juhú, de jó, hogy vagytok még!
Kezdőlap › utazas.com Fórum › Kivándorlás, kinti magyarok › Skóciában van valaki?? › juhú, de jó, hogy vagytok még!
2007-01-11-08:28 #182974 Hozzászólás
Elõször is, monzinak kézilabdáról: sajnos nem tudok neked segíteni, semmit nem hallottam errõl. A mi városunk nagyon pici, ott csak kis teniszpálya, golfpálya, ilyesmi van, az ismerõsök meg mind focidrukkerek. Remélem, azért benéz valaki, akinek a kézivel is van tapasztalata.
Józsi, szuper volt a te beszámolódat is olvasni, bár sajnálom, hogy elõször nem jártatok szerencsével. Talán, ha beindul a szezon, jobb lehetõségeket találtok Skóciában. Bár, igaz, ami igaz, nálunk a fiúk is, mi is szinte csak egy picikével kapunk többet a minimálbérnél, de a srácoknál nyáron (meg most az ünnepek környékén) rengeteg a túlóra, így õk nem panaszkodhatnak a keresetükre. Most csak egy mûszak van, de ha újra beindulnak ezerrel a szállodák, két mûszakra állnak át, tehát rengeteg új ember érkezik, valamint azok vissza, akik csak szezonban voltak, majd elküldték õket. Ebbõl a szempontból ez egy jó cég, mert igaz, leépítették télre az embereket, de akikkel meg voltak elégedve, azt tárt karokkal várják vissza. Szerencsére a fiúk meg maradhattak is, így volt az igazi.
Most akkor folytatom a beszámolót, puncs kérésére az elsõ hét, albérlet, interjúk mentén.
Megérkezésünk után egy pár napig csak pihiztünk, kifújtuk magunkat, valamint túráztunk a közelben, míg a fiúk persze dolgoztak. Jó volt, hogy õk törték az utat, mert így a lakáskereséssel nem volt probléma. Még azt is megbeszélték a házvezetõnõvel (picit alkoholista, de ez nem meglepõ, rengetegen vannak), hogy amíg nem találunk munkát, addig ne kelljen fizetnünk a házért.
A szállás: egy guest house, ami hosszú távú bérlõkre van berendezkedve. Összesen 7 szoba van, közös konyha, közös nappali, plusz egy szoba, ahol nincs fürdõszoba, így azt nem igazán adják ki. A srác, akivel érkeztünk, ebben a szobában húzta meg magát, és hozzánk járt fel tusolni. Akkor, nyár kellõs közepén annyira tele volt a ház, hogy mi öten aludtunk egy szobában – a barátom és két haverja, akikkel érkezett, meg mi Gyöngyivel (õ az egyik srác barátnõje). A két pár a szoba két szélén egy-egy szimpla ágyon, a középsõ srác meg egy francián… Ez elég borzasztó idõszak volt, gondolhatjátok. Viszont fizetni nem kellett érte. Akkor még egyébként is elég fejetlenség mûködött ezen a téren, azt sem tartották számon, ki fizetett, ki nem. A mi fiúink ügynökséggel mentek melózni, és eleve úgy kötötték a szerzõdést, hogy a fizetésükbõl vonták a szállást. Nekik így 40 font volt hetente, plusz a cég fizetett helyettük 10-et. A többi lakónak 50 fontba került, de vagy átvitték a pénzt, vagy nem. Volt, aki a szezon végén úgy távozott, hogy egy penny-t nem fizetett az egész tartózkodásáért. Mivel ennyire nem tartották számon, hogy mi újság, sokáig én sem erõltettem (kövezzetek meg érte! ). Viszont ahogy ürült a ház, szerettünk volna külön szobát. Ekkor szigorítottak, és egységesen, mindenkitõl 50 fontot kérnek hetente. Ez csak azért igazságtalan egy picit, mert a srác, aki elõttünk volt a szobában, egyedül fizette ezt, mi meg, mivel ketten vagyunk, ugyanaz a szoba 100-ba kerül. Azért persze panaszra nincs okom, mert elég nagy a szoba. Jelenleg mi hatan foglalunk el 4 szobát, rajtunk kívül van még egy magyar és egy szlovákiai magyar srác, meg egy skót alkoholista csávó, akivel elég borzasztó élni, de sajna jóban van a házvezetõvel, így esély sincs rá, hogy távozzon. A konyha addig hatalmas lidércnyomás volt, amíg majd’ húszan laktunk a házban, mert sokan nem mosogattak el maguk után, így ha kajálni akartunk, mindig azzal kellett kezdeni, hogy mosogatás, amikor befejeztük, szintén, és következõ étkezés elõtt lehetett is elölrõl kezdeni.
