Leseprobe aus Holdfény a város felett - Leseprobe aus Holdfény a város felett - Sci-fi & Fantázia
A terepszemle után végre figyelhettem mágikus csatornám jelzéseire; most, hogy koncentráltam rá, a helyiség levegője, vibrált, pulzált a benne munkáló hatalmas erőktől, mint egy nagy vadállat szívének dobbanásai.
–Luciano – mondtam a legkevésbé sem megrökönyödött, de annál ellenségesebb hangon. – Nem lep meg, hogy itt talállak.
–Hogy őszinte legyek, én sem csodálkozom érkezéseden – biccentett. – Már megismerkedésünkkor rájöttem, hogy mindig mindenhol ott vagy – emlékezz csak vissza első találkozásunk körülményeire! Eleinte úgy gondoltam, csak fontoskodsz, és bajt keversz, mindenbe beleütöd a csinos kis orrodat, de később rájöttem – és ebben a pillanatban már biztosan tudom –, hogy komolyan veszélyes nő vagy. Éppen ezért gondoskodnom kell a halálodról még pirkadat előtt – foly­tatta szelíden.
Jessica előlépett a hátam mögül, mintha védelmezni akarna, de megfogtam a csuklóját, jelezve: késleltessük a harcot, ha lehet. Luciano szeme felcsillant, ajkai kaján mosolyra húzódtak. Vajon hol hagyta a sólymát?
–Á, és itt van Jessica Hammer is! Figyeltem magát, nyomozónő, majdnem olyan veszélyes, mint a kis kebelbarátnője...
Hiszi a piszi! Jessica nagyságrendekkel nagyobb fenyegetést jelentett nálam. Tökéletesen bánt bármilyen fegyverrel, elhatározásától nem lehetett eltéríteni, és tűzön-vízen át küzdött a céljáért, amíg el nem érte, amit akart. Oké, utóbbi kettő rám is igaz, de ha jól használod a stukkeredet, az nagyobb eséllyel menti meg az életed, mintha természetednél fogva nem nyugszol addig, míg meg nem tanulsz tökéletesen lasagnát készíteni. Nem mintha valaha is lettek volna ilyen irányú ambícióim.
–Tévedsz, Lilian – szólt fennhangon a vámpír. – Az akarat ereje és a kitartás sokszor többet ér, mint egy acélos keménységű pisztolygolyó.
–Akkor talán ültessük gyakorlatba az elméletet! – kiáltotta harciasan Jessica, megpaskolva az AK–47-est.
–Ahogy kívánja – felelte magabiztosan a vérszívó. – Lő­jön le!
Jessica zavarba jött a beleegyezéstől. Tanácstalanul pislogott oldalra, én meg vonogattam a vállam. Most mit vár tőlem?
Ha már engedélyt kapott rá, hát lője le! Ha Luciano ilyen könnyen beadja a derekát, valószínűleg úgysem fog sikerülni.
–Komolyan? – firtatta a nyomozónő.
–Komolyan – bólintott nyugodtan Luciano.
–Az istenért, legalább próbáld meg! – böktem oldalba.
Jessica vállat vont, és egy sorozatot eresztett a szőke vámpírba. Pontosabban csak eresztett volna. A golyók a levegőben fellobbantak, és a sebességnél fogva egy pillanatig tűzcsóvaként tündököltek, majd a néhány apró megmaradt ólomdarab koppant a padlón. Esélyük sem volt megközelíteni Lucianót. Ha nyolcszázévesen erre képes, mit várjak Damianostól!?
A nyomozónő csak hápogott a döbbenettől, de egész hamar megtalálta a hangját.
–Ha közelről csinálnám, nem lenne időd efféle trükkökre –
sziszegte.
–Valóban nem – ismerte el a férfi. – Minő szerencse, hogy nem tud a közelembe férkőzni.
–Nem? Hadd próbáljam meg! – szegte fel az állát dacosan.
–Jessica, ne! – szóltunk rá Valeryvel.
De mint már elhangzott, ha Jess egyszer a fejébe vesz valamit, nincs az az érv, amivel le lehet beszélni. Magabiztosan elindult a trón felé, mintha semmi sem állíthatná meg, ám amikor már csak öt méter választotta el Lucianótól, a férfi rászegezte jégkék tekintetét, és a nő megtorpant. Lassan, gépiesen rakta előre a jobb lábát, majd a balt, mintha láthatatlan erő ellen küzdene, ami vissza akarja lökni.
