2013 * 2012 * 2011 * 2010 2009 * 2008 * 2007 * 2006 2005 * 2004 * 2003 * 2002 2001 * 2000 Zao - The Fear Is What Keeps Us Here
Végre egy lemezborító, mely tökéletes összhangban áll a muzsikával. A pennsylvaniai Zao új lemezének frontja valami elképesztő sivárságot sugároz, és a címmel összhangban szinte félelmet kelt az emberben. És akkor még be sem tettük a lemezt...
A zeneileg metalcore-ként számon tartott brigád muzsikája nem tartozik a hallgatóbarát kategóriába. A dalokban dallamok nem nagyon lelhetőek fel, fogós refréneket nagyítóval sem találni. Tiszteletet érdemelnek ugyanakkor azért, hogy nem próbáltak meg felülni a melodikus gitártémákkal operáló trendre, és kitartottak emellett a végletekig szélsőséges, szinte noise-os irány mellett. Hardcore gyökerű, extrém metalként lehetne aposztrofálni a lemezen hallható muzsikát, sok váltással, témával, nem éppen a zeneiségre törekedve. Az összes muzikalitás a lemezt nyitó Cancer Eater bevezetőjében fedezhető fel, mely jól teremti meg az alig több, mint félórás rombolás alaphangulatát. Őrült, kifordult, acsarkodó hörgés/károgás, disszonáns gitárok, megfejthetetlen ritmusok, mindezek valami apokaliptikus, kilátástalanságtól bűzlő atmoszférával, és valami pusztulat hangzással körítve. Énekdallamokkal megpróbálkozik ugyan Dan Weyandt az It's hard not to shake with a gun in your mouth dalban, de ezek az "inkább ne" illetve az "inkább írd le" kategóriába tartoznak. A legendás (?) Steve Albini (többek közt Nirvana) producer kreálta hangzás objektíven ítélve igencsak gyengének minősül, de ha a cél az volt, hogy a megfelelő hangulatot egy ilyen retek sounddal hozzák létre, akkor már érthető, hogy miért érződik a borítón látható szoba bűze. Szennyes, koszos, zajos. Ezek a szavak csupán megpróbálják megközelíteni a lemez hangzásának, illetve magának a hangulatnak a leírását.
Ezt a fajta hangulatot illetve zenei világot (lásd fent) amúgy megtaláljuk pl. Neurosis esetleg Dillinger lemezeken, de egy magyar zenekar is megfejtés lehet, ha a Zaot el akarjuk helyezni a térképen. A Blind Myself utazik hasonlóan extrém muzsikában, csupán én speciel őket sokkal jobb bandának tartom, mint ezt a brigádot. Továbbmegyek: a Blind ezerszer jobb, mivel vannak dalaik, és a hangzásuk ehhez képest arcletépő. Persze a dalok iránti igényről önként is le lehet mondani, de amíg az atmoszférában a Zao-hoz hasonlítható, császári Neurosis emlékezetes Through Silver And Bloodja (nem éppen dalcentrikus slágergyűjtemény) is képes volt önálló karakterrel rendelkező nótákat felmutatni, addig itt csak az alulkevert gitárok alól felmorajló károgásfolyamra, és a puffogó, erőtlen dobokra lehet emlékezni.
A tükörírású borító meg egyáltalán nem eredeti, én már Dickinson Skunkworks lemezénél is jófejkedő bénaságnak tartottam, de itt konkrétan majdnem pontot vesztett nálam a brigád, csak a hatásos borítókép hozta fel az egyenlegüket. Egyszerre vagyok ugyanakkor morcos és boldog is a ZAO világának ismeretében. Morcos, mivel egy ilyen gyöngusz banda aránylag erős underground kiadónál lebzsel; boldog, mivel ebben a muzsikában jelenleg bizony a magyar Blind Myself a király és a ZAO nyugodtan felléphetne valamikor előttük!
9. My Love My Love (We've Come Back From The Dead)
11. Last Time For Everything