Pedagógiai személyiségértelmezések - ppt letölteni
Az előadások a következő témára: "Pedagógiai személyiségértelmezések"— Előadás másolata:
Pedagógiai személyiségértelmezésekNeveléselmélet
A téma aktualitása Redukcionista szemlélet Komplex szemléletA téma aktualitását egyrészt a neveléselméleti témájú koncepciókban tükröződő általános és alapvető hiányosságok, a pedagógiai gyakorlatot jellemző aránytalanságok adják, másrészt a koncepciókra irányuló neveléselméletileg irreleváns kutatási módszerek egyaránt alátámasztják és igazolják. A pedagógiai gyakorlat szempontjából ugyancsak releváns a téma mélyebb ismerete, mivel a személyiség fejlesztése, azaz a nevelési feladatok nem hiányozhatnak, de nem is szorulhatnak háttérbe a pedagógiai munka során. Bábosik István ezt a pedagógiai folyamat felfogást komplex szemléletnek nevezi (Bábosik, 2000.), mely a redukcionista, leszűkítő szemlélettel szemben nem csupán az oktatást és képzést tartja a pedagógiai folyamat céljának, hanem a nevelést is. Egyben megemlíti, hogy az intézményeknek a nevelés során szociális fejlesztő célokat is fel kell vállalniuk, a gyermekek szociomorális kibontakoztatását is el kell végezniük. A pedagógusok nevelési céljai ilyen értelemben össztársadalmilag értékes és eredményes nevelői feladatoknak tekinthetők adott korban, társadalomban, kultúrában, szokás-, és jogrendszerben, melyek tartalmi és minőségi szempontból csak úgy működtethetők helyesen, ha a gyakorlat számára is hasznos elméletekkel vannak megalapozva. Általános hiba, hogy nevelési koncepciók látnak és láthatnak napvilágot még ma is a személyiség legkezdetlegesebb értelmezése, meghatározása nélkül. De hiba az is, amikor teoretikus, vagy akár empirikus kutatások nélkülözik, sőt egyenesen kerülik a személyiség elemzését, meghatározását. A fejtegetések csupán leíró jelleggel, kronologikus vagy eklektikus formában készülnek és mutatkoznak a szakirodalom palettáján. Az elméletek és elemzések e hiányossága utalhat egyrészt a személyiség pedagógiailag hézagos értelmezésére, de a kutatások pedagógiai céloktól történő elfordulására is. Komplex szemlélet
SzemélyiségértelmezésekRedukcionista Komplex Oktatás+képzés Nevelés+oktatás+képzés A személyiségértelmezés jelentősége a neveléstudományban Mint tudjuk, a pedagógiai munka egy tudatos tevékenység, előzetesen meghatározott, átgondolt célok szolgálatában áll. Ma a legfőbb pedagógiai célnak: a konstruktív életvezetésre képes, autonóm személyiség fejlesztését tekintjük. „…pedagógiai vagy nevelési érték az egyén konstruktív életvezetése. Konstruktív életvezetésen olyan életvitelt értünk, amely szociálisan értékes, de egyénileg is eredményes.”(Bábosik, 1994, 18.p.) A pedagógiai munka hatékonyságát, a pedagógiai folyamat eredményét mindig e kialakított személyiség tevékenységének, magatartásformáinak minőségén keresztül mérhetjük le, hiszen „…az ember magatartása és tevékenysége közvetlenül nem formálható. Ugyanis az emberi aktivitás nem determinálatlan jelenség, hanem egy meghatározott szubjektív feltételrendszer szabályozása alatt áll. Ebből következően, ha a magatartás- és tevékenységrepertoárra s ezzel az életvezetésre befolyást kívánunk gyakorolni, akkor az említett szubjektív feltételrendszert kell megfelelő szociális minőségben kifejlesztenünk. Ez a szubjektív feltételrendszer, a személyiség belső sajátosságainak rendszere, mint determináns fogja ösztönözni az egyént arra, hogy szociális és individuális értelemben is fejlesztő módon tevékenykedjék, vagyis konstruktív életvezetést realizáljon.”(Bábosik, 1994, 19.p.) A nevelő hatások sikere tehát a személyiség, mint belső feltételrendszer ösztönző erején áll vagy bukik. Ezeket a motiváló erőket, az egyén akarati mechanizmusát, szükségleteit kell kifejlesztenünk az autonóm, belső mozgatóerőtől vezérelt, konstruktív életvezetésre képes egyén nevelése érdekében. Az autonóm személyiségek nevelésének feltétele az intézményi autonómia is (Zrinszky, 1991, 19.p.), valamint azok a gazdasági és társadalmi viszonyok is, melyek az embert felszabadítják vagy elidegenítik. Ahogy például Mihály Ottó írja az 1948-tól a hatvanas évekig tartó időszakról: „[…] bárminemű tudományos paradigma helyett a neveléselméleti gondolkodást a politika uralma határozta meg. […] Ami létrejött, az a politika igényeinek transzformálása egy pedagógiai vezérfonallá […]” (Mihály, 1991, p.). tanfolyamjellegű szociomorális
Nevelési célok és emberképA nevelési célok megfogalmazása teszi lehetővé adott korban, társadalomban, kultúrában, jog-, és szokásrendszer keretei között, hogy a kívánatosnak vélt magatartás-, és tevékenységformák, vagyis nevelési értékek kialakításának pedagógiai folyamata biztosított legyen. A nevelési célokkal tehát implicite nevelési értékeket fogalmazunk meg, saját korunk ás társadalmunk elvárásainak megfelelően. Ezek a nevelési értékek egy emberképben öltenek testet és határozzák meg az elvárt magatartás-, és tevékenységformák rendszerét. Az emberkép nem a személyiség egy idealisztikus leképezését jelenti, hanem az ember megfigyelt, felkutatott realitásait tükrözi.(Zrinszky, 1994, 8.p.)
