1 Mikes International Magyar szellemi fórum Hungarian Periodical for Art, Literature and Science Alapítási év / Founded: Internet: P.O. Box 10249, 2501 HE, Den Haag, Holland XIII. évfolyam, 3. szám Volume XIII., Issue július szeptember / July September 2013 ISSN
3 TARTALOM CONTENTS Kedves Olvasó!... 5 Dear Reader,... 6 Szerzőink / Our authors... 7 Szerkesztőség / Editorial Board NIEUWS NEWS HÍREK Marácz László : Rebellie aan de Donau PHILOSOPHIA PERENNIS Kádár Zoltán : Marx és a gép a fiatal és az idős Marx viszonya a technológiához KÁDÁR, Zoltán: Marx and the Machine the Younger and Older Marx Attitude to Technology Kiss Endre : Thomas Bernhardt a tárgyvesztés irodalma KISS, Endre: Object Losing Life On Thomas Bernhard Máté Zsuzsanna : A művészet filozófiai kisemmizéséről MÁTÉ, Zsuzsanna: On the Philosophical Dispossession of Literature NYELVÉSZET Czeglédi Katalin : A magyar-török nyelvviszony CZEGLÉDI, Katalin: The Hungarian-Turkish Linguistic Relationship Mellár Mihály : Lüki nyelvi emlékeink MELLÁR, Mihály: Lycian Language Research TÖRTÉNELEM Bencze Mihály : Szovjet makaróni gyár Csernátfaluban BENCZE, Mihály: Szoviet Macaroni Factory in Csernátfalu Bérczi Szaniszló : Pikt-szkíta skóciai művészet BÉRCZI, Szaniszló: Pict-Scythian Scottish Art Z. Tóth Csaba : Dzsagfar Tarihi Z. TÓTH, Csaba: Djagfar Tarikhy IRODALOM Kukucska Ferenc : Pofon ZENEMŰVÉSZET Plájás Ildikó Zonga : A technikán túl PLÁJÁS, Ildikó Zonga: Above the Technique KRÓNIKA Obrusánszky Borbála : Az új magyar zarándokhely OBRUSÁNSZKY, Borbála: The New Hungarian Pilgrim Location ÍGY ÍRTUNK MI Sulyok Vince : Színházi élet Oslóban Sulyok Vince : Nyugati levél Copyright Mikes International
4 Sulyok Vince : Nyugati levél Sulyok Vince : Peer Gynt Sulyok Vince : Nyugati levél Sulyok Vince : Nyugati levél HIGHLIGHTS FROM THE 20 th CENTURY HUNGARIAN PRESS IN THE WEST FELHÍVÁS Copyright Mikes International
5 Kedves Olvasó! Megjelent a Journal of Eurasian Studies V. évfolyam (2013.) 2. száma. A tartalom: FARKAS, Flórián: Dear Reader HISTORY ARADI, Éva: About the Territory of Magna Hungaria BÉRCZI, Szaniszló: Pict-Scythian Scottish Art DREISZIGER, Nándor: The Hungarian Conquest of the Carpathian Basin, ca : The Controversies Continue POLITICS ASSYLTAYEVA, Elnura & TOLEN, Zhengisbek: Kazakhstan as a Model for Regulating Interethnic Relations MISHRA, Manoj Kumar: Changing Role of Russia in Afghanistan after Soviet Disintegration ECONOMICS NAMATOVA, Gulmira: Economic Relations between Turkey and Kyrgyzstan LITERATURE & ARTS PLÁJÁS, Ildikó Zonga: Above the Technique TRAVELOGUE MIRABILE, Paul: Voyage to the Holy City of Timbucktoo over the Western Sahara NEW BOOKS FARKAS, Flórián: America s Black Sea Fleet CHRONICLE MIRABILE, Paul: Istanbul Gezi Park: A Universal Message NEWS BRIEF (compiled and edited by ZOMBORI, Andor) Melléklet: MIRABILE, Paul: Voyage to the Holy City of Timbucktoo over the Western Sahara A folyóirat a következő címen érhető el: Jelen számunkkal egyidőben egy mellékletet is kiadunk: Z. Tóth Csaba: Rózsa és Liliom Egy középkori legenda az igaz szeretetről A számmal egyidőben két elektronikus kötetet is megjelentettünk: Czeglédi Katalin: A magyar-török nyelvviszony. Mahmūd al-kāšγari török szótárának és nyelvtanának alapján. I-II. kötet A kötetek a következő címről tölthetőek le: A Szerkesztőség Hága, július 12. ~ ~ ~ ~ ~ ~ Copyright Mikes International
6 Dear Reader, The 2 nd issue of the fifth volume (2013) of the Journal of Eurasian Studies was recently published. The content: FARKAS, Flórián: Dear Reader HISTORY ARADI, Éva: About the Territory of Magna Hungaria BÉRCZI, Szaniszló: Pict-Scythian Scottish Art DREISZIGER, Nándor: The Hungarian Conquest of the Carpathian Basin, ca : The Controversies Continue POLITICS ASSYLTAYEVA, Elnura & TOLEN, Zhengisbek: Kazakhstan as a Model for Regulating Interethnic Relations MISHRA, Manoj Kumar: Changing Role of Russia in Afghanistan after Soviet Disintegration ECONOMICS NAMATOVA, Gulmira: Economic Relations between Turkey and Kyrgyzstan LITERATURE & ARTS PLÁJÁS, Ildikó Zonga: Above the Technique TRAVELOGUE MIRABILE, Paul: Voyage to the Holy City of Timbucktoo over the Western Sahara NEW BOOKS FARKAS, Flórián: America s Black Sea Fleet CHRONICLE MIRABILE, Paul: Istanbul Gezi Park: A Universal Message NEWS BRIEF (compiled and edited by ZOMBORI, Andor) Supplement: MIRABILE, Paul: Voyage to the Holy City of Timbucktoo over the Western Sahara The periodical can be accessed at: With this issue we publish a supplement as well: Z. TÓTH, Csaba: Floire et Blanceflor A Mediaeval Legend We also have released two electronic books: CZEGLÉDI, Katalin: THE HUNGARIAN-TURKISH LANGUAGE RELATIONSHIP. Based on the Turkish Dictionary and Grammar of Mahmūd al-kāšγari Vol. I-II. These can be accessed at: The Editors The Hague, July 12, 2013 ~ ~ ~ ~ ~ ~ Copyright Mikes International
7 Szerzőink / Our authors BENCZE, Mihály Matematikus, tanár, költő. Négyfalun született 1954-ben. A kolozsvári Babeş-Bolyai Egyetemen, a Matematika Karon szerzett 1978-ban diplomát. Azóta középiskolákban matematikát tanít, jelenleg Brassóban az Áprily Lajos Gimnáziumban. Emellett a következő területeken fejt ki tevékenységet: tevékenyen részt vett a brassói magyar középiskola rendszer megalapításában; alapítója az Erdélyi Magyar Matematikai Verseny-nek; alapítója a Wildt József Nemzetközi Matematikai Verseny-nek; diákjai számára mentorkény működik, akik folyóiratokat szerkesztenek; az OCTOGON MATHEMATICAL MAGAZINE nemzetközi matematikai szaklap főszerkesztője; a Fulgur (1993) nevű kiadó alapítója, amely magyar könyvek kiadására összpontosít. Számos könyv (verseskötetek és matematika), valamint több száz matematikai szakcikk szerzője. Mathematician, teacher, poet. Born in Négyfalu in Transylvania in Graduated from the Babeş-Bolyai University, Kolozsvár/Cluj/Klausenburg (Transylvania), Faculty of Mathematics in Since his graduation he is teaching mathematics in high schools, currently in the Áprily Lajos High-School in Brassó/Braşov/Kronstadt (Transylvania). Next to teaching his activities cover the following fields: he was involved in the establishment of a Hungarian high-school system in Brassó/Braşov/Kronstadt; founded the Hungarian Mathematics Competition in Transylvania; founded the József Wildt International Mathematical Competition; mentor of students who create student periodicals; editor-in-chief of the international mathematical journal OCTOGON MATHEMATICAL MAGAZINE; founder of the publishing house Fulgur (1993), which specializes in publishing Hungarian books. He is author of several books including poetry and mathematics and several hundreds mathematical papers BÉRCZI, Szaniszló Fizikus, csillagász, planetológus. Az ELTE TTK-n szerzett fizikus-csillagász oklevelet (1975), doktorált matematikából (1987), majd a földtudomány (planetológia) kandidátusa (1995) címet szerezte meg. 33 éve tanít az ELTE TTK-n. Korábban a Csillagászati Tanszék ( ), és a Kőzettani Tanszék tud. segédmunkatársa (1979), majd az Általánios Technika Tanszék tanársegéde ( ), adjunktusa ( ), docense, jelenleg pedig a Fizikai Intézet docense az Anyagfizikai Tanszéken (2000-től). Planetológiával, kozmikus és földi anyagvizsgálattal, szimmetria kutatással foglalkozik. A Föld típusú bolygókat, az antarktiszi meteoritokat, a NASA holdkőzeteket és a marsi meteoriteket vizsgálja, szervezi a Hunveyor-Husar gyakorló űrszonda modellek építését. Az MTA Csillagászati és Űrfizikai Bizottságának, valamint a Geonómiai Tud. Bizottságának a tagja, a Planetológiai Albizottságnak az elnöke (2003-tól), és a MANT alelnöke (2001-től). Physicist-astronomer who made a new synthesis of evolution of matter according to the material hierarchy versus great structure building periods. This model is a part of his Lecture Note Series Book on the Eötvös University. He also organized a research group on evolution of matter in the Geonomy Scientific Committee of the Hungarian Academy of Scince (with Béla Lukács). He wrote the first book in Hungary about planetary science From Crystals to Planetary Bodies (also he was the first candidate of earth sciences in topics planetology). He built with colleagues at the Eötvös University the Hungarian University Surveyor (Hunveyor) experimental space probe model for teaching and training purposes and development of new constructions in measuring technologies. CZEGLÉDI, Katalin A Szegedi József Attila Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar magyar-orosz-altajisztika szakán folytatta tanulmányait, az altajisztikai tudományokból egyetemi doktori címet is Szegeden szerzett. Nyelveket valamennyi magyar állami iskolai típusban, nyelvészetet és idegen nyelveket főiskolán és egyetemen tanított. Kutatási területe az általános és alkalmazott nyelvészeten belül a nyelvészeti őstörténet. Jelenleg a Miskolci Nagy Lajos király Magánegyetemen és a Budapesti Kőrösi Csoma Magánegyetemen tanít nyelvészeti őstörténetet. Előadásaival rendszeresen vesz részt konferenciákon. Eddig mintegy 80 tanulmánya és két könyve ( A szkíta-hun nyelvek története 1. Hangtan 2. Ősmondattan ) jelent meg. Megjelenés alatt: 3. Alaktan (1. Gyökrendszer 2. A toldalékok rendszere). Feladatának a nyelvünk és népünk igaz történetének a minél jobb megismerését valamint a megszerzett tudás átadását tartja. Studied Hungarian-Russian-Altaic languages and literatures at the University József Attila in Szeged, Hungary. She was given the title dr. univ at the same University, too. As a teacher Ms. Czeglédi taught foreign languages at all type of state schools, and linguistics at state universities. Her major research topics cover linguistic prehistory in general and applied linguistics. Currently she teaches linguistic prehistory at Private Universities called Nagy Lajos király in Miskolc, Hungary and Kőrösi Csoma in Budapest, Hungary. She regularly delivers scientific lectures at Copyright Mikes International
