Lemurian Folk Songs interjú – Fémforgács
– Kezdésképp fussuk le a kötelező bemutatkozó kört! Meséljetek a zenekar eddigi történetéről, legyetek szívesek!
– Úgy kezdődött, hogy Gergővel (exbasser) már elég rég zenélgettünk együtt, (In Haze, Devla Mufflon, meg ezer jam Óbudán Mikinél) ami jó volt, hogy összeszokjunk, meg hogy kigyúrjunk egy olyan stílust, amit igazából szeretnénk egyszer majd. Nekem azóta is egy barátom által kézzel faragott explorer tipusú gitárom van, ami nagyon sokat hozzátett az egész hangzáshoz. Később én utazgatni kezdtem, kimaradtak hosszú hónapok, majd hazajöttem, viszont a Devla dobosa (Keresztesi Áron) teljes alkoholabszcinenciába fogott, szóval maradtak a jammek a többiekkel meg a sör. Aztán egyszer csak felhívtuk Istvánt, hogy jöjjön le a Mikihez jammelni egyet. És ott történt a csoda, mivel olyan intuitív jazz-hetvenesévek őrület világot hozott, amit addig nem nagyon ismertünk, azonnal kb. megszületett a Nommo meg ezek.
– Miért Lemurian Folk Songs? És hol is van itt a folk?
– Egy eléggé pszihedelikus estén, amikor Istvivel meg Gergővel talán Colour Haze-t hallgattunk, olyan benyomásunk támadt, hogy olyan ez, mitha valami messzi ősi régmúltból szólna. Később meghívtak egy orosz banda elé játszani, a Nadragulya Jam meg azért mégsem volt az igazán jó név, szóval gyorsan Lemurian Folk Songs lettünk. Lemurian, mert ősi érzet, meg mert a misztériumok, a Folk meg mert ki tudja, talán ilyen volt az aranykor népzenéje. Bár ezt akkor ennyire nem magyaráztuk meg szerintem.
– A Bandcamp oldalatokon Hermész Triszmegisztosztól idéztek. Mit jelképez és miért fontos ez számotokra?
– Na ez jó kérdés. Hermész, aki a monda szerint még Atlantisz egyik főpapjának a reinkarnációja volt, egy smaragdtáblán örökítette át az olyan idők bölcsességét, amikor az emberek – Hamvas Béla által találóan fogalmazva – “még nem sürgölődtek, hanem csak üldögéltek”. Amikor a szeretet nem olyan volt, mint egy rózsaszín gestapótiszt, hanem inkább, mint a nap, ami mindenkire egyformán süt. Hermész lehet akár szimbólum. Egyrészt isten, egyrészt ember, szóval fél lábbal az égben, de a tapasztalatait már földi nyelven is elmondhatja. Szóval olyan, mint a zene. Mint az olyan zene, ami nem az erőszakról, szentimentális szerelmességről, bánatról, pénzről meg robotszexről közvetít, hanem egyszerű dolgokról mint: csillagok, hegyek, tenger, vándorlás, erdő, egység, ilyesmi. Persze semmi baj nincs semmilyen más zenével. Szerintem olyan minden egyes zenei stílus, hogy abból a szférából közvetít, ahova a leginkább épp kapcsolódni kivánsz. Mint valami csatorna. És mivel egyre töményebb minden, sokrétűbb az emberi mozgástér és a lehetőségek meg az ingerigény mostanában, hogy nem lehet egyetlen kórusbandörmögött OM-mal kielégíteni az egységbe és a nyugalmas szeretetbe visszakapcsolódni vágyók igényeit. Ezek a srácok szívnak, sört vedelnek, szeretik a hangos zenét, szóval olyanok, mint mi. Egy elveszett ébredező réteg kiéleződve mindenre, ami valahogy a nyugalomra meg a kék égre emlékezteti őket.
