a szakmunkás apák közül gondolják úgy sokan (13%), hogy jó tanuló gyerekük számára leginkább a szakmunkásképző lenne megfelelő. Ugyan ez esetben is az oksági modellek mutatnak rá az egyes tényezők befolyásoló szerepére, mégis, már ezen adatok birtokában is megkockáztathatjuk azt a kijelentést, hogy a szakmunkás apák – akik leginkább jó szakmával rendelkező foglalkozást képzelnek el gyerekeiknek – a szakmunkásképzőt inkább tartják megfelelő iskolának a megcélzott foglalkozási pozíció eléréséhez, mint a szakközépiskolát.3 Adataink ezzel együtt leginkább a gimnázium és a szakközépiskola megcélzásának státusfüggő voltára hívják fel a figyelmet. A vezető és értelmiségi beosztású apák inkább gimnáziumba, míg a többiek inkább szakközépiskolába szeretnék küldeni gyereküket. Mivel közismert, hogy a felsőfokú továbbtanulás érdekében a gimnázium a megfelelő középiskolai forma, ezen a szinten alapvetően abban kell keresnünk a státusfüggő döntési eljárás magyarázatát, hogy a különböző státusú szülők milyen súllyal veszik figyelembe racionális kalkulációjuk során a siker valószínűségének tényezőjét. Valószínűsíthetjük, hogy az azonos iskolai teljesítményt nyújtó gyerekek esetében a siker valószínűsége is azonos, családi háttértől függetlenül.4 Ez az eredmény tehát arra utal, hogy a sikertelenség kockázatát a magasabb státusú szülők kisebb súllyal veszik figyelembe, mint az alacsonyabb státusú szülők.
Még markánsabban jelentkeznek ezek a tendenciák az erős közepes-gyenge jó tanulók esetében. A vezető és értelmiségi szülők ezeket a gyerekeket változatlanul érettségit adó középiskolába szeretnék küldeni, s majdnem minden második közülük még a közepesen tanuló gyereke számára is a gimnáziumot tartja megfelelő képzési formának. Az egyszerű szellemi foglalkozású szülők többségükben szakközépiskolát céloznak meg erős közepes tanulmányi eredményű gyerekeik számára – igaz, harmaduk inkább a gimnáziumot tartja megfelelő középiskolának, 8%-uk pedig nem kívánja erőltetni az érettségit adó középiskolát. Az alacsonyabb foglalkozási státusú szülők közül ezzel szemben minden negyedik a szakmunkásképzőt célozza meg erős közepes tanulmányi eredményű gyereke számára.
Végül, de nem utolsósorban, a rossz tanulók esetében érvényesül legerőteljesebben az a tendencia, hogy a magasabb státusú szülők lényegesen kevésbé kalkulálnak a sikertelenség valószínűségével, mint az alacsonyabb státusú szülők. A vezető és értelmiségi apák háromnegyede annak ellenére céloz meg érettségit adó középiskolát rossz tanuló gyereke számára, hogy a gyerek korábbi iskolai teljesítménye igencsak valószínűsíti a sikertelenséget. 12%-uk gimnáziumba, 63%-uk pedig szakközépiskolába akarja küldeni gyengén teljesítő gyerekét. Ahogy haladunk lefelé az apák foglalkozási hierarchiájában, adataink szerint a szülők egyre nagyobb súllyal veszik figyelembe a sikertelenségi tényezőt, s gyengén teljesítő gyermekük számára egyre többen célozzák meg a szakmunkásképzőt.
Többváltozós oksági elemzés
Kiinduló hipotézisünk szerint az iskolaválasztás egy olyan, több szempontot is figyelembe vevő racionális kalkuláció eredménye, ahol a szülő legfőbb célja az, hogy a gyerek ne foglaljon el alacsonyabb foglalkozási pozíciót, mint amilyen a származása. E célnak megfelelően választják ki az adekvát iskolai formát, aminek során kockázati tényezőként veszik figyelembe a gyerek korábbi teljesítményét. Ugyanakkor nem zárjuk ki annak a lehetőségét sem, hogy a foglalkozási státusreprodukció célján (pontosabban a lecsúszás kockázatának kivédésén mint legfőbb célon) túlmenően létezik egy „tisztán” kulturális reprodukció is. Korábbi kutatások ugyanis kimutatták, hogy a kulturális tőke olyan speciális tőkefajta az ipari társadalmakban és különösen a (poszt)kommunista társadalmakban, amelynek átörökítése a későbbi generációk számára különösen fontos, önmagában is elérendő célként jelenhet meg, s amely aztán további kedvező társadalmi-gazdasági státus elérését valószínűsíti.
