BAJZA JÓZSEF (1804-1858)	 PDF Array Nyomtatás Array	 E-mail
2017. február 01. szerda, 17:36
Bajza József (Szűcsi, 1804. január 31. – Pest, 1858. március 3.) költő, színigazgató, kritikus, aMagyar Tudományos Akadémia és a Kisfaludy Társaság tagja.
1Élete, munkássága
1.1Bajza, a költő
1.2Bajza a kritikus, színigazgató
1.3Bajza, a politikus
3Emlékezete
5Szakirodalom
Bajza művelt kisnemesi családban született, 1804-ben. Tanulmányait Gyöngyösön kezdte aferencrendiek gimnáziumában, majd Pesten a piaristáknál 1818–22 között bölcsészetet, 1822–23-ban jogot hallgatott, ám már az egyetemen jobban izgatta az esztétika, filozófia, irodalom, mint a törvénykönyvek. 1824-ben végzett Pozsonyban. 1828-ban tett ügyvédi esküt.
A kor másik nagy vitája, a német és a francia romantika képviselői közt zajlott; Bajza felismerve a francia romantika demokratikus szellemét,Victor Hugo népszerűsítésével küzdött a magyar romantika megteremtéséért. Bajza irodalmi- és színikritikáival, vitáival sokat tett a modern irodalmi élet viszonyainak tisztázásáért, illetve kritikáival a kemény, polemikus hangú bírálat megteremtőjévé vált. Mindemellett aktív színházi ember is, 1847–48-ban a Nemzeti Színház aligazgatója, korábban a teátrum drámabíráló bizottságának a tagja volt.
Bajza ugyanakkor politikus alkat is volt, Kossuth híve. Az 1840-es évek közepén visszavonult az irodalmi és színházi kérdések vitatásától, minden idejét a politikai publicisztikának szentelte. 1848-hoz közeledve Bajza egyre cselekvőbbé vált, főszerkesztője lett a Kossuth Hírlapjacímű forradalmi napilapnak. Hivatalt ugyan nem vállalt a szabadságharc idején, tollával azonban harcolt. A bukás után menekülnie, bujkálnia kellett, közvetlen életveszélyben volt Vörösmartyval együtt. 1851-ben Haynau bukását követően szabadon visszatérhetett ugyan Pestre, ám az évekig tartó üldöztetés megterhelte: elborult az elméje, s bár néha ugyan kitisztult, mégis 1858-ban bekövetkező haláláig jórészt már szellemi sötétségben élt.
– Jókai Mór: Magyar költők sorsa[1]
ÉS TANULMÁNYOK
FIGYELMEZTETÉS PESTI KÖNYVÁROS WIGAND OTTÓ
TUDOMÁNYI S MESTERSÉGI KÖZÖNSÉGES TÁRÁRA
VÁLASZ DÖBRENTEI GÁBORNAK
A CONVERSATIONS-LEXICON ÜGYÉBEN
ÉSZREVÉTELEK A CONVERSATIONS-LEXICONI
PÖRHÖZ GRÓF DESSEWFFY JÓZSEF ELLEN
A ROMÁN-KÖLTÉSRŐL
LEVÉL A KRITIKAI LAPOK III. FÜZETE IRÁNT
EMLÉKEZTETŐ HORVÁT ISTVÁN SZÁMÁRA
AKADÉMIAI JELENTÉS
SZÜKSÉGES MAGYARÁZATOK
A RAJZOLATOK SZÍNBÍRÁLÓ KOMPÁNIÁJÁNAK
GONDOLATKÖZLÉS S ANNAK ESZKÖZEI
MAGYAR JÁTÉKSZÍNI KRÓNIKA
ATHENAEUM MIATTI ZAJGÁSOK
JEGYZETEK CSATÓ ÖNÖNVÉDELMEIRE
AZ ATHEIZMUS ÉS ERETNEKSÉG VÁDJÁRA!
VALAMI A MAGYAR DRÁMA FELŐL
MEGYERI KÁROLY SZÍNÉSZ
NYELVÜNK MÍVELTETÉSÉRŐL
A LAPSZEMLE ÜGYÉBEN
NEMZETI SZÍNHÁZUNK ÜGYÉBEN
SZERKESZTŐI JEGYZET A CENZÚRÁRÓL
EGY KIS SZELÍD POLÉMIA
VÁLASZ ZERFFI GUSZTÁVNAK
HARMADIK, S REMÉNYLEM EZÚTTAL
VÉGSŐ MOSDATÁSA EGY SZEGÉNY FEJNEK
Szomorú idők voltak azok, a melyeket az ötvenes évek gyüjtőnév alatt ismer a mai nemzedék.
Ma már el sem tudjuk képzelni, micsoda furfanggal rejtegették a bujdosókat nemes uraimék. A kocsisról, a ki a bakon ült, nem lehetett tudni: nem volt-e még tegnap honvéd ezredes, és a felszolgáló inasban akárhányszor ráismertek a szép asszonyok volt nyalka Károlyi-huszár tánczosaikra. Báró Kemény Farkas példáúl hetekig lovászként szolgált Vay Gyulánál Anarcson.
Egy izben, egyik házkutatás alkalmával feltűnt az illető nyomozóknak, hogy ennek a lovásznak igen finom keze van. Csak futó megjegyzés volt, de elég arra, hogy gazdája azonnal átszöktesse egy jó barátjához, a hol kertésznek állt be. De nemcsak azok bujdostak akkor, a kik a dicsőség napjaiban fegyverrel védték a szabadság szent ügyét, hanem mindazok, a kik részesei voltak a debreczeni törvényhozásnak.