Konstruktív életvezetésNevelési értékek Konstruktív életvezetés Szociálisan értékes Egyénileg eredményes A konstruktív életvezetés mint nevelési érték Bábosik István szerint a neveléstudománynak tehát magának kellett megalkotnia saját nevelési érték definícióját, mert amíg ezt a politikai hatalom, vagy ideológiák szolgáltatták számára, addig devalválódott a tudomány. A neveléstudomány elfogadja az örök emberi értékeket, mint a szeretet, becsületesség, őszinteség, egészség… melyeket társadalmi, gazdasági igényeknek megfelelően hangsúlyoz. Ma a Nemzeti Alaptanterv három fő érték mentén gondolkodik: demokratizmus, nemzeti értékek és az európai humanizmus. A közoktatási intézmények helyi szinten, Pedagógiai Programjukban ezt az előírást figyelembe veszik, de a tanulókhoz, szülőkhöz, személyi-, és tárgyi feltételekhez, valamint a fenntartókhoz igazodva konkrétabbá, kidolgozottabbá teszik a nevelési értékek palettáját. A célkitűzések, a nevelési értékeken keresztül mindig egy bizonyos életvezetési forma kialakítására irányulnak (Bábosik, 1997/a, 9.p.). Bármilyen céltartalomról beszéljünk is, a nevelési cél mindig individuálisan és szociálisan is fejlesztő hatású. Ma a legfőbb pedagógiai célnak, nevelési értéknek: a konstruktív életvezetésre képes, autonóm személyiség fejlesztését tekintjük. „…pedagógiai vagy nevelési érték az egyén konstruktív életvezetése. Konstruktív életvezetésen olyan életvitelt értünk, amely szociálisan értékes, de egyénileg is eredményes.”(Bábosik, 1994, 18.p.) A valódi nevelési célok így mindenképpen konstruktívak, építő hatásúak, ami egyrészt az egyénileg eredményes életvezetés realizálódását, másrészt a közösségileg is hatékony és hasznos életvezetési modell kicsúcsosodását jelenti.
A személyiség meghatározásaPszichofizikai rendszerek dinamikus organizációja, mely meghatározza egyedi viselkedését, gondolkodását, alkalmazkodását (Allport,1980) Egyedi, megismételhetetlen rendszer, mely több-kevésbé tudatos viselkedésválasztással határozza meg önmagát (Séra,Oláh,Komlósi,1990) A személyiség fogalmáról pszichológiai oldalról A személyiség terminus az egyedi embert és a pszichikumot általában vett értelmében is jelöli és ahhoz, hogy sikeresen tanulmányozzuk a fogalmat, váltogatni kell a két értelmezést. Különböző definíciók vannak a személyiség fogalmára, a főbb definiálások a külső megjelenésből fakadtak, vagy a belső struktúrákból, illetve vannak pozitivista definíciók is. Az utóbbi kiindulás talán némi magyarázatra szorul. A pozitivista felfogás szerint a mi gondolkodásunk alkotja meg a személyiséget és a belső struktúra hozzáférhetetlen a tudat számára. A személyiségre egyébként pontos, minden igényt kielégítő definíciót nehéz adni, az viszont megegyezik a különböző elméletekben, hogy minden személyiség egyedi, más személyiségtől különböző, körülhatárolt egység. A személyiség meghatározásoknak általában az a hibájuk, hogy egy- egy kiemelt szempont szerintiek, egyoldalúak. Hol a hajtóerőkre, hol a folyamatjellegre, vagy például a szociális jellegzetességekre terelődik a hangsúly. Allport- aki ben közel ötven meghatározást talált- a személyiséget pszichofizikai rendszerek dinamikus organizációjának feltételezi az egyénben, és úgy gondolja, hogy ezek a rendszerek határozzák meg jellegzetes viselkedését és gondolkodását és határozzák meg egyedülálló alkalmazkodását a környezetéhez (Allport, 1980). Egy másik, több szempontot figyelembe vevő definíció szerint „a személyiség olyan egyedi és megismételhetetlen, dinamikus, funkcionális rendszer, amely veleszületett testi és idegrendszeri sajátságai bázisán, a társadalmi és természeti környezettel való szoros kölcsönhatásban, állandó fejlődés és változás folyamatában <éntudata> birtokában többé-kevésbé tudatos viselkedésválasztással határozza meg önmagát” (Séra- Oláh- Komlósi, 1990, 168.p.). Eszerint tehát a tapasztalatoknak és a veleszületett tényezőknek egyaránt szerepük van és a működés két ellentétes folyamat (az akkomodáció és az asszimiláció) egyensúlya, és jellemzi a szüntelen átalakulás, ami a személyiség elaszticitását jelenti.
