Beszélgetés Pintér Bélával és feleségével, Klárival – Révész Szilvia
Szerda hajnal. Irány Debrecen, ahol Pintér Bélával és feleségével beszéltem meg találkozót. Néhány óra múlva hatalmas mosollyal fogadnak. Béla és Klári óriási dobozkupacok között utat törve a nappaliba kísér. „Ez a tizennegyedik költözésünk” – mondják nevetve. Náluk ezt a mások által stresszesnek tartott dolgot is áthatja a vidámság, az elevenség, az élet. Valahol azt olvastam Béláról: „perpetuum mobile Isten szolgálatában”. Gyerekénekek, gospelcédé, dicséretek, saját dalok, mesekönyv és lemez ‒ ő írja vagy fordítja, adja elő és terjeszti őket. Dalszövegei sejtetni engedik a titok nyitját: Istennel való mély, egyedien bensőséges kapcsolatát. De beszélgetés közben feltárul előttem egy másik titok: egy elkötelezett kapcsolat és egy összetartó család képe is.
Fiatalon házasodtatok.
Klári: Talán túl fiatalon is. Tizenkilenc évesek voltunk, s húszévesen már megszületett az első gyermekünk. Együtt kellett felnőnünk ‒ neki is, és nekünk is.
Béla: Nem nagyon volt koncepciónk, csak éltünk bele a világba. Még munkám sem volt. Ma már bizonyára másképp szerveznénk az életünket, de ez akkor a környezetünkben egyáltalán nem számított különlegesnek, mert mindenki fiatalon házasodott. Nemrég beszélgettünk arról, hogy vajon miért engedték meg nekünk ezt a szüleink. Hogyhogy nem volt semmi ellenvetésük? Nem tudom, hogy mi mit szólnánk, ha a lányunk tizenkilenc évesen ugyanígy elénk állna, és azt mondaná, hogy férjhez akarok menni…
Négy gyereketek van. Nagy családot terveztetek?
K.: Mindketten hat gyereket szerettünk volna. Az esküvőnk előtt egy héttel azonban azt mondta az orvos, hogy egyáltalán nem lehet gyerekünk. Papírunk van róla. Aztán az első hónapban megfogant Lotti, s nagyon-nagyon örültünk neki. A második lányunkra, Tifanira hat évet vártunk. Közben két babát elveszítettünk, s rá is azt mondták, hogy nem fog életben maradni. Kemény idők voltak.
B.: Az ikrek születése pedig egy külön történet. Szerettünk volna még egy babát. Én egy fiút, Klári egy kislányt, de Klári nem szeretett volna már kétszer szülni. Így itthon arról beszélgettünk, hogy a tökéletes megoldás egy ikerpár lenne: egy fiú és egy kislány.
K.: A lányaink ezen felbuzdulva másfél éven keresztül nagyon kitartóan, hűségesen naponta imádkoztak azért, hogy ikreket kapjunk: egy fiút és egy lányt. Töretlenül hittek benne. Sőt egy idő után mindenkinek el is mondták, hogy ez így lesz. Az óvó néni egyszer azzal fogadott, hogy hallott a babák érkezéséről, pedig akkor még mi sem tudtunk róluk. Aztán megérkezett a válasz: 2006-ban megszületett Ábel és Abigél.
A család növekedése hogyan befolyásolta az életviteleteket?
K.: Négy gyerek mellett már nem mindegy, hogy mikor érünk haza, mit mikor teszünk. Ez a felelősség stabilitást, rendszert vitt az életünkbe. Jóval kevesebb koncertet vállalunk. A gyerekek hétvégenként vannak itthon, így nem utazhatunk el minden szombaton és vasárnap. Elsősorban szülőknek vagyunk elhívva, a gyermekeinkért tartozunk felelősséggel. S ha a családban nincs rend, akkor hogyan akarunk másoknak segíteni?
B.: Eleinte a szolgálat határozott meg mindent. Most már azt gondolom, hogy Isten határoz meg mindent, s az ő követésének egyik nagyszerű lehetősége az, hogy emberek felé is szolgálhatok. Persze érik is az ember, s próbálja megtalálni az egyensúlyt. Már nem teszek fel mindent egy lapra azért, hogy megvalósuljon egy cél. Inkább számot vetek, hogy mi az, amire most képes vagyok. Lehet, hogy nem egy év múlva fog megvalósulni az a dolog, hanem három, de túl fogom élni.
