Ami embertelen és ami nem | Hetek Közéleti Hetilap
Gavra Gábor 2018. 09. 07.(XXII/36)
Abortuszellenesnek lenni akkor a legnehezebb, amikor az ember azon kapja magát, hogy akaratlanul is Dúró Dórával, a Mi Hazánk Mozgalom elnökhelyettesével és parlamenti képviselőjével kerül egy platformra az álláspontjával – annak ellenére, hogy sem Dúróval, sem egykori, sem pedig jelenlegi pártjával soha nem értett egyet semmiben (sőt máig úgy gondolja, hogy a Magyar Gárda vonulásának időszakában a Jobbikot be kellett volna tiltani).
Dúró a múlt héten határozati javaslatot nyújtott be arról, hogy terhességmegszakítás előtt kötelező legyen meghallgatni a magzat szívhangját. Dúró javaslata szerint a terhesség megszakítása előtt a szívhang meghallgatása a kezelést végző orvos és az intézmény felelőssége lenne, annak elmaradása esetén nem vonnák felelősségre a várandós nőt. A képviselő a javaslatától az abortuszok számának 20 százalékos csökkenését várja, amiben vagy igaza van, vagy nem. Erről lehet és kell is vitatkozni, ahogy Dúró javaslatának egyéb következményeiről is.
Ám erre kísérletet sem tettek sem a jobb-, sem a baloldali közszereplők. Ehelyett a következő történt: „Embertelen senkik” – kommentálta a javaslatot Lattmann Tamás nemzetközi jogász. „Felháborító és vérlázító” – mondta Dúrónak a javaslatáról Herczog Mária szociológus az ATV-ben – miközben a KDNP, amelynek világnézeti pártként kifejezetten az ilyen, a többségi társadalom számára népszerűtlen ügyek képviselete lenne a dolga, sajnálatos módon taktikusan hallgat.
A Jobbikkal és a Mi Hazánkkal kapcsolatos ellenszenve érthető, de vajon a konkrét esetben milyen „embertelenségre” gondolhat Lattmann Tamás? Természetesen arra, hogy a javaslat szerinte „pszichés presszionálást” jelent azokkal a nőkkel szemben, „akik bármilyen oknál fogva kénytelenek megfontolni egy ilyen tragikusan nehéz döntést”.
Valóban „embertelen” dolog emlékeztetni egy abortuszra készülő nőt, hogy akit elpusztítani készül, az egy ember, sőt a saját gyereke? Vagy akár egy férfit, hogy akiért nem vállal felelősséget, akit (édesanyjával együtt) cserbenhagy, az érző emberi lény? Miközben gyakorlatilag semmiben nem értek egyet a Mi Hazánkkal, de ebben az ügyben szerintem – fájdalom – ők képviselik a humánus álláspontot. Az abortusz tragédiájának valódi elszenvedője ugyanis az elpusztított magzat, és nem a sorsáról döntő nő, de nem is a döntésben részt vevő, vagy abból magát kivonó férfi. (A legradikálisabb abortuszellenes nézőpontból nézve is van kivétel: az erőszak következtében megfogant magzatok esetében az anya is áldozat, de ettől még a magzat nem kevésbé az.)
Dúró mindössze arra tett javaslatot, hogy legalább egyszer az életben kommunikáljon egymással a magzat és a sorsáról döntő anya. A javaslat szerint nem történne más, mint hogy a tudtán kívül élet és halál határán létező magzat a szívhangjával legalább az utolsó szó jogán üzenjen a sorsáról gondolkodó anyjának. Ha egyetlen emberi életet megmentene ez a szabályozás (amelynek eszköze, még egyszer: az anyák véleményének megváltoztatása és nem bárkinek a bármire történő kényszerítése), akkor már támogatható lenne.