The Borat Project: Fürdés a tengerben, az egyszerűség varázsa és a civilizáció keserűsége » Think Outside The Box
The Borat Project | 31.8.2010
Ez a világ sem ideális, ez nem azt jelenti, hogy nincsenek kevésbé nemes szándékú emberek, vagy olyanok, akiket elvakít a nyereségvágy vagy hogy automatikusan jól bánnak veled. Csak annyit jelent, hogy az ilyen helyeken a régimódi normalitás uralkodik, és a gondolkodás ember- és nem tárgyközpontú. Ez a világ van jelen (még) Kazahsztánban, és Tastubekben érződött leginkább.
A világ azonban változik.
Utazásunk első napján úgy fogadtak, ahogy ez régen természetes volt egy fáradt utassal szemben. Vendégszeretettel, kevés kérdéssel, és felebaráti segítséggel. Az asztalnál Mircea mondta is: “Látod, minden kellemetlenség után valami jó következik. A mostani fogadtatásunk minden rosszat elfeledtet.”
Így is történt. Éreztük, hogy szívesen fogadnak, örültünk, hogy házigazdánk rendes. Főleg, hogy nem voltunk a legjobb bőrben. Egy rövid tanácskozás után el is döntöttük, hogy maradunk egy darabig és nem indulunk rögtön másnap. Először is még szerettünk volna beszélgetni az emberekkel, és látni egy átlagos napot az életükből. Ehhez pedig szükség volt arra, hogy néhány nap alatt megszokják a jelenlétünket. Másodsorban azért sem indultunk, mert még mindig rosszul voltam aznap este és nem hinném, hogy egy 100 kilométeres út a sivatagban nagyon hiányzott volna.
Ugyanezért nyilván nem fogadtam el a meghívást, hogy menjünk el a tengerhez; Mirceára hagytam a hűsítő hullámok élvezetét, és felelhetetlen élményben volt része. Hat munkással – akik az ebéden is résztvettek – és Kolja fiával, Aslannal együtt autóba ültek és elindultak. Az autóban persze mindenki már nagyon jó hangulatban volt, Mircea pedig ismét a pótkeréken kapott helyet és alig várta, hogy megérkezzenek. Viszont legalább így megtudta, hogyan szórakoznak a házigazdáink a tengeren.
Hamarosan került még egy üveg vodka és a helyiek el is kezdtek koccintani. Mircea sem szabadult meg az „international druzsbától” és neki is innia kellett egy pohárkával. A halászok eléggé barátságtalanok voltak, fotózni sem tudta őket, viszont mindenki elvárta, hogy másszon bele a tengerbe. Hogy minden szép legyen, a halászok éppen visszadobálták a fölösleges halakat, így a homokos iszapban haltetemek százai hevertek. Mircea valószínűleg nehezen felejti majd el az érzést, amikor először lépett be az Aral-tóba a helyiek kíváncsi tekintetének közepette, több percig a holttesteken keresztül lépkedve.
A visszaút sem volt kellemesebb, a kollégák előrehaladott részegségi állapotban gyakran ölelgették és egyikük véletlenül a kezén oltotta el a cigijét. De legalább tanúja volt a jellegzetes szórakozási formának.
Kolja másnap nem ment munkába a nem várt nyereség következtében, így hajnalban a halászok nélküle vetették ki a hálót. Mi pedig elszalasztottuk a lehetőséget, hogy tengerre szálljunk velük. Viszont ebéd előtt láttuk őket megérkezni a fogással, és azonnal megértettük, hogyan lehetett az Aral olyan fontos kikötő a maga idejében. A négy kicsi csónakban, amelyekből hagyományos módon halásztak, több száz kiló hal volt. Kisebbek, nagyobbak, csuka, ponty, kárász, néhány jókora harcsa és olyan halfajok, amelyeket nem is ismerünk. A parton várta őket a teherautó, hogy rögtön szállítsa a gyárba. A halakat három csoportba rendezték: a csukákat, harcsát és egyéb nagyobb fajtákat ládákba, valószínűleg direkt szállításra, a kárászokat és pontyokat zsákokba, amivel pedig nem volt mit kezdeni, eldobták, a környékbeli sirályok nagy örömére.
Amint azt később megtudtuk, a halnak elég magas ára van, így a halászok jól keresnek. Látván a dugig tömött teherautót, ebben egy percig sem kételkedtem. Azon ellenben csodálkoztam, hogy hogyan engedhették meg maguknak egy ilyen fontos ökoszisztéma elvesztését?
A jelenlegi biodiverzitás, legyen csak az eredetinek egy töredéke, képet nyújt arról, amilyen egykor lehetett. Az állomáson található mozaik megmutatta, hogyan etette az Aral térsége 1927-ben az egész Szovjetuniót, és ez az élmény után sokkal világosabbá vált. Aralszknak mindene megvolt és mindent elveszített. Biodiverzitásának mintegy negyede maradt meg, elveszítette a hajóflottáját is. Helyette kapott többféle ízületi, légúti betegséget, és tízszer nagyobb csecsemőhalandósági arányt, mint Európában. Nyert-e valaki ebből az áldozatból? Ezekkel a kérdésekkel a tengerről szóló riportban foglalkozunk bővebben.