8 conferences and meetings. Ms. Czeglédi published about 80 essays and two books: History of Scythian-Hunnish languages 1. Phonetics 2. Presyntaxe. Currently she is working on the third volume of this series 3. Accidence (1. System of roots of words 2. System of forming of words. ). Her major aim is to learn the history of our language and our people in the best possible way and to convey this knowledge to as many people as possible. KÁDÁR, Zoltán Szegeden született 1974-ben. A Szegedi Egyetemen szerzett diplomát filozófiából és szociológiából. Dolgozott elemző szociológusként, de huzamosabb ideig köztisztviselőként is tevékenykedett. A Szegedi szerzett doktori fokozatot. Fő kutatási területe a XX. századi antiutópiák filozófiai vonatkozásai. Was born in 1974, Szeged, Hungary. Studied philosophy and sociology at the University of Szeged, Hungary. Worked as sociologist, and for many years as a public servant. Earned a PhD degree at the University of Szeged. His main research are is the connection between 20 th century dystopias and philosophies. KISS, Endre Az MTA doktora (D.Sc), egyetemi tanár (ELTE Nyugat-Magyar Egyetem). A hetvenes években az Osztrák- Magyar Monarchia filozófia- és eszmetörténetének, illetve a magyar filozófia- és eszmetörténet problémáival foglalkozott. Filozófiai tevékenységének középpontjában ezt követően Nietzsche állt ben könyvet írt filozófiájának magyarországi recepciójáról, 1993-ban monográfiát Nietzsche filozófiájáról, 2005-ben kiadta e monográfia kétszeres terjedelműre növelt végleges változatát után e témák mellett a kelet-európai és egyben a globális fejlődés komplex problematikájával foglalkozott. Számos filozófiai és tudományos monográfia szerzője. Humboldt-ösztöndíjas. Holds a doctor degree of the Hungarian Academy of Sciences (D.Sc.), university professor. In the 1970s his research focused on the history of philosophy of the Austro-Hungarian Empire and the history of Hungarian philosophy. After that Nietzsche constituted the focus of his research. He published several books on his œuvre and its reception in Hungary. After 1989 the issues of Eastern-European and complex global developments became the focus of his work. Author of several books, Humboldt-scholar. KUKUCSKA, Ferenc 1953-ban született Kiskőrösön. Már korai gyermekkorában megragadta az irodalom. Sokáig csak az íróasztala fiókjának írta újabb és újabb novelláit, hosszabb-rövidebb írásait. Az áttörés néhány éve történt, Krúdy születésének 125. évfordulóján. Azóta vidéki lapokban, művészeti folyóiratban jelentek meg írásai. Kedveli a férfi-nő kapcsolatokat, a velük járó konfliktusokkal, a pergő, dinamikus párbeszédeket. Ír krimit, és csattanós történeteket, ezeket rövidebb, gyorsan fogyasztható formátumban. Nemrég fejezte be első regényét. Kedvenc írói: Krúdy Gyula és Munkácsi Miklós. Born in 1953 in Kiskőrös, Hungary. He was enamored of literature from his youth. His early writings landed in the drawer of his desk, neverheless, in 2003 a breakthrough happened. Since then Mr. Kukucska publishes in literary journals. He has recently completed his firt novel. MÁTÉ, Zsuzsanna A Szegedi Tudományegyetemen a Juhász Gyula Pedagógusképző Karon oktat magyar irodalmat és esztétikát. Törzstagja a Szegedi Tudományegyetem Málnási Bartók György Filozófiai Doktori Iskolájának. Az MTA Doktori Bizottságánál 1996-ban szerzett kandidátui fokozatot, Abszolútum a művészetfilozófiában századunk első felében témában ban habilitált a Debreceni Egyetemen Sík Sándor a szépíró, az irodalomtudós és az esztéta könyvével. Fő kutatási területei: a magyar esztétika története és más komparatisztikai esztétikai problémakörök. Számos kötet szerzője. Works as habilitation professor at the University of Szeged (Juhász Gyula Teacher Training Faculty), she teaches Hungarian literature and aesthetics. Ms. Máté is full member of the doctoral PhD-system in philosophy of Málnási Bartók György at the University of Szeged. She received a PhD-degree in Philosophy: "The Absolute in the philosophy of art in the first half of our century", at the Hungarian Academy of Sciences (1996); Habilitation: "Sándor Sík the author, the literary scientist and the aesthetician" at the University of Debrecen (2006). Her main field of research are: Hungarian history of aesthetics and other comparative questions of aesthetics. Author of several books. Copyright Mikes International
9 MELLÁR, Mihály Matematikus oklevelet szerzett a Belgrádi Tudományegyetemen óta Ausztráliában él, ahol ausztráliai aboriginal és pápua-új guineai művészkereskedőként dolgozik. Emellett szerves és endogén kultúrák kutatásával foglalkozik. Mathematician, Academia of Sciences, Belgrade. Since 1980 he is living in Australia, working as Australian Aboriginal and Papua New Guinean art and craft dealer, researching organic and endogen cultures. OBRUSÁNSZKY, Borbála Történész-orientalista között az ELTE-n történelem-mongol szakon végez, majd 1997 és 1999 között a Mongol Állami Egyetemen végez posztgraduális képzést, és 1999 decemberében megvédi a doktori címét között a Pécsi Tudományegyetemen alakuló Ázsia Központ külső szakértője volt, majd a Shambala Tibet Központ mongol programjait szervezte. Közben több tanulmányutat tett Mongóliába és Kínába től a Körösi Csoma Sándor Egyetem előadója, oktatott az ELTE Jogi Karán is. Ezen kívül több magyar tudományos egyesület tagja, alapító tagja: Magyar Őstörténeti Munkaközösség, Magyar Történelmi Társulat, László Gyula Történelmi és Kulturális Egyesület. Számos könyv és tanulmány szerzője. A Journal of Eurasian Studies főszerkesztő-helyettese. Historian, orientalist. She completed her studies at the University Eötvös Loránd in Budapest between 1992 and 1997 in history and Mongol civilization. This is followed by a postgradual study at the Mongol State University, where she is awarded a Ph.D. degree in Between 2000 and 2002 she is external consultant of the Asia Center at the University of Pécs. Next to that she organizes the Mongol programs of the Shambala Tibet Center. During this period she participated in several expeditions in Mongolia and China. She also lectured at the University Eötvös Loránd in Budapest. Ms. Obrusánszky is member and/or founder of several Hungarian scientific associations and she is author of numerous books and articles. She is deputy editor-in-chief of Journal of Eurasian Studies. PLÁJÁS, Ildikó Zonga Magyar etnológiából, kulturális antropológiából valamint magyar nyelv és irodalomból szerzett B.A. fokozatot a kolozsvári Babeș-Bolyai Egyetemen 2005-ben. Ugyanott 2006-ban complex kulurális kutatási szakon szerzett M.A. fokozatot. Fő kutatási területei a romák vizuális megjelenítése, továbbá az erdélyi magyar kisebbség vizuális megjelenítése. Számos konferenciát szervezett és ugyancsak számos tanulmányt publikált. Received a B.A. degree in Hungarian ethnology and cultural anthropology and Hungarian language and literature at the Babeș-Bolyai University, Cluj-Napoca, Romania in In 2006 she received an M.A. degree in Complex Cultural Research from the same university. Her main areas of research include the visual representation of the Roma people racist, discriminatory and exclusionary practices in the construction of visual discourses in Eastern European societies (2008-present) and the visual representation of the Hungarian minority in Transylvania (Romania) in documentaries (2005-present). Ms. Plájás organized several conferences and she is the author of numerous articles. Z. TÓTH, Csaba Társadalom- és művelődéstörténeti kutató, őstörténész, grafikus. Művészeti tanulmányok után (Képzőművészeti Főiskola, Budapest, , díszlet-jelmeztervezés tanszék), intenzív önképzés 1983-tól (mitológia, néprajz, bibliatudomány, antropozófia, történelem) től rövid ideig kulturális antropológiát hallgatott a Miskolci Egyetemen óta több mint száz írása (tanulmány, esszé, interjú, recenzió) jelent meg, főként folyóiratokban (Harmadik Part, Országépítő, Liget, Kapu, Hitel, Életünk, Képmás, Turán). 