4. táblázat – Multinomiális logit modellek a megcélzott középfokú iskola magyarázatára (referenciakategória: szakmunkásképző)
Multinomiális logit esélyhányadosok
Az apa foglalkozása (referencia: egyéb fizikai)
Magyarázat: ns = nem szignifikáns; * = nincs adat
Mezőgazdasági ns ns ns ns ns ns
Ipari fizikai ns ns ns ns ns ns
Önálló ns ns ns ns ns ns
Egyszerű szellemi 2,1 1,9 ns ns ns ns
Vezető, értelmiségi 13,9 ns 4,7 ns ns ns
Az apa iskolája (referencia: legfeljebb 8 általános)
Szakmunkásképző 4,3 1,8 2,9 ns ns ns
Szakközépiskola 21,2 3,3 7,7 ns 5,3 ns
Gimnázium 17,1 2,9 12,3 2,6 11,7 ns
Főiskola 9,1 ns 9,3 ns ns ns
Egyetem 29,3 ns 21,4 ns 12,5 ns
Nem (referencia: lány)
Fiú 0,3 0,5 0,6 ns ns
Tanulmányi átlag: (referencia: leggyengébb)
3,5–3,9 18,7 4,4 18,6 4,4
4,0–4,4 115,7 17,6 83,4 14,5
4,5–5,0 3155,4 170,9 1227,3 104
Megcélzott foglalkozás (referencia: egyéb fizikai)
Mezőgazdasági * ns
Ipari fizikai * ns
Önálló 0,2 0,5
Egyszerű szellemi 2,3 3,1
Vezető, értelmiségi 16,9 6,6
Konzisztencia a szülők és a gyerekek által megcélzott foglalkozási csoport között (referencia: konzisztens)
A gyerek többet akar ns ns
A szülő többet akar 0,2 0,7
Oksági elemzésünk során tehát egy olyan multinomiális logit modellsorozatot építettünk fel, ahol a gyerek számára a gimnáziumi, illetve a szakközépiskolai továbbtanulás megcélzását magyaráztuk (a szakmunkásképző megcélzásához képest). Mivel a szakközépiskola általában nagyon népszerű képzési forma, az iskolai expanzió is leginkább a szakközépiskolai képzési formákat (és a szakközépiskolában tanuló gyerekeket) érintette jobban. A szakközépiskolák esetében az iskolai expanzió megközelíti a „szaturációs szintet”, így itt a családi háttér szerepe egyre kevésbé mutatható ki. Figyelmünket tehát a gimnázium választásának valószínűségére összpontosítjuk.
Első lépésben az egyszerű iskolai reprodukciós folyamatokat elemeztük, tehát az apa foglalkozását és iskolai végzettségét vontuk be a modellbe magyarázó tényezőként, figyelembe véve a gyerek nemét is. E modellünk eredményei azt a korábbi elemzésekből jól ismert összefüggést tárják fel, hogy a gyerek iskolai végzettségét alapvetően az apa iskolai végzettsége befolyásolja, de nem elhanyagolható a magas foglalkozási státus hatása sem. (Lásd 4. táblázat.) Az egyetemi végzettségű apák harmincszor nagyobb valószínűséggel küldik gyereküket inkább gimnáziumba, mint szakmunkásképzőbe a legfeljebb általános iskolai végzettségű apákhoz képest, de még a szakmunkás apák esetében is négyszeres ez az esélyhányados. Hasonlóképpen, a magasabb foglalkozási státusú apák – függetlenül az iskolai végzettségüktől – tizennégyszer nagyobb valószínűséggel küldik inkább gimnáziumba, mint szakmunkásképzőbe a gyereküket az „egyéb fizikai” foglalkozású apákhoz képest. Ugyanakkor adataink kimutatják azt a jól ismert jelenséget is, hogy a lányok körében a gimnázium lényegesen népszerűbb, mint a fiúk körében: a fiúk harmadakkora valószínűséggel választják a gimnáziumot a szakmunkásképzővel szemben, mint a lányok.
