György Attila – Marcus Aurelius – 7torony Irodalmi Magazin
György Attila : Marcus Aurelius
2007.03.22. György Attila Esszé 4
Filozófus, katona, államférfi és császár.
Olyan cím és rang birtokosa, mely ma már fel sem fogható. A Római Birodalom egyeduralkodója, Líbiától Skóciáig, a Rajnától a Tigrisig élet és halál ura.
Isten, az ?t megillet? teljes és korlátlan hatalommal. Még ennél is több, mert a Római Birodalom császárának és pontifex maximusának még az istenek között is címe és rangja van.
E feltétlen hatalom birtokában, istenségének terhével együtt átérezte, megértette, és minden következményével együtt vállalta az emberi létezést. Talán csak így lehetett, sehogyan másként. Hiszen tanítómestere, Seneca is megértette a világ lényegét – de következményeit nem tudta vállalni. Emberként élni ugyanis sokféleképpen lehet: h?sként, felel?tlenül, örömmel, aszkétikusan, önfeláldozón és a köz javára egyaránt; a következményekkel együttélni azonban a leghálátlanabb és legnehezebb sors. Ezért ugyanis nem jár babér, sem öröm, sem megbecsülés. Talán mindössze ennyi az emberi létezés alapvet? tragédiája: a következmények el?li szüntelen menekvés. Aki a következményeket vállalja, szembefordul velük, tragikus h?ssé válik. A görögök drámaírók még tudták ezt.
E feltétlen megértéshez és vállaláshoz mindenekel?tt hatalom kell és biztonság. A szegény és kiszolgáltatott ember számára következetesnek maradni nemcsak nehéz: de lehetetlen és értelmetlen cselekedet. Az átlagember számára “embernek” lenni a szó sztoikus, bölcseleti értelmében reménytelenül, mérhetetlenül nehéz feladat. Az ember mindig és mindenkor hiú, ny?gös, pénz- és kéjvágyó. Hatalomra, megértésre, szeretetre vágyik – ezt diktálja neki az életösztön, az életéhez ragaszkodó él?lény túlélési parancsa. A morál és az etika szöges ellentétben áll ezzel az alapvet?en emberi érdekkel. A moralitás nem emberi – hanem ember- és természetfölötti tulajdonság. Ezért nevezték a bölcsek az erkölcsiséget az emberben rejl? isteni szikrának, a bölcsesség párájának.
“Élj úgy, mitha minden pillanat életed utolsó pillanata lenne. S ha már nem lehet, akkor távozz onnan: Itt füst van távozom. Ennyi az egész. Miért tulajdonítasz akkora fontosságot neki?”
E hang nem egészen emberi. Az ember élni akar, a füstben is. Az élet feladásához a halhatatlanság tudata, biztos hite kell.
A császároknak nem kell füstben élniük.
A birodalom békéje, jóléte, a tökéletes uralom, az istenek akaratának igazságos és bölcs érvényesítése a földön császári és katonai feladat volt: egy energikus, kitartó, okos és könyörtelen ember feladata. Huszonnégy évi hadviselés után sikerült a Birodalom békéjét biztosítani, Janus templomának ajtaja bezárult; kemény és bölcs szabályok által végre lehiggadt az állandóan forrongásban lév? óriási állam: a Római Birodalom az egyensúly állapotába jutott, mint se azel?tt, se azután többé lehetségessé nem vált.
Marcus Aurelius számára egyetlen kihívás maradt: az önmegvalósítás, az eszményi ember megvalósításának kihívása. Jó katonához ill?en rákészült erre a kihívásra: állandó készültségben élt, a hadjáratokban és a diadalmenetekben, a Garam menti katonai sátorban és a Tiberis melletti palotában egyaránt ugyanazon alázattal írta elmélkedéseit.
A szorgalom ehhez nem lett volna elég: hatalma és példátlanul kivételezett helyzete azonban lehet?vé tette az emberé válást: kiteljesítette az isteni alkotást és megalkotta a morális ember él? mintaképét.
Úgy tette ezt, mint a sz?l?t?ke, mely meghozza gyümölcsét.
A kés?bbi világ, melynek alapjait Rómában maga ?rizte meg az örökkévalóság számára, ezt az áldozatot képtelen volt felfogni: az emberré válást, az emberség vállalását csak végletes, vulgáris formában, rejtélyes, megfoghatatlan és misztikus ködben, véres és megszégyenít? halál vállalásával tudta csak elfogadtatni.
A megfeszített próféta, ki árnyékával betakarta Aureliust, talán tudta, mit hívei még nem – s amit a „pogány” császár magától értet?d? alapelvnek tekintett: hogy igazán szeretni csak felülr?l, az emberiségen felülemelkedve lehet; mert a szeretet érdek nélküli. A szeretet mindig egyoldalú, szeretni adakozást jelent, ehhez pedig gazdagnak kell lenni. A gazdagság annyit jelent: semmiben nem szenvedünk szükséget; sem elismerésben, sem üdvözülésben, sem a jótékonyság gyakorlásában.
