﻿ AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁS NEMZETBIZTONSÁGI HATÁSAI | U.S. Embassy
← AZ ELNÖK NYILATKOZATA A PÁRIZSI HELYZETRŐL
A SZÍRIÁT TÁMOGATÓ NEMZETKÖZI CSOPORT NYILATKOZATA →
John Kerry külügyminiszter beszéde |Old Dominion Egyetem| Norfolk, Virginia | 2015. november 10.
KERRY KÜLÜGYMINISZTER: Nagyon, nagyon köszönöm. Köszönöm szépen. Jó reggelt, Old Dominion Egyetem. Vagy mi is van most? Igen, ez még mindig a reggel. (Nevetés.) Nagyon örülök neki, hogy itt lehetek ma Önökkel, és igen nagyra értékelem a meleg fogadtatást. Hadd mondjam el mindjárt az elején, hogy minden egyetemnek azt kellene tennie, amit az Old Dominion csinál a tengerszint emelkedésével és a klímaváltozással kapcsolatban, és nagyon hálás vagyok azért, hogy ez az intézmény ilyen elkötelezett e cél iránt.
Mr. Harnage, nagyon szépen köszönöm, hogy szívesen lát itt. Igazán értékelem. Szeretném megköszönni Bobby Scott kongresszusi képviselőnek, aki a barátom, és az összes jelenlévő állami és helyi vezetőnek, akik csatlakoztak hozzánk ma. Szeretném megköszönni az egyenruhás férfiaknak és nőknek, a diákoknak, az Old Dominion Egyetem tanári karának, és a Hampton Roads közösség minden tagjának, aki eljött ide. És természetesen szeretném megköszönni barátomnak és volt kollégámnak, Tom Harkin iowai szenátornak, aki szintén itt van. Nem tudom, mit csinálsz Te itt, de – (taps) – ezekben a kérdésekben sok-sok éve a partnerem, és nagyon örülök, hogy Tom itt van.
Különleges érzés, hogy itt lehetek Norfolkban, egy olyan helyen, ahol Amerika harcos férfijai és asszonyai évszázadok óta felkészülnek feladatukra: országunk védelmére és eszméink előmozdítására. És külön öröm, hogy a Veteránok Napja előestéjén lehetek itt. Ahogy épp ez a hétvége, amikor a Közel-Keleten rendőrképzéssel foglalkozó két amerikai vállalkozót megöltek Jordániában, emlékeztet bennünket arra a szomorú tényre, hogy az amerikaiak továbbra is a frontvonalban vannak a világ számos részén, és érdekeink és szabadságunk védelmében minden egyes nap kockára teszik az életüket. És remélem, hogy holnap, bátor veteránjaink ünnepnapján mindenki imádkozik majd a fegyveres erőinknél szolgáló férfiakért és nőkért, s az ő biztonságukért. (Taps.)
Ennek kapcsán hadd fejezzem ki különleges köszönetemet America Lunának – aki, mint hallhatták, maga is veterán katona, kétszer szolgált Irakban és egyúttal az OD Egyetem hallgatója. Először is nagyon hálás vagyok neki a tartalmas bemutatkozásáért. De még sokkal hálásabb vagyok azért, hogy olyan elkötelezetten segíti veterántársait az átmeneti időszakban, amikor a leszerelésük után esetleges problémákkal küszködnek, vagy megpróbálnak bejutni a versenyszférába.
Én egy pár évvel voltam fiatalabb, mint Ms. Luna, amikor csatlakoztam a haditengerészethez. És hogy itt vagyok Norfolkban… ma reggel odaát a bázison ténylegesen visszarepültem abba az időbe, ami, amint a hajam színe is mutatja, nyilvánvalóan sok évvel ezelőtt volt.
Ma reggel az a megtiszteltetés ért, hogy az USS San Antonio fedélzetén összegyűlt tengerészgyalogosokkal együtt ünnepelhettem a Tengerészgyalogság 240. születésnapját. Ez az amerikai Tengerészgyalogság nagy napja! (Taps.) Egy kicsit nehéz nekem, hogy a tortájukon ugyanannyi gyertyát látok, mint amit majd… nem, nem, ez csak vicc volt. (Nevetés.)
Nagyon, nagyon büszke vagyok a haditengerészetnél eltöltött időmre. Sokat tanultam. Sokkal tartozom a haditengerészetnek azért, amire megtanított. Első bevetésemen egy irányított-rakéta fregatton szolgáltam Délkelet-Ázsiában, a Tonkini-öbölben. Másodjára egy őrhajót irányítottam a Mekong-delta víziútjain. Ez nyilvánvalóan nem volt könnyű időszak, de emlékszem, mennyire lenyűgözött a folyók és a delta hihetetlen természeti szépsége, valamint az emberek és az áruk szüntelen áramlása rajtuk. A Mekong a háború ellenére a kereskedelem és a mindennapi élet központja volt. Ma is az, nagyjából ugyanolyan módon, ahogy Norfolk nagy kikötője az itteni élet központja.
Azután külügyminiszterségem első évében visszatértem Vietnámba, és kifejezetten a Mekonghoz. Ez személyes szinten nyilvánvalóan hihetetlen élményt jelentett. S bár elkerülhetetlen volt, hogy felidézzem a múltat is, de látogatásom és mekongi kirándulásom elsődlegesen a jövőre irányult.
És ma nyomatékosan el akarom mondani, amit az út során leszűrtem: a térség és a világ más, elsősorban vízközeli részeinek a jövője attól függ, hogy mi, a globális közösség, együtt tudunk-e működni az éghajlatváltozás jelentette kihívások terén.
Most mondok valamit. (Taps.) Azért mondom ennyire tagoltan, mert büszke vagyok rá: környezetvédő vagyok. Előbb lett belőlem környezetvédő, mint Massachusetts alkormányzója, vagy szenátor. Környezetvédő voltam egész életemben.
De jelenlegi szerepemben, mint amerikai külügyminiszter, nem egyszerűen azért tettem prioritássá az éghajlatváltozást, mert veszélyezteti a környezetet, hanem azért, mert szélsőséges időjárási eseményekkel jár, aláássa a katonai készenlétet, súlyosbítja a világszerte fennálló konfliktusokat, s ezáltal veszélyezteti az Egyesült Államok biztonságát, sőt valójában a világ többi országának biztonságát és stabilitását is.