Modellsorozatunk második lépésében az elsőként bevont magyarázó változók mellé bevontuk a gyerek tanulmányi eredményét is mint az iskolaválasztást befolyásoló tényezőt. Eredményeink szerint az iskolai teljesítmény jelentősen befolyásolja a gyerek iskolaválasztását – a jeles rendűek szülei háromezerszer nagyobb eséllyel szeretnék a rossz tanuló szüleihez képest, hogy gyerekük inkább gimnáziumban tanuljon tovább, mint szakközépiskolában –, de az apa iskolai végzettsége vagy vezető beosztása változatlanul azt valószínűsíti, hogy a gyereket gimnáziumba küldik tovább tanulni. A magasabb iskolai végzettségű vagy vezető beosztású apák tehát gimnáziumba kívánják küldeni gyermeküket, függetlenül attól, hogy jó tanuló vagy gyenge teljesítményt nyújt.
Modellsorozatunk harmadik lépésében a korábban bevont magyarázó változókon túlmenően a szülők által a gyerek számára megcélzott foglalkozást (valamint a szülők és a gyerekek különböző elképzeléseit jelző inkonzisztenciamutatót) is bevontuk magyarázó tényezőként. Ez az aktus azt az eredményt mutatta, hogy az apa foglalkozása már nem volt hatással a megcélzott középiskola típusára. Modellünk szerint ugyanakkor a megcélzott foglalkozás jelentős mértékben befolyásolja a megcélzott iskola típusát. A korábbiakban láttuk, hogy az apa foglalkozása és a gyerek számára megcélzott foglalkozás között erőteljes kapcsolat van: a szülők legalább olyan magas foglalkozási státust szánnak gyermeküknek, amilyen az övék. Ezt az eredményt tehát úgy kell értelmezni, hogy a gyerek megcélzott középiskoláját alapvetően a megcélzott foglalkozási státus befolyásolja, s az apa foglalkozásának a korábbi modellekben észlelt hatása erre nézve csupán áttételes.
A megcélzott iskola típusát a gyerek tanulmányi eredménye is jelentősen befolyásolja. Minél jobb tanuló a gyerek, annál valószínűbb, hogy gimnáziumban akar továbbtanulni, függetlenül a megcélzott foglalkozástól és a családi háttértől.
Adataink ugyanakkor arra is rámutatnak, hogy a kulturális reprodukció igénye önmagában is jelentős szerepet játszik az iskolaválasztási döntésben. Függetlenül attól, hogy milyen foglalkozási státust céloztak meg a szülők a gyereknek, illetve hogy milyen iskolai teljesítményt nyújtott a gyerek a korábbiakban, a legfeljebb általános iskolai végzettségű szülőkhöz képest a diplomás szülők tizenkétszer gyakrabban küldik gimnáziumba, mint szakmunkásképzőbe gyermeküket.
Adataink végül arra is rámutatnak, hogy bár a gyerekek és a szülők céljai, elképzelései között szoros kapcsolat van, eltérés esetén a 13 éves gyerekek már jelentős mértékben beleszólnak az iskolaválasztásba. Abban az esetben, ha a gyerek magasabb foglalkozási státust céloz meg, mint a szülő, a gyerek és a szülő közötti eltérést úgy oldják meg, hogy a szülő hagyja, hogy a gyerek arra menjen, amerre akar. (Ennek a ténynek nincs szignifikáns hatása az iskolaválasztásra.) Abban az esetben viszont, ha a szülő akar magasabb státust, a gyerek akarata ötször nagyobb valószínűséggel érvényesül, mint a szülőé.
