Foci Történelem: április 2011
Túl volt már a négy spanyol gólkirályi címen, a londoni 6-3 óta pedig tizenkét hosszú esztendő telt el, Puskást azonban korai volt leírni: 38 évesen az Aranylabda-lista 13. helyén végzett, megelőzve Jasint, Beckenbauert és a kassai születésű Andrej Kvašňákot (Sparta).
Bejegyezte: focitörténelem dátum: 9:30 Nincsenek megjegyzések:
Bejegyezte: focitörténelem dátum: 5:03 Nincsenek megjegyzések:
Beckenbauer (balra) és Schön – volt okuk az ünneplésre a német válogatottal
„... és a végén a németek nyernek". A híres linekeri mondást lehet az egyes meccsekre is érteni, utalva az említettek közismert küzdeni tudására, de akár ugyanúgy a nagy tornákra vonatkoztatni. Csakhogy ez utóbbi korántsem volt mindig így: bár arrafelé is hamar megszerették a futballt és elég ügyesnek is mutatkoztak benne (egy akkora országtól azért elvárható volt, hogy „kitermeljen" a tágabb nemzetközi elithez tartozó játékosokat és csapatokat), sokáig messze nem tartoztak a legeslegjobbak közé.
Jól tudjuk, milyen váratlan volt 1954-ben az NSZK világbajnoki elsősége, de arról szó sincs, hogy a berni döntő idején ők lettek volna a futball mesterei (pláne korábban). Az, hogy valóban vezető erővé váljanak a labdarúgásban, a hetvenes évek elején történt meg, amikor a Bayern München klubfronton vette át a hatalmat szép lassan az Ajaxtól, míg a Nationalelf a válogatottak között birkózta le az oranjét. És ez a „trónra lépés" – amely persze nem szólt örök időkre – azzal együtt is igaz volt, ha a hollandok (vagy mások) sok tekintetben még akkor is előttük jártak.
Ez a sikeres időszak vitathatatlanul összekapcsolódott a szövetségi kapitányi posztot 1964 és 1978 között betöltő Helmut Schön nevével. Játékosként is az észfutballisták között tartották számon, amikor drezdai színekben két-két bajnokságot, illetve kupát nyert.
A válogatottban 1937-től 1941-ig 16 szereplése során 17 gólig jutott – sajnos ebből kettőt nekünk tartogatott (bár az alábbi interjúban erről tapintatosan hallgatott). Egyik utolsó fellépésén ugyanis kétszer megkínálta Magyarországot, amikor 1941. április 6-án Kölnben elszenvedtük történetünk (holtversenyben) legsúlyosabb vereségét (0:7).
Szülőföldjén, Szászországban élt és alkotott a háború után is, de ahogy megérkeztek az ötvenes évek, labdarúgó-karrierje befejezésével egybeesően nyugatra ment a kiépülő NDK-ból, és edző lett.
A válogatottban 1937-től 1941-ig 16 szereplése során
17 gólig jutott – sajnos ebből kettőt nekünk rúgott
Első jelentősebb megbízatása igen egzotikus volt: a francia megszállás mellett Németországról (1956-ig) leválasztva önállósított Saar-vidék szakvezetőjeként még saját tágabb hazájával (NSZK) is megmérkőzött vb-selejtezőkön. Oda-vissza hármat kaptak az anyaországtól – szerencséjükre nem állták útját a „berni csoda" felé menetelő honfitársaknak...
1956-ban, a neki munkát adó „állam" megszűntével csatlakozott az Aranycsapatot fifikásan felülmúló Sepp Herberger stábjához – annak idején még őt is a mester válogatta be a nemzeti együttesbe –, és ahogy arrafelé szokás, ledolgozta a tanulóéveit, majd 1964-ben átvette a nagy előd örökét.
Anélkül, hogy hosszúra nyújtanánk: a Franz Beckenbauer-féle társaság az 1966-os vb-n ezüstérmet, az 1970-es bronzot nyert, majd készült a hazai rendezésű 1974-es tornára – illetve még előbb az 1972-es Európa-bajnokság kvalifikációs szakaszának utolsó körére, a negyeddöntőre.
Ekkor, 1972. március 29-én találkozott alakulata az Eb-döntőbe amúgy szintén pályázó magyar válogatottal. Az utóbbi történetét és meccseit feldolgozó könyv tömör mérkőzés-összefoglalójából kiderül, hogy a Népstadionban 55 ezer néző előtt lejátszott találkozón tanulságos leckét kapott Illovszky Rudolf gárdája.
Az összeállítások: Rothermel – Páncsics, Kovács J., Bálint, Juhász P. – Vidáts, Szűcs – Fazekas, Branikovits (Bene, 73.), Dunai II, Zámbó, illetve Maier – Beckenbauer – Schwarzenbeck, Höttges, Wimmer, Breitner – Flohe, Netzer – U. Hoeness, G. Müller, Heynckes (Held, 59.). A pályára lépő németek többsége azóta már a sportág legendája...