Az éghajlatváltozásról szólva nem csak arról beszélünk, hogy károsan hat a lepkék vagy a jegesmedvék élőhelyére – mint egyesek gúnyolódni próbálnak rajta -, ámbár ezek is igen súlyos hatások lehetnek. Arról beszélünk, hogy milyen hatással vannak az emberekre – a bárhol élő emberekre – a súlyos aszályok és a gyors tengerszint-emelkedés. Arról beszélünk, hogy a kiszámíthatatlan és ellenőrizhetetlen szélsőséges időjárási események hogyan hatnak egész városokra. Arról beszélünk, hogy teljes országokra nézve mivel járhatnak a globális mezőgazdasági rendszert érő alapvető megrázkódtatások.
És ha mindezeket számításba vesszük, barátaim, láthatjuk, hogy az éghajlatváltozás hatásairól szólva miért nem csak néhány komoly ökológiai problémával kell foglalkoznunk. Fel kell készülnünk a mezőgazdasági termelés kudarcaiból, a vízhiányokból, éhínségekből, és a például tavaly három afrikai országban kitört, ebolához hasonló járványokból eredő esetleges politikai és társadalmi következményekre is.
Magasabb fokozatra kell emelnünk nemzetbiztonsági készenlétünket, hogy kezelni tudjuk a létfontosságú infrastruktúra esetleges lerombolását vagy a tömeges menekültmozgásokat, különösen a világ azon részein, ahol máris termékeny talajra talált az erőszakos szélsőségesség és a terrorizmus. Röviden és tömören: az éghajlatváltozás nem csak Bambiról szól—nagyon személyes és nagyon lényeges módon érint mindnyájunkat.
Nos, akik csak egy újabb pártos, politikai kérdésnek próbálják lefesteni a klímaváltozást, nem igazán szeretik hallani ezt az érvelést. Tavaly, amikor Chuck Hagel barátom, egykori védelmi miniszter azzal érvelt, hogy az éghajlatváltozás és a biztonság között szoros kapcsolat van, az egyik legnagyobb lap szerkesztői ténylegesen „fa-ölelgetőnek” bélyegezték. És engem, aki már korábban ugyanígy érveltem, lemondásra szólított fel egy neves politikus.
Higgyék el, azt kívánom, hogy bárcsak ne lenne igazunk! Jobb lenne mindannyiunk számára, ha csak eltúloznám a veszély sürgető voltát. De a tudomány félreérthetetlenül arra int, hogy azok, akik továbbra is politikai küzdelmet csinálnak az éghajlatváltozásból, mindenkit nagy veszélybe sodornak. (Taps.) És nem nézhetjük ölbe tett kézzel, hogy ezt tegyék!
Hangsúlyozni szeretném, hogy már régóta figyelemmel kísérem a klímaváltozás kérdését. Ott voltam az ENSZ második Föld-csúcstalálkozóján, amelyet 1992-ben Rióban tartottak. Már akkor sem csupán a környezetvédelmi aktivisták buzdítottak a környezetszennyezés csökkentésére és a tiszta energiaforrások megteremtésére, hanem a tudósok és a versenyszféra vállalkozói is. Ma pedig az élet minden területén és mindkét politikai pártban vannak a környezetvédelemnek szószólói. E listán vannak közgazdászok, például George W. Bush korábbi elnök pénzügyminisztere, Hank Paulson, aki szerint „az éghajlatváltozás válság, s nem engedhetjük meg magunknak, hogy ne vegyünk tudomást róla”. Vannak rajta diplomaták is, például George Shultz, Reagan elnök korábbi külügyminisztere, aki szerint e téren „vezető szerepet kell vállalnunk”.
És természetesen katonai vezetők is szerepelnek rajta. Tavaly a Center for Naval Analysis (Haditengerészeti Elemző Központ/CNA) katonai tanácsadó testülete, egy három- és négycsillagos tábornokokból, valamint a hadsereg, a haditengerészet, a légierő, és a tengerészgyalogság tisztjeiből álló 16 tagú csoport kiadott egy jelentést az éghajlatváltozás gyorsuló nemzetbiztonsági hatásairól. A jelentéshez csatolt levélben, melyet mind a tizenhatan aláírtak, nyomatékosan arra kérik az olvasókat, hogy tegyék túl magukat a polarizáló közéleti vitán, és értsék meg annak a súlyosságát, amiről „sokan úgy tartják, hogy kiemelkedő nemzetbiztonsági gondot jelent országunknak”. Ahogyan fogalmaznak, „az idő és a dagály senki kedvéért nem áll meg”.
A több évtizedes tudományos tapasztalatok minden kétséget kizáróan azt mutatják, hogy az éghajlatváltozás közvetlen kiváltói az emberek, akik fel is gyorsítják a folyamatot, és amennyiben nem próbálunk határozott lépésekkel eltávolodni a szén-alapú gazdaságtól, visszafordíthatatlan károkat szenved az élőhelyünk, az infrastruktúra, az élelmiszertermelés, a vízkészlet, a tengerek szintje, és esetlegesen maga az élet is.
Nos, vannak néhányan – néhányan még most is körbefutkosnak az országban és kampányolnak – akik nem hajlandóak elismerni, hogy az emberek okozzák és befolyásolják az éghajlatváltozást, mert, mint mondják, ők maguk nem tudósok. Nos, sokan jártunk középiskolába és megtanultuk, hogy a Nap keleten kel fel, és nyugaton nyugszik le, valamint a Föld forog a tengelye körül, és el is hisszük, pedig nem vagyunk tudósok. (Nevetés.) Ezek az emberek viszont figyelmen kívül hagyják a kérdéssel foglalkozó sokszorosan ellenőrzött tudományos tanulmányok – több ezer tanulmány – következtetéseinek 97 százalékát.
Mások azt állítják, hogy elfogadják a klímaváltozás keletkezésére és okaira vonatkozó tudományos magyarázatot, de amikor ugyanez a tudomány és ugyanezek a tudósok arról beszélnek, hogy végzetes következményekkel is járhat, ha nem lépünk fel ellene, már nem hajlandóak hasonlóképpen hitelt adni nekik. Se kép, se hang…. Nos, nagyon kényelmes lehet a probléma ilyetén megközelítése, de történetesen ellentmond minden józan észnek!
