2009/2/ A 2008-as európai nyári hetekről
Elmélkedés a külső és a belső klímáról
A svédországi Edshultban elhangzott beszéd
Amikor földünk északi szélességi fokain kitavaszodik, a természetben hatalmas átalakulások mennek végbe. Minden megváltozik, és a Nap által létrehozott új körülményekhez igazodik.
Ami fagyott állapotban volt, az most kienged, és életet adó táptalajjá válik. A meleg és a fény hatására a természet virágba borul. Mindez viszonylag szabályos minták alapján zajlik le.
Hosszabb időszakokat vizsgálva azonban alapvető változásokat figyelhetünk meg. Így például a skandináv országokban, a bronzkorban néhány fokkal melegebb volt, mint napjainkban. A kiterjedt lombos erdőkben és a lápvidékeken az emberek halászatból és vadászatból éltek. Abban az időben gazdag kultúra bontakozott ki. Hatalmas emlékműveket hagytak hátra: különféle kőformációkat, sírokat és feliratokat. Napimádókként jelentős asztronómiai ismeretekkel rendelkeztek, és feltevések szerint matriarchális társadalomban éltek.
Azonban ahogyan az éghajlat változott, egyre hidegebb lett, majd a jégkorszak után a szárazföldi terület növekedni kezdett, jelentősen megváltoztak a körülmények is. A lombos erdők és lápvidékek helyét a fenyvesek vették át, valamint
új állat- és növényfajok alakultak ki.
A bronzkor kultúrája eltűnt, sőt új embertípusok jelentek meg, új szokások alakultak ki, és új vallás keletkezett: az Asen-vallás. Elkezdődött a vaskorszak.
A viszonylag békés matriarchális rendszer egyre vérszomjasabb, patriarchális társadalommá alakult át: A belső klíma - mintha a külső éghajlattal együtt változott volna - megkeményedett. Nem alakul-e át a mi hangulatunk is az évszakok váltakozásával? Energiától duzzadunk vagy fáradékonnyá válunk. Nyáron más gondolatok foglalkoztatnak minket, mint télen, a tavasz pedig egészen más érzelmeket kelt bennünk, mint az ősz.
Ezoterikus és vallásos rendszerek azt tanítják, hogy az ember hatalmas fejlődési ciklusoknak van alárendelve. Nyugaton csillagévekről beszélnek, melyek kb. 26 000 évig tartanak. Ez az időszak, melynek során a tavaszpont egy teljes kört megtéve végigvándorol a zodiákuson. Egy csillagév tizenkét kisebb szakaszból áll. Jelenleg a Halak-korszak végén és a Vízöntő-korszak elején állunk. A Vízöntő-korszak - mondják - egészen más energiákat szabadít fel, mint a Halak-periódusa. Emiatt megváltoznak a külső és a belső életfeltételek is. Az emberi lét alapjai megrendülnek, és az így keletkező káoszból valami új fejlődik ki.
Az ember hatalmas fejlődési-képességgel rendelkezik, és különösen a változás időszakában mutatkoznak meg e potenciálok kibontakozásához szükséges lehetőségek. Ehhez a folyamathoz mi magunk szolgáltatjuk a táptalajt. Amennyiben az isteni erők fényével és melegével együttműködünk, egy belső változás és kibontakozás különleges lehetőségei jönnek létre.
Ez a folyamat azonban nem automatikusan megy végbe. A régi dolgokat le kell adni ahhoz, hogy az alapvető újjáalakulás végbemehessen.
A korábbi időszakokban az életkörülményeket főként olyan tényezők alakították, melyeket az ember csak csekély mértékben vagy egyáltalán nem befolyásolhatott. A szükségszerű belső változások nagy részét szintén nem volt képes az ellenőrzése alá vonni. H. P. Blavatsky Titkos tanítás című művében azt olvashatjuk, hogy a korábbi időszakokban az emberiséget olyan vezetők és tanítók irányították, akik magasabb rendű hierarchiák küldöttei voltak, többek között angyalok és arkangyalok.
A jelenlegi éghajlatváltozást az ember - legalábbis részben - magának köszönheti.
Ezért kézenfekvő, hogy neki is kell átvennie a felelősséget, és ezt a problémát pozitív irányba terelnie. Korszakunkban belső klímánk alakulásáért is nekünk kell vállalni a felelősséget.