2009/2010 között a Turán, magyar őstörténeti folyóirat szerkesztője. Freelance researcher in the fields of cultural and social history, and Hungarian prehistory; graphic designer. After studies of fine arts (Academy of Fine Arts, Budapest, Scenic and Costume Design Faculty, ), self studies in the fields of mythology, etnography, biblical sciences, anthroposophy, and history. From 1999 he read cultural and visual anthropology at the University of Miskolc. Since 1990 he published more than one hundred articles, mainly in periodicals (among others in the Harmadik Part, Országépítő, Liget, Kapu, Hitel, Életünk, Képmás, Turán). In 2009/2010 he was the editor of Turan, quarterly of the Hungarian prehistory. ~ ~ ~ ~ ~ ~ Copyright Mikes International
10 Szerkesztőség / Editorial Board FARKAS, Flórián Hága, Hollandia / The Hague, Holland KIBÉDI VARGA, Áron Freiburg i.b., Németország / Freiburg i.b., Germany MURAKEÖZY, Éva Patrícia Hága, Hollandia / The Hague, Holland TÓTH, Miklós Hága, Hollandia / The Hague, Holland Titkár / Secretary CSANÁDY, Ágnes Hága, Hollandia / The Hague, Holland ~ ~ ~ ~ ~ ~ Copyright Mikes International
11 NIEUWS NEWS HÍREK Marácz László : Rebellie aan de Donau In juli 2013 is het discussie artikel van László Marácz over de Hongarije-EU betrekkingen in Internationale Spectator (Clingendael Magazine voor Internationale Betrekkingen) verschenen. Zowel het artikel als het discussie forum kan op het volgende adres benaderd worden: ~ ~ ~ ~ ~ ~ In July 2013 a discussion paper of László Marácz on the Hungary-EU relations was published in Dutch in the Internationale Spectator magazine of the The Netherlands Institute of International Relations Clingendael, the leading Dutch think tank and diplomatic academy on international affairs. Both the article and the discussion forum can be accessed at the following address: ~ ~ ~ ~ ~ ~ júliusában jelent meg Marácz László holland nyelvű írása a Magyarország-EU viszonyról az Internationale Spectator -ban, amely Hollandia vezető külpolitikai szellemi műhelyének, a Clingendael Intézetnek, lapja. Úgy az írást, mind a vitafórumot a következő címen lehet elérni: ~ ~ ~ ~ ~ ~ Copyright Mikes International
12 PHILOSOPHIA PERENNIS Kádár Zoltán : Marx és a gép a fiatal és az idős Marx viszonya a technológiához Marx életművében a technológiához való viszony két részre osztható. Fiatalabb korában úgy tekintett a gépekre és a kapitalista termelékenységre, mint egy szocialisztikusan átszervezhető rendszerre, idősebb korára azonban véleménye negatív irányba változott. A gépi termelés ahogyan azt az olvasó a tőke lapjairól megismerheti az idős Marx szerint egy szörnyű perpétuum mobilévé változott, amely már nem talapzata a társadalom korábban elképzelt boldoggá formálható, szocializmus, majd kommunizmus felé tartó jővőjének. Már a fiatal Hegel által ábrázolt társadalom is gazdasági reprodukciós viszonyrendszer, piactársadalom, a piaci kereslet ezen egész konfiguráció elvének és létének elismerése. A munkamegosztás a 19. század első felére már maga mögött hagyta a tradicionális kereteket, mindenki mások számára dolgozik, mindenki mások segítségével elégíti ki saját szükségleteit. Hegel társadalomábrázolása nyomán láthatóvá válik a technológia alkalmazásának, fejlődésének igénye. A polgári társadalom kifinomult, bonyolult rendszerének mindennapjai csakis valami radikálisan új eszközrendszerrel tarthatók fenn, ugyanakkor Hegel e szükségszerű fejlődés visszásságairól is szót ejt: évtizedekkel Marx előtt taglalja, hogy az új polgári viszonyok, az új termelési módok egészségtelen, alulfizetett munkára, méltatlan életmódra kárhoztatják a nyersanyagok kinyerésével és a termékek előállításával foglalkozók tömegeit. 1 A modern társadalom iparszerű mintát követ, a legközpontibb áru a pénz, az ember annyira valóságos amennyire pénze van. A társadalomban tökéletes könyörtelenség uralkodik, a gyárak és a manufaktúrák valamely osztály nyomorára alapozzák működésüket, egymás létezését a polgárok a gazdaságon belül ismerik el. Hegel a Jénai reálfilozófiában érzékelteti a kapitalizmus farkastörvényeit, dinamizmusát, önzését. Leírja, hogy egész iparágakat, s az itt foglalkoztatott munkások életét döntheti romba ha megváltozik a divat, vagy bevezetnek egy távoli országban valamilyen új eljárást, mely az addig bejáratottat teljesítményben felülmúlja, feleslegessé teszi. 2 Hegel e fiatalkori időszakában még csak távolról figyeli az agresszívan kibontakozó kapitalizmust, melynek Németországot igazán csak a 19. század közepe táján fenyegető negatívumai miatt Marx és Engels kongatja meg a vészharangot, kifejezve aggodalmukat, hogy hazájukban is általánossá válnak azok az állapotok, melyek a gazdaságilag fejlettebb országokat már évtizedek óta jellemzik. Hegel monarchikus államában nyugvópontra jutnak a polgári társadalom ellentmondásai kibékülnek a gondolkodás, avagy az abszolút szellem birodalmában, a társadalmi és politikai formák összhangba kerülnek az ész elveivel, kifejlődni engedve az ember legmagasabb képességeit az adott társadalmi formák között. Marx és Engels, elismerve a termelőerők fejlődését és a társadalomszerkezet racionalitását ezt a vélt végpontot, mint a kommunizmusig továbbfejlesztendő állapotot képzelik el. Ám ekkora már javában zajlik a technológia robbanásszerű fejlődése és e produktumok alkalmazása. Városokba terelt milliók keresik helyüket az új körülmények között, s addig soha nem látott termelésnövekedést idéznek elő a gépekkel karöltve a gyárakban, a bányákban, a szállításban, az építőiparban. A technológia mindennapokba való brutális benyomulásának láttatása alapvető kelékévé válik Marx és Engels társadalomkritikai és ideológiai munkásságának. Az általuk festett kép alapján világosan látható, ahogy a polgári társadalom résztvevői, valamint az emberi kreativitás gépi produktumai összekapcsolódnak, és szimbiózisukból kialakul a máig ismert kapitalista világ megannyi válságot túlélő szerkezete. Zakatoló, zúgó, pöfögő, zümmögő masinákat kezelő bérmunkások százmilliói taszigálják előre az össztársadalmi reprodukció menetét, miközben jóval kevesebben azzal foglalatoskodnak, hogy mindenhol, mindig a megfelelő ideológiai hátteret biztosítsák e világméretű folyamathoz. Engels A munkásosztály helyzete Angliában (1845) című munkájában kifejti, a 18. század második felére megjelennek azok a találmányok, amelyek nagyobb munkatempót tesznek lehetővé. Arra is rámutat, hogy földművelés tekintetében is megváltozott a helyzet, új világlátású befektetők tudományos módszerekkel, trágyázással, vízmentesítéssel, azaz racionalizálással olcsóbban termeltek, mint a kisbirtokos yeomanok, akik emiatt elvesztették földjeiket és ipari vagy mezőgazdasági proletárokká váltak. Az egyre tökéletesebb gépeket nagy hodályokban helyezik el, kialakul a gyárrendszer, 1 Robert Plant: Economic and Social Integration in Hegel s Political Philosophy. In Robert Stern (ed): Hegel s Philosophy of Nature and Philosophy of Spirit. Routledge, 2001, Uo Copyright Mikes International