Bármely tengerész, katona, pilóta, vagy parti őr azt mondaná, hogy nem kell addig várni egy közvetlen veszély elhárításával, amíg száz százalékosan meg nem bizonyosodtunk róla. Az Egyesült Államok hadseregében senki nem habozna! Némi szkepticizmus szerintem érthető. Még fontos is. De emberek, egy bizonyos ponton túl – ha emiatt túl sokáig késlekednek vagy teljesen figyelmen kívül hagyják a realitásokat – akkor nagyon veszélyessé válhat.
Ahhoz egészen biztosan nem kell tudósnak lenni, hogy lássuk: az éghajlatunk máris változóban van.
Önök közül itt hányan fiatalabbak 29 évesnél? Emeljék fel a kezüket! Huszonkilencnél fiatalabbak. Tudom, hogy sokan szeretnének, sajnálom. (Nevetés.)
De azokkal, akiknek a levegőben van a keze – most már letehetik – szeretném tudatni, hogy életük során egyetlen olyan hónap sem volt, amely hűvösebb lett volna a 20. századi átlagnál. Egyetlen egy sem. Gondoljanak csak bele. Ez azt jelenti, hogy ami normálisnak számított, már nem az.
Az elmúlt évtized volt az eddigi legmelegebb a feljegyzések kezdete óta. Az előző évtized volt a második legmelegebb a feljegyzések kezdete óta. Az azt megelőző pedig a harmadik legmelegebb a feljegyzések kezdete óta. Kezdik érteni? Három évtized egy sorban!
A feljegyzések szerint az 20 eddigi legmelegebb évből 19 az elmúlt két évtizedben volt. És ez az év, barátaim, jó úton jár ahhoz, hogy mind között a legmelegebb legyen.
Az elmúlt évek során az addig extrémnek tartott időjárás simán megszokottá kezdett válni. Egyes helyeken az a fajta árvíz, amely mintegy 500 évenként fordult elő, most várhatóan 25 évente jelentkezik. A Kaliforniában élő amerikaiak jelenleg államuk történelmének egyik leghosszabb, legsúlyosabb aszályát élik át. És még a híreket is alig lehet úgy bekapcsolni, hogy ne rekordokat döntő viharokról, szárazságról, vagy futótűzről halljunk.
És mostanra köztudottá vált, hogy amint bolygónk melegszik, gleccsereink olvadnak, s tengereink szintje emelkedik, az ilyen jellegű események várhatóan egyre gyakoribbak lesznek.
Más szóval, ez olyan lesz, mintha az anyatermészet szteroidokon lenne.
Mindez nagyon is valós hatást gyakorol majd közösségeinkre, gazdaságunkra, katonaságunkra, és súlyosítja a máris jelentkező fejlesztési nehézségeket.
Nos, a fizikai biztonságot érintő következményei igazán egyértelműek. Mikor is volt? 2013-ban, amikor külügyminiszter lettem, nem sokkal a Hayan tájfun után elmentem a Fülöp-szigetekre, Taclobánba. Szavakkal lehetetlen leírni a pusztítást, amit ott láttam, s amit ők átéltek: egy egész települést, mely a földdel vált egyenlővé; a repülőtér forgalomirányító tornyának a második emeletéig érő vizet; a felfordult autókat, házakat, és életeket. És ahogy a repülővel közeledtünk, fogpiszkálókként szétszóródott fákat láttunk a hegyoldalon. És ami mind e közt a legsúlyosabb: a vihar több mint 5000 férfit, nőt és gyereket ölt meg.
Egy ilyen vihar után csillagászati költségekkel jár az újjáépítés. Tavaly az Egyesült Államokban nyolc olyan szélsőséges időjárási esemény volt, amely helyből milliárd dollár feletti helyreállítási költséggel járt. Ez annyit jelent, hogy legalább egymilliárd dollárt – azaz nyolcmilliárdot – költöttünk minden egyes esemény után újjáépítésre és megerősítésre. És most azért küszködünk, hogy a párizsi tárgyalásokra előteremtsünk három milliárdot a Zöld Klíma Alap (Green Climate Fund) számára.
És ha a szélsőséges időjárás természeti katasztrófákhoz és emberi szenvedéshez vezet, akkor – na, találják csak ki! – katonaságunk reagál rá. Bátran és nagy hozzáértéssel teszik ezt, de katonáinkat elvonja a munkájuktól és más fontos feladatoktól.
Ezzel egy másik fontos tényezőhöz értem, és még egy fontos okhoz, ami miatt az éghajlatváltozás lényeges biztonsági fenyegetést jelent: közvetlen hatást gyakorol a katonai készenlétre.
Persze ezt a Hampton Roads népessége igazán jól tudja. A norfolki haditengerészeti bázis a legnagyobb haditengerészeti létesítmény – nem csak az Egyesült Államokban, de az egész világon. És a talaj, amelyre épült, szó szerint süllyed.
A tengerszint itt kétszer olyan gyorsan emelkedik, mint a globális átlag. A vízszintek 1920 óta már másfél lábbal feljebb kúsztak. Ha felhőszakadás van dagály idején, az utcákat elönti a víz. A Virginiai Tengertudományi Intézet (Virginia Institute of Marine Science) előrejelzései szerint a mostani trendek mellett a jelen évszázad végéig Norfolknál legalább öt és fél lábbal emelkedhet a tengerszint. Ez egy ma született gyermek várható élettartamán belül van. Gondolják el, mit is jelenthet ez erre a bázisra és az itt lakókra, és a Hampton Roads körzetében található további 28 katonai létesítményre nézve! Gondolják el, mit is jelenthet az amerikai haditengerészet flottára nézve, amelynek 20 százaléka itthon, a közelben horgonyoz! Épp most hagytam el az egyik hajót, a USS San Antoniót, ahol tájékoztatást kaptam az itteni helyzetről, és a keleti-parti tengerszint-emelkedésről. New Orleans mellett ez a leginkább érintett régió. Beszámoltak nekem a szükséges és jelenleg is folyó előkészületekről, amelyekkel próbálják kezelni a helyzetet.