Úgy is mondhatnánk: Ha nem jön létre pozitív belső változás, akkor a fejlődés negatív irányba megy át. Mindig fennáll annak a lehetősége, hogy harmóniában éljünk a természettel, ahelyett, hogy elpusztítanánk.
A jelenleg felmerülő kérdés a következő: Van-e igényünk arra, hogy belső szinten keressünk valamit, ami nálunk lényegesen nagyobb? Tudunk-e egy olyan közösséghez kapcsolódni, melyben sem az önérvényesítés, sem az én-irányulás nem játszik lényeges szerepet? Képesek vagyunk-e elkezdeni valódi közösségben és összetartozásban élni?
Isten a parancsnok: röpülj Bárka!
Bár tenger sok elszabadult vörös pokol-fúria
veti magát dühösen az élőkre és a holtakra,
hogy a Földet ólomszürke masszává olvassza,
és az égről minden jelet le is söpör a Sátán,
Isten a parancsnok: te csak röpülj Bárkám!
A szeretet az iránytűd: tovább, Bárka!
Szállj északra és délre, keletre és nyugatra,
mindnek osszad kincsesládád gazdagságát.
Lovagold meg bátran a viharos hullám taraját,
fényed felé forduljanak a sötétben a vitorlák.
A szeretet az iránytűd: te csak repülj Bárkám!
A hit a te horgonyod: rajta Bárka!
a hit a te horgonyod: rajta, Bárkám, rajta!
Mikhail Naimy, Mirdad könyve
A Noverosa Konferenciahely esti szolgálatán elhangzott beszéd
Nem vagyok különleges ember, mindenesetre nem hiszem, hogy az lennék. Semmiben sem különbözöm a többi tizenhat éves fiataltól. Tulajdonképpen inkább meglehetősen szokványosnak nevezném magam. Mindent megteszek, amit egy korombelitől elvárhat az ember: Iskolába járok, sportolok, szerelmes leszek, vitatkozom a szüleimmel, a vakáció idején nyaralni megyek, és számos kérdés merül fel bennem: a világról, magamról, az életben és ebben a világban elfoglalt helyemről.
Az egyetlen különbség köztem és a többiek között nyilvánvalóan az, hogy én meg akarom érteni a dolgokat. Ezért teszek fel kérdéseket. Úgy tűnik, ez sok embert zavar. Én azonban valóban érteni akarok. Hogy mit akarok megérteni? Nos, őszintén szólva, körülbelül mindent.
Miért vagyunk itt? Miért van olyan sok egyenlőtlenség, szenvedés, fájdalom, és miért keressük szüntelenül a boldogságot és a kényelmet? Miért nincs senki, aki valóban boldog lenne? Mindezt meg szeretném érteni. Vannak válaszok is, valóban. Azonban egyetlen egy sem elégített még ki teljesen. Néha az az érzésem, hogy az emberek inkább megelégszenek egy bizonyos válasszal, csak hogy azután már ne kelljen aggodalmaskodniuk. Úgy tűnik, hogy az igazi választ nem is akarják hallani. Minden megfelel nekik, ami többé-kevésbé hihetően hangzik, csak ne kelljen többé gondolkodniuk rajta.
Úgy érzem, ennél még sokkal több minden létezik. Úgy értem, többnek kell lennie! Ez így nem lehetséges! Ez nem lehet az élet értelme! Ez a rengeteg nyomorúság és szenvedés, nem hiszem, hogy mindez hiábavaló lenne! És most be kell vallanom: Tudom, hogy van még valami. Tudom, hogy a világ nem ok nélkül olyan, amilyen. Hogy honnan tudom? Azt képtelen vagyok elmagyarázni. Egyszerűen tudom. Nevezhetném ezt megérzésnek, vagy intuíciónak is, de ez sokkal több annál. Egyszerűen a lényem legmélyéből tudom.
A világ azonban bizonyítékokat kíván. Az érzéseket és az intuíciót ésszerű érvekkel magyarázzák. Az ötleteimet ezért a legtöbbször megtartom magamnak. Ez gyakran összezavar.
Mert fejem - az összegyűjtött ismeretekkel telve - és szívem különböző nyelvet beszél. Amit az iskolában mondanak és a könyvekben olvasok, és az, amit a templomban és a centrumban megrendezett összejöveteleinken hallok, nem fedi egymást.
Ezért olyan ez, mintha két világ létezne bennem egyszerre, egy külső és egy belső világ. Kellemetlen két olyan világban élnem egyidejűleg, melyek nem illenek össze teljesen. Számomra csak egyetlen világ létezzen.