A házvezetõnõ nem takarít (pedig a titulusából adódóan szerintem illene), így ez is ránk maradt, de két lánynak hatszázezer fiúval nem könnyû. Ez a helyzet mostanra, hogy szinte csak mi vagyunk, mérséklõdött. Most csak attól rettegünk, hogy mi vár ránk, amikor visszamegyünk.
Jó lenne egy olyan házat kifogni, amiben csak mi barátok vagyunk, akkor lehetne a tulajjal beszélni, hogy köttesse be a vonalas telefont nekünk, és akkor tudnánk korlátlanul netezni, tartani a kapcsolatot családdal, mindenkivel.
Vettem kint egy laptopot én is, de abban nincs beépített wireless, ha ezt az utat akarnám járni, esetleg a bolt tövében tudnék letáborozni, ami ugye elég muris.
A munkakeresés elég tortúrás volt (hittem én, de másoknak még nehezebb). A városban minden boltba beadtuk a jelentkezési lapot, valamint egy szállodába, vártunk két napot (türelmetlenek voltunk), de mivel senki nem jelentkezett, továbbmentünk, be Perth-be. Ott jött az Asda, a Tesco, a Morrisons, kisebb boltok, JJB, Burger King, McDonalds. A Tescoból és az Asdából gyorsan jött az elutasítás, mivel ekkor még nem volt NI-unk. Ez a Perth amúgy sem lett volna egy könnyen járható út, mert minden nap bebuszozni sok idõ lett volna, külön meg nem nagyon akartunk lakni a fiúktól, ha már azért mentünk ki, hogy velük legyünk. Végsõ elkeseredésünkben még a helyi newsagent-nél is adtunk fel hirdetést. Én állatokra akartam vigyázni, Gyöngyi meg vasalást, házimunkát vállalt volna. Semmi válasz.
Majd, két és fél hét után jött a telefon a Co-Op-tól, ami ugye elsõ volt a jelentkezési lapok sorában. Ez egy szombat délután volt, éppen elindultunk túrázni, egy nagyon meredek emelkedõn, lihegve vettem fel a telefont. Mindent értettem, csak azt nem, honnan hívnak. A fõnök türelme már akkor bebizonyosodott, nem nézett hülyének, szépen elmondta még egyszer.
Aznap fél hatra beszéltük meg az interjút, amitõl nagyon be voltunk tojva, de késõbb kiderült, hogy nem is az volt a kérdés, felvesz-e, hanem, hogy mikor kezdjünk. Kb. fél órát voltunk bent nála, ezalatt alig kérdezett, inkább õ mondta el, mibõl áll a munka. Kedden már dolgoztunk is. Mint azt már korábban leírtam, nagyon meg volt velünk elégedve, nemsoká megkérdezte, van-e még barátunk, akit vinni tudnánk, mert a diákmunkásai készültek vissza az iskolába.
Bocsi, puncs, hogy az interjúról csak ennyit tudtam írni, de nekünk ez az egy volt, és nagyon simán zajlott, így nem tudom, a többi helyen hogy megy. Azt láttam az Asda jelentkezési lapján, hogy ott pl. több lépcsõs kiválasztási rendszer mûködik. Összeeresztenek a többi jelentkezõvel, ahol mindenféle szituációs feladatot kell megoldani, van egyéni beszélgetés is, valamint kiraknak az áruházba is, megnézni, hogyan boldogulsz. Ettõl féltünk nagyon, de nem került rá sor.
Ja, igen, az NI. Mondtuk a fõnöknek, hogy nekünk még nincs, amire egy picit húzta a száját, mert elvileg ugye anélkül nem alkalmazhatna. Így itt is csak a szerencse, meg az ottani munkaerõhiány döntötte el a dolgot. Valakinél fentebb olvastam, hogy ha két elutasított jelentkezési lapot tudsz prezentálni, automatikusan megkapod a számot. Én úgy tudom, hogy attól az interjú nem marad el. Mielõtt megkaptuk volna a munkát, ezen az úton is elindultunk, lefénymásoltuk az összes jelentkezési lapunkat, de végül errõl sem tudok saját tapasztalatot írni, mivel addigra lett melónk.
Mára ennyi voltam, írjatok, kérdezzetek, és ha tudok, válaszolok.