A szeretet lényegénél fogva öncélú. És mindenen túl, ideális, elérhetetlen állapot, melynek lényege az érette való törekvésben rejlik.
Aurelius, a “klasszikus kor”, a görögrómai m?veltség utolsó nagy gondolkodójaként és császárként egyaránt a görög tragédia lényegét, a kor imperatívuszát testesítette meg: beteljesítette, vállalta saját sorsát. A rabszolga Epiktétosz bölcselete, a sztoa megnyugtató ereje, a dekadens, fény?z? birodalmi udvar aranyos-véres pompája készíti fel és kötelezi erre a szerepre: filozófusnak és császárnak lenni, a bölcsesség és a világi hatalom egyidej? birtoklására. A hadjáratokat, intrikákat és a kormányzás pontos, óram?szer? munkáját egyaránt kézben tartó császár rátermetten és tehetséggel végzi uralkodói munkáját; megvédi és kitágítja a birodalom határait, cirkuszt rendez és gabonát arat, összeesküv?ket végeztet ki és garasos aprólékossággal ellen?rzi a császári kincstár számadásait. Átéli és megtiszteli császári min?ségét, összes következményeivel együtt – és közben beteljesíti emberi feladatát is.
A hatalom korrumpál – tartja a plebejusi közhely, joggal és bizonyítottan. Minden közönséges, világi hatalom korrumpál, jellegéb?l adódóan: ugyanis teljességre törekszik, öncélú, akár a szeretet. Módszere az önzés: újabb és újabb hatalmat, újabb kiterjedést akar; míg a szeretet adományoz, a hatalom elvesz, elragad önmegvalósításának lázában.
A plebejusi bölcsesség második része azonban: hogy az abszolút hatalom abszolút korrumpál, nemcsak valótlan állítás, de istenkáromlás is. Az abszolút, feltétlen hatalom ugyanis kiemelkedik az emberi társadalom dimenziójából – a korrumpálódás fogalma értelmét veszti, hiszen az abszolút hatalom rend és emberi min?sítések fölött áll. Ezért “irreális”, “elvont”, “absztrakt” fogalom: mert nem emberi lépték?, megértéséhez nincs eszköz. E megértés reménytelensége szüli a kétkedést, az ateizmust, az abszolútum állapotának tagadását – mindazt, ami az els?dleges ‘a priori’ min?sítésekb?l következik.
Emberi lépték, emberi feltételek szerint az abszolút hatalomhoz igen közel áll, gyakorlatilag azonos vele a feltétlen hatalom. E feltételek nélküli hatalom ma már ugyancsak elképzelhetetlen, megfoghatatlan, “absztrakt” idea: önmagában, tisztán megjelenítve nem létezik, csupán társadalmi trendek, algoritmusok, t?zsdei görbék és szalagcímek jelenítik meg globalizált illúzióját. A kereszténység, és vele együtt az új nyugati világrend születésének hajnalán ez a feltétlen hatalom még önnön teljességében, fizikai valóságában létezett. Másként, máshol, mint az egységes, a világ egynegyedét magába foglaló Birodalomban, nem is jöhetett volna létre az új világrend.
Ennek a birodalomnak volt ura, feltétlen parancsolója, megjelenítése és összetartó, kohéziós ereje az utolsó, filozófus császár.
Teljesítette kötelességét: a ráruházott hatalommal megvédte, gyarapította és átadta a rábízott birodalmat.
A világban erjed? bölcsességet, a bolygók, tengerek, természeti törvények és emberi idegpályák párlatát, a lelkek és természetfölötti sugallatát mindig egyetlen embernek, egyetlen helyen és egyetlen pillanatban kell megfogalmaznia és kimondania. Profétai közösségek nincsenek, csak próféták; teremt? szöveg nincs, csak teremt? Ige.
Ahozz, hogy a Logosz kimondathassék: az Igének testté kell válnia.
E szó kimondásához több kell mint kiválasztottság, tehetség, prófétai elhivatottság. Nem elég hozzá a bölcsesség, a megszállottság. Kimondásához, akárcsak a szeretethez, mellyel egylényeg?: er? és hatalom kell; másként elveszik, megsemmisül, beolvad az emberi közönybe. A feltétlen kinyilatkoztatás, a világot megújító nagy eszmék meghirdetése feltétlen hatalmat követel meg: Ekhnathon, Asszurbanipál vagy Montezuma hatalmát, mely eszmeiséget, világrendet, és szövetséget teremt az égiek és a föld között.
Egy dekadens, csúcspontján álló birodalom tehetséges egyeduralkodójaként Marcus Aurelius hivatása és lehet?sége lett volna új világrendet, új eszmeiséget alapítani. Gyökerében irthatta volna ki a rabszolgák új, Júdeából származó szektáját; államvallássá tehette volna az általa is tisztelt, tartalmas és népszer? Mithrász-kultuszt. Megteremthette volna a Sztoa új nemzedékét. Szentesíthette és kodifikálhatta volna a hajdani szigorú, puritán római életstílust, vagy éppen ellenkez?leg, az etruszk hagyományok szellemében célként és irányként szabhatta volna meg az életöröm és a m?vészetek abszolút fenns?bbségét.