13 mindinkább kiszorítva a kézi munkaerőt. A kezdetben a textiliparra jellemző fellendülés átterjed az ipari tevékenység minden ágára, a legkülönbözőbb új mechanikai találmányok születnek, többek között a szén-és vasércbányák kiszolgálóiként, ezáltal még több gépet, és gépeket kiszolgáló kelléket hozva világra. Fejlődik az infrastruktúra, utak, hidak vasutak, folyók közti csatornák létesülnek, rajtuk gőzhajók közlekednek, jórészt magántőke bevonásával. Az angol lakosság nagyobbik részét már az ipar és a kereskedelem foglalkoztatja, de a folyamat mellékterméke az ipari proletariátus kialakulása. Engels igyekszik hűen ábrázolni a német közönség számára a technológiailag fejlettebb angliai viszonyokat, mivel a munkásosztály helyzete a jelenkor minden szociális mozgalmának tényleges talaja és kiindulópontja, mert benne mutatkozik meg a legélesebben, a legleplezetlenebbül mai szociális nyomorunk. 3 Három évvel később A kommunista párt kiáltványában (1848) Marx és Engels a tőkés társadalom fokozódó eróziójáról beszél. Úgy vélik, hogy az emberek elsöprő többsége számára erkölcsileg és gazdaságilag káros, országokon átívelő rendszer hamarosan összeomlik, amit az osztályharc révén siettetni kell. Rámutatnak a burzsoázia forradalmi szerepére, azon sajátosságára, hogy mindent megváltoztat, keresztülnyargal a tradíciókon, felülmúlja az elmúlt korok minden grandiózus alkotását, a világot oly mértékben humanizálva, ahogyan azt előtte senkinek sem sikerült. A baj csak az - vélik, hogy eme emberhez igazított világban éppen az ezt kényszerből végrehajtó munkástömegek, illetve a közéjük törvényszerűen lecsúszó egykor autonóm kispolgárok nem élhetnek emberhez méltó életet. A stabilitást, amely mindaddig lehetővé tette sokak számára az előrelátó tervezést az 1840-es évek örökös bizonytalansága váltotta fel, az összes szilárd, berozsdásodott viszonyok, a nyomukban járó régtől tisztelt képzetekkel és nézetekkel együtt felbomlanak, az összes újonnan kialakuló viszonyok elavulnak, mielőtt még megcsontosodhatnának. Minden, ami rendi és állandó, elpárolog, mindent, ami szent, megszentségtelenítenek, és az emberek végre arra kényszerülnek, hogy józan szemmel vizsgálják léthelyzetüket, kölcsönös kapcsolataikat. 4 A burzsoázia minden nemzetet rákényszerít, hogy hacsak nem akarnak tönkremenni, elsajátítsák a burzsoázia termelési módját rákényszeríti őket, hogy meghonosítsák maguknál az úgynevezett civilizációt, azaz váljanak burzsoává. Egyszóval: a burzsoázia a saját képmására formált világot teremt magának. 5 A burzsoázia azonban 1848-ban legalábbis úgy tűnik Marxéknak már nem tudja kontrollálni megnövekedett hatalmát. E rengeteg ellentmondással bíró társadalomból egyetlen kivezető út kínálkozik: a termelőeszközök társadalmi tulajdonlására épülő kommunizmus. Noha a Kommunista párt kiáltványa a küszöbön álló összeomlást vizionálja, a kapitalizmus keményen küzd a kimúlás ellen, de ez nem gáncsolja a szerzőpáros messianisztikus hevületét. Engels még az évtizedekkel később írt A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig (1880) című munkájában is ugyanolyan frissen és ellentmondást nem tűrve ostorozza a(z érzése, valamint hite és logikája szerint) rogyadozó kapitalizmust, mint fiatal korában: az egyedi létezésért folyó darwini küzdelem ez, a természetből hatványozott dühvel átvive a társadalomba. Az állam természeti álláspontja az emberi fejlődés csúcspontjaként jelenik meg. 6 E társadalmi rend végzete az a kibékíthetetlen ellentét, amely a technikai fejlődéssel párhuzamos morális leépülés révén megadja a kapitalizmusnak a kegyelemdöfést. Engels érveit helyenként ipari-technológiai zsargonba csomagolja: a tőkés termelési módtól a termékek más elosztását várni annyi volna, mintha azt kívánnók, hogy egy villamostelep elektródjai ne bontsák fel a vizet, míg a teleppel össze vannak kapcsolva, s hogy ne fejlesszenek a pozitív póluson oxigént és a negatívon hidrogént. 7 A kommunizmusig vezető út Marx és Engels szerint három lépcsőből áll. Az első a jelen kapitalizmusa a maga intellektuális-technológiai fejlettségével és erkölcsi nyomorával. Amikor logikus történelmi fordulatként beköszönt a második lépcsőfok, a szocializmus, a termelőeszközök tervszerű és tudatos, a jelen osztálytársadalmi szembenállását kiküszöbölő irányítást kapnak. Marx az így megjövendölt szocializmust, mint a kommunizmus alsóbb fokát definiálja 1875-ben papírra vetett, de csak 1890-ben publikált A gothai program kritikája című munkájában. Ezt még nem olyan kommunista társadalomnak kell tekinteni, amely a saját alapján kifejlődött, hanem ellenkezőleg olyannak, amely a tőkés társadalomból éppen hogy keletkezik amely tehát minden vonatkozásban, gazdaságilag, erkölcsileg, szellemileg még magán viseli annak a régi társadalomnak anyajegyeit, melynek méhéből származik. 8 A harmadik lépcsőfok a valódi, kifejlett kommunista berendezkedés, mely új munkamegosztást, a munkatevékenységhez való a történelemben eddig nem tapasztalt viszonyulást produkál, mert ekkorra a munka nemcsak a létfenntartás eszköze, hanem maga lett a legfőbb létszükséglet. 9 3 Friedrich Engels: A munkásosztály helyzete Angliában. In Marx-Engels művei 2. kötet. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1958, Karl Marx-Friedrich Engels: A kommunista párt kiáltványa. In Marx-Engels művei 4. kötet. Kossuth Könyvkiadó Budapest, 1959, Uo Friedrich Engels: A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig. In Marx-Engels művei 19. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1969, Uo Karl Marx: A gothai program kritikája. In Marx-Engels művei 19. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1969, Uo. 19. Copyright Mikes International
14 A munka a kapitalizmus Marx által gyűlölt, de történelmileg szükségszerű rendszerében elképzelhetetlen a sebesen fejlődő technológiai vívmányok nélkül. A 19. században a természet átalakítása és kizsákmányolása 10 olyan történelmi fordulópontot jelöl, melyet csakis a termelés gépesítésével érhetett el az emberiség, és a marxi paradigma szerint ez a kíméletlen üzemszerűség a fennálló társadalmi rend végzete is. Marx 1844-ben, Elidegenült munka című írásában kimerítően tárgyalta, hogy a munkás miként válik többszörösen elidegenült, már-már az állattal egy szinten vegetáló lénnyé, aki a munkaterméktől, a termelés aktusától, önnön nembeli lény-mivoltától, valamint a többi embertől is elszakítva, nyomorultul tengődik. De az elidegenültség nem csak a munkásosztályt sújtja, ebben a rendszerben mindenki idegen: idegenek egymás számára a dolgozók, de még a tőkések is az idegenek között pedig nincs helye tradícióknak vagy tiszteletnek, mely az önzést megállítaná. Ez a tipikus elidegenült állapot, melynek ábrázolása idővel a technológiai fejlődés mélyebb megértése által kibővül, kifinomodik a marxi elemzésben, 11 amint a világ is változik, alakul a szerző körül. A termelés gépesítéséhez való viszony megváltozik a marxi elmélet szerint a forradalmi jövő új társadalmi berendezkedésében. Az ember eredendő természete, kreativitása részeként jöhetett létre a technológiai fejlődés 19. századra kibomló sokfélesége, mérhetetlen intellektuális hozadéka, mely a szocialista, majd kommunista jövőben a közjó szolgálatába áll. Ez az elképzelés azonban inkább a korai Marxra jellemző, az es években írt munkákra. A kései művek, A tőke kötetei már többnyire technológiai szkepticizmusba hajlanak. A Marx 1840-es évek végétől körülbelül egy évtizeden keresztül vezetett jegyzeteiből álló Grundrisse még egy inkább optimista végkifejlettel számol az ember és a technológia viszonyát illetően. Ekkor Marx még hatalmas lehetőséget lát a technológiában, amely a megfelelő irányítás mellett az anyagi gazdagság minden formáját eljuttathatja a széles tömegekhez, ahelyett, hogy kifacsarná, elsorvasztaná, szolgává degradálná őket. 12 Marx szerint a 19. századi újítások, a modern gépesítés tovább erodálja a manufaktúrákban már részeire bontott munkafolyamatot, így az ember-gép kapcsolat a gyárakban inkább a parazitizmus, mint a szimbiózis formáját ölti magára. A gép falat von az ember és a természet közé, megszünteti a kétkezi munka közvetlenségét, s az ezzel együtt járó tervezést, intellektuális aktust, valamint a megoldott probléma nyomán fellépő sikerélményt. A tőkés termelési mód a munkást és a gépet is bekebelezi, vagyis nem a termelési eszközökben, vagy a munkás termelési eszközökhöz való viszonyában keresendő a probléma oka. Ha a munkás a géphez nem proletárként viszonyulna, kialakulhatna egy egészséges termelő viszony mutat rá Marx. 13 Ettől kezdve a gép nem a létharc gyűlölt eszközeként jelenne meg a felszabadult ember tudatában, hanem mint a visszanyert kreativitás segítője, de ez csak a termelőeszközök igazságos újraelosztása révén következhetne be. Így szerelkezhetne fel az emberiség a történelem folyamán elért gazdagsággal, melynek rendkívül fontos részét képezik a technológiai vívmányok, s így kaphatna egy új teloszt az új társadalmi berendezkedés által az újjá kovácsolt közösség, lerázva magáról az elidegenültség megannyi béklyóját is. 14 Marx e technológiapárti fejtegetéseit a Grundrisse 6. és 7. jegyzetfüzetében taglalja, de nem egységes koncepcióként, hanem inkább olyasféle utalásokként, amelyekből kiviláglik, hogy elképzelhetőnek tartja az ember és a gép produktív és boldog szimbiózisát. E szövegrészeket Antonio Negri gépekről szóló töredékek -nek nevezi. A tőkés termelési mód az embert mindig is forgótőkének tekintette, gyorsan elhasználható, veszteségként elkönyvelhető, és mindenekelőtt pótolható szereplőként állítja Marx. Ehhez Robert Owent is idézi, aki szerint már manufaktúrák lelketlen mechanizmusa is alárendelt gépként tekint a munkásra, előtérbe helyezve a nyersanyag minőségét és szakszerű kezelését, míg az ember testi és lelki szükségletei hidegen hagyják. 