a) A jogalkalmazás fajait azon az alapon különböztetjük meg, hogy milyen szerv végzi a jogalkalmazást. Adott jogrendszerben annyi faja különböztethető meg, ahány típusú szerv végez jogalkalmazást. Mivel a jogalkalmazásra való fölhatalmazás tételes jogi rendelkezés függvénye, ezért a jogalkalmazás fajainak differenciálódása elsősorban az állami szervek differenciálódásának és a jogalkalmazásra való jogszabályi fölhatalmazásnak a következménye, kifejeződése. Ezért a jogalkalmazás fajai szerinti csoportosítás egyértelmű fölosztást jelent, azonban kevéssé lényegi összefüggést fejez ki, mint a jogalkalmazás típusainak a megkülönböztetése.
A jogalkalmazásnak a következő fajait különböztetjük meg: a bírósági jogalkalmazást (és ezen belüli alfajokként a polgári, büntető-, katonai, munkaügyi, közigazgatási és alkotmánybíráskodást); az ügyészségi jogalkalmazást; a fegyveres rendvédelmi szervek, mindenekelőtt a rendőrség jogalkalmazását; valamint a munkahelyi jogalkalmazást. A jogalkalmazás e két utóbbi faja esetében föl kell hívnunk a figyelmet arra, hogy e szerveknek nem minden tevékenysége jogalkalmazás (sőt a rendőrség kivételével az többnyire nem is az). Így a fegyveres rendvédelmi szervek csak államigazgatási és bűnüldözési feladataik körében, a munkahelyek pedig a munkaügyi viták kapcsán végeznek jogalkalmazást. A rendszerváltást követően a munkahelyi jogalkalmazás köre jelentősen leszűkült, lényegében a közalkalmazotti és a köztisztviselői jogviszonyokkal kapcsolatos egyes kérdésekre. Más munkaviszonyok esetében a jogviták túlnyomó többsége munkaügyi bírósági hatáskörbe tartozik. A jogalkalmazás sajátos fajtáinak (eseteinek) tekinthetjük a választott-, a társadalmi és a bajtársi bíróságok tevékenységét. Sajátosságuk abban foglalható össze, hogy csak megfelelő jogi szabályozás esetén felelnek meg a jogalkalmazás kritériumainak. Ebben az összefüggésben különösen a határozat állami kikényszeríthetőségének van jelentősége. Így a magyarországi viszonyokat alapul véve a választottbíráskodást és az 1975 előtti társadalmi bíráskodást jogalkalmazásnak tekinthetjük, az 1975 utáni társadalmi bíróságok és a bajtársi bíróságok tevékenységét pedig nem.
A jogalkalmazásnak két fő faját kell az előbb fölsoroltak közül kiemelnünk, a bírósági és a közigazgatási jogalkalmazást, mivel azok jelentik a jogalkalmazói döntések túlnyomó többségét, továbbá a jogalkalmazás egyéb fajtái többnyire ezekhez kapcsolódnak.
b) A jogalkalmazás típusait a jogalkalmazó tevékenység társadalmi tartalma alapján különböztethetjük meg. Két ilyen típus van: a jogvédelmi (más szóval: juriszdikciós, jogszolgáltatási, igazságszolgáltatási) és a közigazgatási (államigazgatási) típus.
Különbségük alapja az állam és a jog társadalmi rendeltetésében és annak történetileg kifejlődött és egymásra épült három módozatában – a kialakult társadalmi viszonyok védelme és stabilizálása, az adott társadalmi viszonyok diszfunkcionális következményeinek minimalizálása, új társadalmi viszonyok létrehozása és továbbfejlesztése – keresendő. A társadalmi rendeltetés különböző módozataiban összefoglalható objektív társadalmi szükségletek kielégítése, az azokon nyugvó állami feladatok ellátása eltérő mértékű és jellegű állami aktivitást, állami beavatkozást igényel. Mindez a jogi szabályozás különböző tipikus módjait hozza létre, ami tipikus normaszerkezetekben, normatípusokban (tiltó és parancsoló regulatív normák, tevékenységet engedélyhez kötő normák) is kifejeződik. (A félreértések és mechanikus leegyszerűsítések elkerülése végett nyomatékosan hangsúlyoznunk kell, hogy a társadalmi rendeltetés, az abból adódó állami feladatok és a jogi normaszerkezet közötti, itt vázolt összefüggés nem direkt és nem föltétlen, hanem csupán tendencia jellegű. Ez abból is következik, hogy a különféle szabályozási módok szinte valamennyi normatípust fölhasználják, bár az egyes normatípusok jelentősége és egymáshoz való viszonya szabályozási módonként eltérő. Nagy szerepe van továbbá ebben az összefüggésben a tradícióknak és a jog viszonylagos önállóságának is.) Az eltérő normatípusok pedig – szintén tendenciaszerűen – eltérő jellegű jogérvényesítést, eltérő típusú jogalkalmazást és sajátos eljárást igényelnek.
