Szabad utakon | Vasárnap Archívum
Nincs nála magasabb táncosnő magyar színpadon. De vonzóbb, kifejezőbb, izgalmasabb tehetségű sem a kortárs tánc műfajában. Ő, Jantner Emese volt a párja Frenák Pál InTimE című koreográfiájában a kubai Nelson Reguerának.
Szőkén, fekete kombinéban, hófehér tűsarkakon állva ölelte magához fél fejjel alacsonyabb, kreol bőrű partnerét. A vágy fehéren izzó fénycsóvája voltak ők ketten, egymásba égve. De mindez már a múlté…
A darab továbbra is műsoron van, csak nem velük. Nelson Reguera két éve, Jantner Emese tavalyelőtt vált meg a társulattól.
„Pedig akkor még tervben sem volt a baba – mondja. – De már új kapcsolatban éltem. A házasságom ugyanis kudarccal végződött. Az esküvőnk még csodálatos volt, de csak nagyon rövid ideig éltünk úgy, ahogy szerettünk volna. Eljött egy pont, amikor rá kellett döbbennem, hogy vége, nincs értelme tovább vinnünk egymást. Nem tudom, mi váltotta ki ezt a felismerést, lehet, hogy maga a házasság mint intézmény, amely egyikünknek sem vált be. A döntést én hoztam meg. Nem akartam folytatni. Zolival, az új párommal előbb kollégák, majd barátok lettünk, így kerültünk egymáshoz egyre közelebb. Ebből lett aztán a nagy szerelem, amely azóta is tart, bár gyerekkel kicsit nehezebb. Mégis azt mondom, életem legnagyobb csodája, amit Zolival megélhetek, hogy kislányunk született.”
Feicht Zoltán évekig Las Vegasban élt, ahol a világhírű Cirque du Soleil csapatának a tagja volt. Miután hazajött, Frenák Pál társulatához szerződött. 2012-ben, a Hymen próbáin jött a nagy fellángolás.
„Nagyon jól működtünk együtt. Ezt azonnal megérzi az ember. Gergely Attila és Nelson után Zoli lett a harmadik igazi partnerem. Nem kellett magyaráznom neki, hol fogjon, hogyan érjen hozzám a színpadon, minden természetesen jött belőlünk. A teljes egybeolvadás volt ez mindkettőnk részéről. S ha ott egy markáns, karakteres arc, egy szép férfitest, elindul valami az emberben. Próbavezetőként is dolgoztam Zolival. Soha nem voltam féltékeny, ha másvalakivel táncolt. Valószínűleg azért nem, mert szép, esztétikus táncosok közt mozogtam, Pali ugyanis vizuálisan elkényezteti a nézőket. Megszoktuk, hogy olyan partnerekkel dolgozunk, amilyenekről mások csak álmodoznak. Én viszont bíztam magamban annyira, hogy tudok annyit adni egy férfi számára, hogy a féltékenység szóba se jöjjön köztünk. Botlások, fellángolások lehetnek, azt nem lehet kizárni, de ha biztosak az alapok, akkor nincs mitől félni. Amikor az InTimE-ot próbáltuk, nagyon erős voltam. Ott állt előttem Nelson úgy, ahogy az Isten megteremtette, tudtam, láttam, éreztem, mi zajlik le benne, de az a jelenet, kettőnk jelenete sokkal több volt, mint egy valós testi viszony. Abban a két percben sok minden lezajlott bennünk. Az annyira gyönyörű munka volt, Nelson pályáján is meghatározó momentum. Ő már Belgiumban táncol, korábban kilépett a Frenák Társulatból. Telefonon beszélünk, írunk egymásnak. Tartjuk a kapcsolatot, bár nem olyan szinten, mint a baba előtt. Én még otthon ülő anyuka vagyok. Néha azt sem tudom, milyen nap van. Pelenkacsere, bevásárlás, fürdetés, játék, altatás. Ebben a körforgásban élek. Bellus másfél éves lesz. A régi barátságok ápolására egyelőre nincs sok időm.”
A Tricks & Tracksban, 2015 májusában táncolt legutóbb. Aztán jött a nyár. Emese és Zoltán Horvátországban nyaralt. Dús évad után jól jött a pihenés. Októberben pedig megfogant Izabella.