Nem tette meg mindezt, nem tett meg semmit ebb?l: és ebben rejlik nagysága. Lemondott minderr?l, és a legszomorúbb, legmegalázóbb feladatot: az emberi sorsot választotta, annak szerény és mértékletes megélését. Filozófus volt, a szó valódi értelmében: a bölcsességet szerette, nem a bölcsesség gyümölcseit.
A judeai ács fia mellett, ki kereszthalált halt tanítása beteljesítésére, Marcus Aurelius, a császár volt az ellenpont, kinek országa e világból való volt, és méltósággal viselte e terhet.
Halála után – mint ez törvényszer? volt, – a Birodalom nemsokára összeomlott, rejtelmes és ijeszt? metamorfózis kezd?dik. Új jelek, új próféták, új eszmék burjánzanak. Az Örök Rómából csupán egy név marad; m?veltségének koncain barbárok unokái és ádáz hitvitázók marakodnak. A császár világi m?ve megsemmisül, a római isteneknek csak márványtorzói maradnak.
A filozófus császár, katona, államférfi és isten halk szavú, vigasztaló és szigorú m?ve, az Elmélkedések fennmaradt – s vele együtt a világokon átível? bizonyosság is a helyesen leélt életr?l, és arról, hogy az ember mindent elviselhet, még a nagyságot és a hatalmat is. Mert ? volt a világtörténelem egyetlen uralkodója, aki a rendelkezésére álló hatalmat az emberi szellem tökéletesedésére fordította.
Legutóbb szerkesztette 2019.09.17. @ 08:12 - György Attila
Gondolatok az emberről, mint egyedi induviduumról
2010.05.27. M. Fehérvári Judit Esszé 11
(Ez az írás csupán fikció, de miután papírra vetettem, már a valóság egy bizonyos részét képezi…
Valószínűleg elmeháborodottnak tűnhet… Talán igen, de inkább mégsem…)
„A magány: nagy társaság; az elhagyottsághoz legalább kettő kell.”
„Az ember valódi lényege a jóság. Vannak más, a nevelésből és a tudásból eredő jó tulajdonságok, de alapvető fontosságú, ha igazán emberi lényekké szeretnénk válni és értelmet akarunk adni létezésünknek, hogy szívünk jó legyen.”
( XIV. dalai láma)
Egyszer azt hallottam valahol, hogy nem az a fájdalom a lényeg, amit a benső ember érez, hanem sokkal fontosabb a lélek nyitottsága…
Aztán egy levelezés során rádöbbentem, hogy mégsincs igaza azoknak, akik azt vallják, hogy nem szabad lemezteleníteni a lelkünket mások előtt.
Pontosabban, ha csak egy valakiben is megtanulunk bízni, s attól folyamatosan pozitív kisugárzásokat kapunk csereajándékba, még van esélyünk arra, hogy akár csak egy picit is optimistább irányba változhassunk életkorunktól, neveltetésünktől, jelenlegi életminőségünktől, s a bennünket ért negatív hatásoktól függetlenül.
Valószínűleg egyesek úgy születnek erre a Földre, hogy eleve csupa mosollyal ringja körül Őket a világmindenség, hisz bölcsőjüknél lélektáncaikat lejtik a csakis számukra láthatóvá váló csillagsugarak, s meteorfelsejlések apró parázsai izzítják szívükbe a nevetést, s lélegzetük felfelé szálló felhőiből azon a napon dús keblű habok születnek valahol a zordon sziklaszirtek alatt, s nem esnek kétségbe bármilyen szelek, viharok is késztetik őket rendkívüli partraszállásokra, s újabb vitorlabontásokra teljességgel ismeretlen tájak felé.
Ők azok, akik értik a sűrű sötét éj szavát, együttjátszanak a köddel, s nem bolyonganak benne kalapáló szívvel, mert nem a lápvidéki veszélyeket, hanem az út végén rejlő csodákat látják lelki szemeik előtt.
És látják a sárgába boruló nyár minden kézlegyintését, s észreveszik a tűzben a hervadó rózsát, s nem úszik el a lüktető árral sem a Fényük, s az olvadás sodrában is jégvirág telekre réved a lelkük, s nehezen fognak tüzet falaik, könnyeiknek gyémántgördülésük, s testüknek tavaszi szénaillatuk, álmaiknak pedig medrük van…
Az idő pedig úgy mozog körülöttük, mint zsarátzuhatag: bölcs aggastyánráncokkal sima lelkűen pereg ajkairól az öröm, madarak ünneplik lélekszabadságaik ott fönn a magasban, de mégis emberléptékűen…
Így őrködöm én is néha álmodón, de mint sivatag a tengert el nem érhetem a messze tájakat…
… tengersós napok jövendenek el…
Partjaim meglátogatja néha egy-egy sirály, s delfinek nevetnek a széllel, mely mindig egyre kékebb, s az éggel takaródzik, ha bántja a világ…
Így áthúzván a jelent, a jövő betűi is könyörtelenül egyformának tűnnek.