Egyszer hallottam, hogy a harminc-harmincöt éves korunkig tartó időszakban alapozzuk meg az életünket mind szellemileg, mind egzisztenciálisan. Úgy látom, azért is léphetünk most kicsit vissza, mert annak idején mi is megalapoztunk dolgokat. Voltak idők, amikor rengeteget koncerteztünk. Két évvel ezelőtt még száz fellépésünk volt egy évben, tavaly hetven. Ez nagyon sok.
A család, a munka mellett marad egyáltalán időtök egymásra?
K.: Figyelünk arra, hogy időről időre elmenjünk ketten is sétálni vagy a városba ügyet intézni. Abban a különleges helyzetben vagyunk, hogy a napjainkat együtt töltjük. Mindketten itthon dolgozunk. De ez mégsem olyan, mint amikor tudatosan egymásra figyelünk, például elmegyünk kettesben vacsorázni. Itthon az egész nap munkával telik.
B.: Most éppen egy új lemezt készítünk, Angliában keverik. Én a dalokat írom, Klárié pedig a háttérmunka: a szervezések, a cédégyártások levezénylése, a hivatalokkal, könyvesboltokkal való kapcsolattartás, könyvelés, postázás. Közben most még a költözés is.
Ahogy látom, tökéletesen kiegészítitek egymást, igazi csapatként dolgoztok. Mi az, ami számotokra a másikban a legnagyobb érték?
K.: Béla Isten különleges ajándéka, sok embert tud rajta keresztül megszólítani. Csodálom a nyitottságát, az odaszánását. Mindig mellettem van mindenben. Erős. Vidám. Jó hangulatot teremt mindenhol. Pozitív gondolkodású.
B.: Klári nagyon tudja, hogy mit akar. Sokkal józanabb és higgadtabb gondolkodású nálam. Én kicsit forrófejű ember vagyok, hamar döntök, ő pedig szépen elsorolja az ellenérveket. Ő egy jó értelemben vett fék az életemben, hogy megfelelő sebességgel közelítsek az adott pont felé, s ne becsapódás legyen a végén. Nagy áldás az életemben. Az otthon melege szintén nagyon nagy érték, és ezt is Klári teremti meg. Ezerszer is elmondom, mennyire szeretem a szombat délutánokat, amikor hazaérek, és sütiillat fogad itthon. Szeretem a hűségét. Tudja a hibáimat, tudja a titkaimat, és mégis jó vagyok nála. Itthon az lehetek, aki vagyok; itt nincs teljesítési kényszer.
Klári, volt, hogy úgy érezted, túl nagy áldozatot kell hoznod feleségként?
K.: Nem mindig egyszerű alávetned magad a férjed döntésének. Én például elég ambiciózus voltam. Külkereskedőként sikeres voltam a szakmámban. Nem volt könnyű bemenni a főnökömhöz és felmondani, mert Béla munkája miatt költöznünk kellett. De átéltük, hogy Isten igéje működik. Jézus azt mondja: „… senki sincs, aki elhagyta házát vagy testvéreit, anyját vagy apját, gyermekeit vagy szántóföldjeit énértem és az evangéliumért, és ne kapna százannyit”. Megtapasztaltuk a saját életünkben. Jó ezekre visszaemlékezni, amikor nehézségek jönnek.
Béla, az általad írt énekek hátterében is többnyire személyes megtapasztalások rejlenek?
B.: Száz százalékban. Azt vallom, hogy egy szolgálat addig hiteles, s én is addig szeretnék énekeket írni, amíg van miről. Nem akarok sorozatgyártó lenni. Volt olyan, hogy odajöttek hozzám, s mondták, hogy egyik-másik dal mennyire jól sikerült. „Erre nagyon ráéreztél, írjál még ilyet!” De megrendelésre nem tudok írni. Nekem ez nem megy. Előfordult, hogy kértek tőlem egy reklámzenét; teljes felsülés volt. Minden Istenen múlik, s jó is ez így. Amikor viszont ő ad valamit, akkor az működik.
Mint a Homokba írva című dalod.