– Zenétekben ugyanúgy érzem a desert rocker Kyuss, mint az elszállós Pink Floyd hatását. Milyen bandák hatottak még rátok?
– The Machine, Black Sabbath, Colour Haze, Om, Samsara Blues Experiment, Sungrazer, Fu Manchu, Flower Travellin’ Band, Electric Moon, Avishai Cohen, Tia Carrera, Electric Wizard, Blues Pills, The Devil Makes Three, Los Espiritus, Woven Hand, Yawning Man, Wo Fat, Egocentrics, Causa Sui, Pooty Owldom, Pink Floyd, Earthless, Baby Woodrose, Gábor Szabó, Dub Spencer and Trance Hill, Tinariwen, Lord Vicar, Cream, Ten Years After, sorolhatnám estig..
– Mi inspirálja azt az elszállós, ‘70-es évek ízű pszichedelikus hangulatot, amit a dalaitokban érezni? Mivel foglalkoztok, amikor nem zenéltek, illetve ez hatással van-e a dalszerzési folyamatra?
– Mi Krisztivel eddig sok idő töltöttünk Európában szerte. Kanári-szigeteken, hegyi dzsungelban hónapokig hallgattuk a mindenség öszefüggéseiről szóló szórakoztató tanításokat egy varázsló-szerű fazontól, laktunk Maroban Andalúziában egy gyönyörű homokos parton nádházikóban, meg sátorban Gergővel, a régi basszerral meg a többiekkel. De volt olyan is, hogy épp több hónapig a parton sétáltunk. Most az elmúlt évben Pátyon, egy fafűtéses erdei házikót próbáltunk átalakítani nagyonamatőr stúdiónak Attila, a hangtechnikus basszer segítségével, de egyelőre inkább csak próbateremként funkcionál. Istvi meg a barátnője kézműves szépségdolgokat gyártanak a hétköznapjaikban. Szabadidőjükbben, ha nem épp Colour Haze koncerten vannak Londonban, vagy valami stoner fesztivélon Ausztriában, legtöbbször együtt lógunk.
– Egyáltalán, hogyan készülnek a Lemurian Folk Songs dalok? Van vagy volt már olyan ötlet, amire azt mondtátok, hogy ebből biztos nem lesz dal?
– Az új dalok nagy része egy otthon előre megírt gitártémára épül, hogy könnyebb legyen a dolgunk. Arra jön az ének, de néha meg az egész egy próbatermi jamből alakul ki. Néha egy-egy dalnál vagy rájövünk, hogy még nem vagyunk elég pro-k, hogy eljátsszuk, néha meg csak nem illik a többihez annyira. De ez azért elég ritka.
– Érdekelne, ki milyen hatásra fogott hangszert a kezébe, illetve van zenei végzettségetek vagy autodidakta módon tanultatok?
– Engem 10 éves korom óta csak a gitár meg a rockerség érdekelt. Aztán tanultam pár év jazz basszust, ennyi. Istvi is asszem járt fél évig dobtanárhoz, Kriszti meg, ha az általános iskolai kórust nem számítjuk, az utcazenélés alatt tanult meg így. Igazából nekem évekig fogalmam sem volt, hogy ő tud énekelni. Attila más tészta, abszolút hallása meg tehetsége van, dobol, gitározik, énekel, hangosít, basszusgitáron meg most június óta – azaz kevesebb mint egy éve – játszik.
– Eddig két lemezt készítettetek. Mindkettő digitális formában érhető el, pedig az általatok játszott zene – szerintem legalábbis – vinylre, de legalábbis valamilyen hanghordozóra kívánkozik. Tervezitek ezt vagy megelégedtek az online terjesztéssel?
– Ezzel az a gond, hogy nem vagyunk németek vagy ilyesmi. Persze tervezzük igen, de egyelőre csak a CD-t. Egyébként Istvi meg nagy vinyl gyűjtő, szokott fantáziálgatni lemezbolton, de a miénk még nincs a kínálatban egyelőre sajnos.