Majdan ugyanígy kipipálom az összes napot, s nem fogok már részt venni saját életem eljátszásában sem, mert befedezik hópehely – könnyeim a jégcsapok.
S minden boldog emlékem a tegnapokhoz láncol, s furcsa felsejlések borítanak el, akár a pestisest kiütései: lesznek szavak, amelyeket olvastam valahol, s mondatok töredékekben, egy férfi arca fájdalomtól eltorzultan, s a vak közöny…
Visszatérve gondolatmenetem elejére, engem megbántottak. S ez fáj. Nagyon fáj.
Talán a bizalom, s a lélek fent említett nyitottsága miatt nem ülepednek a bennem kavargó gondolatok, mert újra és újra szűrnöm szükségeltetik azokat, akár egy vegyi üzemben a felfelé visszaszálló, s egyre terjeszkedő, formát ölteni képtelen kolloidokat.
Hamvas Béla írja egy helyen:
„A pszichológiai orientáció csak a legritkább esetben vezet a normalitásért tett erőfeszítéshez…”
Mert a világ bizony akkor sem dől össze, ha úgy érezzük, mélyen a gödörbe zuhanunk…
A türelem és a jóság akkor is ott égnek az emberi szívekben, s a lélek mássága is, hiába más az egyes emberek szerkezete.
A gének útja valahol mégis összefut.
Mindegy, koldus-e valaki az utca egy bizonyos pontján vagy csupán egy rohanó alak elsuhanva, eltiporva a másikat, hogy csupán egy picike pontnak érezd magad borzongva még látván, ahogyan egy férfi fehér botja az útszélen marad…
Torz minták a négy égtáj felé, s az évszakok zamata ma is levedli múltját, s feledi a sóhajtással kiáltó könnyeket, míg a színek is csöndben elégnek…
… hogy is lehetnél Te akkor önmagad?
Két idézet szökken az elmémbe. Mindegyik mérföldkő gyanánt szolgált különböző érettségi állapotaimban:
„Kimész az egyik ajtón, bejössz a másik ajtón, ha ugyanaz voltál, ugyanaz maradsz.”
(Semprun)
„A hazugság csak akkor tűnik el, ha az ember önmaga elöl való rejtőzködésének kényszere alól magát feloldja, és saját lelkiismeretének szemébe tud nézni.”
A psziché ezer és ezer arcát mutathatja: hol nyugtat, mert tudja, milyen nemes dolog csak úgy elaludni a fagyban angyalmosollyal a bíborszederes másnapi hajnalon; egy tollvonással áthúzni minden szót a naptárban az elkövetkezendő hónapon…
Hol balzsamos lepkeszárnyalással mesekincseit szórva lelkünk mélyére is bemosolyogja a tavaszt…
Ha a szívünket adjuk lélekajándékként, már nem vehetjük vissza azt!
S nem az idő relatív volta, hanem becsületünk szétterített bundájának sima felülete miatt, amely képes felfogni a zuhogó havazásban is a hófehér, piciny selyemdarabkákat.
„Nem árthatnak senkinek!” – gondolom. Aztán rádöbbenek, hogy más hőmérsékletük van!
Fázom, s csak szakadatlan hull a végtelen hópehelytenger, s akár a viaszrózsák beborítanak, hogy bíborfolyam testem ismét vágyja a nyarat…
Mert álnokul törvényeket hozunk, ítélkezünk, s egyedül vagyunk…
Félünk. Magányunk árnyéka átoson rajtunk. Ködlakat feszített keserűségünk fénytelen tükrébe néha beletapos az idő, e léha céda.
S nem vagyok más én sem, csak korhadó szemöldökfa: tok, ajtó és falak nélküli enyészetpor az eljövendő nappalon.
Gyász illata árad belőlem, mert erőt kaptam, ha gyönge voltam, s ha nem találtam a következő lépcsőt az életnek nevezett lepkén, Dzsuang Szi-t segítségül híva ismét volt mesterem, s enyém mind a kétezer év, s az álomban talán ott voltam én is jómagam, s volt szívem és otthonom…
…dallamtalanul áradnak szavaimból a mondatok…
Szeretnék otthon lenni!
Nagyon kívánom látni a házat, melyből csak most léptem ki, s szüleim arcát, s tudni, hogy van húgom…
Nincs meg már az a ház sem, mert ma az amerikai típusú a divat, s lebontotta egy építési vállalkozó a szent falakat!
Helyén prototipikusan szabályosan összeállított szerkezet áll…
Ez a legnagyobb magány!