Nehéz dolog erősnek lenni, és abba kapaszkodni, amit belülről tudok. Ezt hívják intuíciónak, én azonban inkább belső tudásnak nevezném. E dolgok igazságát nem tudom bebizonyítani, csak azt tudom, hogy mindez így van, mert magamban és magam körül naponta látom ennek a bizonyítékait. Felfedeztem, hogy ez nem mindig volt így. Voltak időszakok, amikor az érzés legalább olyan fontos volt, mint a racionalitás és az ésszerűség. A régi korokban tudomány és vallás ugyanazt a célt követték, és kölcsönösen kiegészítették egymást. Az ugyanazon cél felé vezető két utat képviselték. Ez a cél pedig nem volt más, mint létünk valóságának megértése.
Idővel azonban mindez megváltozott. A reneszánsz korszak végére a világ két részre oszlott; a tudomány és a vallás világára. A természettudomány a látható és kézzelfogható dolgok vizsgálatára korlátozódott, míg a vallás a láthatatlanokéra. Az évszázadok folyamán a tudománynak sikerült világunkat egyre kisebb részekre osztania; először sejtekre, majd molekulákra, ezeket atomokra, azután az atomoknál kisebb részecskékre, elektronokra, protonokra és neutronokra, melyeket aztán quarkokra bontottak fel. És a tudomány a jövőben talán még kisebb részecskéket fedez majd fel.
A tudósoknak azonban kutatómunkájuk folyamán hamarosan egy problémával kellett szembesülniük: Kvantumszinten - ez a fogalom az atomnál kisebb részecskék általános jelölésére szolgál - olyan váratlan eredményekbe ütköztek, melyeket már nem lehetett a megszokott módon megmagyarázni. A kutatók számára világossá kezdett válni, hogy a világon talán több minden létezik, mint amit addig feltételeztek. Folyamatosan felismerik, hogy kísérleti eredményeik egyre inkább az ezoterikus és gnosztikus iskolák és közösségek ideológiáihoz közelednek.
Egy racionális világban élek, és agyam válaszok és bizonyítékok után kiált. Azt hittem, hogy azt a fizikai bizonyítékot, melyet az életben kerestem, talán e kísérletek eredményei között találhatom meg. Azonban a hallott dolgok egyáltalán nem elégítenek ki.
Nem azt akarom tudni, hogy a világ hogyan, hanem, hogy miért éppen ily módon kapcsolódik össze. Számos olyan különféle felismerés létezik, melyek a világ összetételére utalnak: egy atom felépítése, a nullpont-energiamező, a tér-idő kontinuitás, a részecskék dualitása és a szemlélő befolyása a részecskék viselkedésére. Az egész meglehetősen érdekesnek tűnik, ha a szokványos perspektívákból szemléljük őket. Ha azonban valóban meg akarjuk érteni ezen eredmények kihatásait, akkor egészen más szemmel kell néznünk ezeket a dolgokat. Néhány hónappal ezelőtt, az egyik biológia órán, egy sejt működésének módját magyarázták el nekünk. Az emberi test nagyon sok különféle sejtfajtát tartalmaz, melyek saját működéssel és tulajdonságokkal rendelkeznek. Ugyanakkor azonban testem minden egyes sejtje az egész testre vonatkozó valamennyi információval is rendelkezik. Egy olyan mátrixot tartalmaz, mely magába foglalja a test felépítésének és fenntartásának minden szükséges információját. Egy sejt, szükség esetén képes megváltoztatni működését vagy formáját annak érdekében, hogy valamilyen hiányt pótolhasson. Senki sem tudja, hogy egy sejt miként szerez tudomást arról, hogy mit és hogyan kell végrehajtania. Minden sejt, egyetlen hatalmas organizmusként, tökéletes harmóniában és egyetlen egy cél érdekében, egy ismeretlen erő ösztönzésére, együttműködik.
A közelmúltban tanárunk az atom felépítését magyarázta el nekünk. Az atom magja egy vagy több neutronból és protonból áll, és elektronok keringenek körülötte. Miért köröznek az elektronok a mag körül? Fogalmam sincs, egyszerűen csak ezt teszik. Amennyiben e világ valamennyi atomja majdhogynem üres, akkor ez azt jelenti, hogy az, amit mi tartós, szilárd anyagként tapasztalunk meg, valójában nem az. Egy atom több mint 99 százalékban, üres!