Pszichológiai személyiség-megközelítések
Kérdések a személyiségre vonatkozóanSzabadság-determinizmus Racionalitás- irracionalitás Öröklés- környezet Megismerhetőség- megismerhetetlenség A pszichológiai személyiségelméletek hatása a neveléstudomány kérdéseire Azzal kapcsolatban, hogy mennyire szabad, illetve determinisztikus az ember élete, a tanuláselmélet az utóbbihoz közelebb álló véleményen van. Ennél még determinisztikusabb emberképet sugall a pszichoanalitikus elmélet, hiszen a biológiai hajtóerőknek és a korai életszakasznak, a tudattalan motívumoknak tulajdonítja az ember cselekedeteit. A diszpozicionális megközelítés szintén determinisztikus álláspontos van, mert a temperamentumot, a személyiségvonásokat, a típusokat biológiailag meghatározottnak véli. Ezzel szemben a fenomenológiai megközelítés azt mondja, hogy az ember magát alkotja meg, kézben tartja sorsát, dönt és nem foglya a biológiai törvényeknek (Nagy, 1998/1999). A racionalitás- irracionalitás viszonylatában is hasonló képet kapunk. A fenomenológiai az az egyetlen elmélet, amely azt gondolja, hogy az ember tudós, elméleteket alkot, megkonstruálja a világot (Forgách, 1993, pp.), és konstruktumait racionálisan alkalmazza. A nevelésről beszélve érdemes megvizsgálni, hogy a négy megközelítés mit gondol a nature- nurture, azaz az öröklés- környezet vitáról. Ez alapjában meghatározza, hogy milyen szerepet szánnak a pedagógiának, hiszen elképzeléseik vannak arról, hogy az élet mely szakaszában, hogyan lehet „beleszólni” a személyiség alakulásába. A pszichoanalitikus és a diszpozicionális megközelítés konstitucionalista, tehát alapvető és meghatározó szerepet tulajdonit az öröklésnek. A tanuláselmélet a környezet megerősítéseit hangsúlyozza, a környezeti feltételek alakításával a személyiség is alakítható, egyszerűen csak a megerősítés, kondicionálás módszereit kell igénybe venni (Atkinson, 1999,386.p.). Hajlamosak vagyunk megfeledkezni arról, hogy a fenomenológiai elmélet sem veti el teljes mértékben a biológiai tényezőket és az öröklést; azt mondja azonban, hogy az ember mindent meg tud valósítani, bizonyos határok között, mert az egyén belső szubjektív világa jelentősebb hatást gyakorol a környezetre, mint a világ történései. Az, hogy mit teszünk, attól függ, hogy hogyan képeztük le a világot. Pedagógiai relevanciával bír még az a kérdés, hogy mennyire megismerhető az ember. Mindennek azért van jelentős szerepe, mert a megismerés teszi lehetővé, hogy a fejlesztés, a nevelés módszereit helyesen válasszuk meg, és nyomon követhessük a változást. Az az elmélet, amelyik a determinizmusra voksolt a meghatározottság kérdésében, az a megismerhetőséget pártolja, és egyszerűen a technika helyes megválasztásában látja a megismerés megvalósulásának útját. Ezzel szemben a fenomenológiai elképzelés szerint az ember megérthető, viszont a belső élményvilág privát jellegű, így a másik ember szubjektív világa teljes egészében sosem ismerhető meg. A személyiség változása- állandósága még az a sarkalatos pont, ami befolyásolhatja a pedagógiai személyiségkép kialakítását. A tanuláselmélet szerint a megerősítésekkel, azok változtatásával, különböző idői és aránytervekkel (Atkinson, 1999, 213.p.) elképzeléseinknek megfelelően alakítható a személyiség, tehát változtathatunk rajta bármikor. A pszichoanalízis ezzel szembenálló véleményen van, mert úgy gondolja, hogy néhány év alatt kialakul az ember karaktere, amelyen igen nehéz változtatni, és a megismerése is hosszú terápiás folyamat eredménye lehet, évekig tartó pszichoanalízis során. A diszpozicionális megközelítés is az állandóságot helyezi előtérbe, a temperamentum- tulajdonságok állandósága matt, viszont a fenomenológia az itt és most megélése miatt az adott körülmények befolyását is nagyban figyelembe veszi, mivel azoktól is függ, hogy mit cselekszünk. A diszpozicionális szemlélet a kiinduláshoz nyújt segítséget. Azt ígéri, hogy megadja azokat a stabil jellemzőket, amelyek alapján aztán számos lényeges tulajdonság meghatározható. Nehézség azonban a pedagógia gyakorlatára nézve, hogy a tulajdonságok és tulajdonságcsoportok szerinti „felmérés nagy szakértelmet és sok időt kíván; hiszen jelentős pszichometriai eljárásokról van szó és nem szabad elfelejtkezni arról sem, hogy ezek a tulajdonságcsoportok sosem önmagukban, hanem