Ami a leginkább felelős ezért a tengerszint-emelkedésért, az a tudomány – nem a politika, hanem a tudomány – kettős csapás törvénye: amint az óceán felmelegszik, kiterjed. De ez még nem minden: a légkör emelkedésével világszerte olvadni kezd a jég. Ez drámai módon megmutatkozik a Sarkvidéken, az alaszkai gleccserektől, ahová a figyelem ráirányítása érdekében Obama elnökkel együtt ellátogattunk az elmúlt nyáron, a masszív grönlandi jégpáncélig. Nos, sokak szemében talán felelőtlen állításnak tűnik, de ami a Sarkvidéken történik, annak hatása máshol is érzékelhető. Félreértés ne essék: a sarki jég olvadása hozzájárul a tengerszint mostani emelkedéséhez, itt Norfolkban is. És a sarkvidéki változások kulcsfontosságú nemzetbiztonsági következményeinek szerepe van abban, hogy most, amikor rajtunk a sor az Északi Tanács elnöki posztján, központi szerepet szánok az éghajlatváltozás kezelésének.
Tehát a Sarkok jege, mint tanulmányainkból tudjuk, kiszorítja a vizet. Így az olvadása nem jár ilyen következményekkel, kivéve a felszín feletti részét, satöbbi. De Grönlandon sziklán van a jég, jelenleg nem szorít ki semmit. És nyáron látható, hogy amint a jég olvad, egy vízfolyam, egy folyó rohan a jég felszíne alatt az óceánba. És grafikus, digitális képeket láthatunk arról, hogy ez a jégtömeg az utóbbi időkben hogyan zsugorodik évről évre. Googlizzák csak meg, nézzék meg, látni fogják!
Ha katonai járműveink nem képesek közlekedni itt a régióban vagy bárhol máshol, mivel a tengelyükig ér a víz, valamint a bázishoz bevezető és az onnan kivezető utak el vannak árasztva, az befolyásolja a katonai készültségünket. Hasonlóképpen, ha veszedelmes erdőtüzek akadályozzák, hogy csapataink éleslövészetet gyakoroljanak, az is hatással van a felkészültségünkre. Ha az alaszkai bázisaink alatt lévő fagyott altalaj elkezd felengedni, mint itt-ott már teszi, s nem lesz elég szilárd, az is befolyásolja katonai felkészültségünket.
És az országunk védelmét szolgáló katonai képességeinkre tett közvetlen hatás még nem a vége, hanem a kezdete mindannak, hogy az éghajlatváltozás milyen veszélyt jelent országunk biztonságára nézve. Barátom és egykori virginiai szenátortársam, John Warner ékesszólóan és újra és újra adott hangot ennek. Ő egyúttal a Szenátus Fegyveres Szolgálatok Bizottságának az elnöke és a haditengerészet vezetője is volt. A Szenátus Külügyi Bizottsága előtti meghallatása során azt mondta, hogy „az éghajlatváltozás megsokszorozza a veszélyeket, súlyosbítja a már meglévő problémákat”.
Már láthattuk is, hogyan működik ez. Nigériában például nem a klímaváltozás vezetett a Boko Haram terrorista csoport létrejöttéhez. De az országban dúló súlyos aszály miatt, amellyel a kormány képtelen volt megbirkózni, politikai és gazdasági bizonytalanság alakult ki, s ezt kihasználva a fegyveresek magukhoz ragadták a falvakat, lemészárolták a tanárokat, s ártatlan iskolás lányok százait rabolták el.
Hasonlóképpen az sem véletlen, hogy közvetlenül a szíriai polgárháború előtt az országban addig sohasem tapasztalt mértékű szárazság dúlt. Nem kevesebb, mint 1,5 millió ember vándorolt a szír gazdaságokból a városokba, felerősítve ezzel a térségben már úgyis kialakulóban lévő politikai zavargásokat.
Ismétlem: nem állítom, hogy az éghajlatváltozás volt a szír válság elsődleges oka – nyilván nem az volt. A háborút egy brutális diktátor váltotta ki, aki rátámadt saját embereire, kínozta, hordóbombákkal lövette őket. De az ország településein pusztító aszály felerősítette a helyi bizonytalanságot, még rontott a rossz helyzeten, elvándorlásra kényszerítve az embereket. Így egy nagyon szektariánus helyen, szektariánus szempontból igen kedvező időpontban, amikor sokan ki is használhatták ezt a saját céljaikra, olyan vegyes embertömeg állt össze, amely igen kedvezett az újoncok verbuválásának.
Épp a múlt hónapban tettek közzé egy tanulmányt, amely szerint „ha az éghajlatváltozás töretlenül folytatódik, a magas hőmérséklet és a páratartalom kombinációja egy évszázad alatt olyan szélsőséges körülményeket idézhet elő a Perzsa-öbölben, amit az emberek már nem tudnak elviselni.” A tudósok arra utalnak, hogy olyan forró területeken, mint Kuvait, Katar és az Egyesült Arab Emírségek, csak azok maradhatnak majd életben, akiknek van klímaberendezése.
Közel-Keleten és Ázsia egyes részein a melegebb, szárazabb éghajlat még nagyobb terheket róna a legeslegértékesebb és legfontosabb forrásra: a friss vízre. Már láthattunk ebből eredő feszültségeket a Nílus folyó medencéjében, Afrikában; az Indus folyó medencéjében, Dél-Ázsiában; és természetesen a Mekong folyó medencéjében, Délkelet-Ázsiában.
Gondoljanak bele, hogy szinte minden szárazföldi határokkal rendelkező országnak vannak a szomszédaikkal közös nemzetközi vízgyűjtői. Történelmileg ez inkább együttműködéshez vezetett, mint konfliktusokhoz. De képzeljék el, hogy milyen feszültségek alakulnak ki, ha az éghajlatváltozás következtében a víz apadni kezd, megfogyatkozik, és nehezebb lesz hozzáférni. Írtak már könyveket a víz miatt kitört háborúkról. A feszültségek és a követelések egyre fokozódnak, és a jövő igencsak más lehet, mint a múlt.
Jövőbeli nemzetbiztonsági stratégiánkra hatással lesz az is, hogy mi történik az Északi-sarkon. A sarki jégsapka olvadása olyan tengeri útvonalakat nyit, amelyek addig nem léteztek. Máris fennáll a térség forrásainak kihasználásáért induló világverseny esélye. Mindenki tudja, hogy Oroszország kitűzött egy zászlót az Északi-sark alján. Más országok is ott vannak, Kína és mások, a hajóikkal, hogy feltérképezzék a kiaknázható erőforrásokat, így a kőolajat, a földgázt, a halakat. A gazdasági érdekek magukkal hozzák a katonai érdekeket is, mivel az országok igyekeznek megvédeni saját jogaikat. És tudjuk, mert figyelemmel követjük, hogy ezek az országok – mint például Oroszország, Kína és mások – aktívak a Sarkvidéken. Kína korszerűsíti és bővíti haditengerészetét. Az Egyesült Államoknak hozzáállása az, hogy az Északi-sarkon minden tevékenységet békésen és a jogállamisággal összhangban kell folytatni.