Igy menekült el 1849 őszén Aradról Vörösmarty Mihály és sógora Bajza József, ki „Kossuth Hirlapjá”-nak szerkesztése miatt szintén, sőt még tán inkább kompromittálva volt.
Szürke molnár kitliben, egy fakó paraszt-szekéren, a melybe három lovat fogtak, indúlt a bújdosásnak irodalmunk két tündöklő csillaga. Ettől kezdve vette föl a „Szózat” halhatatlan írója a Vadász Miklós nevet, Bajza Józsefből pedig Horváth Károly (s itt-ott Borsodi József és Balla József) lett.
Első sorban Békés megyének vették útjokat, aztán nagy kerülővel Szatmárnak, a hol a hazafias gróf Károlyi-család inspektorát, Pákh Dénest keresték föl első sorban. Abban a házban lakott Pákh Dénes, a hol még egy évvel ezelőtt, az azóta nyugalmazott inspektor, Térey lakott, Szendrey Julia kebelbarátnőjének, Terey Marinak az édes atyja.
Nagy-Károlyban azonban nem maradhattak sokáig a bujdosók. Károlyi grófot magát is üldözték. Pesti palotájában Haynau székelt. Ezer szem vigyázott Pákh Dénesre. Akkortájban a vendégjárás még az újságot is pótolta.
Kevés lap volt, azt is lassan vitte a Pesttől Szatmármegyébe napokig döczögő delizsáncz. Meg nem is volt azokban a lapokban jóformán semmi, úgy megnyirbálta a czenzura. A vendégek mondták el, a mi hireket tudtak. Többek közt egyszerre csak azt hallja Vörösmarty, hogy Máté-Szalka ám a bujdosók igazi ígéret földje.
Vay Mihály gróf, a ki maga is honvédeskedett, a kinek az egyik testvére Andrássy Gyulávalmenekült ki Törökországba, valóban tyúkkal, kalácscsal tartotta ott a menekülőket; tíz-húsz menekült is bujkált a máté-szalkai tanyáján.
Vörösmarty és Bajza bujdosása
1849-ben a megtorlás gyors és brutális volt. A magasabb rangú rebellis tisztekre hadbíróság várt vagy lefokozás. Sokakat idegen hadseregbe soroztak, vagy büntetőszázadokban talpig vasban végzett kényszermunkára ítéltek. Súlyos börtönbüntetések vártak az érintettekre a birodalom hírhedt börtöneiben, a Brünn melletti Spielbergben, Kufsteinben, Theresienstadtban, Josephstadtban, Olmützben.
A szokásos büntetés 10 és 20 év volt talpig vasban. A legsúlyosabb azonban a halálbüntetés volt. Az ítéletek szokatlan felháborodást keltettek szerte Európában. Még maga Metternich is szerencsétlennek ítélte Batthyány kivégzését. Palmerston brit külügyminiszter azt írta a bécsi angol követnek: " Az osztrákok a legnagyobb vadállatok azok közül, akik valaha a művelt ember nevét bitorolták." A cár is személyes sértésnek vette az aradi ítéleteket.
Ma egyetlen történész sem volna hajlandó Haynau magatartására mentséget találni, és valóban nincs is mentség erre a brutalitásra. Gondoljunk csak a Rákóczi- szabadságharcra, mily bölcs dolog a nagylelkűség! Akkor egyetlen lázadó sem bűnhődött, sőt maga Rákóczi is visszatérhetett volna hazájába, de elutasította a kegyelmet.
Az emigránsokkal szemben sem voltak engedékenyek. 1851-ben még pörbe fogják a menekülteket. Ünnepélyesen felszólítják őket, hogy térjenek haza, és nézzenek szembe sorsukkal, majd a katonai bíróságok a legismertebb emigránsokat távollétükben elítélték. Pesten a katonai hóhér szertartásosan felszögezte egy-egy bitófára Kossuth, Szemere, gróf Batthyány Kázmér, gróf Andrássy Gyula, Guyon Richárd, Madarász László, Perczel Mór és több más forradalmár nevét. (Aznap, amikor a pesti katonai börtönben az első bitófára fölszegezték Kossuth nevét, ő éppen Marseille népének őrjöngő tiszteletadását fogadta egy amerikai fregatt fedélzetén.)
Az összes elítéltek kétharmada volt katona, a többiek civilek voltak, ügyvédek, hivatalnokok, szerzetesek, lelkipásztorok, értelmiségiek. Nem csodálkozhatunk azon, ha Vörösmarty és a a kortárs költők, írók, irodalmárok a kelleténél jobban megijedtek a megtorlásoktól.
Vörösmarty "bűne", hogy elnöke lett a nemzetőrség egyik sorozó bizottságának, a közcsendi bizottságba is beválsztották sőt, bács megyei kerületi képviselői mandátumat is szerzett és jelölték pesti polgármesternek is. Ezen kívül sok politikai cikkel támogata Kossuth politikáját, aPesti Hírlapban és a Pesti Divatlapban. Együtt menekül a kormánnyal Debrecenbe, Szegedre majd Aradra.
A bukás után eszébe jut az emigrálás is, de a Szózat sorai visszatartják. Inkább osztozik a honi bujdosók ezreinek sorsában. Bajzával ketten vágnak neki az országnak. Bajza József "bűne",hogy szerkesztette Kossuth lapját, a Pesti Hirlapot és egy erősen köztársasági érzelmű és lapot, a Futárt.