Íme, az összecsapás kivonata: egy órán át a mieink alaposan megszorongatták ellenfelüket, s ha ebben az időszakban Dunai II és Szűcs a hálóba talál, talán másképp alakul a végeredmény. Csapatunk nagy becsvággyal küzdött, de ahogy telt az idő, és csatárainknak nem sikerült a gólszerzés, úgy került mezőnyfölénybe az NSZK.
Bravúros egyéni teljesítménnyel szerezte meg a vezetést a rivális a 68. percben: a szélsőhátvéd Paul Breitner a félpályáról indult el, betört a tizenegyespontig, majd hatalmas bombát zúdított a jobb felső sarokba. A hátralévő időben a Hoeness révén a 88. percben ismét gólt szerző vendégek ízelítőt adtak a korszerű labdarúgás tudományából.
Ezt tették az angolokkal is (miközben mi a románokon verekedtük át magunkat), utóbb pedig Belgiumban a házigazdák és a szovjetek felülmúlásával megnyerték az Európa-bajnokságot (nekünk a negyedik hely jutott). Aztán két esztendővel később a világbajnokságot is, hogy az 1976-os Eb-második helyükről (részben az Antonín Panenkáék ellen a finálé végén átélt sokk miatt) már ne is beszéljünk. Az 1978-as Mundialról meg tényleg ne, mert az – hat mérkőzésen egyetlen sikerrel – még nagyobb csalódás volt a németeknek, ahogy nekünk is, bár mi a nyolc közé sem jutottunk be.
A vége tehát nem volt szép, ám ez nem homályosítja el Helmut Schön 14 éves kapitánykodásának jelentőségét és pozitív megítélését. A korábbi tréner Népsportnak adott interjúja pontosan tíz évvel a '72-es barátságos meccs után, 1982. március 29-én jelent meg lapunkban – erőteljes kitekintéssel a közelgő nagy eseményre, a spanyolországi vb-re.
– Talán azzal kezdeném – mondta kollégánknak a veterán szakember –, hogy az első igazi sportélményem a magyarokhoz fűződik. Önöknek persze nem kellemes emlék, hiszen 1930-ban, amikor én tizenöt éves voltam, Drezdában játszották a német–magyar válogatott mérkőzést. Én lehettem az egyik labdaszedő. Nagy dolog volt ez akkor, madarat lehetett volna fogatni velem. Egyébként 5:3-ra győztünk.
– Emlékszik valamelyik játékosra?
– Takács II Józsefre, aki valósággal bűvölte a labdát, ráadásul mindhárom magyar gólt ő rúgta.
– És melyik volt a legnagyobb élménye, amikor már kapitány volt?
– Évekig segédkeztem Herberger mellett, tehát már tapasztalt edzőként neveztek ki a válogatott élére. Négy vébén voltam a gárda szövetségi kapitánya. Világbajnokságon voltunk második, majd harmadik helyezettek, végül 1974-ben bajnokok! Természetesen ez jelentette a legnagyobb élményemet.
– Melyik játékosára gondol vissza legszívesebben?
– Nehéz kérdés. Mert akadtak kiemelkedő klasszisok és úgynevezett szürke eminenciások is. S mindannyiukra szükség volt. Franz Beckenbauer irányítására és technikájára például vagy Sepp Maier kiváló védéseire ... de említhetném Gerd Müllert, a remek góllövőt is. Tudja, úgy volt ez, hogy ha a csapat győzött, az egész ország győzött, ám ha kikaptunk, akkor az edző vesztett.
– A külföldi játékosok közül kit tart a legnagyobbnak?
– A múltba kell pillantanom. Azt hiszem, Puskást nevezhetjük minden idők legjobb labdarúgójának. Persze volt egy Matthews, egy Pelé is ... vagy éppen egy Di Stéfano.
– Ugorjunk az időben: mit gondol, ki nyeri az idei vébét?
– Mostanában sokszor elhangzik ez a fogas kérdés. Mintha azt kellene megmondanom, milyen idő lesz június 13-án Barcelonában. Csak sejtem, hogy nyári meleg... Bizony, sok a hasonló képességű csapat. Már a továbbjutásért is óriási csaták várhatóak. Nehogy valaki az „előmeccseket" lekezelje! Szerintem a magyaroknak van némi esélyük a továbbjutásra. Nagyon örültem, amikor megtudtam, hogy bekerültek a mezőnybe. Képesek arra, hogy az adott pillanatban felnőjenek a feladathoz!
– Tulajdonképpen most mit csinál?
– Válaszolok egy újságíró kérdéseire.
– Igen, de mivel telnek a hétköznapjai?