Ily módon a regulatív normákhoz – függetlenül azok tiltó, parancsoló vagy megengedő diszpozíciójától – a jogvédelmi típusú jogalkalmazás kapcsolódik, amelynek alapvető manifesztálódott funkciói a következők:
– a kialakult és spontán módon újratermelődő társadalmi viszonyok védelme a keletkező konfliktusok és a jogsértő magtartások szankcionálásával, valamint
– a spontán módon kialakuló, illetve fejlődő viszonyok kialakulási és fejlődési lehetőségeinek a biztosítása, többnyire a megengedő diszpozíciójú jogi normákban rögzített alanyi jogok védelme révén.
A jogvédelmi típusú jogalkalmazás másodlagos, latens funkciója a politikai kérdések, viszonyok, politikai jellegű konfliktusok látszólagos depolitizálása jogivá transzformálásuk révén. E sajátos politikai funkció fő területeiként az osztályalapú konfliktusok individualizálását (például a tőkés-bérmunkás viszony mint individuális szerződő feleknek a szerződés teljesítésével összefüggő viszonya jelenik meg), társadalmi-politikai szervezetek bírósági döntéssel történő engedélyezését vagy betiltását, valamint a politikai büntetőbíráskodást említhetjük meg. Ezek a példák jelzik a jogvédelmi típusú jogalkalmazásnak a politikai problémák megoldására való fölhasználhatóságát, ugyanakkor utalnak a túlfeszítés veszélyeire is. (Például a politikai perek – és nem föltétlenül a konstruált, koncepciós perek – hosszabb távon negatív, az adott politikai rendszer legitimitását gyöngítő hatást válthatnak ki.)
Félreértések elkerülése végett meg kell jegyeznünk, hogy ábrázolásunk az alapvető összefüggések jobb megértése érdekében némiképpen leegyszerűsíti a különböző jogi jelenségek bonyolult kapcsolatát. Itt a valóságban jelentős szerepet tölt be a jog viszonylagos önállósága. A védelmi típusú jogalkalmazás sajátos jogi formájának jellemzője, hogy annak során vita folyik arról, hogy fönnáll-e és milyen mértékben valamely jogalany felelőssége. Ez a vitaelem és vele a jogalkalmazás önállósul és olyan esetre is kiterjed, amikor a vita már nem a felelősség kérdéséről, hanem valamilyen jogviszony vagy tény fönnállásáról folyik. A vitát ilyen esetekben is jogalkalmazó szerv dönti el. Ilyen önállósodás jelentkezik abban is, hogy bizonyos tények vagy jogviszonyok megállapítása (például holttá nyilvánítás) akkor is a jogalkalmazás formájához kötött, ha azokat senki sem vitatja.
A feladatnormákhoz, a tevékenységet engedélyhez kötő normákhoz és az egyedi kötelezés lehetőségét biztosító normákhoz a közigazgatási típusú jogalkalmazás kapcsolódik, amelynek funkciói:
– a társadalmi viszonyokból fakadó nemkívánatos következmények minimalizálása a hátrányok kompenzálása (például segélyezés), a tevékenység egyedi elbírálás alapján történő engedélyezése (például gépjárművezetés) vagy tevékenységre (például épület lebontására) kötelezés révén;
– a spontán módon nem vagy nem eléggé hatékonyan működő tevékenységformák ösztönzése és tudatos szervezése, a társadalmi viszonyok tudatos alakítása az előbb említett eszközök alkalmazásával (például kisajátítás, kárpótlás, politikai célzatú adókedvezmények).
A jogvédelmi és a közigazgatási típusú jogalkalmazás funkcionális különbsége néhány további jellemző vonásban is kifejeződik:
– a jogvédelmi típusú jogalkalmazás inkább a múltra, a közigazgatási típusú inkább a jövőre orientált;
– a közigazgatási típusú jogalkalmazás esetén nagyobb mértékű a döntés diszkrecionalitása;
– a közigazgatási típusú jogalkalmazásban nagyobb szerep jut a döntés várható következményei mérlegelésének, és ennek következtében nagyobb lehetőség nyílik a társadalomtudományi ismeretek, prognózisok fölhasználására;
– a két esetben eltérően alakul a döntésekért való felelősség és az irányítás.
A jogvédelmi jogalkalmazás és a bíróságok, illetve a közigazgatási típusú jogalkalmazás és a közigazgatási szervek közötti szoros kapcsolat ellenére sem azonosak a jogalkalmazás típusai annak két fő fajával. Közigazgatási szervek is végeznek ugyanis jogvédelmi típusú jogalkalmazást (például szabálysértés, birtokháborítás), illetve – jóval ritkábban – bíróságok is közigazgatási típusú jogalkalmazást (például cégbírósági bejegyzés). Ez utóbbi esetekben gyakran a két jogalkalmazás-típus jellemzőinek bizonyos fokú keveredése állapítható meg, ezért e típusok empirikus, gyakorlati elhatárolása nem olyan egyértelmű, mint a jogalkalmazás fajai esetében. A jogalkalmazás típusai ideáltipikus jellegűek.