Tudjuk mit kell tenni. "AZTAT!" - Frontoldal
2016-05-24 Fogarasi Zs
Tudjuk mit kell tenni. “AZTAT!”
“A konyhában most nem pattogott a tűz. A hópénz is elolvadt, március volt. Örültek, ha a gyerekeknek jutott egy-egy darab kenyér vacsorára. Hogy ne nyafogjanak, Mama korán ágyba dugta őket. De még nem aludtak, mert Attila hallatta hangocskáját:
– Gyere be Hefta bácsi, és dajojj.
A bácsi bement a szobába, megállt az ágy mellett, ahol a három gyerek feküdt, kettő fejtől, egy lábtól. Megpaskolta a kék csíkos cihába bújtatott dunnát, s beszívta az az ismerős családi illatot, amely az ágyból áradt.
– Mit dajojjak néked, Attila?
– Aztat – susogta a kisfiú.
Ó Jefta bácsi mennyi árnyalatát ismerte a dalnak, amelyről Attila a kék csíkos dunna alól azt susogta: aztat. Ez a dal az ő szájából biztatott és gyújtott, vigasztalt és fenyegetett. Szárnyalt is, mint lobogó a szélben, és sivított, mint a puskagolyó. itt a homályban gyöngéden brummogta, mit az öreg dajka az altatót:
Ezer a népnek terhe, gondja…” – írja József Jolán, a költő testvére.
Jefta Márton, József Attila családjának a barátja, munkanélküli ferencvárosi proletár. Megbélyegzett ember, akinek minden gyárból visszadobták a munkakönyvét. Akkor még nem létezett a KMP, de a kommunisták dogoztak.
Jefta bácsi ott élt a hozzá hasonló munkások között, akik hasonló gondokkal küzdöttek, mint ő. Meghallgatta panaszaikat, megsimogatta a gyerekek fejét, énekelt és nevetett. Mindenki örült, amikor Márton megjelent. A lelkükbe vetette el a forradalom magvait, úgy, hogy közben nem tudálékoskodott és nem játszott okoskodó tanítómestert.A szemináriumon megtanították, mit kell tennie. És ez a tudás párosult az ő emberségével.
Akkoriban is nagyon magasak voltak a lakbérek, sokba kerültek a nyomorúságos albérletek. Mindig több családot fenyegetett a kilakoltatások veszélye.
“Jefta bácsi gyűlést hívott össze. Az egész Gát utca és a környező utcák minden házában kihirdették a gyűlés határozatát: hadat üzennek a lakbéruzsorának. Bojkottálják a házbérfizetést.”
Az öntudatos munkások Jefta Márton vezetésével tüntetést szerveztek.
“Mamát megint elfogta a szédülés. A járda szélére ült, Gálic néni mellé, akinek csúz hasogatta öreg térdeit. Onnan nézték, minden gondról és bajról megfeledkezve a tüntetést.”
A IX. KERÜLET KIUZSORÁZOTT LAKÓI
A GÁT UTCA SZERVEZETT LAKÓI, és hasonló feliratokkal vonultak az emberek a Ferencvárosban.
“Éljenek a szervezett munkások! – kiáltotta a járdán szorongó sokaság.
Az ablakokból mosolygó fejek néztek alá. Repkedő kezek vörös kendőket lobogtattak.
– Le a lakbéruzsorával! – harsogták a tüntetők.”
“Az első emeletről, mintha rakéta röppent volna fel, vörös lángnyelvként kicsapódott egy vörös zászló. Jefta bácsi feje hajolt az udvarban szorongók fölé.
– Elvtársaim! Munkások! – dörögte forró nekihevüléssel.- Haza csak ott van, ahol jog is van…”
A ferencvárosi szegények közt végzett sokéves misszió, az emberség, a segítőkészség eredménye: az emberek megbíztak Jefta Mártonban. Tudta mindenki, hogy ő egy becsületes szocialista, aki soha nem hazudik nekik, aki bőrén érzi az ő gondjaikat, aki meghallgatja őket, és elmondja, hogy csak együtt tehetjük jobbá az életünket. A világforradalom messze van. Lakni kell, enni kell, a gyerekeknek tanulni kell.
” – Ne féljen – mondta Mama Gálic néninek. – Meglássa, nem mernek kitenni senkit az utcára.”
Jefta elvtárs rászolgált a bizalomra. Hosszú esztendők munkája az emberek között, beszélgetések és közösen szőtt álmok tették őt nagy emberré a Gát utca környékén.
Kitört az első világháború, ahol különböző nemzetiségű emberek estek egymás torának uraik parancsára.
“Mama szeméből lassan peregtek a könnyek – emlékezik a költő testvére.
– Elesett. Jefta Márton elesett – nézett könnyein át Attilára. A fiú arcából minden csepp vér a szívére szaladt.”
Egy katonatárs hozta a hírt:
“Megölték a Mártont. Eltették láb alól. Járőrbe, földerítésre mindig őt küldték…Aknát szedni, drótakadályt vágni megint csak a Mártont. Kirúgtak rá, mert a lövészárokban sem tagadta meg magát.Minő szépen tudott beszélni!
Nem odaát van az ellenség-szokta volt mondogatni-, azok is olyan elnyomott, kisemmizett szegény emberek, mint mi vagyunk. Azokat is úgy hajtják a háborúba, akár bennünket. Az ellenség mögöttünk van, és éli világát! Papírbakancsot szállít a katonáknak, panamázik, pénzt harácsol abból, hogy mi ott veszünk valahol Volhíniában vagy Galíciában.”
Jefta Márton nem háborús hős. Áldozat ő is egy imperialista háborúban, egy teljesen értelmetlen állati pusztításban.
Jefta Márton a nehéz és kitartó pártmunka hőse. Ő és társai rakták le a kommunista párt és a forradalom alapköveit ott a Gát utcai hideg konyhákban, ahol mindig csöpögött a vízcsap és éhesek voltak a gyerekek.
József Attilának meghatározó élménye volt a Jefta Mártonnal való atyai barátság. A 30-as években folytatta a munkát a bányászfalvakban, a szegény emberek családjai között, úgy, ahogyan azt tőle megtanulta.
Jefta Márton és társai nélkül soha nem lett volna KMP, sem Tanácsköztársaság, mert a forradalomhoz emberek kellenek, és az emberekkel törődni kell. A zászlók nem lobognak maguktól. és a szónoklatok semmit sem érnek, ha nincs mögöttük erő.
Jefta elvtárs! Nagyon magasra tetted a lécet!
Tudjuk,hogy mit kell tennünk! AZTAT!
FerencvárosGát utca 24József AttilaJózsef JolánKMPNépi Frontszocialisták
Previous Post:Fegyverrel a hazáért! – XXV. rész
Next Post:Tiltakozunk a lengyel kommunisták bebörtönzése ellen!