S nem szeretem a derékszöget, mely kockásítva adja tudtomra, hogy most éppen hol vagyok…
…mélyedések, kiugrások, színek…
…a világom is ilyen színes…
…s a holtak is egyfolytában üzennek, amikor villámok cikáznak, igenis hallom távoli hangjukat…
…az én szerkezetem is hibás…
…de ne írjon senki hozzám használati utasítást…
…megteszem én…
A lélek mindenkiben más, mint a kapcsolati vektorok, de egy tökéletlen rendszer is jó lehet valamire: felhők szárnyán félszeg madár, jaj, hol az ág?…
S játszom. Hol veszítek, hol meg nyerek. Csalódás a vége. Mi más is lehetne?…
Komolyan kell vennem a szabályokat!
Nem tehetem kockára az értékest csak azért, mert elveszítettem valami olyan játszmát, ami soha nem is létezett…
…vagy, ha igen, meg kell védenem Mindazt, amit a Sorstól kaptam…
…s mezítláb járok megint…
…a cipőkhöz nincs közöm…
…s a lelkem is fogékony, nem áll meg az idő…
…s nem hiszek az álarcok városában, mert a ma nem zárja ki, hogy a holnap más legyen…
…s ha néhány pillanatra csupán, de meg tudok feledkezni magamról, megtisztultan lehetek szabad…
…nekem van bátorságom szeretni, s mégsem vagyok Parsifal, s nem enyém a szent edény, ama Grál…
S szeretem a Fényt. Meg az embereket, a tudást, a bölcsességet, a nyári szellők virágillatát, a gőzölgő étel előre kigondolt zamatát, s a könyveket, a művészeteket, a pszichológiát, a történelmet, a verseket, s a filmeket külön is nagyon…
S nem engedem, hogy Bárki is szöges-tüskés gubancok hadaival szórja tele a lelkem, mert akkor minek az Irgalom?!
S azért a nyelv, hogy javítsuk félreértéseink halmazát…
De egyetlen percig sem haragudtam, csak megpróbáltalak érteni, megérteni, miközben azt gondoltam, engem bántottak igaztalan, s ez fáj…
Én madárfészkeket, s körömvirágmezőt álmodok ide…
Meg tavasszal jázmint, tulipánt, nárciszt, ahogyan régen is…
…egy meleg helyet a sok hűvös után…
Magamnak diófát ültetek, ami túléli majd e bolygón töltött napjaim…
…varázsütésre rügyfakadás, hajtás, s egy fa az unokáimnak…
S nem rólam fog szólni, mint ahogyan e történet sem ténylegesen!
És konganak a harangok, s felmerengenek a templomtornyok, mert egy nyelvet beszélnek, s értik egymás szavát…
…s most értettem meg én is a nyelvet, mely eddig oly idegen volt tőlem…
…már tudom, valahonnan én is jöttem, s valamerre nagyon messze visz még az én utam…
Legutóbb szerkesztette 2019.08.15. @ 11:23 – M. Fehérvári Judit
2007.01.02. Zatykó Zoltán Esszé 2
Akár egy mai rövidfilm forgatókönyvének csírája is lehetne a történet, annyira életszer?. A kezdeti sikert?l átitatódott karakterek, akik között még akad józanul gondolkodó, földön járó ember, mind-mind létez? figurák a mai sikerorientált világunkban. Hiszen naponta láthatjuk, amit a média ont felénk: táncolj, énekelj, mutasd a tested, és te leszel a sztár! Nem kell a min?ségre törekedni, elég egy-egy jól összevágott videóklip, és máris özönlenek a jó ízlés?, fanatikus rajongók, mint valami világmegment? akciófilmben.
Tele vagyunk novellaszer? Eszterekkel és Galambokkal, akik maguk sem tudják eldönteni, hogy a világnak meg sarkába tartoznak, hiszen verg?dnek egy önmaguk által kifeszített hálóban, amib?l nincs menekvés. Eszterünk talán a saját lelkiismeretét szeretné kiszabadítani másvalaki megmentése által, és ezért minden megaláztatást, megpróbáltatást hajlandó kiállni. Galambunk viszont teljesen elveszett ember, belesodródva egy olyan mélységbe, amibe oly sokan vesztek már.
A sztori egyszer? és – sajnos – hétköznapi, bár ez nem rontja el a Szerz? munkájának gyümölcsét. Sikerb?l született életeket mutat be, amelyek veszélyes utakra tévedtek. Pillanatnyi állapotok és szenvedélyek sodrása, örvénye, Eszterek és Galambok végzete egy furcsa világban, a Mi világunkban.
Legutóbb szerkesztette 2019.09.17. @ 07:54 – Adminguru
2011.05.24. Szinay Balázs Esszé 9
Jelen írás az esszé lényegét és megírásának ideális módszerét igyekszik feltárni. A témát Hamvas Béla esszér?l alkotott gondolatival vezetem be. Az esszé értelmezésér?l, az esszéírás mibenlétr?l írt alábbi pontokba szedett gondolatokat Hamvas Béla az Imaginárius könyvek cím? esszéjébe sz?tte bele. Azért használjuk itt fel, mert e gondolatok abszolút mértékadónak mondhatóak a téma szempontjából, valamint kiindulási pontjaink lesznek az írás második felében részletezett megállapításokhoz, kiegészítésekhez. Jelen írás nem Hamvast magyarázza, hanem hozzáír gondolatihoz.