a többi tulajdonsággal való kölcsönhatást figyelembe véve értelmezhetőek. Továbbá láthatjuk, hogy a pszichoanalízis a személyiség fejlesztését és a fontosabb pedagógiai lépéseket kisgyermekkorban véli mérvadónak, később már nehezen változtathatónak írja le. A pedagógiának viszont arra kell törekednie, hogy pozitívan, a nevelhetőség hitével gondolkodjon az emberekről. A tanuláselmélet egyértelműen a változtatás lehetőségét pártolja, viszont a saját irányítás, környezetalakítás viszonylataival nem foglalkozik; mintha csak a neveltet lehetne nevelni, viszont a nevelt nem hathatna vissza környezetére (akár már azzal is, hogy részt vesz a nevelési folyamatban). A fenomenológiai szemlélet ilyen adalékokat nyújt a nevelési gyakorlathoz, és az embert egy sokkal szabadabb, önállóbb, önmeghatározással bíró lényként ismeri el, a nevelés számára is meghatározott elképzelésekkel rendelkezik. Ezek főképpen a kommunikáció stílusára vonatkoznak és hasonlóak a humanisztikus, kliens- központú terápia alapelveihez, tehát az elfogadásra, a toleranciára, a hitelességre, az empátiára, a visszatükröző módszerre épülnek. A humanisztikus szemlélet talán arra nem fektet kellő hangsúlyt, hogy a nevelés orientáló- szellemű és az értékközvetítés folyamata során a teljes elfogadás kontraindikált lehet, például kábítószer-fogyasztóknál. Változás- állandóság
Pozitív kimenetel- negatív kimenetelErikson elmélete Pszichoszociális fejlődés Életciklusok Krízisek Pozitív kimenetel- negatív kimenetel A személyiségelméletek a személyiség fejlődéséről is szólnak. A következőkben Erik Erikson pszichoszociális fejlődéselméletét mutatjuk be, mely az egész életre vonatkozóan megfogalmazza, hogy milyen szakaszokban milyen krízissel találkozik az ember és milyen feladatokat kell teljesítenie ahhoz, hogy pozitív kimenetellel, egészséges fejlődést tudjon megvalósítani (Erikson,1991). Minden életciklusban megnevezi azt a negatív kimenetet is, mely a krízisek megoldásának sikertelenségét mutatják.
Erikson- életciklusokElső életév Bizalom-bizalmatlanság Második életév Autonómia- szégyen, kétely Óvodáskor Kezdeményezőkészség- bűntudat Kisiskoláskor Teljesítmény- kisebbrendűség Serdülőkor Identitás- Szerepdiffúzió Fiatal felnőttkor Az első életév. Ősbizalom kialakulása Ebben a szakaszban kell kialakuljon a gyermekekben a bizalom a szociális környezet irányába, melyet ebben az időben a szüleik illetve a gondozóik jelentik. A krízishelyzetet a bizalom kialakulása illetve ki nem alakulása jelenti, és ez a szülői gondoskodás függvénye. Amennyiben a szülő, gondozó mindig megjelenik ahányszor a gyermeknek szüksége van rá, amikor éhes, fájdalmai vannak, fél akkor a gyermekben kialakul a bizalom, későbbi élete folyamán nyitottabb lesz, megbízik társaiban. Ezzel ellentétes esetben, amikor a gyermek szükségleteinek kielégítése akadályozott, vagy nem akkor elégítik ki amikor igazán szüksége van rá, nem alakul ki az ősbizalom és a gyermek később sem fog ragaszkodni, nem fog tudni bízni embertársaiban. . A második életév. Autonómia a szégyennel és kétellyel szemben. Ebben a korban a gyermek fokozatosan leválik környezetéről, független lesz, rengeteg kezdeményező képességgel rendelkezik. Ha nem ütközik akadályokba, ha biztosítják számára az önállóan végzett munka lehetőségét, akkor a későbbiek folyamán a gyermek kezdeményezővé válik, kreatív lesz. Ellenkező esetben, vagyis ha mindent tiltanak számára akkor állandó bűntudatot fog érezni, mindig szorongani fog attól, hogy valamit nem helyesen cselekszik, kétségei lesznek saját erőforrásait illetően. Óvodáskor. Kezdeményezőkészség a bűntudattal szemben Ezt a szakaszt a kezdeményezés illetve bűntudat dimenzióján értelmezhetjük Kisiskoláskor. Teljesítmény a kisebbrendűséggel szemben Ebben a szakaszban kerül a gyermek iskolába, válik le egyre jobban a családjától. Az eddigi játék szerepét átveszi a szisztematikus tanulás, melyben már teret kap az állandó minősítés. A gyermek énképét saját iskolai teljesítménye függvényébe alakítja. Ha nem sikerül megfelelnie a követelményeknek, kisebbrendű érzés lesz úrrá rajta. Serdülőkor. Az identitás megtalálása a szerepdiffúzióval szemben Erre a szakaszra az identitás keresés jellemző, a serdülő megpróbálja felfedezni saját értékeit, pozitív vonásait megpróbálja megtalálni a saját helyét