– Kiadókkal tárgyaltatok-e vagy ez még a jövő zenéje, netán maradtok a szerzői kiadásnál?
– Igazából nem nagyon értünk a tárgyaláshoz, ha valaki megkeres és szimpatikus az ajánlat, lehet valami, de egyébként jól ellébecolunk szerzőien.
– Mindkét kiadványotok nagyon különleges és nem túl szokványos borítót kapott, amik vitán felül nagyon jól illenek a zenéhez. Ki készítette?
– Azokat én rajzoltam az egyszerűség kedvéért.
– Ha jól tudom, szerepeltetek dalaitokkal külföldi netes(?) rádiókban. Ez hogyan jött össze? Milyen közönséghez jutottatok el így, milyen visszajelzéseitek vannak?
– Még a Nommo-t elküldtem egy Fuzz fm nevezetű kanadai netrádió szerűségnek, mert véletlen megláttam, hogy van ez a lehetőség. Hamarosan írtak, hogy ezek a jammek biztosan jönnek a következő youtube gyűjteménybe. Aztán láttuk, hogy ott virít egy számunk egy félmilliós nézettségű compilation legvégén, Causa Sui, Kyuss meg ilyenek után. Szóval onnan indult ez a netes félhírnév szerűség, ami sokat nem jelent, mert a koncertjeinken nem lettek hatezren, viszont így már hallgatják Amerikában, meg oroszok, meg mindenhol. Egyszer azt hiszem, egy normális fm rádió is leadta valamelyik dalt Kanadában. Tegnap pl. megjött az első usai pólórendelés. Sok zenésznek, főleg a negyvenhez közeledő, meg azon túliaknak nem tetszik ez az internetes zene dolog, bár ezt nem nagyon értem. Illetve értem, hogy ők még kemény munkával meg tanulással, meg ismeretségi körök kiépítésével futottak be, de hát ez a kor van és adottak az ezközök. Mindenki egész nap az okos elektronikus szarságaival van elfoglalva, akkor már inkább sugározzunk nekik szépet és jót.
– Mennyire ismert a banda itthon a szűkebb pátriátokban, illetve a tágabb környezetetekben és a határokon túl?
– Úgy néz ki, határokon túl jobban megy a szekér, bár már itthon is jövögetnek az emberek a koncertekre. Van egy francia turné már félig leszervezve áprilisra, csak nincs autó, amivel kitudnánk menni egyelőre. Persze ilyen dolgok csak azóta történnek, mióta Kriszti énekel. Azelőtt csak a stondult haveroknak játszottunk családiasan a próbateremben.
– Koncerteztek is. Mennyire van igény az általatok játszott, mondjuk úgy agyas zenére?
– Igény az lenne, csak ahogy észrevettem, kicsit tartózkodóak a helyek meg a szervezők ezzel a vonallal kapcsolatban. Kevés a tapasztalat, mintha ez egy új világ lenne itthon. A klasszik stoner az nagyon megy, meg poposabb psychrock, mi meg a kettő között lébecolunk. Pl. szívesen játszanék ezeken jógás, goás fesztiválokon, mint az Everness, de oda ez túl woodstock a Samsara fesztiválhoz meg már egyenesen heavy metal. Szóval most jól elvagyunk a százfős budapesti klubbulikkal.
– Zárásként meséljetek, kérlek a közelebbi és a távolabbi terveitekről, illetve mindarról, amit még fontosnak tartotok megemlíteni!
– A legközelebbi és távolabbi terv egyben ez az áprilisi francia turné. Később kisebb német, osztrák, holland fesztiválokra szeretnénk menni, mint a Lake on Fire meg a Roadburn. Legszívesebben persze itthon nyomnám, csak ahogy mondtam nem olyan egyszerű.
Dátum: 2018. február 19.Szerző: 9000SanyiKategória: Cikkek, InterjúkTagek: Lemurian Folk SongsKomment: 0