Az esszé fogalma, témája és kifejezésmódja Hamvas értelmezésében
1. „Az esszéíró magatartásának legfontosabb ismertet?jele az iskolánkívüliség.
Magány függetlenség, szuverenitás és autonómia. Ezeknek az összetétele adja azt, ami az esszé lényege.”
2. „Az esszéíró mindennem?, már valahol, bárhol elhangzott véleménnyel szemben bizalmatlan.”
3. „Az esszé nem csatlakozott sem a tudományhoz, sem a valláshoz.
Miért? Mert a tudomány az okság elvén épült fel.
A kauzalitásból nem tud áttörni és kilépni, a következetesség eszel?se lesz.
…a vallás lírai.
Ebb?l következik, hogy az esszében egyenl? mértékben fontos a látás emelkedettsége, a gondolat morális intaktsága, s az, hogy véleményei megegyezzenek a szép élet képeivel.”
4. „Az esszé a m?vészetet azonban nem fogadja el, mert az az életet szebbé akarja tenni, mint amilyen, s ezért elrontja.”
5. „Az esszé nem is filozófia, mert az mindig rendszer.
Minden esszének különben pontosan ugyanolyan koncepcióra van szüksége, mint egy filozófia rendszernek. Így tehát minden esszéb?l kell? részletezéssel filozófiai rendszer készíthet?, s fordítva, minden filozófia rendszerb?l, a lényegtelent elhagyva, esszét lehet írni. A különbség az esszéista és filozófus között tehát az, hogy a filozófusnak egész életében csak egyetlen lényeges koncepciója van, az esszéistának pedig annyi, ahány esszét ír.
Az esszéista, mikor az egyik esszét a humanitásról befejezte, nyugodtan fog a másikhoz, amelyben a humanitást elveti.
…a fontos nem az, amit megállapít, hanem a vélemény értelmes volta, de mindenkfölött az ihlet min?sége, a koncepció mélysége, a teremt? gondolat szabad játéka és az emberi elhatározás az abszolútumban.”
6. „A rendszerfilozófus abból a meg nem bocsátható ügyefogyott el?ítéletb?l indul ki, hogy csak egyetlen tökéletes, ellentmondás nélküli rendszer van örökt?l fogva az id?k végezetéig, minden ember és minden világok számára csak egy. Az esszéista tudja, hogy ez az egy rendszer Isten tudása. S alázattal megelégszik az ellentmondásokkal.”
7. „Az esszéíró nem az »egyetlen-vélemény-sem« álláspontján van, hanem a »minden-vélemény« álláspontján.
Az esszéíró nem nihilista, hanem univerzalista.”
8. „…egyetlen véleménynek sem tulajdonít öröklétet. A vélemény nem is fontos. Ami fontos: a látás. A fontos a teória. A fontos a tehorein, a szent látásban való részesülés.
Egész sereg szent látványban részesül, s mindegyik látvány, teória, ihlet, koncepció, külön világot teremt. Egy ilyen világ egy esszé.”
9. „Az esszényelvben, vagyis a par excellence prózában vidámság, komolyság, tömörség, leveg?s távlat, súly és könnyedség, mélység és világosság találkozik.”
10. „A dal, a dráma, a regény megengedhet magának homályt, mégis tökéletes lehet. Az esszé soha. Itt az értelemnek állandóan éppen úgy jelen kell lenni, mint a fantáziának, az érzésnek.
…az esszé leírásának csak akkor van jelent?sége, ha a képnek filozófiai, morális, pszichológiai távlata van.”
11. „Esszé éppen az, hogy rövid és tömör, s?rített és sz?kszavú. Az igazi esszéista theodiceát ír öt sorban és világtörténelmet három oldalon. Harminc lapnál hosszabb m?vekre az embernek csak akkor van szüksége, ha nem egészséges, és száz lapon mindent el lehet mondani.”
Következtetés és kiegészítés
Az esszé fogalma
Az esszé legegyszer?bben: a jelenleg rendelkezésre álló ismeretekb?l táplálkozó személyes vélemény, álláspont kifejtése valamely témában, melyre er?s befolyással van a szerz? aktuális, léthelyzetéb?l fakadó impressziója, sajátos néz?pontja.
Az esszé témája és kifejezésmódja
Az esszé nem kerüli a tudományos, a filozófiai, a vallási, a m?vészi, a politikai, vagy akár a mindennapi életet érint? témákat, s?t, ezek mindegyikéb?l merít. Akár egyetlen íráson belül megjelenhet e témák közül több is. Az esszé egy kicsit mindegyikr?l szól, de egyikkel sem azonosul önállóan, külön-külön.
Az esszéíró bármib?l képes témát teremteni, de sosem ír le lényegtelent, alázattal fordul az írásm? felé. Témává rajta keresztül azt tesz egy benyomást, hogy az az esszéista keze alatt egyszerre érik szépirodalommá, filozófiává, vallássá, költészetté stb.