15 Marx a munkás állótőkeként való elismerése mellett érvel, az embert értékes értékteremtőnek tartja, aki nem tekinthető olyan, a gépnél is alantasabb létezőnek, akinek még annyi karbantartás és pihenő sem jár, mint a profithozó munkagépnek. A 19. század második felére elért civilizációs és technológiai fejlődés eltörölhetetlenül nagybani fogyasztó és termelő lénnyé változtatta az embereket, akik igényeiket egy korábbi fejlettségi fok módszereivel már nem tudnák kielégíteni. A tömegek szükségleteit kizárólag a gépi nagyipar állíthatja elő, ennek körülményei azonban megváltoztathatók, mert nem csak a profithajhászás mozgathatja az ipari termelést véli Marx. A termelő tevékenységbe bele lehet nyúlni oly módon, hogy a 10 Engels külön kitér a természetrombolásra a burzsoá jellemzése kapcsán. A burzsoá az előző korok tradícióiból kiszakadva, csakis a jelenben megszerezhető profitra gondol, az viszont eszébe sem jut, hogy az őt követők is szeretnének profitálni valamiből. Ha az egyes gyáros vagy kereskedő a gyártott vagy bevásárolt árut a szokásos profitocskával el tudja adni, meg van elégedve és nem törődik vele, mi történik ezután az áruval és annak vásárlójával. Éppoly kevéssé törődik e cselekvések természeti hatásaival [...] A természettel csakúgy mint a társadalommal kapcsolatban a mai termelési mód mellett túlnyomóan csak az első, legkézzelfoghatóbb eredményt veszik számításba. Friedrich Engels: A természet dialektikája. Szikra Könyvkiadó, Budapest, 1952, Amy E. Wendling: Karl Marx on Technology and Alienation. Palgrave Macmillan, 2009, Uo Uo Uo Karl Marx: Grundrisse. Random House, New York, 1973, 711. Copyright Mikes International
15 munkás kizsákmányoltsága megszűnjön, de a folyamat fennmaradjon. A munkaidő csökkentése, a munkás lehetősége a rekreálódásra lehetne az első lépés e cél felé, hogy létrejöhessen az állótőke által irányított termelés, s ez az állótőke az ember lenne maga. 16 A gépekről szóló töredék konklúzióként nem a bőséges szabadidőben kiteljesedő embert láttatja, hanem a termeléshez használt gépeket birtokló, és azokat irányító munkásokat. 17 Rendkívüli értékelméletbeli különbség van tehát a Marx által elképzelt szocialista-kommunista jövő közösségi tulajdonlása és termelésirányítása, valamint a tőke által uralt bérmunkára épülő világ látásmódja között, mely úgy láncolja a munkást a géphez, hogy közben el is szakítja attól. A Grundrisse erre való utalásai utat nyitnak egy teljesen új antropológiai dimenzió felé, melyben a munkások fokozatosan veszítik el láncaikat. Bár a szocializmus időszaka egy átmenet, melyben főként a bérmunkával járó nyomás és távlattalanság szűnik meg a dolgozó mindennapjaiban, de tágabb értelemben megváltozik a technológiához való viszony is. Ezáltal a korábbi ellenséges környezet az ember szövetségesévé válik, és a gépek használatával már nem csak a közösség gazdagodik, de a technológia fejlődését biztosító szellemi háttér, szakértelem, tudomány is a közösség birtokába kerül. Más szóval Marx szerint mindeme civilizációs nyereség a családban marad, azaz a munkás minden potenciáljával a tőkés helyett a nagy számok törvénye alapján a többi munkást gazdagítja. 18 Ebben az eszményi állapotban az elidegenedés mintegy visszahúzódik, a munka pedig visszatér a munkáshoz az új családi vállalkozás keretei között, amint a munkás magának és sorstársainak termel. A munkatevékenység igazi célt kap, a körülmények visszaállnak egy természetes egyensúlyba a civilizáció eme elképzelt magasabb fokán. Ezen a ponton megszűnik a társadalom Negri által említett tökéletes kapitalista kisajátítása, 19 amely az életet a tudomány, a technológia, az életmód, az erkölcsök és szokások tekintetében totálisan uralta, és szinte megváltoztathatatlannak tűnt. Marx A tőke összeállítása közben egyre elmélyültebben követi nyomon a technológiai fejlődést. Az 1867-ben kiadott első kötetben akárcsak korábban a Grundrisse lapjain jelentős terjedelemben taglalja e témát, és a munkaeszköz kézművesszerszámból géppé alakulásától kezdve a legösszetettebb, egyetlen erőforrás által hajtott géprendszerekig áttekinti a technológia evolúcióját, valamint e folyamat hatását a munkásságra és a civilizációra. 20 Megállapítja, hogy az egyre specializáltabb munkafolyamatok mind messzebb sodorják az embert a munka élmény-jellegétől, a teremtő aktustól. Marx szerint az ember a mai formájában (mint homo sapiens) munkára ítélt lény. Eredendő kreativitása nem tűrheti, hogy a természetet ne formálja, ne igyekezzen valamiképpen önmagához igazítani közvetlen környezetét. A testi mivoltához tartozó természeti erőket, karját és lábát, fejét és kezét mozgásba hozza, hogy a természeti anyagot saját élete szempontjából használható alakban elsajátítsa. Miközben e mozgás által hat a rajta kívül álló természetre és megváltoztatja azt, egyúttal megváltoztatja saját természetét. Kifejleszti a benne szunnyadó képességeket, és saját uralma alá hajtja erői játékát. 21 A munka tehát kizárólag az ember saját tevékenysége, melynek végrehajtását egy gondolati építmény, egy terv előzi meg, ami kiemeli az embert az állatvilág olyan ösztönszerűen cselekvő mesterei közül, mint a pókok vagy a méhek. Az emberi kreativitás a munkafolyamatot munkaeszközök segítségével hajtja végre, olyan termékeket eredményezve, melyek további boldogulását segítik. Ezt az aktust rontja meg a társadalmi rétegződés egy magasabb fokán létrejövő kényszer, mely az embert szolgává, jobbággyá majd bérmunkássá változtatja. A gépesítés megjelenése betetőzi e folyamatot, melynek nyomán egy részszerszám kezelésének élethossziglani specialitása egy részgép szolgálatának élethossziglani specialitásává lesz. A gépi berendezéssel visszaélnek, hogy a munkást már zsenge gyermekkorától fogva egy részgép részévé változtassák. 22 Amíg a manufaktúrában a munkás szerszámokkal dolgozik, megmarad számára némi nyomorúságos szabadság-morzsa, és a termékhez hozzáadhat valamit magából is, addig a gyárban már erre sincs lehetősége, mert egy holt mechanizmus eleven függeléke lesz, és akarata, képzelőereje teljes eltemetésére kényszerül. A gyári munkavégzés embert próbáló voltának adatai, a horror jellegű történetek, beszámolók, a laissez-faire kapitalizmus tobzódásának évtizedeken át tartó tanulmányozása A tőke időszakára láthatóan megváltoztatta Marx hozzáállását a technológiához, e szörnyű rendszer elengedhetetlen kellékéhez is. A profitért követelt, és egy teljes osztály által meghozott áldozat aprólékos feltérképezése könnyen elvezethette Marxot egyfajta technofóbiához, mely azonban nem következett egyenesen korábbi gondolkodásából. 23 A tőkét olvasva igazi rémregénybe illő bekezdésekre, gondolatmenetekre bukkanhatunk, Marx hamisítatlan poklot tár olvasói elé. A gépi üzem legfejlettebb formája az olyan munkagépek tagozott rendszere, amelyek mozgásukat az átviteli gépezet közvetítésével egy központi automatától nyerik. Az egyes gép helyébe itt egy mechanikai 16 Uo Amy E. Wendling: Karl Marx on Technology and Alienation. Palgrave Macmillan, 2009, Uo Antonio Negri: Marx Beyond Marx. Lessons on the Grundrisse. Pluto Press, London, 1991, Karl Marx: A tőke I. Szikra Könyvkiadó, Budapest, 1955, Uo Uo Amy E. Wendling: Karl Marx on Technology and Alienation. Palgrave Macmillan, 2009, 146. Copyright Mikes International
