A protokollt be kell tartani - Litera | Az irodalmi portál
Este egy nagyobb autóbusszal utazunk tovább. A csomag több mint az ember, matracok, szivacsok, degeszre tömött zsákok, összekötött lábú tyúkok-kakasok, utazótáskák halmaza hever a sáros udvaron. Az eső szemerkél, néha eláll, néha elered. Megérkezik Patience, mosolygós, szép, fiatal fekete nő, hárman megyünk Esuba, ő is önkéntesen, és több hónapra tervezi az ottlétét. Asszisztensnő.
Hárman ülünk két ülésre, én kerülök középre. Az értékeimet az ölemben szorongatom, jobbról Polycarp, balról Patience dől rám. Ha akarnék sem tudnék moccanni, egy mozdulatnyit sem, olyan szűk a hely. Elszundítok, majd felébredek, levegő már alig, zötyögünk. Hajnalban, az első sorokból, mint hírnök és megváltó, emelkedik szóra egy termetes férfiember. Imádkozik, magasztalja istent, megáldja a napot, szól az egybegyűltekhez, mint gyarló emberekhez, teszi ezt hol szelíd, hol meg dörgedelmes hangon. Van, aki hallgatja, van, aki rá sem hederít, a reggeli imához viszont mindenki csatlakozik. Az áhítat után következik a lényeg, mint jól megszerkesztett előadás része, és kiderül, hogy nagyon kedvezményes áron lehet most szappant, minden bőrbaj elleni kenőcsöt vásárolni nála. Enged még az árból, és mert így sem akad jelentkező a kínált árukra, bősz káromkodásba kezd, és átkot szór a közömbös, ostoba afrikai népre. Végkifejletként megérkezünk Bamendába. A Nap süt, a megállóban bokáig érő latyak, benne hever a hátizsákom, Poycarp matraca, a ketrecek, zsákok, egymásra halmozva.
Polycarp testvére ebéddel vár, fufut eszünk szárított hallal, kapunk egy zsák krumplit, sok jókívánságot, és indulunk tovább. Egy minibuszra váltunk jegyet. Ablaka nincs, az ülésekből néhol még kilóg a maradék szivacs. A tetején csomagtartó, buszmagasságú csomag fér el rajta egymásra halmozva. Sokan vagyunk, egymás mellé préselődünk. Mellettem egy kisgyermekes anya, gyermekét az ölében tartja. Meleg van. Az alig egy éves gyermek gügyög, majd elbóbiskol. A buszban élénk társalgás folyik, számomra ismeretlen tájnyelven, nem értem. Az út göröngyös, szűk, nedves, vörös agyag borítja, a busz eszeveszett sebességgel robog. A kanyarok élesek, a jobb első kerék felől éles csikorgás hallatszik. Mindenki nyugodt, élénken társalog, a gépkocsivezető vidáman fütyörészve nyargalászik a nedves agyagon, az éles kanyarok előtt hosszan tülköl. A keskeny út tele van gyalogossal, motorbiciklikkel, kis és nagy gépkocsikkal, terepjárókkal, ezért a tülkölésnek, mint egyetlen jelzőeszköznek, gyakorlati értéke, értelme és haszna van. Két oldalán magas fű, bal oldalt mély szakadék. A meredek domboldal buja növényzetű völgybe visz, a völgyben bővizű folyó kanyarog, partjain óriásbambuszok, pálmák, dús lombú, virágzó fák. Minden kanyarban recseg-csikorog a kerék, rossz gondolataim vannak, kiesik a kerék, beragad a féktárcsa, ilyenek, és mint vidámpark robogó hullámvasútján, úgy érzem magam. Körülöttem vidám terefere, az alig éves kisgyerek felébred, elsírja magát. Anyukája kekszet vesz elő, a gyermek szeme felcsillan, és boldogan, nevetve utánanyúl.
Teljesen besötétedik, amire Esuba érünk. A harmincezer lelket számláló településen ijesztő sötét van, keskeny utcák, alacsony, szénatetős sárkunyhók, bentről gyenge fény szivárog ki. Esu fondom, ez királyságot jelent, a szótő a fon, aminek király a jelentése.
A csomagjainkat lerakjuk a palota teraszára, Polycarp gyorsan elmondja a protokollt: mielőtt belépnék a palotába, megállok az ajtóban, jobb tenyérrel háromszor megpaskolom a bal alkaromat, és miközben hosszan elnyújtott beeee-t mondok, mélyen, tisztelettel meghajlok. A fon hellyel kínál, leülök, kényelmesen elhelyezkedem, a lábam keresztbe teszem, egyiket a másikra. Polycarp felszisszen, ezt a király jelenlétében ne tegyem soha, mert jelentésében megalázó, lenéző gesztus, csak egymás mellé téve, másképp ülni itt nem szabad. Engedelmeskedem.
Bemutatkozunk, a fon barátságosan mosolyog ránk, és egy üveg bort hozat, majd feláll. Felállunk mi is. A király imádkozik, a miatyánkot együtt mondjuk, majd hosszú áldást mond, aztán egy pohár vizet nyújt felém. Kortyolok belőle, majd továbbadom (Polycarp szorgalmasan súg), a pohár víz elfogy. A királynő behozza a vacsorát, fufut, rizst, pikáns mártást, halat. Kint esik az eső, sötét van. A fonnak saját tulajdona az udvarban levő rakteres Toyota, mindannyian beülünk, és a szállásunk felé indulunk. A Toyota hullámvasutazik a faluban, majd megáll egy szépen elkészített, teraszos ház előtt. Itt fogunk lakni, mondja Polycarp, és én megkönnyebbülök. Közös szobánk van Patience-szel, van mosdó, benne zuhanyozó, villanyáram, van nappali, konyha, az ablakokon szúnyogháló. A sárkunyhó nyomasztó gondolata elillan, megnyugszom.
Netnapló Szabadnapló 2012 Turóczi Ildikó