Az esszé kifejezésmódja szépirodalmi igényesség?, tartalma pedig szerteágazó. Az esszéíró a tudományok határterületeit szélesen és elmosódva értelmezi és ennek megfelel?en kelt életre egy témát. Viszont közölt véleményét minden esetben átitatja saját individuumában felépített tudományközi, szintézisen alapuló látásmódja.
Az esszéíró munkamódszere a pillanatnyi helyzetfelismerés. A lét egy frissen elé táruló szeletkéjének leképezése, tulajdonságainak megragadása érzései és gondolatai által, ad hoc módon rendszerbe foglalva azt. Az utóbbiból következ?en tehát jellemz? az esszére a rendszerezettség, az aránylag logikus szerkezet is, mely bár szabad áramlást enged a gondolatoknak, de csak egy bizonyos keretrendszeren belül engedi meg magának a csapongást, az eredeti témához mindig ragaszkodik.
Ez a rendszer azonban az esszé lejegyzését követ?en rögtön fel is bomlik, mert az nem az elmét és annak képzeletvilágát akarja leképezni, hanem a létet. Az elme ragaszkodik ahhoz, hogy megkísérelje kalitkába zárni a lét egy pillanatát, annak képét kimerevítve, abban reménykedve, hogy az örökre úgy marad, csak, mert az akarat így rendelte. A lét viszont áramlik. A születésen, az életen, a halálon és a köztesléten keresztül beleáramlik mindenbe, ami része, tanulságul hagyva, hogy e folyamat a létezés egyetlen igazsága: vagyis semmi sem kimerevíthet?. Az esszé, mint a lét része, nem tesz mást, csak ráhagyatkozik a dolgok rendjére, áramlik a lét rendszere szerint. Mandala, melyet elkészítenek, hogy aztán elsöpörjék, jelezve, hogy a lét része, vagyis mulandó. Ennek megfelel?en van bevezetése, tehát megszületik, része a tárgyalás, vagyis az élet megnyilatkozása, öntudatra ébredése, kibontakozása, és végül a befejezés, vagy összegzés zárja, mintegy jelezve a közelg? és az utolsó sorral bekövetkez? elmúlást. Az esszé aztán megnyilvánulatlan marad, míg újra testet nem ölt a szerz? valamelyik soron következ? írásában. Az esszéíró éppen azért, mert felismerte m?vének mandala jellegét, nem fél megválni m?vét?l. Tudja, hogy a maradandóság csak látszat, az állandóságot pedig nem abban a viszonyrendszerben kell keresni, melyben az esszé születik.
Ahogy Hamvas is megjegyezte, az esszéista esszéi csupán egy-egy életfilozófia részleteit világítják meg, nem céljuk a szerz? konkrét és egész világfelfogásának rendszerez? reprezentálása.
Amit a szerz? az egyik bekezdésben megállapít, könnyen megcáfolhatja azt a következ?ben egy másik állítással úgy, hogy a két állítás nem ellentmond egymásnak, hanem együttesen alkot egészt.
Az esszé tulajdonképpen egyetlen gondolat kifejtése a gondolathoz kapcsolva a rendelkezésre álló legtöbb tényanyagot, vagy legalábbis a téma szempontjából aktuálisan mindenképpen jelent?snek mondhatót. Az esszé nem több egy felébred? érzésnél, impressziónál, ami aztán a lejegyzést követ?en el is hallgat, mivel célja csupán annyi volt, hogy felébredjen, beépüljön a szerz? gondolatvilágába, majd pedig a felismeréssel járó feszültség az írás formájában távozzon, a szerz?n kívülre kerüljön.
A szabadon megfogalmazott (tehát nem feladatként kiadott) esszé nem rövidebb 1 A/4-s oldanál, de nem is hosszabb – amennyiben valamely körülmény ezt nem zárja ki – 2 A/4-s oldalnál. Az 1 oldalnál rövidebb esszé nem elegend? az igényes témakifejtésre, a 2 oldalig nyúló pedig már könnyen dagályossá, terjeng?ssé, rendszertelenné válhat. Egy korrekt, kötetlen témájú esszét meg lehet fogalmazni átlagosan másfél A/4-s oldalban. Ennél hosszabb az esszé csak akkor lehet, ha azt a szerz? ténylegesen meg tudja tölteni tartalommal úgy, hogy a m? hatásfokát végig azonos szinten tartja. Mindennek ellenére, mivel az esszé a lét része, s annak törvénye szerint m?ködik, igazi kezdete és vége csak annyiban van, mint a testnek a lélekhez képest, mely a test halálával tovább él. Az esszé nem akkor kezd?dik, amikor a szerz? leírja és nincs vége az utolsó sor után. Leírt részei csupán bepillantások abba, aminek a szerz? részese, mint ahogy a lélek is csak bepillant az életbe olykor, míg egy-egy testet éppen magára ölt.
Az esszéírás nehézségei
Az esszéírásnak nincsenek nehézségei, csak az esszéírónak vannak korlátai. Az esszé megírásához mindössze két elem együttes jelenlétére van szükség: 1. legyen valakinek véleménye a kifejteni kívánt témáról; 2. legyen a témára vonatkozó ismerete is. A vélemény az ismeretekb?l és a tapasztalatokból alakul, így a második elem jelen esetben az els?dleges, mert annak hiányában nem létezhet az els?.