De az éghajlatváltozás miatt emelkednek a tétek, és mindannyiunknak lépéseket kell tennünk azért, hogy a verseny – az új verseny – ne vezessen konfliktusokhoz.
A lényeg az, hogy az éghajlatváltozás miatt fokozódhat az erőforrásokért folyó verseny, veszélybe kerülhet a megélhetés, és megnőhet a bizonytalanság és a konfliktusok esélye, különösen a már gazdasági, politikai és társadalmi stressz hatása alatt álló helyeken. És mivel a világon ma már minden rendkívüli módon összekapcsolódik mindennel – gazdaságilag, technológiailag, katonailag, minden elképzelhető módon -, ha bárhol felborul a stabilitás, az másutt is veszélyt jelenthet. Azt olyanfajta csapást, amiről beszélünk, épp annyira nem fogják feltartóztatni a nemzetközi határok, mint a Szíriából kiáradó menekülteket az európai határok.
A feszültséggel, bizonytalansággal és gyenge kormányzással küszködő területek egyúttal az erőszakos szélsőségek melegágyai is. És mindannyian tudjuk, hogy a terrorista csoportok, mint a Daesh/ISIL, a Boko Haram, az al-Shabaab, vagy az al-Kaida célba vesznek bármilyen nemzetiségű, etnikumú, vallású embert és szektát.
És akkor itt a tömeges elvándorlás kérdése. Azoknak, akik már nem tudnak tisztességes megélhetést teremteni úgy, ahogyan a családjuk nemzedékek óta tette – mezőgazdasággal, halászattal, pásztorkodással – nem marad más választásuk, mint hogy más lehetőségek után nézzenek, többnyire máshol. És előfordulhat, hogy az újabb helyen sem tudják őket támogatni.
Mi a helyzet azokkal a családokkal, akik nem tudnak élelmet vásárolni a gyerekeiknek, mert az áruhiányok miatt az árak az egekbe szöknek? Mi a helyzet a szupermarketekkel, ahol üresek a polcok, mert náluk nem működik olyan szállítási rendszer, amilyet mi, szerencsések, a mi hazánkban élvezhetünk? Azok az emberek is kétségbeesetté válhatnak, és túlélésük érdekében új lehetőségek után nézhetnek.
E tekintetben az ember ugyanolyan, mint bármely más faj. Amikor a környezet már nem biztosítja számunkra mindazt, ami a túlélésünkhöz szükséges, mindent tőlünk telhetőt megteszünk, hogy új lakóhelyet találjunk. A történelem is ezt mutatja, évszázadok sora dokumentálja.
Jelen pillanatban az utóbbi évtizedek egyik legsúlyosabb menekültügyi és migrációs válságának a közepén vagyunk. S hangsúlyozni szeretném: ha e sürgető kérdésre nem tudunk megoldást találni, az egyre intenzívebb aszályok, az emelkedő tengerszintek, és az éghajlatváltozás egyéb hatásai miatt a most elénk táruló, szörnyű helyzet hatványozottan súlyosbodhat.
Nem kérdéses hát, hogy ez egy igen bonyolult, egyes helyeken sötét helyzet. De a jó hír az, – és van jó hír, emberek; hogy őszinte legyek, ezért annyira frusztráló az egész, – hogy e folyamatban nincs semmi eleve elrendelt. A ránk váró kihívás talán hatalmas, de – és ezt nem tudom eléggé hangsúlyozni – nem leküzdhetetlen. (Taps.)
Kezdésképpen többet kell tennünk azért, hogy felkészüljünk az éghajlatváltozás azon hatásaira, amelyekről már tudjuk, hogy bekövetkeznek.
Az éghajlatváltozáshoz való alkalmazkodás Obama elnök éghajlatváltozási akciótervének (Climate Action Plan) egyik legfontosabb pillére, és saját területén minden szövetségi ügynökség azon munkálkodik, hogy országunk rugalmasabbá váljon az éghajlatváltozás hatásaival szemben.
A Honvédelmi Minisztérium számos lépést tett annak érdekében, hogy a katonai tervezés során biztosan számításba vegyék a klímaváltozást. És mind a Parti Őrség, mind a Haditengerészet admirálisa, akik ma ismertették velem a tevékenységüket, egyértelműen a hadi erők teljes körét felölelő törekvésekről beszéltek. A harcászati parancsnokságok máris a klímaváltozási előrejelzésekben szereplő kockázatok figyelembevételével alakítják saját erőforrásigényeiket, értékeléseiket és egyéb operatív megfontolásaikat. A Haditengerészet célul tűzte ki, hogy 2020-ig parti energetikai követelményeik legalább 50 százalékát tiszta energiaforrásokkal állítják elő, vagy onnan szerzik be, s e téren folyamatosan fejlődnek. (Taps.) Épp a múlt hónapban jelentette be a tanszék, hogy 10 évre szóló megállapodást kötött a Dominion Virginia Power céggel arról, hogy napenergiával termelt árammal látják el a norfolki haditengerészeti bázist.
Minden kormányzati szinten példátlan együttműködésre lesz szükség ahhoz, hogy katonaságunknak a lehető legnagyobb rugalmasságot biztosítsuk. És az Old Dominion Egyetemen folyó kísérleti program tökéletes példa arra, hogy milyen típusú összehangolt erőfeszítésekre van szükség a két ragyogó óceánpart között, emberek. (Taps.)
Mivel a Hampton Roads területe különösen érzékeny az éghajlatváltozásra, a Honvédelmi Minisztérium tudja, hogy a kockázatok a katonai létesítményeken túl érintik a bázison kívül eső utakat és hidakat is, amelyeken a bázisra ingázók közlekednek, valamint a vízrendszereket, a helyi repülőtereket, a helyi iskolákat, ahová a bázison szolgálók gyerekei járnak, továbbá más állami és helyi infrastruktúrát is. Tehát a szövetségi kormány nem tud egyedül kidolgozni és végrehajtani egy hatékony alkalmazkodási stratégiát, szükség van az állami és a helyi vezetők koordinációjára is.