a világban. Amennyiben egyetlen szerepet sem talál megfelelőnek konfúz lesz, nem találja a helyét. Fiatal felnőttkor. Intimitás az izolációval szemben Ebben az életkorban fejezi be a személy a tanulmányait és családalapításra törekszik. Megjelenik az intimitás iránti igény, a személy beilleszkedik egy családba, baráti társaságot alakit ki, kialakítja saját személyes életterét. Amennyiben nem sikerül, elszigetelődik, a személy fokozatosan leválik környezetéről, magányos lesz. Felnőttkor. Alkotóképesség a stagnálással szemben Ebben az életkorban a személyek még nem érzik öregnek magukat ahhoz, hogy bizonyos változtatásokat eszközöljenek életükbe, legtöbben ekkor érik el alkotóképességük csúcsát. Megpróbál a személy még ki nem aknázott lehetőségeket találni életében, változtatni szeretne. Amennyiben ez sikerül nyugodtan készül fel az öregedésre. Ellenkező esetben a személy stagnálhat, beletörődik abba amit elért, nem akar változtatni, vagy szubjektíven úgy ítéli meg nincs lehetősége a változtatásra. Időskor. Integritás megtalálása a kétségbeeséssel szemben Az életre való visszatekintés. Erikson szerinte ezek a normatív krízisek próbatételeket állítanak az ember elé, és a testi- fizikai érés, a mentális műveletek és a társkapcsolati jellemzők együttváltozásánál ott jelölte ki a következő fejlődési stádiumot, ahol jellegzetesen új mintázatot mutatnak. Intimitás- izoláció Felnőttkor Alkotóképesség- stagnálás Időskor Integritás- kétségbeesés
Az érett személyiség- RogersNyitottság A teljesség átélése Organizmikus bizalom Az élmény szabadsága Kreativitás Rogers szerint (Rogers, 1980) 5 fő jellemzője van az érett, jól működő személyiségnek: Tapasztalatok felé való nyitottság, A személy a létezés minden pillanatát teljességgel élje át: rugalmas, toleráns, spontán legyen, Organizmikus bizalom: ösztönösen, automatikusan legyen elfogadó, nyitott, Élmény szabadsága: élje át, hogy tökéletesen felelős saját tetteiért, Kreativitás: legyen konstruktív a saját kultúrájában, saját szükségletét is kielégíti és mások hasznára is van. Rogers ezt úgy látja elérhetőnek, ha a nevelés során a kongruens, hiteles kommunikáció során megvalósuló, elfogadásra és toleranciára épülő és az önkibontakoztatást segítő hatások érik a gyermekeket.
Az érett személyiség- MaslowHatékony észlelés Elfogadás Spontaneitás Függetlenség Szociális érzések Mély, de szelektív kapcsolatok Etikai szilárdság Humorérzék Alkotóképesség Maslow (Atkinson, 1999) beható esetelemzést végzett olyan – mind élő, mind történelmi - személyiségek körében, akiket a közvélemény éretteknek tartott vagy önmegvalósításuk sikeres volt. A felsorolt kritériumok egymástól nem függetlenek, hanem együttjárnak azoknál, akiket egészségesnek vagy érettnek, épnek minősítünk. A valóság hatékonyabb észlelése, kielégítőbb viszony a realitáshoz. Elfogadás önmagunkkal, másokkal és a természettel szemben. Spontaneitás Feladatközpontúság. Igazi problémákban tudnak elmerülni, anélkül hogy folytonosan önmagukkal foglalkoznának. Távolságtartás. Sem barátságaik, sem családon belüli kötődéseik nem kapaszkodó, beavatkozó, birtokló jellegűek. Függetlenség a kultúrától, környezettől. A befogadás állandó frissessége. Végtelen horizontok. Érdeklődnek a valóság legvégső természetének kérdései iránt. Ez az érettség vallásos összetevője. Szociális érzés. Az azonosulás, az együttérzés és a gyöngédség adják alapvető érzelmeiket. Mély, de szelektív társas kapcsolatok. Szokatlanul bensőséges személyi kapcsolatokat kötnek, amelyekben saját énjük többé-kevésbé feloldódik. Demokratikus jellemszerkezet. Tiszteletet. Etnikai és vallási türelem. Etikai szilárdság. Nem tévesztették össze a célokat az eszközökkel, és szorosan azoknak a célkitűzéseknek a megvalósításához ragaszkodtak, amelyeket maguk igaznak tartottak. Ellenségességtől mentes humorérzék. Alkotóképesség (kreativitás). Életstílusuk olyan erőt és egyéni jelleget sugárzott, amely mindenen, amit csak tettek, nyomot hagyott. Az általa felvázolt szükséglethierarchia alján vannak a biológiai szükségletek, melyek az életben maradáshoz szükségesek, erre épülnek a bizalom és a szeretet szükségletei. Ha ezek is ki tudtak legalább részben elégülni, akkor a kognitív és az esztétikai szükségletek is kielégítést kívánnak. A motivációs piramis csúcsában az önmegvalósítás áll.