– Négy éve nyugdíjas vagyok. Ez nem jelent teljes elszakadást a labdarúgástól, de azért lazítottam egy kicsit. Egy-egy előadás, egy-két mérkőzés, persze csak nézőként. Apropó, szívesen találkoznék a magyar edzőkkel Budapesten. Talán lenne mondanivalónk egymásnak.
– Miért nem jön el?
– Eddig egyszerűen nem tudtam időt szakítani magamnak, pedig Szepesi György, a szövetség elnöke többször is meghívott. Edzőként voltam már Magyarországon, ám a feleségemmel még soha, noha sok szépet meséltem neki az országukról. Tudom, hogy kiegyensúlyozottan élnek. Éppen a napokban győződtünk meg erről egy tévéfilmen.
– Szóval konkrét vébéjóslásra nem vállalkozik?
– Nem, csak annyit mondhatok, hogy Dél-Amerika és Európa csatázik majd Spanyolországban.
– És melyik dél-amerikai együttest tartja a legveszélyesebbnek?
– Brazíliát!
– És Argentína?
– Nem kelti kiegyensúlyozott csapat benyomását.
– Ezek szerint a magyarok nyugodt önbizalommal léphetnek ellenük pályára?
– Nono, mondtam, hogy senkit sem szabad lebecsülni!
Nem valószínű, hogy bármelyik ellenfelük lebecsülte volna a gaúchókat, de tény, hogy a vb-n a „kiegyensúlyozatlan" válogatottjuk simán átgázolt a Mészöly-csapaton (4–1, a továbbjutásunk viszont nem ezen múlt), majd négy évvel később a nyugatnémeteknek is fájó pofont adott a mexikói fináléban (3–2). Mindkettőhöz kellett egy jó Diego Maradona...
A schöni jóslatoknak az a része mégsem valósult meg, hogy 1982-ben Dél-Amerika verseng majd Európával, mert földrészünk képviseletében a végső győztes olaszok az argentinokat és a brazilokat is elbúcsúztatták a középdöntőben, így az elődöntő mind a négy résztvevője az öreg kontinensről került ki!
Ami pedig Gary Lineker igazságát illeti: az interjú idején 67 éves, 1996 februárjában elhunyt Helmut Schön még megérhette, hogy a kitartóan próbálkozó NSZK két elbukott világbajnoki döntőt (1982, 1986) követően az utód (Jupp Derwall) utódával (Beckenbauer) 1990-ben harmadszor is felér a világ tetejére – amit ráadásul az exkapitány már egy szabad és (fiatalkorához hasonlóan) újra egységes(ülő) Németországban ünnepelhetett.
Bejegyezte: focitörténelem dátum: 4:53 Nincsenek megjegyzések:
„Maguk, magyarok mindig csak sírnak...”
Húsz éve Santanderben több egykori klasszis is összegyűlt, hogy megtekintse a spanyol–magyar barátságos mérkőzést. Miről másról kérdezhették volna az NS tudósítói a Real Madrid veteránjait, mint a „királyi gárda" hősi múltjáról – de a régi és az újkori sztárok összehasonlításáról is karakteres vélemények hangzottak el. És mivel akkoriban még jóval kisebb volt a különbség a két válogatott között, a születésének 84. évfordulójához jövő pénteken érkező Puskás Ferenc egyik régi harcostársa bizony el tudta képzelni, hogy vendégként is mi nyerjünk!
A norvégiai 0–0 és az olaszokkal játszott hazai 1–1 után Ciprus nem jelentett akadályt (4–2), aztán a következő esztendő elején komoly túrázásba fogott a válogatott: Indiában 2–1-es siker, Argentínában a friss vb-ezüstérmesnél – egyformán rendkívül tartalékos felállásban – 2­–0-s fiaskó. Nemzetközi tapasztalattal csak minimális mértékben rendelkező NB I-es játékosokkal ez sem volt rossz eredmény.
Elvileg tehát optimista is lehetett volna a légkör, amikor a mieink Spanyolországba utaztak az év eleji utolsó felkészülési meccsükre – ám a 16 hónappal korábbi sevillai vb-selejtező 0–4-e miatt aggodalom hatotta át őket.
Egyébként a következők léptek pályára: Zubizarreta (Abel) – Juanito – Nando (Vizcaino), Alkorta – Eusebio (Martín Domínguez), Bakero (Míchel), Amor (Sanchis), Beguiristain (Moya) – Manolo (Butragueno), Carlos, Goikoetxea (valamennyi csere a szünetben), illetve Petry – Disztl L. – Mónos, Garaba, Limperger, Szalma (Palaczky, 65.) – Nagy T. (Marozsán, 77.), Bognár Gy. (Horváth Cs., 89.), Lőrincz – Kiprich, Kovács K.