Ez az elképzelés áll az OD Egyetem tengerszint-emelkedéssel foglalkozó központjában (ODU’s Center for Sea Level Rise) folyó kísérleti projekt hátterében. A teljes kormányt és a település teljes közösségét befoglaló megközelítéssel próbálják megtervezni a tengerszint emelkedésével kapcsolatos felkészültséget és rugalmasságot. Ez segít majd a Hampton Roadsra váró jelentős problémák megoldásában, és az ország többi részén is mintául szolgálhat a hasonló problémákkal szembesülő közösségeknek. A városoknak és közösségeknek vezető szerepet kell vállalniuk az éghajlatváltozásra adott világszintű fellépés terén, és örömmel közölhetem, hogy sokan már így is tesznek. Ezért a hónap elején a Külügyminisztérium külön partnerséget indított a Bloomberg Philanthropies nevű jótékonysági intézménnyel, hogy segítsen kapcsolatba hozni a városvezetőket a világ minden tájáról. Így azok tanulhatnak egymástól, és több jó ötlet válik közkinccsé.
A Pentagonhoz hasonlóan, amely most már az éghajlatot figyelembe véve alakítja a hadügyi terveket, nekünk is bele kell építenünk az éghajlattal kapcsolatos megfontolásokat külpolitikánk minden aspektusába, a fejlesztési és humanitárius segélyektől a béketeremtésig és a diplomáciáig.
Mindehhez az kell, hogy jobban megértsük az éghajlatváltozás és a nemzeti biztonság közötti komplex kapcsolatot.
Ma örömmel jelenthetem be, hogy összehívok egy vezető kormányzati tisztviselőkből álló munkacsoportot annak eldöntésére, hogy az éghajlati és a biztonsági elemzéseket hogyan tudnánk a legjobban beleilleszteni az általános külpolitikai tervezésbe és a prioritásokba. Például a nagykövetségeinken használt stratégiai terveknek ki kellene terjednie a várható éghajlati hatásokra is. Így a diplomatáink dolgozhatnának a befogadó országokkal azon, hogy azok a megelőzésre összpontosítsanak – kezeljék proaktívan a klímaváltozásnak az emberek megélhetésére, egészségére és biztonságára tett hatásai miatt keletkező feszültségeket, és még időben tegyék, mielőtt súlyos szenvedéseket és üzemanyaghiányokat okozna.
Mivel a világon már sokhelyütt megfigyelhettük e „veszély-megsokszorozó” hatást, az éghajlati kockázatok értékelése terén folytatott együttműködést bele kell építenünk minden rendű-rangú diplomáciai kapcsolatunkba, és teszünk róla, hogy ez így is legyen.
Az USA Nemzetközi Fejlesztési Hivatalával szoros együttműködésben dolgozunk a korai konfliktus-előrejelző és megelőző képességeink javításán. Az amerikai kormány jelenleg a legkorszerűbb eszközökkel kezeli a világszerte jelentkező veszélyhelyzeteket és bizonytalansági kockázatokat. Ha az éghajlatváltozásból eredő sérülékenységeket beillesztjük az értékeléseinkbe, azt hiszem, jobban fel tudjuk majd ismerni, hogy mely területeken különösen nagy a kombinálódó kockázatok veszélye, és hol adódnak alapvetően fontos lehetőségek arra, hogy még időben megelőzzük a konfliktusokat és fokozzuk a rugalmasságot.
És íme, az eredmény: Ha világszerte jobban felismerjük a veszélyeztetett pontokat, diplomáciai és fejlesztési támogatásunkat könnyebb úgy irányítani, hogy az adott országok rugalmasabbá és biztonságosabbá váljanak, és csökkenjenek a teljes körű háború vagy egy humanitárius válság kialakulásának esélyei.
Szóval sok minden van – sok mindent tehetünk, és hozzá is látunk, hogy felkészüljünk a változásokra, mielőtt túl késő lenne ahhoz, hogy megállíthassuk őket.
És most jön a másik jó dolog: a legsúlyosabb hatások nem elkerülhetetlenek! Még mindig van időnk rá, hogy átálljunk egy globális tiszta-energia gazdaságra, és egy sokkal biztonságosabb, sokkal fenntarthatóbb pályára tegyük a világot. És higgyék el nekem: ha elszalasztjuk ezt a lehetőséget, lehet, hogy a következő nemzedékeknek legfőképpen ez jut majd az eszébe rólunk. (Taps.)
Emberek, szerintem az éghajlatváltozás megoldása nem pusztán egy remek elmélet. Nem valami professzor agyában vagy asztalán csücsül valahol a világban, arra várva, hogy az kifejtse. Most is jelen van. Látjuk. Tudjuk, hogy mi az. Energiapolitikának hívják. És minél előbb és minél gyorsabban haladunk az alacsony széntartalmú gazdaság felé, és minél előbbre járunk a világban az új technológiák terén, annál hamarabb fogjuk teljes egészében megoldani ezt a problémát. Ez ilyen egyszerű! (Taps.)
Büszkén mondhatom, hogy Obama elnök teljesen magáénak tekinti e problémát, és az ő határozott politikájának köszönhetően ma kevesebb széndioxidot bocsátunk ki, mint az utóbbi két évtizedben. 2025-ig megkettőzzük azt a távolságot, amelyet autóink egy gallon, azaz 4,55 liter üzemanyaggal tesznek; megháromszorozzuk a szélenergia felhasználását; továbbá hússzorosára növeltük az USA napenergia-termelését. (Taps.) Az Egyesült Államok nagyobb mértékben csökkentette a teljes szén-szennyezést, mint a világ bármely más országa.
De hadd mondjam el világosan: ezt a problémát nem tudjuk egyedül kezelni. Még ha minden egyes amerikai kerékpárral jár munkába, vagy gyerekeit más szülőkkel felváltva, közösen hordja iskolába, napelemekkel fedezi otthona energiaszükségletét, és minden egyes hazánkfia elültet egy tucat fát, sőt mindezt egy időben teszik, még ez sem lenne elég ahhoz, hogy ellensúlyozza a világ többi részén keletkező szénszennyezést. Ez egy globális kihívás, és ezért munkálkodunk azon, hogy vezető szerepünk legyen a világban. E problémán csak világméretű megoldás segíthet.