Az érett személyiség- AllportAz én kiterjesztése Meghitt viszony másokkal Érzelmi biztonság Valósághű percepció Önismeret és humor Egységesítő életfilozófia Allport elgondolása szerint az érett személyiség tevékenység által uralja, ellenőrzi a környezetet, személyisége egységes és képes arra, hogy pontosan észlelje, mind a világot, mind önmagát. Az érettség mutatói szerinte 1. az én érzésének kiterjesztése : érdeklődés a rajta kívül eső dolgok iránt 2. meghitt viszony másokkal, a társkapcsolatok intimitására való képesség 3. érzelmi biztonság (önfelfogás) 4. valósághű percepció, jártasságok, alapvető intellektuális képességek 5. az én tárgyirányítása: önismeret és humor 6. egységesítő életfilozófia, valamilyen eszme és világnézet.
Pedagógiai személyiség-értelmezésa pedagógiailag értékes komponensek a fontosak a személyiség dinamikus jelenség a személyiségfejlesztéshez a megismerés elengedhetetlen Személyiségértelmezések a pedagógiában A személyiség pedagógiai definiálása alkalmával több problematikus kérdés is megjelenik. Ezekre adekvát válaszokat kell adnunk annak érdekében, hogy a személyiségértelmezések pedagógiailag relevánssá, a gyakorlat számára pedig érthetővé és alkalmazhatóvá váljanak. Első lépésben a személyiség definíciójakor szem előtt kell tartanunk, hogy az értelmezés kizárólag pedagógiailag értékes komponensekre mutasson rá, tehát olyan összetevőkre, amelyek a pedagógia módszereivel és eszközeivel fejleszthetők. Ezért a személyiség, mint belső feltételrendszer komplexitásából kiindulva a komponensek körét leszűkítjük, és nem tesszük pedagógiai vizsgálat tárgyává a személyiség öröklött komponenseit: az ösztönt, adottságot, biológiai sajátosságot és temperamentumot. Az öröklött komponensekhez kapcsolva kizárjuk a nevelés irreleváns korszakait is. Másodsorban meg kell különböztetnünk egymástól az egyéniség és a személyiség fogalmát. Az elsődleges feltételezés a személyiség fogalmában az, hogy minden emberi lény egy individuális személyiség. Az individuális személyiség leírásoknak sajátos céljaik vannak, és mivel minden individuum egyedülálló, azokra az egyedi jellemvonásokra koncentrálnak, amelyek az általánosabb jellemzésmódokban nem szerepelnek. De vajon van-e különbség individuum és személyiség között? A személyiség pedagógiai értelemben mindenképpen egy tágabb kategória, mint az egyéniség, túlmutat az egyénen. Schneller István így fogalmaz: „Egyéniség nélkül nincsen személyiség. Az egyéniséggel, mint késszel állunk szemben, a személyiség ellenben lesz. Az első kiindulási pontja a fejlődésnek, a másik célja. Az első a természettől adott valami, a második, mint feladat lép elénk. A két fogalom viszonya: kölcsönös feltételezettség. Személyiséggé nevelni az egyéniséget: ez a nevelés summája.”(Tettamanti, 1995, 120.p.) Ezek a kijelentések is alátámasztják, miszerint a személyiség magában foglalja az egyéniséget, az egyéni lehetőségeket. Csak az egyéniségből, az egyéni sajátosságokból, igényekből kiindulva lehet elképzelni és megvalósítani a személyiségfejlesztést. A személyiségfejlesztés folyamatát tehát egy megismerési folyamat előzi meg. Végül a személyiséget nem szabad egy technokrata, merev rendszerben elképzelnünk. A személyiség talán legfontosabb jellemzője, hogy egy változásra, módosulásra, fejlődésre képes, dinamikus jelenség. A neveléstudomány ezt figyelembe véve tudatosan képes fejleszteni a személyiséget.
Scneller személyiségpedagógiája„A személyiségnek, ennek a vallási és erkölcsi tekintetben kifejlett egyéniségnek etikai ereje abban áll, hogy sajátos szervként szolgálja az egészet, közösséget.” Scneller István személyiségpedagógiája A magyar pedagógiai gondolkodás klasszikusát Schneller Istvánt érdemes itt Bábosik István mellett megemlíteni. Schneller is fontosnak vélte az erkölcs fejlesztését, bár ő a nevelés feladataként az un. etikai személyiség kialakítását határozta meg: „A nevelés feladata azon ön-, és céltudatos munkásságban áll, amelynek alapján az egyes ember a tiszta éniség álláspontjára emelkedik, vagyis vallási-, erkölcsi jellemmé fejlődik. A nevelés célja tehát a tiszta éniség álláspontjára való felemelkedés, vagyis vallási-, erkölcsi jellemmé való fejlődés”. (Tettamanti, 1995, 125.p.) A személyiség tehát képes etikailag fejlődni, és tudatosan cselekedni, emellett vallásos érzülettel is rendelkezik. „Az egyéniség a szeretet szolgálatában lesz még csak igazán isteni célgondolatot megvalósító egyéniséggé, avagy egy szóval személyiséggé.” (Tettamanti, 1995, 125.p.) A fejlett személyiség Schneller szerint is mind egyéni, mind közösségi szempontból hasznos, bár erre a kijelentésre csak deduktív módon következtethetünk: „A személyiségnek, ennek a vallási és erkölcsi tekintetben kifejlett egyéniségnek etikai ereje abban áll, hogy sajátos szervként szolgálja az egészet, közösséget.” (Tettamanti, 1995, 125.p.)