Elemzésünk során racionális cselekvéselméleti magyarázattal szolgáltunk arra a tényre, hogy az iparosodás, a társadalom meritokratizálódása és az iskolai expanzió ellenére a családi háttér változatlanul erőteljesen befolyásolja a gyerekek iskolai végzettségének szintjét. Adataink jól alátámasztják hipotézisünket, mely szerint az iskolaválasztás olyan racionális befektetési-megtérülési kalkuláció eredménye, ahol a fő cél az, hogy a gyerek foglalkozási (társadalmi) státusa ne legyen alacsonyabb, mint a szülőké. E cél elérése érdekében a szülők többsége szinte minden árat hajlandó megfizetni, ennek minden kockázatát – a sikertelen iskolai karriert, tehát a megtérülés nélküli befektetés kockázatát is – vállalja. Más cél elérése (felfelé mobilitás) esetében ezzel szemben lényegi módon veszik figyelembe a szülők a kockázati tényezőket és a külső kényszerítő körülményeket akkor, amikor az iskolai befektetések és megtérülések rátáját kalkulálják.
A magasabb státusú szülők számára tehát a legmagasabb státushoz tartozó legmagasabb iskolai végzettségen kívül minden más opció „elfogadhatatlan”, minden más opció veszélye esetén úgy kalkulálnak, hogy annak elkerülése minden árat megér. Az alacsonyabb státusú szülők számára több elfogadható, vagyis „valós” kalkuláció alapját képező opció létezik.
A családi háttér azért hat tehát változatlan mértékben az iskolai végzettségre, mert az iskolaválasztás folyamata olyan racionális kalkuláció eredménye, melynek során a befektetés–megtérülés-kalkuláció algoritmusában a lecsúszás elkerülésének igénye (‘relative risk aversion’) olyan erős, hogy ez a veszély szinte minden más, racionálisan kalkulált tényezőt elnyom.
A foglalkozási státust célként kitűző kalkuláción túlmenően a kulturális átörökítés iránti „önmagáért való” igény is erőteljesen hat az iskolaválasztásra.
Andor M. (1998): Az esélyek újrateremtése. Educatio, 7/3.
Andorka R. (1982): A társadalmi mobilitás változásai Magyarországon. Budapest, Gondolat.
Andorka R. – Simkus A. (1983): Az iskolai végzettség és a szülői család társadalmi helyzete. Statisztikai Szemle, 6.
Becker, G. S. (1975): Human Capital: A theoretical and empirical analysis with special reference to education. New York, Columbia University.
Blau, P. M. – Duncan, O. D. (1967): The American Occupational Structure. New York, Wiley.
Boudon, R. (1974): Education, opportunity and social inequality. New York, Wiley.
Bourdieu, P. (1973): Cultural reproduction and social reproduction. In Brown, R. K. (ed.): Knowledge, education and cultural change. London, Tavistock.
Bourdieu, Pierre – Passeron, J.-C. (1977): Reproduction in education, society and culture. Beverly Hills, Sage.
Collins, R. (1971): Functional and conflict theories of educational stratification. ASR, 36.
Collins, R. (1979): The credential society. A historical sociology of education and stratification. New York, Academic Press.
Ferge Zs. (1972): Some relations between social structure and school system. In Albrow, M. – Halmos H. (eds.): Hungarian sociological studies. University of Keele.
Ferge Zs. (1980): Társadalompolitikai tanulmányok. (Studies in social policy.) Budapest, Gondolat.
Gambetta, D. (1987): Were they pushed or did they jump? Cambridge University Press.
Goldthorpe, J. H. (1996): Class analysis and the reorientation of class theory: the case of persisting differentials in education attainment. British Journal of Sociology, 47/3.
Goldthorpe, J. H. (1997): Explaining educational differentials. Towards a formal rational action theory. Rationality & Society, 9/3.
Goldthorpe, J. H. (1999): Class inequality and meritocracy: A critique of saunders and an alternative analysis. British Journal of Sociology, 50/1.
Halsey, A. H. – Heath, A. F. – Ridge, J. M. (1980): Origins and destinations. Oxford, Clarendon.
