Barnabás, a királlyá lett juhász 4/9 | Magyar Irodalmi Lap
Barnabás, a királlyá lett juhász 4/9
Adorján András, cs, 10/04/2018 - 00:04
4. Nagyvonalúan győzni – méltósággal veszíteni!
A harmadik bajnokság napja. Ami a mesében kurta, elvégezni hosszú munka. Mert közben persze egy egész év telt el, amiről csak utóbb mondjuk, hogy elszállt, mint egy pillanat. Azt már tudjátok, hogy a király ezúttal magába szállt, komoly lett, nagyon készült a versenyre. És elkezdődött a viadal. Ahogy azt várni lehetett, a döntőben újra a király Barnabás, meg a régi ismerős, az előző évi bajnok, Viola Sándor kerültek szembe egymással. Volt is nagy izgalom, várta az udvar népe, meg az egész ország a híreket. Elkezdődött a döntő parti, de bizony ez se nézett ki valami fényesen, gyerekek. Hiába készült a király nagyon keményen, hiába követett el mindent a siker érdekében, mondott le sok mindenről, a másik is azt csinálta, az ám! Egyetlen játszmában különben is bármi megtörténhet. Egy szó, mint száz, kölkek, a dolog úgy alakult, hogy a király helyzete kritikussá vált. Úgy is mondhatnám, ahogy a Béla Bácsi szokta mondani: a király úgy kész volt, mint a sajt. No, el is kezdte gyűjteni a lelkierőt a kapitulációhoz. Mostanára már bölcsebb lett, megfontoltabb. Magát vigasztalgatta közben – annyi minden fut át ám az ember agyán egy sakkparti alatt – ha végül is elveszítem ezt a partit, más lesz a bajnok, de még mindig én maradok a király, és lehetek nagyon jó király”. De bizony mondom néktek, azért az csak fáj, ha az embert verik. De hogy, hogy nem, éppen amikor már úgy nézett ki, hogy nincsen mentség, Sándor, a csikós – talán a nagy izgalomtól, talán azért, mert elfogyott az ideje, de bizony – elkövetett egy durva hibát, egyetlenegy hibát a jól vezetett parti végén. A király előtt megcsillant az esély, ő nem is mulasztotta el megragadni. A rosszul álló partit még meg is nyerte!
Nagy felfordulás volt, szégyenkezett a csikóslegény, neki is volt nagyon búsulva. A király boldog volt, s az igazság az, hogy örült is a nép, meg egy kicsit szorongott is, hogy vajon most megint nem lesz-e az, mint ami régebben megtörtént? Ők is észrevették ám azt annakidején, hogy a király magas lóról beszélt velük, holott közülük való volt. Juhászlegény. És kíváncsian várták, most mit fog mondani a győztes jogán a banketten? Aztán az udvari népek között, meg egyebek között az életben mindenütt vannak talpnyalók, köpönyegforgatók, hamis barátok, akik mást beszéltek a háta mögött és mást előtte. Ódákat zengtek arról, hogy a király milyen csodálatosan játszotta ezt a döntő partit. Pedig mindenki szemeláttára folyt le a dolog, és aki csak egy kicsit is értett hozzá, annak látnia kellett, hogy ez bizony szerencsés győzelem volt. Hallgatta az udvar népe a szónoklatokat, hallgatták a versenyzők, hallgatta a király is, és mi tagadás, hízelgett a hiúságának egy darabig ez a szép finomkodó udvarlás.
Hanem egyszer csak a pillantása a csikóslegény arcára esett, ami bizony szomorú is volt, meg dühös is. Aztán ránézett a párjára, rögtön látta, hogy a királynénak se nagyon tetszett ez a nagy hozsannázás. Barnabás azon nyomban kapcsolt, felemelte a kezét. Ilyenkor mindenkinek el kellett hallgatnia! Dühösen az asztalra vert és azt mondta: „Kedves népeim, jól esnek nekem is az elismerő szavak, mint másnak, de az üres hízelgést nem szeretem. Megértettétek? Akik látták ezt a partit, és csak valamicskét is értenek a sakkhoz, nagyon jól tudják, hogy mi történt a táblán. Megküzdöttünk ezért a pontért, és hogy nem érdemtelenül hullott az ölembe, az talán igaz. De semmiképp sem azért, hogy valamiféle zseniális, nagyvonalú tervet valósítottam meg, más oka volt”. Na, erre aztán már felemelte a fejét a csikóslegény is, meg az udvari népek, az egyszerű emberek! És a király folytatta: „Az történt ugyanis, hogy Sándor, a csikós megint túljárt az eszemen, bizony őneki állt ez a parti, de éppen a győzelem küszöbén megbotlott – talán azért is, mert megcsillant előtte a nagy lehetőség. Túlságosan ideges volt, s beleesett az én legutolsó csapdámba. Úgy, hogy ő is igazán megérdemli az ünneplést, szépen játszott, jól játszott, és mi tagadás, nekem bizony szerencsém volt. Ezért én, aki persze örülök annak, hogy győzni tudtam ebben a fontos partiban, szeretném a poharamat az ő dicséretére emelni, és az egészségére üríteni. Remélem, hogy még sok-sok szép és kemény csatában fogunk találkozni. Isten éltesse Sándort, a csikóst!” Lett erre aztán nagy éljenzés, most szerette meg a nép még csak igazán a királyt.
Mert gyerekek, nemcsak méltósággal veszíteni nehéz, de nagyvonalúan győzni is. Néha a győzelmet nehezebb elviselni, mint a vereséget. A nép hálás volt a királynak, mert megmutatta, hogyan kell szépen győzni, elismerve ezzel a legyőzött érdemeit is. Magatartása, a szép gesztus azt is kifejezte, hogy nem lett attól gőgös, hogy magas polcra került. Az eszével, a furfangjával, meg – mi tagadás,– a szerencséjével is. A királyné is boldog meghatottságtól könnyezett, és bizony mondom, gyerekek, három nap és három éjjel tartott a vigalom, egész addig, míg aztán egy ültő helyükben a kutyák is elaludtak.
Aludjatok ti is el szépen, holnap megint folytatjuk. Szép álmokat, szervusztok, aranyos kisleányaim, a papa nagyon szeret benneteket. S el ne felejtsetek egy pár puszit adni a Mamátoknak, az én nevemben is!