Megint megállt, tekintete elfátyolosodott, arca pedig olyan rettegést tükrözött, mintha legborzalmasabb félelmét látná manifesztálódni. A fegyver kihullott a kezéből, karjait védekezően maga elé tartotta, és felsikoltott.
–Ne! Ne, hagyj békén, könyörgöm, hagyj békén!
Lassan hátrálni kezdett, egyre nyöszörögve, olyasvalakihez beszélve, akit csak ő látott.
–Nem akarom! Nem, nem teheted, kérlek, bármit megteszek, csak ne csináld, ne! Segítség! Ne! Seg… – Jessica hangja elfúlt, elbotlott saját lábában és a földre zuhant. Görcsös magzatpózban vonaglott a padlón, halkan sírva, elhaló hangon még mindig tiltakozva.
–Ne... Nagyon fáj... Kérlek, ne!
Ismét felsikoltott, hangját vissza-visszaverték a falak, arrébb hemperedett, kisbaba módjára rúgkapált, csapkodott a kezeivel, megállíthatatlanul visongatva.
–Ne! – teste megfeszült, fejét hátrahajtotta, kezeit oldalra tartotta, mint akit keresztre feszítettek, és hullámzó testtel sírt, sikítozott tovább, míg lassan elernyedt, újra embriópózba göngyölte magát, és csendesen tovább zokogott.
–Ne... – suttogta. Hátára hemperedve felsikoltott.
–Elég! – sikítottam ezúttal én. – Elég! Hagyd békén!
Térdre vetettem magam Jessica mellett, és ölembe vontam a fejét. Arcát a combomhoz simította, biztos kapaszkodó után kutatott rajtam, míg végül bal kezét az arca előtt a térdemen nyugtatta, jobbjával átfogta a derekam. Luciano bizonyára megszüntette a bűbájt, mert Jess már tudta hogy hol van és kivel, csak kissé sokkos állapotban maradt.
–Ne engedd, hogy bántson, Lily... – nyöszörögte. – Védj meg tőle...
–Semmi baj – suttogtam a vértől ragacsos hajzuhatag között kutató ujjakkal. Úgy simogattam, mint egy riadt kisgyereket, aki rosszat álmodott. Rémisztő volt a látvány – Jessica mindig is a rettenthetetlen, semmitől sem félő nő megtestesítője volt számomra, és most az ölemben feküdt és hüppögött, egész testében reszketve. – Nyugodj meg, nem engedem, hogy bántson, megígérem...
–Mily megható – nézett le ránk Luciano – a barátság eme megmutatkozása...
–Mit tudsz te a barátságról? – néztem fel rá, megfeledkezve arról, amit Astarte mutatott, újra szánalmas árulónak látva a vámpírt.
–Sokkal többet, mint hinnéd – felelte. – Most pedig, hacsak nem akartok mind az ő sorsára jutni, és állatként fetrengeni a földön, takarodjatok innen, és mondjátok meg a mestereteknek, hogy semmi értelme az ellenállásnak, hiszen túlerőben vagyunk.
–Nekünk Sachel nem mesterünk! – csattantam fel, mire Jessica összerándult. Gépiesen simogattam az arcát, hogy lehiggadjon. Hogy melyikünket akartam jobban nyugtatni, abban nem voltam egészen biztos.
–Ami azt illeti, nekem igazából... – kezdte a hátunk mögül Riley, de a mondat végét fájdalmas nyikkanás nyelte el – feltehetően Valery lábfeje erőteljesen a vöröske sípcsontjához ért.
–Most, hogy így említed... – morfondíroztam. – Nem venném biztosra, hogy túlerőben vagytok. Odalent a bálteremben kissé elszabadultak az indulatok.
–Igen, tudom. De a túlerő nem feltétlenül jelent számbeli fölényt – mosolygott. – Egyébként megéreztem a halandó szolgám halálát, elhiheted.
Na ne! Meghalt a jobb keze, és erre itt hal-virul, mintha mi sem történt volna, holott minimum a hatalma elvesztésén kéne keseregnie, ha nem épp haldokolnia a veszteség miatt!
–De hát... – sápogtam.