Amerika vezetése pedig – világosan és köntörfalazás nélkül kimondom – elengedhetetlenül fontos sikerhez.
Obama elnök és én a közigazgatás kiemelt fontosságú ügyévé tettük ezt a kérdést. Külügyminiszterként a legfontosabb diplomáciai feladataim közé emeltem, hogy a világ többi részét is bevonjam az éghajlatváltozás elleni küzdelembe. Minden egyes találkozón felvetjük a kérdést, készülve a jövő hónapban tartandó párizsi megbeszélésekre. E küzdelemmel arra törekszünk, hogy ambiciózus, tartós és átfogó megállapodást találjunk az ENSZ jövő havi párizsi klímaváltozási konferenciáján. Ez a mi célunk! (Taps.)
Nos, ez nem csak üres fecsegés. A cél érdekében már az elmúlt években szorosan együttműködtünk az egyes országokkal az összes földrészen, hogy segítsünk nekik megváltoztatni energiaforrásaik összetételét, és eltávolodni az olcsó, magas széntartalmú energiaforrásoktól, mint pl. a szén. Ezek a beszélgetések néha igen nehezek, különösen azokon a helyeken és olyan államokban, mint ez, ahol bányásszák. Értem. Nehéz. De sokkal nehezebb lenne majd a későbbiekben elmagyarázni az embereknek, hogy amikor más lehetőségeink is voltak, miért nem azokat használtuk.
Más országok azt emlegetik – folyton ezt hallom -, Amerika saját ipari forradalmát emlegetik, amikor mi korlátozások nélkül, és hozzátenném, hogy tudatosság nélkül fejlődtünk, növekedtünk és szennyeztünk. Azzal érvelnek, hogy ők csupán ugyanezt akarják: esélyt arra, hogy gazdaságuk ugyanígy fejlődhessen. Válaszképpen elmagyarázom nekik, hogy az Egyesült Államok akkor nem tudta, hogy milyen károkat okoz a bolygónak. Rámutatok, hogy akkoriban nem voltak olyan intelligens, tiszta és hatékony energia-előállítási lehetőségek, mint ma. Azt is hangsúlyozzuk, hogy amint az országok magukévá teszik ezeket, az új technológiák és módszerek még olcsóbbá válnak, és még könnyebb lesz az alkalmazásuk.
Nos, én is mélyen belemerültem ebbe a kérdésbe, ebbe a több évtizedes nemzetközi vitába, és a kezdetektől fogva makacsul kísér az a kérdés, hogy az Egyesült Államok vajon hajlandó lenne-e meghozni ugyanazokat a nehéz döntéseket, amelyeket a világ többi részén igyekszik előmozdítani.
A közelmúltban lehetőségünk nyílt rá, hogy bebizonyítsuk: a válasz igen.
A múlt pénteken tájékoztattam Obama elnököt arról, hogy az amerikai Külügyminisztérium s én úgy látjuk, hogy a Keystone XL olajvezeték engedélyezése nem szolgálja az Egyesült Államok nemzeti érdekeit. (Taps.)
Már ismerek minden érvet. Higgyék el, oda-vissza ismerem az elmúlt másfél év minden érvelését, nagyon gondosan tanulmányoztam őket. Az a helyzet, hogy a Keystone engedélyezése nem lett volna olyan hosszú távú gazdaságélénkítő tényező, ahogyan azt a hívei állítják. Nem tett volna mérhető hatást ​​az energiabiztonságunkra. Az amerikai fogyasztókat érintő üzemanyagárak tekintetében pedig nem lett volna lényeges jelentősége, mert, mint tudják, azok már most is lefelé tendálnak.
De amit tenne, vagy tett volna, az az, hogy a révén bolygónk egyik legszennyesebb üzemanyagforrása jutna be és szelné keresztül az országunkat.
És egészen egyszerűen most nem olyan idők járnak, mint régen! Ha Amerika vezető szerepet akar játszani az éghajlatváltozás ellen, akkor nem adhat legitimitást egy különösen szénintenzív energiának épp akkor, amikor más és sokkal bölcsebb – és őszintén szólva, könnyen hozzáférhető – irányba kellene vezetnünk a világot. Ez az, amit tennünk kellene! (Taps.)
Jelenleg már négyszer annyi amerikait -, figyeljenek, négyszer annyi amerikait! – alkalmaznak a megújuló energiát előállító vállalatok, mint a fosszilis üzemanyag ipar. A tiszta-energia iparban kétszer olyan gyorsan növekszik a foglalkoztatás, mint a gazdaság egészében, a napenergia iparban pedig tízszeres ugyanez a növekedés. Az elkövetkező 15 évben várhatóan 17 billió dollárt fektetnek az energiaiparba, s ennek túlnyomó többsége a tiszta-energia iparba kerül. Ez az egyik legnagyobb gazdasági lehetőség, amit a világ valaha látott, és ha továbbra is okos döntéseket hozunk, az amerikai vállalkozások és amerikai munkások hatalmasan hasznot húzhatnak belőle. Ezt szem előtt tartva, a múlt hónapban összehívtam az éghajlattal és a tiszta-energia befektetésekkel foglalkozó külügyminiszteri fórumot (Secretary’s Climate and Clean Energy Investment Forum), amelyen a világ 300 legnagyobb befektetője, energiaügyi újítója és szakpolitikusa vett részt. Mindannyian arra összpontosítottak, hogy világszerte hogyan lehetne növelni a tiszta energia alkalmazását.
Ne tévedjünk: Amerika döntései számítanak a világ többi részén is. Abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy tavaly Pekingben voltam, amikor Obama elnök és Xi elnök közösen, egymás mellett állva ismertette a két ország ambiciózus, 2020 utánra szóló csökkentési céljait. Ez nem történt csak úgy! Az előző évben elmentünk oda és leültünk a kínaiakkal, akik ellenezték, amit Koppenhágában és Kyotóban akartunk csinálni. Pontról pontra végigbeszéltük velük, és rámutatottunk, hogy ez hogyan nyit majd új piacokat mindannyiunk számára. Akkor és ott felcsillant a mérföldkőnek számító haladás reménye, amely most a párizsi tárgyalások felé vezet. Örömmel mondhatom el, hogy azzal, hogy Kína és az Egyesült Államok felállt, és bejelentette, hogy együtt fogják ismertetni országaik tervezett csökkentési hozzájárulását (intended national determined contributions to reductions/INDC) -, azzal, hogy ezt tették, ma azt mondhatom Önöknek, hogy több mint 150 további ország – a világ kibocsátásának közel 90 százaléka – már most bejelentette saját céljait. Ez a vezetés lényege! (Taps.)