Képzeljük csak el: Ha egy atom magját egy százforintos pénzérme méretére növelnénk, akkor az elektronok kb. 10 kilométeres távolságban köröznének körülötte. Hogy lehet az, hogy az anyagot tartósnak és szilárdnak tapasztaljuk meg, amikor valójában üres…? Valóban üres?
Már gyakran megpróbáltam elképzelni egy olyan világot, melyben idő és tér nem létezik. Mindeddig azonban ez még nem nagyon sikerült. Néha úgy érzem, van már egy homályos sejtésem róla, de ezt semmiképpen sem tudnám szavakkal kifejezni.
Albert Einstein már 1905-ben, relativitás-elméletében megfogalmazta, hogy az idő és a tér nem statikus és lineáris, mint ahogyan azt addig feltételeztük. Idő és tér a saját, valamint az általunk szemlélt tárgy tempójára vonatkozik. A saját és a tárgy tempójának különbségétől függően, a tér zsugorodhat vagy tágulhat, az idő pedig lassabban vagy gyorsabban múlhat. Világunkban tulajdonképpen semmi sem abszolút és statikus. Hiszen ha a legkisebb síkon szemléljük a dolgokat, akkor minden állandó, dinamikus mozgásban és kölcsönhatásban áll. Ha a még kisebb felé haladunk, akkor már sem elem, sem részecske nem létezik. Ekkor már csak energiáról beszélhetünk. Energiáról és lehetőségekről. Ez azt jelenti, hogy minden mindennel összekapcsolódik, és minden mindennek a befolyása alatt áll. Minden gondolat, minden érzelem, minden tett hatással van az egészre.
Lehetséges, hogy ezzel egy mindennek alapul szolgáló egyetemes erő léte bizonyosodik be? Lehetséges, hogy ezáltal bizonyosságot nyer a Gnózis létezése? Hiszen honnan jön az impulzus? Hogyan keletkezett minden? Honnan származik a rejtélyes energia, ha - az elmélet értelmében - már semmi sincs?
A kvantum-technikában van még egy érdekes jelenség. Ez a szemlélő befolyása. Ha egy részecskét érzékelnek, másképpen kezd viselkedni. Ha nem érzékelik, akkor kvantum szinten egyidejűleg hullámként és részecskeként viselkedik. És mielőtt egy részecskét érzékelnének, az az atomon belül egyidejűleg különböző helyeken található. Ezt nevezzük szuperpozíciónak. A részecskék csak abban a pillanatban vesznek fel egy szilárd pozíciót, amikor az atomot szemlélni kezdjük.
Elgondolkodom az egyik régi kérdésen: Ha egy hang felcsendül, de senki sincs ott, aki hallja, akkor valóban felcsendül-e? Talán csak egy hang lehetősége van jelen. Vagy - ahogy Einstein egy alkalommal megjegyezte: Ha esténként feltekintek az égre, látom a Holdat. Ha azonban megfordulok, nem tudom, hogy a Hold ott van-e még.
Ez azt jelenti, hogy nem vagyok biztos benne, hogy az, amit látok, valóban az igazság-e. Ez pusztán az én látószögem, az én képem, az én saját igazságom. Életem tele van lehetőségekkel és potenciálokkal. És kizárólag rajtam áll, hogyan használom őket. Úgy tűnik, az egész univerzum azt akarja mondani nekem, hogy olyasmi, mint az individualitás, nem létezik. Sem az én, sem a te, sem az ő nem létezik. Mert valamennyien ugyanannak a teremtésnek a részei vagyunk. Amit gondolok, érzek és teszek, az adja a különbséget. Ez az úgynevezett pillangóhatás: Ha egy pillangó a világ egyik részén meglebbenti a szárnyait, a világ másik oldalán vihart okozhat vele.
Képzeljük el a fennálló lehetőségeket: Ha egy embercsoport elhatározza, hogy valóban bejárja az eredeti állapothoz vezető utat, ebben az elhatározásában szilárdan kitart, és ezt tettekkel is bizonyítja, akkor a világban változásokat idézhet elő. Korunk tudósai azt is megállapították, hogy az emberi tudat befolyást gyakorol a fizikai valóságra a szubatomi területen. Ha pedig ez a terület befolyás alatt áll, akkor az atomi, a sejti és az összes a fölött álló szint is. Ebben a pillanatban hirtelen megvilágosodik előttem: Az általam keresett bizonyíték közvetlenül előttem áll. Bennem van, a testemben és mindenütt körülöttem. Ha minden sejtet egy ismeretlen erő hajt, mely szubatomi szinten nyilvánul meg, tehát mint dinamikus energiamező, akkor ez szó szerint azt jelenti, hogy minden mindennel kapcsolatban áll. Különbözik-e ez attól, amit a templomban hallunk?