–Ezen a szinten már rég túl vagyok, Lilian – ingatta a fejét. – Szolgám elvesztése ugyan megvisel, de le nem gyengít... ahhoz túlságosan erős vagyok – „És szerény” – suttogta jó hangosan Valery a háttérben, ám Luciano elengedte füle mellett a megjegyzést, vagy nem is hallotta. Szemeiben eszelős táncot jártak a kék lángok, arca egy pillanatra megrészegült saját hatalmának tudatától, majd ismét visszatért az enyhén gúnyos mosoly és a félig felvont szemöldök.
–Jobb lesz hát, ha gyorsan figyelmezteted Sachelt: ne kockáztasson. Ő itt csak vesztes lehet.
Az eleddig sötétbe borult háttérben most kigyúltak a fények. A földön narancssárgán izzó kör jelent meg, melyen belül kisebb körök ragyogtak, bennük fénylő, krikszkrakszos ábrák, szintén a lemenő nap színében. A körben lévő egyik cifra rajzolat közepén Astarte állt, ha jól láttam, anyaszült meztelenül. Ebben azért nem lehettem biztos, mert testét vakító fény övezte, fekete haja kibontva lobogott, mintha a teremben fújna a szél.
Tőle néhány méterre Damianos, fekete köpenyben, kezében könyvet tartva. Lábánál egy férfi kuporgott báli öltözetben, harmincas éveinek közepén, mégis őszülő-kopaszodó. Nem csodálkoztam; én is öregedtem volna rögvest negyven évet, ha egy mágikus kör közepén ücsörögtem volna Damianos lábai előtt, azon tűnődve, mi történik majd velem. Leszűkítve, mennyire lesz fájdalmas a halálom.
A főmester valami ismeretlen nyelven, szertartásosan kántálni kezdett, szavai visszhangoztak a teremben, épp olyan erőteljesen, ahogy Jessica sikolyai néhány perce. Senki sem mozdult – mindannyian visszafojtott lélegzettel vártuk, mi fog történni. Jessica is felemelte a fejét, így könnyáztatta arcát narancsszínre festette a mágikus kör ragyogása. Damianos az utolsó mondatnál már szinte kiabált, az utolsó szót pedig egyenesen beleüvöltötte a dermedt csendbe, karjait az ég felé nyújtotta széttárva.
Ezen Damianos legalább annyira meglepődött, mint mindenki más. A fővámpírt pillanatok alatt elöntötte a harag, hatalma tűzcsóvaként száguldott végig a termen – elakadt tőle a lélegzetem, hátamon izzadtságcsepp csordult le, míg magába nem itta a tapadós felső. Megragadta a rémülten nyüszítő férfit, jókora darabot kiharapott annak torkából, majd a testet a körön kívülre hajította, és utána köpte a húscafatot.
–Mit jelentsen ez, Carreen!? – csattant fel Damianos, és Carreen Slattery besétált a kör fényébe. A narancssárga izzás szoborszerűvé tette vonásait, mintha arca kőből lenne.
–Nem... nem tudom, mester... Nem volt megfelelő az áldozat... – dadogta. A helyében én is betojtam volna rendesen.
–Észrevettem! Miért nem volt jó, Carreen? MIÉRT!? – ordította a nő arcába vérben forgó szemekkel. Na ennyit az öreg vámpírok pókerarcáról. – Ne feledd, az életeddel játszol!
–Láttam ma egy nőt... ő... ő még szóba jöhet – csuklotta a nő megroggyanó térdekkel.
–Hogy hívják? – sziszegte a férfi.
–Valami... valami F-betűs neve volt... Fiona vagy Florah... nem, nem, Francine! Francine-nek hívják! – kiáltotta diadalmasan, mintha ezzel biztosítva lenne a túlélése. Damianos arcát fürkészve én nem voltam ebben olyan biztos.
–Jó. Ide kell csalni a nőt – döntött a mester, szinte teljesen visszanyerve a higgadtságát. Bámulatos volt, milyen gyakorlatias lett a hanghordozása egyik pillanatról a másikra. Lehet, hogy kissé skizó szegény gyerek!? – De hogyan?
–Majd Lilian idehozza – mondta Luciano olyan hangon, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna.
–Nem – mondtam határozottan. – Én nem vágom saját magam alatt a fát.