Ma elérhető közelségben van egy hatékony, globális éghajlati megállapodás. Azt nem tudom megmondani, hogy létrejön-e, de karnyújtásnyira van. És ebben a teremben mindenki – ami azt illeti, minden teremben mindenki – érdekelt abban, hogy e cél érdekében megfelelő nyomást gyakoroljon saját vezetőire és a globális közösségre.
Azt nem mondom, hogy a globális éghajlati megállapodás csodaszer lesz, amely megszünteti a klímaváltozás okozta veszélyeket. A helyzet viszont az, hogy ha Párizsban nem születik megállapodás, nem leszünk képesek kiküszöbölni őket.
És az a fajta megállapodás, amelyért dolgozunk, bizonyítja majd, hogy a világ vezetői végre megértették, hogy milyen hatalmas léptékű kihívással állunk szemben.
Ez mindenek előtt az üzleti élet vezetőibe, a versenyszférába önt majd bizalmat, akik kollektív elkötelezettségünket illetően bizonytalanok, és ezért sokhelyütt haboznak befektetni az általam említett beruházásokba – vannak, akik csak a partvonalról figyelnek. És haboznak abban is, hogy befektessenek-e a kis széntartalmú alternatívákba, mert még nem biztosak benne, hogy a világ vezetői ebbe az irányba fognak tartani.
Ha minden jól megy Párizsban, ezt az üzenetet küldjük a világ vezetőinek. Ezt az üzenetet küldjük a polgároknak, a polgármestereknek, a kormányzóknak, az embereknek a világ minden táján, akik a döntéseket hozzák. Ez majd minden kormányzati szinten segít a tisztségviselőknek, mivel tudni fogják, hogy a fenntartható gazdaságok építését szolgáló, világméretű elkötelezettség részesei. És ami a legfontosabb, mindannyiunkat egy tisztább, egészségesebb és – igen – sokkal nyugodtabb és biztonságosabb útra terel. (Taps.)
Nos, hadd legyek világos. Ha mi nem -, ha nem teszünk most merészebb lépéseket, akkor ebből válhat a történelem eddigi legnagyobb árulása, amelyet az egyik nemzedék a másik ellen tehet. Ezt meg kell akadályoznunk! És nyilvánvalóan – hallhatták, hogy ez a véleményem – meg is tudjuk akadályozni. Még nincs túl késő ahhoz, hogy visszaszorítsuk a károsanyag-kibocsátást, csökkentsük a károkat, és megragadjuk a tisztább, zöldebb energia környezeti, gazdasági és biztonsági előnyeit.
Az Egyesült Államok a világ legnagyobb újítója. Erre büszkék vagyunk. És Párizsban egyértelműen meg akarjuk üzenni a világ többi részének, hogy elkötelezettek vagyunk a probléma megoldása mellett. És az amerikai magánszektor találékonyságának köszönhetően hatalmas áttöréseket tapasztalunk az akkumulátoros tárolásban, és tágulnak a megújuló energiaforrások határai. A seregben jelentős fejlődést láthatunk a megújuló technológiák felhasználása terén. Például a mi katonáink telepítettek először napelemeket afgán területekre, hogy kevésbé szoruljanak rá az üzemanyag-szállító konvojokra.
Ez egy katonai város. Amikor a haditengerészetnél voltam, volt egy mondásunk, s biztos vagyok benne, hogy ma is él: „Hajó, tengerészbajtárs, jómagam (Ship, shipmate, self)”. Az, hogy a fontosabb dolgokat saját személyes érdekeik elé helyezzék, általában természetes a hadseregben szolgáló férfiaknak és nők számára. Ugyanennek az érzésnek kell vezérelnie bennünket e világméretű fenyegetés megoldásában.
Azt mondom, emberek, hogy Tom Harkin ratifikálni fogja ezt. Úgy értem, ha lesz ilyen – vagy Bobby Scott. Ha van igazán hasznos eredménye néhány dolognak, amire szavazni kell, ez olyan. Néha nehéz a döntés. Ezen nem kell sokat gondolkozni, mert a haszna méltó lesz a hagyományainkhoz, és méltó lesz ahhoz a – mellesleg minden főbb vallásban és filozófiában szereplő – kötelezettségünkhöz, hogy bolygónknak, amelyet kaptunk, jó sáfárai legyünk.
Ez a mi felelősségünk, tehát igyekszünk méltónak lenni hozzá. Több millió új munkahelyet teremtenénk. Ahogy elmondtam, ez a leggyorsabban növekvő gazdasági ágazat. Javítanánk az emberek egészségét, kevesebb részecske lenne a levegőben, kevesebb lenne a rákbeteg. Amerikában nyáron a legtöbb gyerek a környezeti hatások által előidézett asztma miatt kerül kórházba. Ez milliárdokba kerül.
Tehát mennyi haszna van? Egészség, környezet, biztonság, energiafüggetlenség – mindezek terén hasznos, ha cselekszünk. Ha tévednénk, a haszon még megmarad. De ha az ellenlábasok tévednek, az katasztrófa!
Ez nem lehet egy nehéz döntés! Erkölcsi kötelességünk, hogy megvédjük országunk jövőjét és világunk jövőjét. Ez a mi gondunk. Ez a mi feladatunk. És a hajó, a tengerésztársaink, és sajátmagunk kedvéért, valamennyiünkért, s a bennünket felváltó nemzedékekért, helyesen kell cselekednünk!
Forrás: Remarks on Climate Change and National Security | Remarks | John Kerry, Secretary of State | Old Dominion University | Norfolk, VA | November 10, 2015
This entry was posted in Environment & Energy and tagged éghajlatváltozás, haditengerészet, Kerry külügyminiszter, Keystone XL olajvezeték, klímaváltozás, menekültek, napenergia, nemzetbiztonság, szélenergia, tiszta energia. Bookmark the permalink.