Az esszéírás szempontjából legfontosabb ismeretanyagot az élet ismerete jelenti. Esszét írni az nem tud, aki az életet egyáltalán nem vagy csak részlegesen ismeri, így annak valóságában elmerülni tökéletesen nem képes. Az esszében ugyanis nem tudományos álláspontokat vagy vallási alapvetéseket kell ismertetni, hanem bemutatni azt, hogy milyen szerelmesnek lenni az életbe. És miel?tt félreértenénk, meg kell jegyezni, hogy a szerelem jelen esetben sem csupán szépség, zsongás, káprázat. Velejár a szenvedés, a számvetés, a krízis és a katarzis is. Az esszéíró tehát ezek egymással való kapcsolatát, összefüggéseit látja és láttatja. Számára nem elkülönült témaegységek léteznek, hanem egyetlen témát ismertet különféle megközelítési szempontok alapján, alámerülve egy-egy szempont szerinti értékelés részletezésében.
Mivel az önkifejezés egyenesen arányos a személyiség fejlettségével, az, aki egy adott témában nem tudja kifejezni a véleményét, gondolatait a témához mérten egyszer?en éretlen személyiség struktúrával rendelkezik, ugyanis aki érett, abban megszólal az élet, akiben pedig megszólal az élet, abban kifejezésre is jut. És itt nem egyszer?n az értelmi vagy az érzelmi intelligencia mutatóira kell gondolni. Ezek önmagukban nem mutatnak rá arra a többletre, amit?l a személyiség valóban éretté válik. Valódi érettséget ugyanis a felismerés és az alapvet?, univerzális világtörvényhez igazodó élet és személyiségszervez?dés ad. Világtörvénynek pedig azt az emberiség fennállása óta létez? és belénk kódolt, minket körülvev? életrendet nevezzük, ami történelmi kortól és körülményekt?l függetlenül elidegeníthetetlen az emberi mivolttól. Ez az alapvet? természet, a lét és a benne létez?k ösztönös megnyilatkozása, az élet m?ködésének természetes, eredend? rendje. Nem kell itt semmi misztikusra gondolni, csupán arra, amit az ember önnön lényegének ismeretéb?l adódóan eredend?en ismer és ért. Olyan tudás és képesség ez, mely az emberiség története folyamán generációról generációra örökl?dik át, és mely minden emberi lény számára születést?l fogva adott, nem tudásának, illetve tudatos jelenségb?l tudatlanná válásának oka pedig egyszer?en a felejtés. Vagyis konkrétan az a jelenség, melynek köszönhet?en az ember a perszonalizálódás, társadalmi lénnyé válás folyamata közben megfeledkezik arról, amit születését?l fogva tudott, tehát életének a mindenségben betöltött szerepér?l és a helyes, alapvet? természete szerinti életvezetés sajátosságairól.
Hogy valaki mennyire érett személyiség, azt le lehet mérni azon, hogy egyáltalán képes-e egy témának neki kezdeni, illetve, azon, ha egy adott témát a jó, vagy a tökéletes színvonalhoz képest csak hiányosan, éretlenül fejt ki. A kommunikációs készség és a személyiség érettségének vagy éretlenségének összefüggése vitathatatlan. A megnyilatkozási képtelenség, a csend mindig hiányosságokra mutat rá. A csend jelent?ségét pedig itt széles értelemben kell vennünk, mert a csend nem csak akkor nyilvánul meg, ha valaki verbálisan hallgat, hanem akkor is, ha valakinek az értelme hallgat, vagyis egy adott téma kapcsán téves, a valóságtól eltér?, hiányos információkkal rendelkezik, és ezért hiányosan fejezi ki a valóságot. Mint, ahogy a teremtés és a lét sem néma, hanem átitatja az élet, minden, ami ennek valóságához kapcsolódik csak dinamikus, élettel teli lehet, csendes, néma, halott semmiképp sem. A valóság pedig mindig egyszer?, könnyed és magától értet?d?. Minden, ami ennek ellenében hat, világos, hogy nem a valóság része. Nehézségek mindig akkor mutatkoznak, amikor az élet elszakad természetes m?ködési rendjét?l. Ahogy az ember nem lehet önmaga és éppen ezért feszülté válik, ha más b?rébe akar bújni, úgy az élet sem lehet önmaga, ha nem a világtörvény szerint rendez?dik.
Tökéletes esszét az képes írni, aki megtalálta magát – vagyis az életet és a világrendet, mert az önálló valóság és a kollektív valóság nem különbözik, az individuum valósága megsz?nik akkor, ha felismeri a kollektív valóságot. És fordítva, aki megtalálta magát, képes a tökéletes esszé megírására, bármilyen témában. Egy-egy téma kifejtése az élet gyökereinek, mozgatórugóinak felkutatásához hasonló feladat.