16 szörnyeteg lép, melynek teste egész gyárépületeket tölt meg, és melynek démoni ereje eleinte óriási tagjainak szinte ünnepélyesen kimért mozgása mögé rejtőzik, majd számtalan tulajdonképpeni munkaszervének őrjöngő körtáncában tör ki. 24 Marx démoni gépekkel benépesített világa már nem tükrözi a Grundrisse bizakodó sorait, az ember A tőke lapjain a gépszörnyek szolgájává lesz, a gépek melletti alárendelt lét tipikus betegségekhez vezet, melyek bemutatásával Marx rendre sokkolja is olvasóit. A gépek, a borzalom és az elidegenülés elválaszthatatlanul egybe forrnak, mígnem az egész kapitalizmus is egy hatalmas gépet formál, egy társadalmi mechanizmust, melynek az ember apró alkatrésze csupán. A gépesítés felfal minden egyéni boldogulási lehetőséget, és mindenkit, aki nem tőkés mintegy beolvaszt a proletariátus tengerébe. 25 Természetesen A tőkében ábrázolt technológia-szörnyeteg is megszelídíthető, s megzabolázott képességeivel a kommunista jövő hasznos részévé alakítható, de ennek hogyanját Marx egyértelműen itt sem vázolja fel, arra azonban utal, hogy a technológia folyamatos megújulása vagyis forradalmisága a munkásokat is, minden kiszipolyozottságuk ellenére tanulékonnyá, öntudatosabbá, reakcióképesebbé teszi. A tőkés, aki a profit érdekében folyton lépéskényszerben van, munkásai közül bármikor bárkit gyökeresen új munkafolyamatba illeszthet, állandóan forradalmasítja a munkának a társadalmon belüli megosztását, és szakadatlanul tőketömegeket és munkástömegeket dob egyik termelési ágból a másikba. 26 Ugyanitt Marx a Kommunista párt kiáltványát idézi, melyben Engelsszel évtizedekkel korábban azt jósolták, hogy a tőkés társadalom eme forrongó sajátosságai között az emberek végre arra kényszerülnek, hogy helyzetüket, egymáshoz való viszonyukat józan szemmel vizsgálják, 27 utat nyitva a történelmileg szükségszerű társadalmi változások felé. Marxnak azonban egyre kiábrándultabban kellett megállapítania a tényt, hogy a forradalmi változások igénye az idő előre haladtával kialudni látszik a munkásságon belül. Nyilvánvalóvá válik ez A Gothai program kritikájában, ahol keményen bírálja a szociáldemokrata párt elképzeléseit, amelyek bizonyítják, hogy a valóságos világ még 1875-re sem képes megfelelni az elmélet által már az 1840-es években felállított követelménynek. Nyoma sincs a programban a forradalmi átalakulásvágynak, a proletariátus majdani forradalmi diktatúrája felé mutató terveknek, inkább lanyhulás, az osztálytársadalmi keretek kellemesebbé tétele, az állammal történő paktumkötés az állam támogatása az állami támogatás fejében érződik ki belőle. A kritikával Marx ugyan könnyített lelkén, de kudarcérzése ettől aligha csökkent. 28 Az ortodox marxizmus, noha kitűnően diagnosztizálta a kapitalizmus problémáit, nem tudott megfelelő gyógyírt kínálni rájuk. Marx szerint a kapitalizmus keretei között a proletariátus élete végül törvényszerűen lehetetlenné válik, mivel e réteg oly mértékben emancipálódik, hogy nem lehet már korábbi elidegenedett önmagaként kezelni. A kapitalizmust tehát csak egy végső, nagy forradalom törölheti el vélte ám elméletével elrugaszkodott a valóságtól, és arra várt, hogy a világ az ő gondolataihoz igazodjon. Marx halála után olyan befolyásos ideológusok, mint Karl Kautsky és Rosa Luxemburg ragaszkodtak a forradalom közeli kitöréséhez, az ehhez szükséges szüntelen osztályharcos mozgósításhoz. Ám a gépi nagyipar a kapitalista berendezkedéssel együtt átnavigált a 20. századba, és makacsul tartotta magát alapelveihez. Kautsky hiába állította, hogy aki nem azon igyekszik, hogy a tőkés társadalomban kialakult tulajdonviszonyokat megváltoztassa, az lehetetlenné tesz minden további társadalmi haladást, egyhelyben toporgásra, rothadásra ítéli a társadalmat, de elevenen való elrothadásra, amelyet a leggyötrelmesebb görcsös rángatódzások kísérnek. 29 Ahogy Marx, úgy Kautsky is 24 Karl Marx: A tőke I. Szikra Könyvkiadó, Budapest, 1955, Uo Uo Uo Ezzel kapcsolatban Paul Johnson kajánul megjegyzi, hogy Marx nem véletlenül ismerte félre a munkásokat: mint a szellem embere, és mint elméletalkotó ugyanis nem kereste a társaságukat. A jövő ilyen totális, noha tudományos alapon nyugvó félreértelmezéséhez hozzájárult, hogy Marx a pénzügyekről és az iparról írt egész életében, de csak két embert ismert, akik pénzügyi vagy ipari folyamatokkal foglalkoztak. Az egyik hollandiai nagybátyja volt [ ]. De vele csak egyszer konzultált egy a pénzarisztokráciára vonatkozó technikai kérdésben, és noha négy alkalommal látogatta meg, ezen alkalmak a családi pénzügyekre vonatkoztak. A másik jól értesült ember Engels volt. Ám Marx elutasította Engels meghívását egy textilüzem meglátogatására, és amennyire tudjuk, nem tette be a lábát egy malomba, gyárba, bányába vagy más ipari létesítménybe egész élete során. Még meglepőbb volt Marx neheztelése azon forradalmártársai felé, akiknek volt efféle tapasztalatuk, vagyis a politikailag tudatossá váló munkások irányába. Ilyen emberekkel először 1845-ben találkozott, amikor egy rövid látogatást tett Londonban és részt vett a Német Munkásoktató Társaság ülésén. Nem tetszett neki amit látott. A résztvevők főként képzett munkások voltak, órások, nyomdászok, cipészek, egy erdész vezetésével. Autodidakták voltak, fegyelmezettek, komolyak, jómodorúak, nem voltak kicsapongók, és bár meg akarták változtatni a társadalmat, mérsékeltek voltak a gyakorlati megvalósítás tekintetében. Nem osztoztak Marx apokaliptikus vízióiban, és legfőként, nem az egyetemi zsargont beszélték. Megvetéssel tekintett rájuk: forradalmi ágyútölteléknek képzelte őket, nem egyébnek. Paul Johnson: Intellectuals. HarperCollins, 1992, Karl Kautsky: Az erfurti program. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1982, 100. Az ortodox marxizmus tévedését ugyanakkor kitűnően látta Eduard Bernstein, aki a forradalmi hevület, az agresszív világmegváltás helyett a lassú reformok és a munkásosztály helyzetének fokozatos javítása mellett kardoskodott és a történelem őt igazolta. Ralph Dahrendorf frappánsan meg is fogalmazza azt, amit Bernstein már a századfordulón tényként kezelt: A marxi osztályharc-elméletből következő prognózisok nem valósultak meg a fejlett ipari társadalmakban. Nem következett be a két osztály közötti, egyre növekvő polarizáció. A politikai társadalmi konfliktusok alapjául szolgáló társadalmi viszony nem maradt kizárólag, vagy akár túlnyomóan, az ipari Copyright Mikes International
17 melléfogott: a klasszikus kapitalizmust nem világforradalom követte, hanem a kései kapitalizmus, mely korszak ipari társadalmainak vezetői érzékelték a felgyülemlett feszültséget, és oly módon eresztették ki a gőzt, hogy a spontán verseny veszteseit már kárpótolni igyekeztek, könnyítve az ipari munkásság terhein. Ebben partnerre is találtak, mert a szociáldemokrácia mérsékeltebb, reformista, Eduard Bernstein által képviselt irányzatával szimpatizáló, a fokozatos reformokat és a párbeszédet pártoló szakszervezeti vezetők és munkások megértették, hogy csak ebben lehetnek érdekeltek. 30 A 20. század e politikai alkujának is köszönhető nyugodtabb viszonyok, jobb életkörülmények, valamint a technológia feltartóztathatatlan fejlődése következtében a gépek elözönlötték a fejlett társadalmakat. Immár nem Marx hodályokba zárt szörnyetegeiként, hanem az élet minden területén nélkülözhetetlenné váló kellékekként befolyásolták az emberek egymásközti viszonyait, a munka világát és a szabadidő eltöltésének alternatíváit. Felhasznált Irodalom: Ralph Dahrendorf: Társadalmi osztályok és osztálykonfliktus. Szociológiai figyelő, 1989/2. Friedrich Engels: A munkásosztály helyzete Angliában. In Marx-Engels művei 2. kötet. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, Friedrich Engels: A természet dialektikája. Szikra Könyvkiadó, Budapest, Friedrich Engels: A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig. In Marx-Engels művei 19. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, Paul Johnson: Intellectuals. HarperCollins, Karl Kautsky: Az erfurti program. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, Karl Marx-Friedrich Engels: A kommunista párt kiáltványa. In Marx-Engels művei 4. kötet. Kossuth Könyvkiadó Budapest, Karl Marx: A gothai program kritikája. In Marx-Engels művei 19. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, Karl Marx: Grundrisse. Random House, New York, Karl Marx: A tőke I. Szikra Könyvkiadó, Budapest, Antonio Negri: Marx Beyond Marx. Lessons on the Grundrisse. Pluto Press, London, Robert Plant: Economic and Social Integration in Hegel s Political Philosophy. In Robert Stern (ed): Hegel s Philosophy of Nature and Philosophy of Spirit. Routledge, Bo Rothstein: Corporatism and Reformism: The Social Democratic Institutionalization of Class Conflict. Acta Sociologica, 30/3-4, Amy E. Wendling: Karl Marx on Technology and Alienation. Palgrave Macmillan, KÁDÁR, Zoltán: Marx and the Machine the Younger and Older Marx Attitude to Technology Marx had double attitude to technology. In his younger age he regarded machinery and machine based capitalist productivity as a system that can be converted into a socialistic field, but in his late years his opinion towards machinery became worse. Machine based production as the reader can see on the pages of the Capital according to the older Max has turned into a monstrous perpetuum mobile that is no longer his previously imagined base of a happy and plannable conversion of society towards socialism and communism. ~ ~ ~ ~ ~ ~ termelőeszközök feletti rendelkezésből eredő viszony. A megjósolt (proletár) forradalom nem robbant ki, legalábbis ott nem, ahol Marx szerint ki kellett volna robbannia. Valami tehát hamis a marxi elméletben. Ralph Dahrendorf: Társadalmi osztályok és osztálykonfliktus. Szociológiai figyelő, 1989/2, Bo Rothstein: Corporatism and Reformism: The Social Democratic Institutionalization of Class Conflict. Acta Sociologica, 30/3-4, 1987, Copyright Mikes International
18 Kiss Endre : Thomas Bernhardt a tárgyvesztés irodalma Bernhard írásművészetének realizmusa napjainkban már nem az irodalomelmélet vagy az irodalomkritika maszkjában megjelenő kultúrpolitika vagy- s ez lenne a jobbik eset a kultúrpolitikai vagy ideológiai szempontból releváns esztétika kérdése, de valódi kognitív kérdés, olyan, amelyik az életmű szempontjából meghatározó évtizedek szöveg- és értelmezésösszefüggései között ismeretelméleti dimenziókkal is rendelkezik. A Bernhard által megteremtett valóságvonatkozás ugyanis nem kizárólag az irodalmi realizmus konvenciói alapján teremtődik meg, jóllehet az egyes protagonisták nyelvében megjelenő realitásvonatkozások arról az átütő ambicióról tanuskodnak, hogy valóságosabban hassanak, mint a konvencionális-irodalmi ábrázolás. Nem az egyetlen, de nem is az első paradoxon Thomas Bernhard életében, hogy éppen az a hangsúlyos ambíciója, hogy valóságosabb legyen a realista konvenciónál is, tette személyiségét az irodalom szűk körein kívül is szociálisan jelentékennyé. Thomas Bernhard meghatározó valóságvonatkozása negatív, de nem filozófiai vagy a reflexió más dimenzióiból származtatott negativitás. Ez a negativitás, ha szójátéknak tűnhet is, sajátosan pozitív, mindenesetre közvetlen és egzisztenciális. E negativitás ráadásul nem statikus, hanem dinamikus, processzuális. A negativitás nem a reflexió vagy az aktoriális cselekvés meghatározó jegye, de annak eredménye. A negativitás a veszteséghez vezető folyamatok eredménye. A Bernhard-művekben felpanaszolt élet az a folyamat, amelynek során a szubjektum elveszíti meghatározó és önazonosságát kitevő tárgyait. Az élet és az aktoriális nyelviség egyetlen témája a tárgyvesztés folyamata. Ezt a tárgyveszítést le lehet írni irodalmon kívüli, de sajátosan irodalmi folyamatként is. Irodalmi folyamatként értelmezve a tárgyvesztés egy irodalmi tárgy elveszítésé -nek, és egyben egy irodalmilag ábrázolt tárgyveszítésnek is értelmezhető. Ezt a különbségtételt úgy is kifejezhetjük, hogy létezhetnek irodalmi és műfajelméleti sajátságokkal rendelkező és ilyenekkel nem rendelkező irodalmi alkotások, amelyeknek közös tematikája (a félreértések elkerülése miatt nem írjuk: tárgya ) a tárgyvesztés (Objektverlust). A tárgyveszítés ilyen végigvitt radikalizmusa új oldalról téteti fel a kérdést az irodalmi tárgyiasság kérdésére általában is. Ebből a perspektívából nézve a dekonstrukcionizmus jelensége hirtelen érdekes tartalmi megvilágítást kaphat, elszakadhat a legtöbbször nagyon is jól látható doktrinéren filozófiai gyökereitől, majdhogynem logikus magatartássá és eljárásrendszerré válhat a befejezett tárgyvesztés egy értelmezésének esetén, amely önmagát ráadásul még önálló történelmi korszaknak is deklarálhatja. A dekonstrukció összes eljárása, bármily mélyen tisztázatlanok legyenek is ezek az eljárások közelebbről szemlélve, mindenképpen kiindulópontnak tekinti az irodalmi és nem-irodalmi tárgyvesztés befejezett állapotát. A tárgyvesztés irodalmon kívüli jelenségeinek csak valamennyire is teljes leírása parttalanná tenné tanulmányunkat. Mégis ki kell emelnünk a tárgyvesztés jelenségének jelentőségét a pszichológiában (ezen az irodalomhoz oly közel álló területen). Az objektum-szubjektum-struktúrákkal való összeszövődöttség e két területen meghatározó és elsőrendű alapzat. Különösen is szerencsés körülmény, hogy a modern irodalmiságot és egyben a modern diskurzív önértelmezést mélyen meghatározó pszichoanalízis a lelki egészség és betegség alapértelmezéseit a lehető legnagyobb közelségbe hozta a tárgyiassághoz való viszonnyal általában és az egyes tárgyakhoz való viszonyhoz különösen. A filozófia univerzális története ugyancsak elképzelhetetlen e viszonylat középpontba állítása nélkül, a hosszú sorból e helyütt csak Ludwig Feuerbachot emelnénk ki. Az ő filozófiája ugyanis nemcsak szubjektum és tárgy(iasság) szükségszerű és egymást meghatározó szükségszerű egymásrautaltságát, de hosszasan és részletekbe menően mutatja ki e két mozzanat állandóan működő valóságos reflexív, egymásba szakadatlanul átmenő viszonyát. Feurbach-nál látszik talán a legtranszparensebb módon az, hogy a szubjektum és a tárgyiasság(ok) egymással (egymáson) való interakciókban definiálják önmagukat, Feuerbach tehát az, aki a legvilágosabb tudja felmutatni mind a szubjektum, mind a tárgyiasság(ok) viszonyában nemcsak azt, hogy a kölcsönhatásaik során egymást, de azt is, ezekben a kölcsönhatásokban önmagukat is definiálják. Ezek a vonatkozások pedig együtt rajzolják ki e kölcsönhatás filozófiakonstituáló szerepét. Erről a pontról talán még világosabban tűnhet szembe, hogyan és mi módon tesz szert a tárgyvesztést ennyire intenzíven témává emelő irodalom mindenféle alkotói vagy külső szándék nélkül is sajátos, kvázi-filozófiai karakterre. Bernhard nemcsak azt mutatja meg, hogyan hozza létre (kevésbé differenciáltan kifejezve: hogyan csinálja ) a szubjektum az objektumot, de azt is megmutatja, miként tud a szubjektum maga is csak az objektummal való együttélő kölcsönhatásban szubjektummá válni. Mindezeken túlmenően Feuerbach azonban még egy olyan dimenziót is témájává tesz, ami az ebben a kísérletben megfogalmazandó objektumvesztés fogalma számára döntő jelentőségűvé fog válni. Kimutatja, hogy mindaz, amit rendre az értelemadás gyűjtőfogalma alá szoktunk sorolni, elválaszthatatlanul összekapcsolódok a legrelevánsabb objektumvonatkozásokkal. Más szavakkal kifejezve: tárgyak nélkül nincs értelemadás. Copyright Mikes International
19 Magától értetődik, hogy Thomas Bernhard életművének érdemileg a tárgyvesztési jelenség jegyében való rekonstrukciója a Feuerbach esetében is tanulmányozható kiterjesztés érvényesítésével válik teljesen legitimmé. Mert a tárgyvesztés minden esetben Sinnverlust is, azaz az értelemadás elvesztése, a már megadott értelem visszavonása vagy eltűnése. Az értelem (Sinn) elvétele, elveszítése vagy eltűnése azonban tökéletesen konzekvens módon a szubjektum önmagát-elveszítése is, egyfajta egyelőre közelebbről nem elemzett elidegenedés, önelvesztés, amely feltartóztathatalanul hömpölyög Bernhard dikciójában. A tárgyvesztés folyamata, amennyiben relevánssá válik, természetesen az irodalmat sújtja leginkább. E folyamat (vagy az ennek megfelelő történés) a zenében már a modernség teljes történelmi korszakaival korábban zajlott le, nagyon is látványosan és úgy szólván a teljes intellektuális nyilvánosság szeme előtt jött lendületbe a tizenkilencedik század végső évtizedeiben a képző és általában ábrázoló művészetekben. Az azonban, hogy a szépirodalomban, sőt, horribile dictu, magában a prózában is egy messzemenő tárgyvesztés lehetséges lehet, csak az elmúlt évtizedekben vált esélyes lehetőséggé. Különös teoretikus nehézségeket okoz e folyamat spontánnak vagy manipuláltnak való nyilváníthatósága. E folyamattal párhuzamosan lezajlott ugyanis az irodalom addig soha el nem képzelhető szubkultúrává válása, ami önmagában választ ad a spontaneitás és manipuláció új együttélésére irányuló kérdésekre. Nem tartozik tárgyunkhoz, hogy közvetlen jelenünk irodalmáról is megemlékezzünk. Ezért azzal az érzésünk mondunk le az ebben az irodalomban felszínre kerülő tárgyvesztés elemzéséről és értelmezéséről, hogy talán a jelen irodalom legnagyobb témáját hagyjuk figyelmen kívül, olyan témát, amelynek rekonstrukciója talán integrálhatóvá tenne egy sor olyan jelenséget, amelynek egy értelmes egységbe való elrendezése e nélkül az alapgondolat nélkül minden bizonnyal teljesen esélytelen vállalkozás lenne. Thomas Bernhard egyike volt azon kevés szerzőknek, akik nagy irodalmi hullámokon kívül (ilyennek tekinthetjük ebben az összefüggésben például az egzisztencializmus vagy az abszurd hullámát), tehát a saját írói anyagával való szuverén küzdelem során állította írói világképének középpontjába a tárgyvesztés jelenségét. Tartalmilag ez a mozzanat az, amely Bernhard különleges jelentőségét kijelöli az akkori évtized irodalmi folyamataiban. Minden általánosításnak megvan a maga sokféle veszélye. Mindezek tudatában is úgy tűnik, Bernhard talán az első szerző, aki már az explicitté tett, néven nevezett és szokványos társadalmi tényként elismert tárgyvesztést teljes erővel irodalmi tevékenységének középpontjába állította. A tárgyvesztési jelenség irodalmi ábrázolásának a kezdetektől van paradox jellege, s ez Bernhard esetében is teljes mértékben igazolódik. Mint már több irányból is érintettük, a tárgyvesztési jelenség érdemileg egyáltalán nem irodalmi vagy esztétikai természetű. Eredetileg természetesen és világos módon pszichológiai tartalmú, 1 ezen túlmenően elsődlegesen szociológiai vagy szociálontológiai irányban fejleszthető tovább, amelynek nagy jelentősége mindenekelőtt abban állhat, hogy az egyéni vagy közösségi tárgyvesztések opciójával elsőrendű fontosságú (és ami talán még ennél is fontosabb) más megközelítésből hozzáférhetetlen jelenségeket lesz képes legitim módon megmagyarázni. A fentebb említett paradoxon a következő módon jelenik meg: a tárgyvesztési jelenség ábrázolása is ábrázolás. Mint ábrázolás (amelynek további irodalomelméleti leírása szövegösszefüggésünk szempontjából érdektelen) a maga puszta létezésénél fogva pozitív. Az írott formában megjelenő tárgyvesztés a negativitás és a pozitivitás közös erőterében létezik. A tárgyvesztés jelensége az irodalom területén csak egy olyan tárgyi szféra alapzatán lehetséges, amely olyan kiterjedt, ha éppen nem parttalan, amennyire ez csak lehetséges. 2 Az, hogy az elmúlt évtizedekben az irodalmi termelés egészét tekintve a legáltalánosabb értelemben átfogó tárgyvesztés ment végbe, közös tapasztalatunk lehet, még akkor is, ha esetleg nem rendelkezünk (még) a tárgyvesztésről alkotott közös definícióval. Ezen a tágabb szemléleten belül mondjuk a dekonstrukcionizmust a tárgyvesztés széles jelenségkörén belül egy típusként értelmezhetjük, olyan típusként, amely visszamenőleges tárgyvesztésként írható le. 3 Mint olyan tárgyvesztést tarthatjuk számon, amely (megalapozottan vagy sem, ne kérdezzük) megkésetten kívánja kimondani az ítéletet az ekkor (helyesen vagy sem) illegitimnek mondott tárgykonstitúciók fölött. 1 Pszichológiailag ezt a jelenséget a veszteség elemeinek kritikus megnövekedéseként és egy ezen a módon kikristályosodó tárgyiasságként lehetne értelmezni. Ld.Samuels - Shorter - Plaut, Elvileg nyilvánvaló, hogy az irodalmi tárgyvesztés tételezése a tárgyiasság egy felfogását elõfeltételezi, amely a maga elvébe fel képes venni az összes lehetséges irodalmi tárgyiasságot. Érdekesen játszott politikai szerepet az irodalmi tárgyiasság lehetséges végtelensége az ú.n. realizmus -vitában (ld. errõl Kiss, 1993). Általában az irodalmi tárgyiasságról: Kiss, Konkrétan a dekonstrukció elképzeléseinek arra az elemére gondolunk, amely ki akarja mutatni, hogy a múlt reprezentatív szerzõi voltaképpen illegitim módon jártak el a maguk irodalmi tárgyiasságának megalkotásakor. Az ehhez tartozó, leginkább kifejtetlen, csak utalásokban létezõ megalapozás elemzését elhagyhatjuk, számunkra elegendõ, hogy ez az elgondolás egy múltba vetített tárgyvesztés jelenségével azonos. Copyright Mikes International
20 Thomas Bernhard a kezdetektől fogva különleges helyzetet foglal el az irodalmi tárgyvesztés, illetve a tárgyvesztést tematizáló irodalom világában. Ez a szinguláris helyzet, amit reményeink szerint valamiféle szisztematikában sikerül majd ábrázolni e tanulmányban, a tárgyvesztés eredeti bernhard-i víziójából származik. Egyrészt gondosan elkerüli a tárgyvesztési jelenségnek az ötvenes-hatvanas évek fordulójára már üressé, ha nem éppen rituálissá váló változatait, függetlenül azok egykori súlyától (mindenféle értékelés nélkül ebbe a csoportba sorolnánk az abszurd széles irodalmi diadalútját). Másrészt a tárgyvesztés konceptusát látványosan, kontrasztívan, ha éppen nem provokatívan úgy fogalmazza meg, mintha az ő átfogó tárgyvesztése egyike lenne nemzedéke és a kor azon teljesen legitim törekvésének, melyek pozitívan fogalmazzák újra az irodalom tárgyiasságát. Harmadrészt minden határon túl azonosítja az irodalmiság tárgyiasságát a tárgyvesztési jelenséggel, a szó szoros értelmében egész életművét ennek médiumában alakítja ki, amivel kozmikussá, világtörténetivé, egzisztenciálissá emeli azt, igazi condition humainené. Teszi ezt az osztrák és az európai történelem egy konkrét pillanatában, akkor, amikor a konzumtársadalom a hegemónná válás útján megvalósítja a maga áttörését és más új jelenségek mellett az elsajátítható tárgyak egész új arzenáljával kezdi bombázni ezeket a társadalmakat. Mindezzel hatalmas kontraszt, ellentmondás keletkezik az egyidejűségen belül, amely ellentmondás Bernhardnál se nem ideologikus, se nem más absztrakt módon, de a maga sajátos, sokszor nem is reflektált és explicitté sem tett konkrét formájában jelenhet meg. 4 A tárgyvesztési jelenség nyilvánvalóan alkalmas arra, hogy átfogó és egységes interpretációja legyen a teljes bernhard-i életműnek. Ez természetesen előírná más, ugyancsak teljességre törő interpretációs törekvésekkel való részletes összehasonlítását is. Így szóba kellene kerülniük e sorok szerzőjének korábbi interpretációi is (a hegelizáló túlcsorduló (überreich) tudatból való kiindulás, 5 illetve egy későbbi új kiindulópont: az abszurd öszterreichizálása vagy ausztriásítása 6 ). Ilyen részletes összehasonlítás nélkül is világos azonban, hogy a túlságosan gazdag vagy túlcsorduló tudatra épülő értelmezése a tárgyvesztésnek tökéletesen megfelelő másik oldal, hiszen a tudat megállíthatatlan hipertrófiája egyenes következménye a tárgyiság elveszítésének. De sajátosan a tárgyvesztési jelenség összefüggésében írható le az abszurd jelenségvilágának sajátos és saját osztrák sajátosságként való radikális értelmezése is, hiszen a tárgyvesztési jelenség mindent átható és mindenütt jelenlévő étere a legközelebbi kulturális és nemzeti környezetet is átfesti. A tárgyvesztési jelenség tehát mindenképpen integráns része, ha éppen nem eleve alapja is a többi lehetséges értelmezésnek. De a tárgyvesztés számos más, ugyancsak az irodalmiság körébe tartozó sajátosságot is megalapoz. A tárgyvesztés ilyen mértékű középpontba kerülése, mint említettük, számos további irodalmi következménnyel jár, amelyeket elsősorban az alapoz meg, hogy a tárgyvesztési jelenség erőteljesen átrendezi a legáltalánosabb szubjektum-objektum-viszonylatokat. Előzetes döntések sorával felvázolja azok új helyzetét és funkcióit. Az objektum a maga távollétével és virtuális megjelenítéseivel képviselteti magát és a szubjektum sem lesz képes felülkerekedni e mindent meghatározó traumán. A helyzet objektivitása természetesen a traumát elszenvedett szubjektum elháríthatatlan belső késztetéseként is meg kell, hogy jelenjen. A kényszeresség irányában is elmozduló belső késztetés alaposan deformálja az összes elbeszélői konvenciót, mint olyanokat, amelyek összeférhetetlenek a tárgyvesztési jelenség, mint tárgy ábrázolásával. Összedőlnek a stílusrétegek rendjei, az írói megszólalások és az írói ábrázolás viszonylatrendszere, a személyesség átlépheti a kezdő vagy a dilettáns íróknak fenntartott közvetlenség határait, s (ami a magyar hagyományban kevésbé jelentős, de Bernhard számára már pusztán családi vonatkozások miatt is meghatározó összevetés) eltörölheti a lokális-regionális és a régiófölötti, magas irodalom közötti határvonalakat is. A tárgyvesztési jelenség hipertrófiája és az irodalmi következmények kapcsolatának kérdését különlegesen és érdekessé teszi, hogy ez a következmény-kapcsolat az irodalmi ábrázolás törvényeinek megfelelően eleve sokféle lehet. Úgy tűnik azonban, hogy ebben a sokféleségben közös elem a nyelv, mint a tárgyvesztési jelenség átfogó traumájának artikulációja. Déry A befejezetlen mondata és Bernhard életműve közötti alaphasonlóságot ezen a ponton váltja fel a különbség mozzanata. Dérynél a tárgyvesztés jelenségét az írói dikció médiuma hordozza (ez a híd a regényben fellelhető számos más nagy párhuzam értelmezéséhez is, Prousttól Broch-ig). Thomas Bernhardnál azonban az esetek minősítően túlnyomó részében az író és a tárgyvesztést elszenvedő protagonista dikciója a legteljesebben egybe esik, ami egy csapásra egymás legközvetlenebb szomszédságába hozza a tárgyvesztést és egy közelebbről még nem határozott nyelvi fordulatot. Ez a változás mindkét irányban jár meghatározó következményekkel. A nyelv természetesen hordozza a tárgyvesztés intonációit, és artikulálja azokat, 4 E kijelentés magvát az teszi ki, hogy Bernhard tárgyvesztés-értelmezése olyan korban születik és egyben válik is ismertté, amikor a klasszikus és mára éppen ebben a klasszikus formájában már történelemmé vált fogyasztói társadalom a maga elsöprõ gyõzelmét aratta. Ha tetszik, Bernhard abban a pillanatban érzékelte a valóságot tárgy(a)vesztettnek, amikor a fogyasztói társadalom tárgyakkal rakodta tele azt és áruházakkal váltotta le az urbánus miliõ addigi középponti terében álló funkciókat. Ezen egyidejûség annál is sajátosabb, mert Bernhard a maga irodalmi konceptusát mindenféle ideológia nélkül hozza létre, azaz nem törekszik a fordulat reflexív megragadására. 5 Ld. Kiss, Ld..Kiss, Copyright Mikes International