A kérdéseim nem tűntek el. Ráleltem ugyan néhány válaszra a korábbi kérdéseimet illetően, de újak is felmerültek bennem. Nem tesz semmit. Csak arra ösztönöznek, hogy tovább keressek. Egyre újabbak fognak felmerülni, míg végül elérem a célomat.
Valami azonban megváltozott. A bennem lévő belső hangot illetően nincsenek többé kételyeim.
Hiszen maga a világ, minden atomjával és minden részecskéjével azt támasztja alá, amit belülről érzek, és hogy az ösvényt be kell járnom. Új bizalom és új remény tölt el. Ha körülöttem minden a valóságot tükrözi, amelyben élünk, és ha minden az egyetlen irányt mutatja nekem, akkor mire várok még? Mi akadályoz? Semmi sem tarthat vissza. Ilyen támogatással nem vallhatok kudarcot.
Néhány töredék az Ifjú Tanulók Csoportjának munkahetén elhangzott beszédekből
„La Nuova Arca” Konferenciahely, Olaszország
Az ember ahhoz van hozzászokva, hogy a szavakat szó szerint fogja fel, értse és értelmezze. Ez nagyon hasonlít ahhoz a viselkedésmintához, amikor egy embert a ruházata vagy külső megjelenése után ítélnek meg. Ezzel csupán a külsőségek alapján alkotnak véleményt.
A szavaknak azonban különböző jelentéseik vannak, több-dimenzionálisak. Olyan formák, amelyek erőt, fényt, meleget és hangzást tartalmaznak. A szavak megindítanak, élnek és rendszereznek. A kereső ember, a tanuló számára az Egyetemes Tan szavai az igazságot tartalmazzák és gyógyító hatásúak. Ha ezt felismerjük és megtapasztaljuk, akkor egészen másképpen állunk velük szemben. Akkor erejüket, fényüket és ragyogásukat megnyilvánítják nekünk. Ekkor különleges táplálékként, spirituális élelemként magunkba szívjuk őket, mert tudjuk, hogy ezáltal a szavak lénye és tartalma bennünk és általunk hatékonnyá válhat.
Felismerjük-e, hogy ez az újszerű megértés és szóhasználat milyen hatást fejthet ki? Ha áthatolunk egy új nézethez, egy új felfogáshoz, és a szavak újfajta használatához, akkor valóban megnyílhat előttünk az észlelés és hatékonyság egy új dimenziója. És hát ez az, ami után a kereső ember vágyakozik: egy új, belső megértés, amely erőn, sugárzáson és fényen alapul!
Mert végül is arról van szó, hogy az erőt, a fényt és a bölcsességet az Egyetemes Tan sugárteréből közvetlenül, első kézből szerezzük meg. Az egyetlen igazság, a lényeg e megértése, ez a belső megértés, előkészítő folyamatunk részét képezi abban az alkímiai megújulási folyamatban, melyet transzfigurációnak nevezünk. Mert nem a transzfiguráció jelenti-e számunkra az egyetlen nagy célt minden irányulásunknál és cselekedetünknél?
Hiszen arról van szó, hogy Krisztushoz hasonlatossá váljunk. Az Ő legnagyobb megbízatásáról van szó; áldozata és vére átadása révén az emberiség kiemeléséről és meggyógyításáról!
Erre akarunk irányulni! Semmilyen más cél és irányulás nem korlátozhatja ezt a magasztos feladatot, ha a transzfigurációt valóban meg akarjuk valósítani. Azért jelentjük ki ezt ilyen nyomatékosan, mert újra meg újra hajlamosak vagyunk rá, hogy ezt a magasztos és mégis oly valóságos célt viszonylagossá tegyük és - tudatosan vagy öntudatlanul - a háttérbe szorítsuk, hogy az úgynevezett „konkrét dolgokkal” foglalkozhassunk. Tetteinket ilyenkor így indokoljuk meg: „Igen, ez egyszer biztosan bekövetkezik, de a jelen pillanatban ez vagy az sokkal fontosabb. Számomra az abszolút még túlságosan távoli, túl magas, túlságosan absztrakt.”
