Ha megszüntetjük a közös minőségi időt, akkor a ragaszkodás meglazulását kockáztatjuk - Férfiak Klubja
Együttlétet, lelassulás, a szemkontaktus, lelki kapcsolódás. A minőségi idő lényege nem csak a fizikai közelségben rejlik. Nem az egy térben, egy helyiségben való létet jelenti...
Együttlétet, lelassulás, a szemkontaktus, lelki kapcsolódás. A minőségi idő lényege nem csak a fizikai közelségben rejlik. Nem az egy térben, egy helyiségben való létet jelenti. Az együtt töltött értékes időt, az odaforduló, megtartó figyelmet, az egymásra hangolódást, közös tevékenységeket. A minőségi idő jelenlétet jelent, amikor gondolatban, érzelmileg és fizikailag is ott vagyunk, jelen vagyunk. Értő hallgatás, meghitt beszélgetés, szemkontaktus, az érzelmi biztonság kölcsönössége, adás-befogadás a figyelmen keresztül, és együttlétünknek érzelmi értéke van, azt jelenti: összetartozunk.
Időt adunk önmagunkból, így fűzzük még szorosabbá kötelékünk szálait. Ha megszüntetjük a minőségi időt egy kapcsolatban, akkor a ragaszkodás meglazulását kockáztatjuk, vagy ami még rosszabb, egy idő után azt gondoljuk, nincs is rá szükségünk. Jól megvagyunk, együtt vagyunk. Akkor hol itt a probléma? Ott, hogy egy nap felébredünk, nézzük, de már egyáltalán nem látjuk egymást, semmiségeket mondunk, üres frázisokat, nulla információt, fájdalmasan tompa tőmondatokat, és közben töretlenül hisszük, ez a harmonikus párkapcsolat. A távolodásra visszahúzódással reagálunk, még inkább szeparálódunk, és a kapcsolatunk pajzsán óhatatlanul rés támad. A csökkenő, vagy megszűnő közös, örömteli időtöltések gyanújelek, jelzik, hogy az unalom, a társas magány stagnálása felé sodródik az egykor vibráló, meglepetésekkel teli párkapcsolat. Távolodunk, leválunk egymásról, amikor kinyomjuk a telefont, mert semmi kedvünk a másik panaszáradatát hallgatni. A születésnapok, az évfordulók, és meghatározó, közös mérföldköveink dátumai mindig maradjanak ünnepek. Egy jó kapcsolat megújul, fejlődik, miközben az egyéni fejlődést is biztosítja mindkét fél számára. Egy hanyatló kötelékben azonban eluralkodik a betokosodott unalom, a napi rutin, kevés az új, pezsdítő, meghatározó, élmény. Már nem örülünk egymás sikereinek, már külön utakon járunk, más-más célt hajhászunk, és hirtelen más lett az értékrendünk. Már lazább elveket vallunk a hűségről, vagy párkapcsolati szerepeinkről. Ha megszűnik a minőségi idő, akkor lassan beáll a csend, a dermedt, megfagyott, üres kommunikáció. Az emberi kapcsolatok csendjei pedig a legalattomosabb kapcsolathóhérok.
Idő kell, amíg végre látjuk a lényeget, hogy az emberi kapcsolatok tüzét táplálni kell, különben kihűlnek, mintha túl sokáig ülnénk egy kád forró vízben. Nem akarunk többé ott maradni, nem kívánjuk az ilyen szintű testi és lelki diszkomfortot, igyekszünk „kimászni a vízből”, mielőbb kilépni a kapcsolatból. A helyzet reménytelenül kényelmetlen, nem melegít, nem nyugtat többé. Elfelejtjük, hogy mi magunk vagyunk a helyzet okozói, hiszen csak annyi kellett volna, hogy folyamatosan „pótoljuk a meleget”, rakjunk a tűzre, mégis a legtöbb kapcsolatot inkább beletörődve a sorsára hagyjuk. Sokan utólag csodálkozással vegyes döbbenettel szembesülnek a kapcsolatba be nem fektetett energia végzetes következményeivel. Egyszer csak azt tapasztaljuk, hogy egymás mellett már nem fejlődünk, nem ragyogunk, csak gyűjtögetjük, csipegetjük a jó dolgok odavetett, ritka szeretetmorzsáit, ez reményt ad, ebből lehet táplálkozni egy ideig. De nem vesszük észre, hogy már nem a szövetségünk teljessége a legfontosabb, nem a kapcsolatunk virágoztatása áll az első helyen, minden más fontosabb, csak a maradékot adjuk egymásnak: a maradék figyelmet, maradék egymásra fordított időt, maradék szeretetet, maradék energiát, akkor, amikor mindenki másnak már osztogattunk. Nincs értelme semmilyen együttlétnek, ha közben nem tudunk lelassulni. Harcolunk a határidőkkel, hajtjuk a pénzt, pörgetjük a közösségi oldalak hírfolyamát, mert minden percben, mindenhol, egyszerre szeretnénk jelen lenni. Közben pedig mindenről lemaradunk. A nagy rohanásban ugyanis éppen a legfontosabbat felejtjük el: szeretetkapcsolatainkat ápolni.
Cikkajánló: A párkapcsolatok sosem halnak természetes halált
A mindkettőnk számára igazán minőségi közös időben ott van minden, ami motorja lehet egy kapcsolatnak: tisztelet, figyelem, elismerés, intimitás, változatosság, meglepetés, apró ajándékok, örömet hozó szex. Ami még fontosabb: nem az együtt töltött idő mennyisége, hanem a ráfordított figyelem és szeretetenergia határozza meg az együttlét minőségét. Az érzelmi biztonság érzelmi védőrendszer, amiben a másik fesztelenül önmaga lehet. Azt jelenti, hogy a társam megért, elfogad és érzelmileg támogat. A figyelmen keresztül lehet a legkönnyebben megadni az érzelmi biztonságot, mert akire figyelnek, az tudja, hogy ő fontos, szerethető, alkalmas, törődnek vele. A minőségi időben pedig ott a megtartó figyelem, az együttlétet, a lelassulás, a szemkontaktus, a lelki kapcsolódás. Adjuk meg egymásnak.
Fotók: Ben White on Unsplash