2020. május 29. Péntek · Eddigi látogatók: 1,831,892 · Online: 50
Nem sokáig pihentethettük bejglitől és töltött káposztától elnehezült gyomrunkat – legalábbis négyen a H18-as székesfehérvári díszmadárbarát egyesületből –, mivel rögtön a karácsonyi ünnepeket követő első munkanapon Lovasberénybe látogattunk. Egy meghívásnak tettünk eleget, melynek előkészületei már a szeptember végi, Sipos Józsefnek (a Fehérvár Televízió volt elnökének) emléket állító székesfehérvári lecsófőző vigasságok idején körvonalazódtak. A meghívó csapat egyik képviselője az a Kis Zoltán volt, akivel csőszerelői „pályafutásom“ kezdetén egy brigádban dolgoztunk, még az elmúlt században. Ő vetette fel az ötletet, a hagyma, paprika, paradicsom szakszerű aprítása közepette, hogy ha módunkban áll, néhány díszmadárral színesebbé tehetnénk kisállat-bemutatójukat. Természetesen igent mondtunk, bár akkor halovány fogalmam se volt, mire is vállalkozok valójában. Az ügyhöz való pozitív hozzáállásunk ékes bizonyítéka volt annak, hogy a díszmadárbarátok és a galambászok, ha a szükség úgy hozza, képesek egy cél érdekében együttműködni.
Kellőképpen „bemelegítve“, azaz néminemű alkohollal feltöltekezve vágtunk neki a nem egészen 20 kilométeres útnak, hogy ha csak kis létszámban is (mint fentebb írtam, négyen alkottuk csapatunkat), de tollas kedvenceink társaságát sem nélkülözve tegyük igényesebbé, pontosabban és a szó legszorosabb értelmében még színesebbé az ominózus kisállat-bemutatót. Mert hát színesnek színes volt a rendezvény, de ugyan hol vannak a tenyésztőik szemében oly gyönyörű kingek színei, az ázsiai kontinenst képviselő kis sándorpapagájokéhoz képest, az ausztráliai ékes papagájokról nem is szólva.
A szóban forgó madárbemutató – melynek hivatalos megnyitását Lovasberény polgármestere vállalta el – egyben a king galambok bírálatának is helyszínéül szolgált, mi több, szerintem ez volt itt a fő attrakció. Ez a bírálat, megmérettetés egyben felkészülés is volt a fajta tenyésztőinek, szerelmeseinek a 2012. január közepén megrendezett galambkiállításra. Mit ád Isten, azaz hogy, hogy nem, szerény személyem jelentette a móri illetőségű Schmidt Attila nevével fémjelzett kiállítási king bírálat egyik alappillérét, egészen pontosan írnoki teendőt kellett, hogy ellássak a bíró úr „szárnyai“ alatt. Mint utólag kiderült, együttműködésünk gyümölcsöző volt a jövőre nézve (remélem, nem csak én érzem így), ami persze nem jelenti azt, hogy elpártolnék a kingeknél jóval szerényebb testmérettel megáldott énekesmadaraktól. Azonban hiszem, hogy nem ez volt utolsó alkalom, mikor kézzel fogható (bizonyíték erre a mellékelt fotó is, ahol épp a kiállítás győztes galambját, egy kovácsolt tojót szorongatok önelégülten, ha csak néhány pillanatra is) közelségbe kerültem ezekkel a valóban királyi megjelenést magukon hordozó galambokkal.
Néhány szót a bemutatón felvonultatott állatokról. A lovasberényi sportcsarnok méretében ugyan nem vetekedhet a kisbérivel, ha emlékeim nem hazudtolnak meg, mégis 50%-át elfoglalták a jókora terpeszben, szinte mogorva kifejezéssel néző king fajtagalambokat bemutató ketrecek. Azzal mindvégig tisztában voltam, hogy vannak sárga, vörös, kovácsolt, sötétkovácsolt, fehér, fekete, kék, barna, no meg ezüst stb. színűek ebből a számomra is csodálatos fajtából, de hogy egy alaszkai ragadozó emlősről, pontosabban a grizzlyről is nevezzenek el színt, no, ez majdnem földhöz vágott. Egyébiránt a dun névvel illetett színről sem hallottam. Eddig.
A kingek mellett néhány amerikai óriás postagalamb is igyekezett színesíteni a palettát. Kisemlősökből is volt egy-két szemet megragadó példány, igaz, számban messze alulmaradtak a galambokhoz képest. Kosorrú nyulak, melyeknek nem is inkább a kos orra, mintsem a szinte bután lelógó fülei voltak a leginkább szembeötlőek. Aztán itt voltak a lepketarka nyuszik, melyek megint nem voltak ismeretlenek előttem. Viszont „értetlenül“ álltam a japán és holland tarka tapsifülesek ketrecei előtt, de a fajtát favorizáló szőke, és mit tagadjam, igen dekoratív hölgy ügyesen, szakszerűen felhomályosított ez ügyben. A már említett díszmadarakat, mint kis sándorpapagájok, ékes papagájok, kákapintyek, egyesületünk, azaz a Díszmadárbarátok Székesfehérvári Egyesülete (H18) prezentálta erre a keddi napra.
A képzeletbeli „i“ betűre a pontot az a sárga aranyfácán tette fel, mely már a reggeli érkezésünkkor is a csarnok legmagasabb pontján pózolt, nagy magányában. Sugárzó egyéniségemnek köszönhető-e, vagy már az éhség gyötörte makacsul oly csodás sárga testét, máig nem tudom, de madarunk egyszer csak szárnyra kapott, és fáradtan ereszkedett alá, hogy kezeim közt lelje meg „boldogságát“, vagy ahogy Lelovich György világhírű solymászmester mondta volt: megfogódzott. Ketrecébe visszakerülvén ezeket követően már a tulajdonosa is – akárcsak aranyos tollú védence – megnyugodhatott.
Kiállításgyőztes, és egyben bajnok galambot, egy kovácsolt tojót mutatott be Holl János barátom, akit szintén egykori munkatársamként üdvözölhettem, a nap korai óráiban. Második helyre, de egyben szintúgy kiállításgyőztes madárral, egy hímmel Ferdinánd János szorult, míg a dobogó harmadik helyére Madler Gyula állhatott fel, ezüst tojó madarával. Felajánlott díjak is kerültek kiosztásra, így például Pajor Tamás a legjobb lovasberényi vörös kovácsoltért, Kaiser István, mint a legtöbb berényi galambot kiállító kapott elismerést és serleget. Nem utolsósorban pedig, mint a legidősebb lovasberényi kiállító, Erdélyi Laci bácsi lett díjazva, elismerve.
Összességében egy mozgalmas napot tölthetett el egyesületünk (H18) négy tagja a 2011-es esztendő utolsó keddi napján a Lovasberényi sportcsarnokban, melyért – és most név nélkül – a szervező csapat valamennyi tagjának, résztvevőjének szeretném, szeretnénk ezúton is köszönetünket kifejezni. Csak remélni tudom, hogy a székesfehérvári díszmadarasok és a környékbeli galambtartók, tenyésztők, legyenek azok lovasberényiek, soponyaiak, szabadegyházaiak, vagy akár móriak, nem utoljára tartottak együtt közös rendezvényt.
Fotók: Szűcs János