A mindennapi pörgés és bolondokháza után egész héten erre a napra készültünk. Nem nagyon lehet ezt pár mondatban leírni. Várni a késő vonatra az esőben, felbontani egy túlrázott flakont, vagy találni egy normális vécét a belvárosban, másnaposan :-)
A Rockmaratonon rendszeresen extrém az időjárás, tavaly szakadó esőben nyomtuk padlógázzal, olyan fekete felhők alatt, mint maga Ford. Idén kb. 42 fok volt a buszban. Mindenki bekésett az indulással, aki tehette, hoztuk a másfél órás behoznivalót, tehát minden a legnagyobb rendben indult. Egy év kihagyás után erre a napra velünk tartott Nadinho is, A ROAD. A mai napig döcög a gépezet nélküle. Mivel ritkán futunk össze mostanában, senki sem aludt, inkább végigbeszélgettük az utat. Megcsodáltuk az új alagutakat, mindegyik végén volt fény, több is a kelleténél.
A malomvölgyi fesztiválról csupa jókat hallottunk előzetesben és nem is kellett csalódnunk. Fesztiválszinten normális árak voltak, nagyon barátságos hetijegy, vonatkedvezmény, szóval jövőre felköthetik a gatyát a nagyobb rendezvények szervezői.
Mivel itt kifejezetten rock/blues fesztiválról van szó, nem keltettünk különösebb feltűnést, Fordot persze mindenki megcsodálta, voltak, akik le is fényképezkedtek vele.
Tóth Balázs volt a színpadmester, aki határozottan nyugis és normális tempót tudott diktálni a Planet Noir színpadon. Persze végig vele volt Pisti is a Casketgardenből. Ők már annyira összenőttek, mint Terrence és Philip...
Dögletes meleg sátorban játszottunk és mivel dugig telt, egyre melegebb lett. Ez személy szerint a halálom, folyamatosan tudok fuldokolni és szédülni, de szerencsére mindenki irgalmatlanul jól akarta érezni magát és ez átragadt ránk is.
A technikusok összehegesztették nekünk az idei legjobb kontrollbeállítást, és bebizonyosodott, hogy ez a legfontosabb egy jó koncerthez. Teljesen más érzés, hogy normálisan, cd minőségben halljuk vissza magunkat és a játékra tudunk figyelni, mint amikor egy alagút belsejében durrogtatnánk Scud rakétákkal... hát, ég és föld. Eltoltuk a Foxy Ladyt Hendrixtől, azt hittük, egy fesztiválon, ahol Hobó és Bill is van, ott többen ismerik, de lehet, hogy a blues-rajongók épp másfelé jártak. Concertphotos-ék feltettek egy videót a dalról a legnagyobb videómegosztóra, úgyhogy tessék pótolni a lemaradást, kedves tizen és huszonévesek :-)
A koncert után hivatalosak voltunk egy dedikálásra is, amit először kandikamerának véltünk, de aztán fél órán át irkáltunk alá focilabdától kezdve kötelező szimatszatyrot és rockújságírót egyaránt, sőt a fotózásnál egy külön biztonsági ember vigyázott a pultra, szerencsére szükségtelenül.
A nap fénypontja az a negyvenes fiatalember volt, aki a következő találó szavakkal jött lekezelni:
"Qva jó volt a bulitok, srácok, gratulálok, de nem kell az aláírás, merhogy mi a f@omat kezdjek vele!"
Az utolsó hívás (406)
Vadveszély (85)
Holtsúly (364)
Hattyúdal (208)