B.: Igen. Volt egy nagy törés az életünkben, ez a dal azután született. Nem tudtam megbocsátani valakinek. Úgy éreztem, nagyon megbántott. Tudtam azt is, hogy voltak olyan dolgok, amelyekben pedig én bántottam meg őt. A megbocsátásban való egymásra utaltság szülte ezt a dalt. Nagyon sokáig írtam, s mire elkészült, képes voltam továbblépni. A dal akkor született, amikor már tudtam, hogy igenis lesz folytatás. Nem a kátyú mélyén, mert ott csak egy depressziós éneket tudtam volna írni. Van egy-két ilyen dalom is, de soha nem jelentek meg, mert bár tükröznek egyfajta lelkiállapotot, s hitelesek is, nem adnak megoldást, nem mutatnak előre.
Évekkel ezelőtt összefutottunk Klárival Szegeden. Béla épp kórházban feküdt, elég válságos állapotban.
B.: Sokáig kérdéses volt, hogy tudok-e majd valaha újra járni. Egy kétoldali gerincsérvből kifolyólag lebénult a bal lábam, medencém, mindenem. Ez a lábam ma sem működik tökéletesen, de elvagyok vele. Már megszoktam, nem zavar az életben, és nincsenek fájdalmaim. Voltam tolószékben is, ám hála Istennek, megmenekültem.
K.: Nem volt egyszerű. Tavasszal történt. Tele volt írva a naptár, kezdődtek volna a fellépések. Egy reggel Béla arra ébredt, hogy nem mozog a lába. Eleinte el sem akartam hinni, annyira hirtelen jött ez az egész. Orvoshoz mentünk, ráadásul egy másik városban, mert ott fogadták. Viszont a vizsgálatot követően azonnal vitték a műtőbe.
B.: Klári el is ájult, amikor kihoztak. Én feküdtem az egyik ágyon, Klári a másikon.
K.: Igen, mert a tervezetthez képest kétszer annyi ideig tartott a műtét. Egyedül voltam, nem tudtam, mi történik. Aztán itt maradtam a gyerekekkel, a tennivalókkal, és jártam be a kórházba. Nehéz volt látni, hogy akit szeretek, beteg. Minden bizonytalan volt. Az orvos azt mondta, hogy újra kell majd tanulnia járni. Nem tudtam, mikor tud majd ismét koncertet vállalni. Nem tudtam, miből fogunk élni. Minden a nyakamba szakadt.
B.: Amikor a hathetes kontrollra visszamentünk, az orvos elmondta, hogy most már nagyon örül, mert a sérülés mértéke miatt egyáltalán nem bízott abban, hogy valaha lábra fogok állni. Aztán csodákat éltünk át. Emberek jöttek, és kérdezték, mennyi pénzből él meg a családunk egy hónapban. Mondtam. „Akkor itt van háromhavi megélhetés” ‒ mondták, és a kezembe nyomták az összeget. Nem kellett táppénzre mennem. Voltak, akik azt mondták: „Indítsd el a leszázalékoltatásodat! Valamiből meg kell élni.” Én meg azt válaszoltam: „Nem! Nem! Engem Isten elhívott! Én járni fogok!”
K.: Megtanultuk, hogy teljesen Istenbe vessük a bizalmunkat, mert ő bármilyen nehéznek tűnő helyzetből ki tud minket hozni, ha hiszünk és bízunk benne. Soha nem szabad feladni! Akármilyen kudarc van is mögöttünk, akkor is oda kell fordítanunk a szemünket Istenre, és ő talpra állít, továbbvisz. Ami kudarcnak és rossznak tűnik, arról később kiderülhet, hogy valami jónak a kezdete. Amikor ezt megtanulja az ember, akkor már nem esik kétségbe olyan hamar a nehézségek láttán, mert képes úgy látni a gondokat, mint valami jó kezdetét, mint egy egészen új fejezetet. Mindig emlékeztetjük magunkat erre.
B.: Voltak az életünkben kemény, sötét, válságos időszakok. Amikor azt hittük: itt van a vég, itt az életünk vége. Ma, ha visszanézünk, igazából ott kezdődött el egy csomó minden. Éppen ott, a próbák között kattant a helyére az életünk.