Ladányi J. – Csanádi G. (1983): Szelekció az általános iskolában. Budapest, Magvető.
Lannert J. (1998): Pályaorientációk. Educatio, ősz.
Mare, R. D. (1980): Social background and school continuation decisions. Journal of American Statistical Association, 75/370.
Müller, W. – Lüttinger, P. – König, W. – Karle, W. (1989): Class and education in industrial nations. International Journal of Sociology, 19.
Müller, W. – Karle, W. (1993): Social selection in educational system in Europe. European Sociological Review, 9/1.
Müller, W. – Shavit, Y. (1997): The institutional imbeddedness of the stratification process: a comparative study of qualifications and occupations in thirteen countries. In Shavit, Y. – Müller, W.: From school to work. A comparative study of educational qualifications and occupational destinations. Oxford, University Press.
Róbert P. (1986): Származás és mobilitás. (Family background and mobility.) Budapest, Társadalomtudományi Intézet.
Róbert P. (1991): Educational transition in Hungary from the post-war period to the end of the 1980’s. European Sociological Review, 7.
Sági M. (1998a): A korábban érettségizettek családi és iskolai háttere és motivációi. In A felsőfokú továbbtanulás meghatározói 1998-ban. Budapest, ELTE.
Sági M. (1998b): Education and work entry in Hungary: industrialization hypothesis or class allocation? Mannheim Universität. (Walter Müllerrel közösen.)
Sági M. (1998c): A Misszió egészségház vonzáskörzetébe tartozó lakosság társadalmi-demográfiai jellemzői és életmódjának főbb jellemzői.
Sági M. (2001): Is education a rationally chosen device for class reproduction? (Kézirat.) Oxford, Nuffield College.
Shavit, Y. – Blossfeld, H. P. (1993): Persistent inequality: changing educational attainment in thirteen countries. Boulder-San Francisco-Oxford, Westview.
Shavit, Y. – Müller, W. (1998): From school to work. A comparative study of educational qualifications and occupational destinations. Oxford University Press.
Szelényi Sz. – Aschhaffenburg, K. (1993): Inequalities in educational opportunity in Hungary. In Shavit, Y. – Müller, W.: From school to work. A comparative study of educational qualifications and occupational destinations. Oxford University Press, 1998.
Thurow, L. C. (1976): Generating inequality. London, Macmillan.
Treiman, D. (1970): Industrialization and Social Stratification. In Laumann, O. E. (ed.): Social stratification: research and theory for the 1970’s. Indianapolis, New York, The Bobbs-Merrill Company.
Treiman, D. – Lip, K. B. (1989): Educational and occupational attainment in 21 countries. In Kohn, M. L. (ed.): Cross-national research in sociology. Newbury Park, Sage.
Varga J. (2001): Az érettségizők felsőfokú képzés iránti keresletének meghatározói, részvételük a felsőfokú képzéshez kapcsolódó oktatásban. Háttéranyag az Oktatási Minisztérium döntéseinek megalapozásához. Budapest, TÁRKI-OM.
Meg kívánjuk jegyezni, hogy általában az egylépcsős mobilitás a domináns mobilitási fajta Magyarországon (Andorka, 1982; Róbert, 1986), tehát a tények, valamint az adatainkból tükröződő vágyak összhangban vannak egymással.
Ezenkívül elképzelhető, hogy a döntést befolyásolják helyi munkaerő-piaci adottságok is, amelyek az egyes iskolatípusok megtérülési rátájánál kalkulálhatók.
Mind a megcélzott foglalkozás, mind pedig az adekvát iskola kiválasztásában jelentős nemi különbségeket is kimutathatunk. Az itt felvázolt tendencia inkább a fiúkra érvényes. A viszonylag kis elemszám miatt a leíró statisztikai elemzés során nem bontottuk szét nemek szerint a táblázatokat.
Ez azonban csak „rásegítés nélküli” tanulás esetén igaz. Ha a szülők a gyerek sikerének valószínűségét magántanár alkalmazásával kívánják növelni, akkor a siker érdekében befektetett plusz anyagi ráfordításokkal is számolniuk kell.