Bábosik István koncepciójaBábosik István elmélete A pedagógiai személyiségelméletek között egy valóban átfogó, alapos és pedagógiailag releváns elméletet nyújt Bábosik István. Elképzelése szerint a személyiség két sajátosságcsoportból áll: Ösztönző-reguláló sajátosságcsoport Szervező-végrehajtó sajátosságcsoport „Az ösztönző-reguláló sajátosságcsoport foglalja magában a motivációs-szükségleti képződményeket. A szervező-végrehajtó sajátosságcsoport lényegében az ismeretekből, jártasságokból, készségekből, képességekből épül fel.” (Bábosik, 1994, 42.p.) Mint említi, nem szabad egybemosni a két sajátosságcsoport elemeit, mivel ez a gyakorlat számára torz következtetéseket eredményezne. Könnyen belátható, hogy egy széles ismeretrepertoár még nem utal egyértelműen fejlett, autonóm személyiségre, vagyis közvetlenül nem determinálja a szociális életvezetés minőségét. A kapcsolat a két sajátosságcsoport között abban rejlik, hogy az egyén a szervező-végrehajtó sajátosságcsoport adta lehetőségeit, az ösztönző-reguláló sajátosságcsoportja révén - akár egyénileg, akár társadalmilag – hasznos, azaz konstruktív, vagy antiszociális irányban használja fel. Az elsődleges nevelési cél tehát az ösztönző-reguláló sajátosságcsoport fejlesztése, olyan szükségletek kialakítása, melyek egyénileg és társadalmilag is kívánatos magatartás-, és tevékenységformák produkálására késztetik az egyént, permanens önképzési bázist nyújtva ezzel a személyiségnek. Érthető, hogy Bábosik István továbbvizsgálta e sajátosságcsoportot, olyan komponenseket keresve, melyek megismerésével és fejlesztésével még hatékonyabbá tehető a személyiségfejlesztés folyamata. Tartalmi szempontból két motivációs-szükségleti réteget különböztetett meg. „A tartalmi ételemben eltérő rétegek a magatartás-, és tevékenységformák más-más változatait stimulálják és vezérlik (…)”(Bábosik, 1994, 43.p.) Közösségfejlesztő aktivitás szükségleti rétege – (…) ez a réteg azonosnak tekinthető a jellemmel, vagyis az etikai minőséggel bíró magatartás-, és tevékenységformák determinánsával. Ebből következik, hogy a jellem nem regulátora minden társadalmilag értékes magatartásformának, hanem kifejezetten az erkölcsi magatartást szabályozza. Önfejlesztő aktivitás szükségleti rétege: (…) mindenekelőtt az intellektuális-művelődési szükségletek (az intellektuális aktivitás szükséglete, az új információk és ismeretek iránti szükséglet, a teoretikus kutatás és konstruálás szükséglete). Az esztétikai szükségletek (az esztétikai élménybefogadás és az esztétikai alkotás igénye, az esztétikai jelenségek reprodukálásának igénye, az ember saját megnyilvánulásaival kapcsolatos esztétikai igényesség) és az egészséges életmód iránti szükségletek (a rendszeres testmozgás és testedzés szükséglete, az egészséges életritmus és a higiéniai szabályok betartásának szükséglete). (Bábosik, 1994, 44.p.) Bábosik István az értelmi, testi, esztétikai és erkölcsi nevelés közül elsődleges nevelési feladatnak a jellemfejlesztést, tehát az erkölcsi nevelést tartja. A fejlesztés hatékonyságának növelése szempontjából vizsgálat tárgyává teszi a jellemet és formai szempontból három pedagógiailag releváns komponensre bontja: szokás, példakép, meggyőződés. E komponensek általa meghatározott fejlesztési elveivel és lépéseivel hatékony erkölcsi nevelés valósítható meg a gyakorlatban.