Idővel nagyon megéheztünk és megszomjaztunk, főleg mert a reggeli titokzatos módon megfogyatkozott ahhoz képest, amilyen volt a Koljával való megegyezés előtt: csak teát és kekszet kaptunk. Az ebéd sem emlékeztetett az előző napi lakomára. Úgy tűnik, még egy olyan eldugott helyen is, mint Tastubek, gyorsan terjed az, ami a „civilizált” világban normális. Kolja két bőséges étkezést vázoló prospektust mutatott, mi pedig a szerződés aláírása után jöttünk rá, hogy ez bizony túlzás. Két kis tál spagettit kaptunk a tegnapi bárány maradványaival. És amikor láttuk a szívet, vesét és egyéb belsőségeket, még örültünk is a kis adagnak.
Bármennyire eldugott hely is legyen Tastubek, ne gondoljuk, hogy a civilizáció teljesen lekerülte. Épp ellenkezőleg, viszont sajnos civilizált világunk rosszabbik része jutott el ide. Például a gyerekek nem játszadoznak a ház körül, mert a kötelezően felszerelt műholdvevőn keresztül a Rém rendes család orosz klónját közvetítik. A háziasszony és a tanítónő reggel P. Diddy, Lady Gaga és Hollywood Undead életfilozófiáit hallgatják a Music Boxon. Mi sem maradunk alul, országunkat Innán és Morandin keresztül ismerik a fiatalok. Kolja magnóján pedig muszáj volt egy manea-dalt meghallgatni, amely arról szólt, hogy az énekes a világ legnagyobb bűnözője, Rómában és Párizsban is ismerik.
A civilizáció egy másik áldása is jelen van itt: annak ellenére, hogy nincsenek boltok vagy egy nagyjából járható út, szemét az van mindenütt. Sörös vagy vodkás üvegek szerteszét, pillepalackok, csomagolások, zacskók. Mintha nem is egy ennyire elzárt helyen lennénk. A modern vállalkozói szellem meghonosodásáról pedig csak később kaptunk képet.
Addig is az időnket tervszövögetéssel és a család elbűvölő gyerekeivel töltöttük. Tettünk egy négyórás sétát is, és meggyőződtünk arról, hogy a sivatagban a közelinek tűnő helyek is nagyon messze lehetnek. A mi esetünkben ez a tó volt. A visszaúton mindketten legalább száz tüskeszúrástól szenvedtünk és nem akartunk mást, csak vizet. Erre teát kaptunk. Megkockáztattuk a helyi vizet is, de később meg is bántuk ezt a döntést.
Azt hiszem, sikerült jól egyezni Kolja családjával, amelyet visszatérésünkkor a kis Aslan örömkitörése bizonyított. Nem is hagyott pihenni egész este folyamán.
Másnap reggel mosolyogva ébredtünk. Harmadik éjszakát töltöttük a derült ég alatt, néhány szép napban volt részünk Tastubekben és belekóstolhattunk az egyszerű életbe, amely még ismeri az apró örömöket. Ez a benyomás a későbbi történtek után sem változott.
Kolja elvette a pénz egy részét, majd közölte, hogy a többit Jalangashban adjuk oda. Mi elbúcsúztunk mindenkitől, a kis Aslan pedig krokodilkönnyekkel sírni kezdett. Kevés sikerrel próbáltam felvidítani, Kolja pedig hirtelen ötlettől megszállva mutatta, hogy adjam neki oda a pénzt. Így is tettem.
Megérkeztünk a faluba, Kolja pedig meghívott egy sörre. Jókedvünkben el is fogadtuk, és ő hozott három sört. Pár perccel később megérkeztek a helyiek, vodka és a „nemzetközi druzsbázás”. Megint Mircea mentette meg a becsületet két pohárkával, mindezt reggel tízkor. A hatás azonnal jelentkezett, fotósunk letargikus állapotba került. És akkor jött Kolja a kegyelemdöféssel: elkérte ugyanazt a pénzt, amit már odaadtunk a gyereknek, „Aslan is not my business” szöveggel. Vagyis neki nincs dolga a gyerekkel.
Néhány perc feszültség után feladtuk. Összegyűlt az egész falu, és ő bármit mondhatott volna rólunk, nem volt ahogy tiltakozni. Odaadtuk a pénzt, ő meg vigasztalásul felajánlotta, hogy elvisz a tengerhez. Visszautasítottuk, de nem hagyott békén, amíg azt nem mondtuk, hogy minden oké. Még mi kellett megbocsássuk a bűneit.
De ahogyan már mondtam, Kazahsztán egy ellentmondásokkal teli ország. A Kolja miatti keserű szájíz is hamar elmúlt, mert egyes helyeken a kedvesség, a vendégszeretet és a kis dolgok még számítanak. De minderről a következő részben.
Címkék: main, csibi magor, The Borat Project, kazahsztán, aral-tó, mircea struteanu, sivatag