Halottak napja: feltekinteni a csillagos nagy égre - Családháló
Kezdőoldal Történetek Halottak napja: feltekinteni a csillagos nagy égre
Halottak napja: feltekinteni a csillagos nagy égre
A katonák énekeltek a vasúti szállítás alatt, énekeltek menetben, énekeltek, amikor tartalékban várták a bevetést, énekeltek pihenőben, a kórházban, s aztán otthon, családi körben. A dalok pedig megszülettek.
SZJM, 2014. november 2.
Halottak napján azokra emlékezünk, akik előttünk jártak az úton. Ellentétben az egy nappal korábban felidézett szentekkel, róluk még nincs bizonyosságunk. Nem tudjuk bizonyosan, hogy miként sikerült megfutniuk a pályát, s hogy a végső elszámolásnál kimondatott-e róluk: sikerült az életük.
Amikor halottainkkal találkozunk, magunkkal is találkozunk. Az életünk távlatai látszanak több emberöltőre visszamenően és előre felé: nagyszüleinktől unokáinkig. Lehetnek bőven kérdéseink az előttünk járókhoz, van mit a szemükre hánynunk, és van mit köszönnünk nekik, amiért áldó imádság mellett kell elmondanunk szent neveiket. Egyszóval van mire emlékeznünk.
A dalok pedig megszülettek
Az 1. világháború egy időbe esett a magyar népzene egyik nagy virágkorával: az „új stílusú” népdal megjelenésével és robbanásszerű elterjedésével.
A katonák mindig mindenhol énekeltek – mert énekelni muszáj. Berecz Andrásnak mondta egy gyimesi csángó néni, hogy a dalt bú hozza, kedv hordozza. Nos, talán soha ennyi bánatra és soha ennyi kedvre való alkalom nem volt még mióta világ a világ, mint a Nagy Háborúban. Szóval a katonák énekeltek a vasúti szállítás alatt, énekeltek menetben, énekeltek, amikor tartalékban várták a bevetést, énekeltek pihenőben, a kórházban, s aztán otthon, családi körben.
A dalok pedig megszülettek. A szájról szájra történő hagyományozás szigorú esztétikája szerint csak a jó dalszövegek éltek túl. Azok, amelyek nem csak a valódit mondták, hanem az igazat is, és messze többet mondtak egy-egy slágerszerző, megrendelésre, nem egyszer „durva gyalupadon” eszkábált szirupos, a kedves megrendelő igénye szerint szentimentális vagy állelkesült slágerének hangulatánál. (Amelyeket ma már nem is ismernénk, ha valaki nem kottázza le vagy veszi fel gramofonlemezre.)
Ez a dal – a legismertebb első háborús nótánk – az egyik legkeményebb harctéren keletkezett, az Isonzó völgyét uraló Doberdó fennsíkon. Az itt folyó veszteségteljes harcokba időről időre új és új alakulatokat kellett bedobni – és azok érkeztek, szünet nélkül érkeztek az ország minden pontjáról. Ez az ének igaz módon és nagyon egyszerűen mondta el mindazt, amit az itt küzdők közösen átéltek.
Puskagolyó lőtte el a szivemet
Széles András szatmári frontot járt honvédektől tanult citerázni
A dalok hazatérnek
A dalok aztán hazaértek a katonákkal együtt. Mindenhová a Kárpát-medencében: minden faluba és városba, minden közösségbe. Minden helyszínre ahol énekelt valaki valamit: lakodalomba és a kocsmába, családi körbe munkára és ünnepre. Az esti parázsnézős éneklésre – TV helyett.
Ezt az éneket is magától értetődően énekelték kicsik és nagyok – és senkinek eszébe sem jutott megbotránkozni ezeken a kemény szavakon: hiszen ezen mentek át édesapáék és nagyapáék. S az ének megőrizte azt, amit csak egy dal tudott megőrizni azokból a torokszorító időkből: a halandó, mulandó, veszendő embereket – a háborút járt lelkeket.
Talán meggyullad a mécses
Halottak napja az elcsendesedés ideje. Olyan idő, amikor találkozunk az előttünk járókkal, s az ő életükön keresztül mérlegre kerül a mi életünk is. Ez a dal – a mai napság fellelhető egyik legautentikusabb előadásban – az elveszett nemzedékre irányítja a figyelmünket. A nemzedékre, amelynek minden családban ott vannak a maguk tagjai, s amely minden családban otthagyta ezt a dalt. Talán még most is sokan emlékeznek rá. S talán sokan meg is tanítják gyermekeiknek, hogy valamit megőrizzenek abból, amire csak egy dal képes.
Talán mi is gyújtunk az elveszett nemzedéknek gyertyát ezen a halottak napján, hogy újra rájuk találhassunk, amikor feltekintünk a csillagos nagy égre.
(Fotó: Fortepan – Fődi Gábor)
CÍMKÉK: életmód halottak napja I. világháború történetek
VIDEÓ: Megható utolsó kívánság
Megható utolsó kívánsága volt egy 61 éves, végstádiumban lévő rákos...
Három nagy élményem az utóbbi hónapokban: az Iparművészeti Múzeum Art deco és modernizmus kiállítása, az új Postamúzeum és a Gödöllői művésztelep...