–De bizony vágod, ha nem teszed, amit mondok – szólt Damianos. – Most nagy, drámai hősnőnek érzed magad, ugye? – gúnyolódott. – A barátnődet ringatod nagy fájdalmadban, és hősiesnek hangzó dolgokat kiabálsz, mert azt hiszed, már nincs vesztenivalód… Fogalmad sincs arról, mennyi mindent vehetek még el tőled. Gondolj csak bele, hány ember van, akit szeretsz… – susogta.
Fájdalom hasította a fejembe, és színes képek tömkelege száguldott át az agyamon. Katie-vel a röhögéstől sírva hempergünk a fűben, képtelenek lévén megszólalni a feltörő nevetéstől… Peter spagettit főz és a tanítványait szidja, miközben teát szürcsölgetve mesélem neki, milyen napom volt… Jessica hasra esik a fürdőben, magával rántva a csempére, és az akkori pasija ránk nyit, enyhén félreértve a helyzetet… Valeryvel pattogatott kukoricát tömünk magunkba és föl-le ugrálunk a kanapén a Karib-tenger kalózai zenéjére, megfogadva, hogy örökké barátnők leszünk… Daniel magához ölel a szakadó esőben, és egy forró csók után a fülembe suttogja, mennyire szeret…
Könnycsepp gördült le az arcomon. Igaza volt, rohadtul igaza volt, de azt is jól tudtam, mi lenne erről Jessica véleménye. Ám Jessica most megtörten feküdt a földön, nem épp véleménynyilvánításra képes állapotban.
–Annyi eszközöm van, amivel fájdalmat okozhatok neked, Lilian – folytatta az ősmocsok. – Ezt nem kívánhatod magadnak.
Ebben a szent pillanatban olyan izzó gyűlölet lett úrrá rajtam, melyhez foghatót nagyon-nagyon ritkán éreztem. A könnyek alatt kipirult az arcom, és legörbülő szájjal, de rendíthetetlenül válaszoltam.
–Azt teszel velem, amit akarsz, akkor sem segítek! – az ölemben heverő nő látványa megkeményítette az akaraterőmet. Ha segítek, mindannyiunkkal ezt teszik, és ennél a halál is százszor, ezerszer jobb. A szemem előtt lebegő jövő annyira elborzasztott, hogy elkerülése végett bármilyen kínzatást kiálltam volna.
–Tudod, Lilian, mint azt már az előbb láthattad, nem csak fizikai fájdalom létezik – mondta Luciano. – A kis barátnőd a legjobb példa erre… Mit lépsz például arra, ha ezt történik…
Kezét hirtelen előre nyújtotta, és mintha vákuum tört volna elő a tenyeréből, magához rántotta Valeryt, mindössze egyetlen másodperc leforgása alatt. Hátrafeszítette a lány fejét, sóvár tekintettel gusztálgatva a hófehér nyakat. Az áldozat vonaglott, nyögdécselt a szorításban, de esélye sem volt a szabadulásra.
–Hozd ide Francine-t – nézett a szemembe Luciano –, vagy a barátnőd meghal.
–Megmentelek, Valery! – robbant elő a hátam mögül Riley, de a következő szekundumban elbotlott a saját lábában, és hason szánkázott Luciano trónja elé. Rémülten pislogott föl a mesterre, aki olyan lenéző pillantással jutalmazta, hogy én sütöttem le a szemem.
–Elhozom a nőt – bólintottam –, de ha Valerynek baja esik, akkor megölöm, és cseszhetitek az áldozatotokat. Jessicát pedig kivihetem innen.
–A nyomozónőt viheted, és a kis vöröset is, de barátnődet csak akkor kapod vissza, ha sikeres lesz a szertartás.
–Ez nem fair! – csattantam fel. – Arról, ha az áldozat nem megfelelő, nem én tehetek, hanem Carreen! – mutattam a kör szélén ácsingózó nőre.
–Hát jó. Hozd a nőt és visszakapod őt – mutatott Vale­ryre. – De ha bármivel próbálkozol, igen fájdalmas halála lesz. Megértetted?
–Megértettem – bólintottam. – Te pedig a szavadat adod?
–A szavamat adom.
Felsegítettem Jessicát, és kitámogattam a teremből, Riley szorosan mögöttünk, bár aggódva pillantgatott vissza Valeryre.
–Riley, menj le a bálterembe! – kértem a vöröst. – Ott nagyobb hasznodat veszik, mint itt.