Vörös Liliom: Kézbesítetlenül
Kézbesítetlenül
sziget voltál.
szőke ragyogás
szikrái helyett.
úgy virult az élet,
szégyenkezve torpant meg
utcasarkon tétován kerengő halál.
ölelés között apád szívében
háromszázhatvanöt
napra lelt otthont
átívelő szeretet.
elbukdácsolt évek nyomán
viharrá
duzzadtak a vétkek és
széthullottak
a lélekbe épített fészkek.
képzeletbeli harangjátékot kongatnak
januári égbolt felé emelkedő sóhajok.
harag és büszkeség ereje
előre egy-egy lépést – minden percben
a távol. Az elmulasztott érintések
sikoltva
visszhangoznak a szövetek között,
erekben felgyorsul a zubogás.
kígyómarásként fáj a csend.
maradva tolonganak a várakozó évek,
sorszámot
kér a kegyelem.
Bűn és
bűnhődés között a büszke öntudat
hófehér fejfát farag.
gyökerek legalsó létrafokán áll a hiány,
elnehezedő
súlya alatt reccsen a könyörtelen
visszafordíthatatlan elmúlás.
megvetésben nyomorog
nem értettség, s két világ között
szűköl a tehetetlen szándék.
mondja meg, vezet-e feléd még út,
s épül-e
hozzád híd a megkövült könnyekből?
harminc gyertyalángjában
boldog emlékekkel
együtt a gúzsba kötött jelen.
elhallgatott kérdések és vádak,
ölelések mégis visszavárnak
kézbesítetlenül.
Arany-Tóth