„Nagyon magasról zuhantunk nagyon mélyre. Amint megállapította az orvos a terhességet, azonnal gyógyszertárba küldött, hogy váltsam ki a sárgatest-hormont. Millimétereken múlott ugyanis a petesejt megtapadása. Ez hideg zuhanyként ért. Nem a felhőtlen boldogságot éltem meg, hanem a félelmet, hogy miképpen lehet megőrizni a gyereket. Ötször csináltam meg a terhességi tesztet, de csak egy mutatta ki, hogy babám lesz. Az orvos csak a nyolcadik hét után állapította meg. Tehát el kellett kezdenem szedni a hormont, egészen a huszadik hétig, bár a tizennegyedik héttől már nem izgultam. Csak éppen nem táncolhattam. Előadás szóba sem jöhetett. Három hónapig otthon csücsültem. Zoli végig nagyon aranyos volt. Minden este odatette a fejét a pocakomhoz, és beszélt a gyerkőchöz. A harmadik hónap után közölte az orvos, hogy minden rendben. De hátravolt még hat hónap. A testem szinte fájdalommentesen alakult át. A medencém sem fájt a növekvő pocakomtól. Sokat híztam. Huszonkét kilót. Jól bírtam mozogni, próbákat tartottam. A nők többsége azt mondja, a terhesség gyönyörű állapot. Én ebben nem vagyok olyan nagyon biztos. Félreértés ne essék: imádom a gyerekemet, teljesen jól viseltem a terhességet, nem voltak komolyabb problémáim, csak feküdni, aludni nem tudtam rendesen, azt pedig nem élveztem. Voltak persze csodás pillanatok akkor is. Például amikor Bellus jelzett nekem, rúgott. De míg eljutottam a szülőszobáig, és főleg a vége, az szörnyű nehéz volt.”
Addigra ugyanis minden borult, amiben korábban reménykedett. Hogy a jól kondicionált teste, az izomzata majd könnyít a helyzetén. Nem ez történt.
„Túlhordtam a gyereket. A szülőszobában sírtam, a műtőben már zokogtam. Nyolcórás vajúdás után mesterséges görcsöket idéztek elő, ami borzalmas érzés volt, nyomták belém az oxitocint. Sugárban hánytam. A világerős Jantner Emese kiakadt. A mesterséges fájások úgy jöttek, hogy egy idő után már csak egy pillanatnyi szünet volt köztük. Nem volt lehetőségem megpihenni két fájás között. Nem üvöltöztem, csak eltéptem a lepedőt magam alatt. Éreztem én is, hogy Bellus már szabadulni szeretne. Kínlódott ő is, nem volt szabad hagyni. Császármetszés. Tehát semmi papírforma. Négyezer-kétszáz grammal fenséges babám született. Azóta többen kérdezték, hogy szeretnék-e még szülni. Nem, nem szeretnék. A nőgyógyász szembesített a korommal, amivel én eddig egyáltalán nem foglalkoztam. Zoli is mondta, hogy legyen még egy babánk, és el is gondolkoztam ezen, de egyáltalán nem szorgalmazom.”
Hogy mikor fog újra táncolni? Menne már, csak közben kilépett a Frenák Társulatból. Változtatni akart az életén, bár a színpadtól nem szeretne elbúcsúzni.
„Már Zoli is eljött Palitól. Így alakult az életünk. Zoli szabadúszó, kettőnk közül most mégis nekem nehezebb. Majdnem húsz évig Frenák-táncos voltam. El kell döntenem, hogyan tovább, milyen úton folytassam. A formámat visszanyertem, elkezdtem tornázni, tréningezni, foglalkozom a testemmel. Szeretném újra százszázalékosnak érezni magam. Eddig nem kellett kopogtatnom, ajánlkoznom, lehetőségért könyörögnöm. Most majd kiderül, kinek lesz szüksége rám. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs bennem félelem, mert van. Izgulok, kellek-e még, hiszen negyvenegy éves vagyok. Akinek eddig érdekes voltam, vagy potenciát látott bennem, meg sem keresett, mert tudta, hogy Palinál dolgozom, nála köteleztem el magam. Most terjed a híre, hogy változás történt az életemben, és szabad táncos lettem. Bátorságot kellene venni, és elindulni egy szólóesttel, amelyben lehetne színészet is. Ezt kellene kihozni magamból. Ha pedig le kell mondanom a színpadról, akkor jöhet a szervezés, a menedzsment. Az is érdekel. Zolinak tavasszal lesz bemutatója, ő mindenképpen számol velem.”
Üres napjai addig sem lesznek. Anyaként huszonnégy órás ügyeletben van. A legnehezebb időszakot, amikor éjjelente ötször-hatszor kellett felkelnie, már maga mögött tudja.
„Azok voltak a legmacerásabb hónapok. A sok nem alvástól többször kikészültem. Bellus türelemre tanít. Most már fogékony, tanítani lehet, viccelődöm vele, fogom a kacsóját, és lépeget. Belenézek a szemébe, és kíváncsian várja, mi lesz. Kommunikál. Amíg ez nem volt, és képtelen voltam megállapítani, miért sír, kétségbeesve néztem őt. Ma már jelzi, ha lelkileg megviseli valami, már nem állok értetlenül fölötte. Gyorsan fejlődik. Bohóckodni lehet vele. Nagyon boldog vagyok vele, csak a szakmai jövőm miatt szorongok egy kicsit. Nem akarok három évig otthon ülni. Szükségem van új impulzusokra. Néha úgy érzem, sarokba vagyok szorítva, nem történik semmi sem velem. Várom, hogy kimozduljak ebből az állapotból. Örülnék, ha jönne valaki, aki érdekesnek találna egy új produkcióhoz. Bízom benne, hogy így lesz. Nagyon bízom.”
SztárunkSzabó G. LászlóJantner Emese