Vizsgáljuk meg azonban pontosan, hogy mi is rejlik e magatartás mögött? Mi az, ami ily módon elhomályosítja a megszabadító perspektívát, és e világ kemény valóságát látszólag megdönthetetlen jelenségként állítja elénk? Felismerjük-e, hogy e magatartás által hogyan laposodik el minden abban a pillanatban, amint az úgynevezett „nyilvánvaló, magától értetődő és látható” az előtérbe nyomul? Hogyan rabolják el tőlünk a legmagasságosabb célunkat? Hogyan redukálódik az élet az előtérben lévő „bizonyíthatóra”?
Tanulóságunk folyamatába is, ahol pedig újra és újra nagyon tudatosan a Legmagasságosabbal szembesülünk, észrevétlenül becsúszhat valami, amivel aztán hasonló módon megpróbáljuk a megszabadulás abszolút célját viszonylagossá tenni, vagy a magasztos célt lényünkön kívül keresni.
Természetesen nem abból indulunk ki, hogy ez tudatosan, tehát szándékosan történik. Azonban azonnal fennáll erre a lehetőség, amint problémákba bonyolódunk, amint hagyjuk magunkat vitákba belerángatni, vagy olyan eszméket és célokat hajszolunk, melyeknek a lélek megszabadításához és megszenteléséhez semmi közük. Ezekben a pillanatokban szem elől veszítjük magasztos célunkat, a lélek megszabadítását. Akkor már nem a győzelemért, vérünk megszabadító értelemben vett kiontásáért harcolunk, hanem erőnket és vérünket a semmiért pazaroljuk el. Ezen kívül így magunkat, és ezáltal másokat is, megmérgezzük. Ennek eredménye aztán nem a vér kiontása általi megszabadulás, hanem vérmérgezés lesz.
Világunkban mindig vitára adtak alkalmat létünk különböző aspektusai, és az ahhoz tartozó fejlődési folyamatok, mindenekelőtt pedig az, hogy hogyan hajtsunk végre valamit. Ez így volt a múltban, így van a jelenben, és így lesz a jövőben is. Viszont itt nem erről van szó!
Itt nem egy ilyen vagy olyan nézetről vagy véleményről van szó, sem egy módszerről, hogy elérjünk valamit. Nem az a lényeg, hogy hogyan értelmezünk bizonyos szavakat vagy magyarázatokat. Nem, barátaim, mindez egyáltalán nem számít, hiszen mindig annyi a vélemény, ahány ember van a földön.
A transzfigurációnál - a lehetséges legnagyobb magasztossághoz és gyógyuláshoz vezető útnál - egyes egyedül az isteni út tényéről és megnyilvánulásáról, az isteni igazságról és az isteni életről van szó. Isten útja, igazsága és élete pedig valóság, melyet kizárólag akkor lehet megtapasztalni, ha az ember maga járja ezt az utat, ő maga ismeri és vallja az igazságot, és Istenből él.
Itt sem szavak, sem szimbólumok, sem jelek nem segítenek. Kizárólag Isten lénye tanúskodik erről, és vallja ezt. Isten lénye a szeretet. Ez a szeretet a legmagasabb intelligencia. Ez a szeretet a szellem-lélek-ember sugárereje. Ez ugyanakkor nem azt jelenti, hogy humanista vagy romantikus gondolatok és érzések alapján barátságosak és kedvesek legyünk egymáshoz.
Nem, az igazi szeretet a legmagasabb intelligencia. A szellem-lélek-ember új gondolatképességének sugárereje. Ez a sugárzás egészen más hatású és minőségű, és egy határtalanul magas szinten, teljesen másképpen nyilvánul meg, mint az, amit az emberek szeretetnek neveznek.
Szükségszerű, hogy ennek a belátásnak és nézetnek egyre jobban tudatában legyünk, és még jobban elmerüljünk bennük. E belátás és álláspont annak a mélységes vágyából ered, hogy már csak a Szeretetet és Szellemet akarjuk szolgálni, és semmi mást ne kívánjunk többé.
Arról van szó, hogy mindennapi életünket a szellem-lélek-élet követelményeire hangoljuk, és azután nagyon határozottan és tudatosan ebből az irányulásból cselekedjünk. Ez a feladat áll előttünk. És minden más, ami még szükséges, ebből fog kifejlődni majd. Ez képezi az oly gyakran megbeszélt új életmód alapjait.
<<előző (2009/2/ Boldog az az ember, aki magára eszmél és felébred) következő (2009/2/ Tűz és víz az alkímiában) >>