Mivel az 1956 után hazánkban sokáig feledésre ítélt Puskás Ferenc még csak abban az esztendőben költözött haza, újrafelfedezése épp a „reneszánszát" élte: minden sztorira, minden visszaemlékezésre és méltatásra ki volt éhezve a magyar közvélemény, amely ezért szívesen vette, ha az újságok vagy bárki felidézi az Aranycsapat legendájának határon túli karrierjét, azt a második fénykorát, melyről itthon egykor szinte semmit sem lehetett hallani.
Kiváló alkalom adódott a nosztalgiázásra a válogatott mérkőzés kapcsán, amikor a Real kispadjáról éppen akkor felálló (és az edzősködéssel 65 esztendősen végleg felhagyó) Alfredo Di Stéfano – minden idők egyik legnagyobb játékosa – is felbukkant az eseményen, ahol egy kávézóban szívesen válaszolgatott a Nemzeti Sport kérdéseire.
– A magyarok természetesen azt szeretnék hallani, hogy most Puskást említem. Jó lenne annak az öreg pocakos csibésznek, ha a mennybe vinném, s aztán mindenütt eldicsekedhetne: az Alfredo megmondta, hogy én voltam az első számú kedvence, tessék csak megnézni az újságokat, itt van nyomtatásban is. Na nem, én ebbe a játékba nem megyek bele! Ellenben azt nyugodtan leírhatja, hogy a Pancho valóságos isten volt, és minden nap ünnep marad, amelyen vele együtt futballozhattam. Az az igazság, hogy őt még én is szerződtettem volna, akármikor, a helyemre is. Ha megígéri, hogy eldugják előle az újságot, egye fene, kimondom: igenis vele szerettem a legjobban játszani. Vagány volt, de önzetlen, na és csavaros észjárása mellett a pályán kívül mindig egyenes és becsületes. Igazi barát.
– Önről pedig azt mondják, hogy azokkal szemben, akiket nem kedvelt, kegyetlenül kemény, sőt esetenként kíméletlen is volt.
Di Stéfano mellett egykori csapattársának, a nála hét évvel fiatalabb Marcos Alonso Imaznak, azaz Marquitosnak is alkalma volt visszarévedni a múltba. Az egykori bivalyerős, fantasztikus fizikumú védőt – aki a valaha a Real, majd történetünk idején a magyar válogatott mellett menedzserkedő, a maga műfajában szintén korszakos egyéniségnek számító Östreicher Emil szavai szerint „nem adott, de nem is kért kegyelmet; ha a csapat érdeke úgy kívánta, akár az élő fába is belerúgott" – e szavakkal zrikálta az idős szakember: „Néha már nem bírtam nézni, amit a csatárokkal csináltál, szerintem külön temetőd van, ahol az áldozatodul esett támadók nyugszanak..."
A keménykötésű exjátékos Santanderben látta meg a napvilágot, ezért a húsvéti ünnepeket mindig a régi családi fészekben tölti. Az 1991-es hazatérése azonban mégis emlékezetesebb volt számára, mint a többi, mert a helyi területi szövetség Gentóval, a hajdani világsztár balszélsővel együtt a spanyol–magyar meccs előtt készült köszönteni őt, mivel sportteljesítményükkel erősítették szülővárosuk jó hírét és futballtradícióit.
– Rögtön láttuk rajta, minden mozdulata arról árulkodott, hogy zseni. Éreztük, hogy sok pénzt keres majd nekünk. Di Stéfano is hetek alatt megértette magát Panchóval.
– Kit tart a világ eddigi legjobb labdarúgójának?
A különbség az, hogy húsz éve leszálló ágban voltunk, de még nem olyan nagyon messze a globális élvonaltól, míg jelenleg javulgat az együttes (lásd a világranglistán való előrelépést az utóbbi időben) – ám egyelőre igencsak messze a legjobbaktól, ahogy az a hollandok ellen is kiderült a minap...
Ami nem változott: tét nélküli találkozókon olykor megtréfáljuk a legnagyobbakat is – az utóbbi tíz év folyamán például 2004-ben Németországban nyertünk az akkori vb-ezüstérmes ellen 2–0-ra, majd 2007-ben a világbajnok olaszok ellen itthon 3–1-re.
És hogy mi történt húsz éve? A mai szintjüktől még jócskán elmaradó, de azért magasan jegyzett, Barcelona-menőkkel telezsúfolt spanyolokat – mindenféle előzetes félelem dacára – remek játékkal, Kiprich József, illetve Lőrincz Emil duplájával simán, 4–2-re legyőztük Santanderben. Marquitosnak ebben kétségtelenül igaza lett – talán a szerénység kérdésében is minden játékosnak hallgatnia kellene rá...
Bejegyezte: focitörténelem dátum: 4:49 Nincsenek megjegyzések: