Ivanova Daniela2019.05.27. 09:46
Azt nem állíthatom, hogy meggyógyultam vagy legyőztem a betegséget, de határozottan érzem, hogy jobban vagyok. Ugyanis tavaly ilyenkor egy sehova sem tartó párkapcsolatban kínlódtam, gyógyszereket szedtem, és napi 10-15 hangulatingadozásom volt. Ma viszont egyedül élek egy másik országban, letettem a bogyókat, és kiegyensúlyozott, békés mindennapjaim vannak.
Nálam 29 évesen diagnosztizálták ezt a személyiségzavart, de már tinédzser koromban is voltak velem problémák. Akkoriban azt hittük, csak egy lázadó kamasz vagyok - de mivel ez felnőtt koromra sem változott, ezért már nemcsak a környezetem, hanem én is éreztem, hogy valami nem stimmel.
Milyen tüneteim voltak?
Az, hogy naponta többször váltakozott a hangulatom, számomra egész életemben "normális" volt. Szimplán csak szeszélyesnek tartottam magam. A barátaim is csak annyival magyarázták a furcsaságaimat, hogy nehéz a természetem, mert kevés az önbizalmam. Felnagyítva éltem meg minden érzelmet, könnyen estem szerelembe, és világfájdalom tört rám, ha az viszonzatlan maradt.
Egy barátság elvesztését is hatalmas tragédiaként éltem meg, a jó dolgoknak pedig úgy tudtam örülni, mint egy kisgyerek. Mindezek mellett pedig felnőtt létemre is fékezhetetlen és felelőtlen voltam.
Mi volt benne a legnehezebb?
A depresszió és a kilátástalanság. Már rég túl voltam a szerelmi bánatomon, de a jobb idők még mindig nem jöttek el. Minden nap úgy keltem fel, hogy nincs miért élnem, és ezen a család és a barátok támogatása sem tudott segíteni. Ürességet éreztem, és közel másfél évig masszívan szenvedtem. Voltak néha könnyebb pillanataim, de ezek szinte azonnal elillantak. Semmiben nem láttam már a megoldást, nem voltak céljaim, és nem leltem örömömet az életemben.
Hogy jöttem ki belőle?
Bár tudnék erre egy bombabiztos receptet adni, de nincs konkrét válaszom. Egy dologban azonban biztos vagyok: döntöttem. Valamikor, két részegen átdorbézolt éjszaka között hoztam egy döntést, hogy ebből elég. Ugyan ezt már meghoztam többször is korábban, de most végre tettem is érte.
Megannyi végeláthatatlan terápia után úgy határoztam, hogy egyszerűen csak megnyomom a restart gombot. Kiköltöztem Spanyolországba, és új életet kezdtem. Hátrahagyva a pasikat, a gyógyszereket és az önsorsrontó tombolást.
Szépen lassan - nem magamra erőltetve - lenyugodtam. Megtaláltam az életemben a szépet, és szinte minden nap jó a közérzetem. Ez óriási dolog az elmúlt évek szenvedéseihez képest. Ma már mérhetetlenül boldog vagyok, hogy végül nem adtam fel, és abbahagytam a kínok mocskos gödrében való dagonyázást.
Soha nem hittem volna, hogy egyszer egy ilyen lépésre szánom el magam - és hatalmas lutri is volt kijönni egyedül egy idegen országba. Mert mi van, ha egyik nap bekattanok és levetem magam a hegyről? Mégis valahogy volt egy intuícióm ezzel kapcsolatban: éreztem, hogy ez a lépés fogja megmenteni az életemet.
Radikális változásra volt szükségem, ami kiszipolyozott ebből a sebes örvényből. Még nincs vége a küzdelemnek, még messziről sem teljes a képlet. De már látni vélem magam előtt a megoldását.