You are here: Home / Blog posts / Molnár Krisztina Rita : Menta és holdvilág
2015 July 9 By azenkemencem
MOLNÁR KRISZTINA RITA: MENTA ÉS HOLDVILÁG
A srácnak fogalma sem volt róla, hogy most mit csináljon. Állt az ismeretlen állomáson, kezében a másfél literes ásványvízzel, és a vonat után bámult. Klasszikus helyzet volt. Leszállni egy pillanatra, aztán lemaradni végleg.
Lemaradni alkonyatkor a legjobb – gondolta, és grimaszolt egyet. Nem emlékezett rá, hogy kedvenc regényében, az Utas és holdvilág-ban milyen napszakban marad le egyáltalán nem véletlenül a főhős a vonatról, de úgy érezte, éppolyan kevéssé véletlen, hogy vele is az történik, mint Mihállyal. Igaz, ő nem nászútra indult, hanem nyaralni a Négyesfogattal. Már ősszel elhatározták, hogy érettségi után nyakukba veszik a világot. És azt is, hogy lány nem jöhet velük. Még Zsolt is meg tudta magyarázni Katának, hogy ez most a Négyesfogat búcsú-utazása. Hogy nekik, a gimnázium testőreinek szükségük van arra, hogy lezárják az időnek azt a szakaszát, amelyben szövetségesek lettek és maradtak. Szövetségesek a mindennapokra. Először csak hárman voltak. Attila, Zsolt és Zoli. Tamás d’Artagnan-módra fél évvel később érkezett. De nem sok kérdés merült fel azzal kapcsolatban, hogy közéjük tartozik.
Most mégis ő volt az, aki hosszú percek óta üres tekintettel nézte a végtelenbe futó üres sínpárt. Állt az ismeretlen nyelvű, ismeretlen ország poros kis állomásának peronján, és grimaszolt. Ahogy szokta, ha hirtelen váratlan vagy bosszantó helyzetbe került. Összeszorította a fogát, és az alsó állkapcsát egészen kicsit előretolta. Csukott szájjal persze, mert a dühös vicsorgás nagyon távol állt tőle. Csak befelé volt haragos. Most Attilára, aki kitalálta, hogy Lengyelországot személyvonattal járják körbe. „Nem a sebesség számít, az embereket pedig helyi járatokon keresztül sokkal jobban meg lehet ismerni, mint a nemzetközi vonalakon. Másfelől pedig: Az út a fontos, nem a cél…” – idézgette az elmúlt hónapokban a valamelyik krisnás kiadványból felszedett bölcsességet.
– Az út… – mormogta Tamás maga elé. – Hát, én most aztán úton vagyok, csak azt nem tudom, hol fogok aludni…
Az állomásépület inkább csak házikó volt. Egyetlen várótermében hideg vaskályha ácsorgott két oldalán egy-egy fapaddal. A jegypénztár bezárt. A büfé pultját szürkés ronggyal törölgető lány is félig lehúzta már az üvegfal redőnyét. Tamás figyelte, ahogy gyakorlott mozdulatokkal összeszedegeti és kosárba rakja a megmaradt szendvicseket. Milyen kicsi a keze – gondolta. A lány megérezte a fiú tekintetét, és kosárba hajló válla fölött Tamásra nézett. Elcsodálkozott, és kiegyenesedve a fiú felé fordult. Éneklő hangon mondott valamit és mosolyogva széttárta a kezét.
– Egy kukkot sem értek – csóválta a fejét Tamás, és kényszeredetten visszamosolygott. A lány újra megszólalt, most hosszabban. A fiút elbódította a mondatok zümmögése. Úgy érezte, ennyire kedves nyelv bizonyára nincs még egy a világon. És egyáltalán nem érezte bajnak, hogy fogalma sincs róla, mit próbál elmagyarázni neki ez a töpörtyű, mogyorószemű lány.
– Tamás vagyok. I’m Thomas – nyújtotta a kezét, és úgy érezte, biztosan nagyon idétlen lehet.
– Zofia – viszonozta a bemutatkozást a mogyorószem, és mókázva felcsippentve rövid farmerszoknyája szélét, pukedlizett hozzá. Elnevették magukat. Zofia újabb zümmögése következett, de most pantomimmel kísérte. Tamás megértette, hogy az állomásról ma már nem indul több vonat, hogy a lány még bezárja a büfét, és ha gondolja, vele tarthat, náluk alhat is, és reggel visszatérhet majd az állomásra, hogy folytassa útját.
Megértette és megnyugodott. Állt a fekete-bordó kőkockák között, gondolatai útról és célról szertefoszlottak. Mindegy volt számára, hogy futó vagy király, csak várta a következő lépést, várta Zofiát, mintha ez lenne az egyetlen dolga a földön.
Zofia nem lakott messze, Tamás cipelte a kosarát hazáig. Nézte a keskeny, poros utcát, a kerítések mögül kihajló vékony szilvafaágakat, az árokpartra ültetetett petúniákat. Itt valahogy minden kicsit kisebbre nőtt, mint otthon, kisebbre és vékonyabbra, mintha ceruzával rajzolták volna a tájat. Zofia szemöldöke is ceruzavékony volt, a haja is selymes, libbenőszálú. A teraszon terített kettejüknek. A maradék szendvicseket tette friss paprikával egy tálcára, paprikát szeletelt mellé, megszórta friss kaporral, amit akkor tépett a soványka barackfa alól. Régimódi poharakat hozott, és egy üvegkancsót. Mentaillat keveredett a kaporhoz. Zofia töltött a szörpből mindkettőjüknek. Egyszerű, de elegáns mozdulattal kínálta a fiút: egyél, igyál, mondta minden gesztusa, és mosolygott, nem csak a szája, hanem a két mogyorószem is. Aztán csak ültek a sötétben észrevétlen, nézték a teliholdat, és Tamást a harmadik pohár mentaszörp után hirtelen átjárta a mindenre és mindenkire áradó, irány nélküli hála.
MOLNÁR KRISZTINA RITA : NYÚL A VONATON Ez volt az első szabad nyár. Az első a félfelnőtt, félgyerek nyarak nem túl hosszú sorában. Vizsgaidőszak után dolgoztak egy hónapot, hogy legyen pénzük az útra. Mindenki mással próbálkozott. Volt, aki takarított egy irodában, volt, aki barackot árult egy körúti bódéban. Réka a Keleti pályaudvar mellett, az alsó…
Filed Under: Blog posts, Irodalmi sarok, Irodalmi sarok intro, MKR Menta es holdvilag Tagged With: Molnár Krisztina Rita, Molnár Krisztina Rita : Menta és holdvilág
« Eperdzsem és cseresznyebefőtt
Meggy eltevése meggyes muffin recepttel »