Molnár-szikla, Szeleta-tető, Fehérkő és Gulicska-tető – a Szinva-patak völgyét körülvevő, pompás sziklakilátókat egy kellemes, félnapos körtúrával bárki felkeresheti. Akinek van kedve, akár a Szeleta-barlanggal, vagy a szintén kevesek által ismert Herman Ottó múzeummal fűszerezheti az egyébként is változatos útvonalat.
A csanyik-völgyi buszmegállónál a kisvasút sínpárját keresztezve, majd erdőbe lépve folyamatos, de nem túl meredek kaptató kezdődik. Szerencsére nem tart sokáig, egy negyedórás kapaszkodás után már fel is érünk az első kilátóponthoz, a Molnár-sziklához. A meredeken leszakadó dolomitsziklán egy magányos fakereszt vigyázza a völgyet. A legenda szerint egy szegény molnárlegény és egy gazdag molnárleány szerelmének emlékét őrzi, akik – mivel nem lehettek egymáséi –, innen vetették magukat a mélybe.
A közeli, 373 méterre magasodó Szeleta-tetőn újabb csoda vár: a bimbózó orgonavirágok közt a Palotaszálló tornyai zárják a Szinva-patak völgyére nyíló csodás panorámát. Egyszerűen nem lehet betelni vele, az ember csak áll és bámul, ez ecsetre – ez esetben fényképre – kívánkozik.
Kalandozó tekintetünket észak felé fordítva az Aggteleki-hegység és a Zemplén nyugati szélének magaslatain pihentethetjük meg, míg a távolból a Gömör–Szepesi-érchegység ezer méter fölé emelkedő bércei integetnek felénk.
A Gulicskáról lefelé menet, mint mindig egy jól sikerült túra során, most is dúdolásztam. „Acélváros, Miskolc mindig várni fog” – zúgott a fejemben a jól ismert nóta, miközben a zöld jelzésen való kényelmes ereszkedéssel hamarosan visszaértem a település szélén parkoló autómhoz, a túra kiindulópontjához, a Herman Ottó parkhoz.