Nagy József elmélete Nagy József elméleteKorszerű gondolatokat fogalmaz meg Nagy József is a személyiségről, melyet kompetenciák halmazának tekint. XXI. század és nevelés című munkájában a kompetenciát a következőképpen értelmezi: „A kompetencia meghatározott funkció teljesítésére való alkalmasság. Az alkalmasság döntések és kivitelezések által érvényesül. A döntések feltétele a motiváltság, a kivitelezéseké pedig a képesség. A kompetencia valamely funkciót szolgáló motívum-, és képességrendszer. (Nagy, 2000, 13.p.) A személyiségen belül három kompetencia területet különít el és határozza meg a hozzá tartozó pedagógiai feladatokat: Kognitív kompetencia fejlesztése: értelmi nevelés, a kognitív képességeknek, készségeknek, motívumoknak kifejlesztése, az információfeldolgozás pedagógiai kialakítása. kognitív motívumok: megismerési vágy, felfedezési vágy, játékszeretet, alkotásvágy, sikervágy, kötelességtudat, igényszint, ambíció. kognitív képességek: kognitív műveletek, kognitív kommunikáció, gondolkodás, tanulás. Szociális kompetencia fejlesztése: a szociális képességek, készségek, szokások, meggyőződések, a kommunikáció, a proszocialitás kialakítása. Fejlettsége az egyén, a másik ember, a csoport, a nemzet, az emberi faj létének feltétele. szociális motívumok: hajlamok, attitűdök, meggyőződések, előítéletek, szokások, magatartási minták. szociális képességek: kommunikáció, segítés, együttműködés, vezetés, versengés képessége. Személyes kompetencia fejlesztése: az önfejlesztés, az önállóságra nevelés, a személyes motívumok, képességek kifejlesztését jelenti. személyes motívumok: biológiai szükségletek, komfortszükséglet, mozgásszükséglet, élményszükséglet, önvédelmi motívumok (egészségvédő, identitásvédő), a szuverenitás motívumai (szabadságvágy, önállósulási vágy), önértékelési motívumok (önbecsülés, önbizalom). Személyes képességek: önkiszolgálási képességek, önvédelmi képességek, a szuverenitás képessége, önreflexív képességek (önértékelő, önfejlesztő képesség), szokások minták készségek ismeretek Mindhárom kompetenciát átszövi a speciális kompetenciák halmaza, mely a hivatáshoz, a szakértelemhez, szakmaszeretethez kapcsolódó, egzisztenciális felemelkedést is biztosító kompetenciák, motívumok, speciális képességek, készségek, szokások, minták és ismeretek rendszere. Valamennyi speciális kompetencia közös alapja az alkotóképesség és az adott kompetenciának megfelelő tehetség.
A személyiség megismerésePszichológiai mérőeszközök: önjellemző kérdőívek, projektív tesztek (TAT,PFT, Világ- játék stb.) Pedagógiai módszerek anamnézis, rajzok, interjú, strukturált megfigyelés, szociometria, környezettanulmány A személyiség megismerése A személyiség megismeréséhez szerkesztett módszerek nagy része önjellemzésen alapul. Ez azt jelenti, hogy a vizsgált személyek maguk jelölik meg, hogy milyenek, hogyan éreznek vagy viselkednek egy- egy helyzetben. Van olyan önjellemző kérdőív is, ahol azt kell megjelölni, hogy iga vagy hamis az az állítás, amit a kérdőívben olvasunk. Készítettek olyan mérőeszközöket is, melyek a személyiség több aspektusára összpontosítanak, annak több dimenzióját mérik. Ezeket személyiségleltárnak hívják. A pedagógiai munka során csak úgy lehet a személyiség fejlesztését megtervezni és hatékonyan megvalósítani, ha tudjuk, hogy honnan indulunk. Meg kell tehát ismernünk a gyermekek személyiségét. A személyiség megismerésére, különböző oldalainak vizsgálatára több út kínálkozik. Vannak olyan megismerési módszerek, melyek alkalmazása speciális képzettséget (pszichológus) igényel, de természetesen vannak olyan módszerek is, melyeket pedagógusként is felhasználhatunk a gyermekek minél jobb megismerése érdekében. Az előbbi, pszichológusi végzettséget igénylő módszerek közé tartozik a Világ- játék, a Képes Frusztrációs Teszt vagy a Tematikus Appercepciós Teszt. Mind a három úgynevezett projekciós teszt, ami azt jelenti, hogy többféle reakció is lehetséges ugyanarra a képre, instrukcióra, nincs jó agy rossz megoldás, az a kérdés, hogy mit hív elő a vizsgálati személyből a módszer. A válaszok értelmezése komoly szakértelmet kíván. A Világ- játékban az instrukció saját világának megkonstruálására hívja a sajátos térszimbolika és rögzített kérdések segítenek az értelmezésben. A Képes Frusztrációs tesztben képek vannak frusztráló helyzetekről és a vizsgált személynek kell megmondani, hogy mit tenne abban a helyzetben. A válaszokból az derül ki, hogy hogyan reagál az illető a frusztráló helyzetekre. A Tematikus Appercepciós Tesztben a legtipikusabb problémahelyzetek vannak képben ábrázolva és a feladat szerint egy történetet kell a képről mesélni, melyből kiderül, hogy mit kezdene az adott helyzettel, de általános működésmódjáról is sokat elárul. Rajzvizsgálatokkal lehet még árnyaltabbá tenni a képet (családrajz, elvarázsolt család). A rajzvizsgálatokból a gyermek családon belüli helyzetére, kapcsolataira, önértékelésére következtethetünk (Bugán-Nagy, 2001). A pedagógiai megismerés lehetősége is sokrétűek. A megismerés egyik alapköve lehet anamnézis felvétele a szülővel. Ebben lehet a születés körüli körülményekre kérdezni, a korai fejlődés lépéseire- így jól megalapozott képet lehet kapni a gyermekről. A személyiség megismeréséhez hasznos plusz ismereteket nyújt a környezettanulmány, családlátogatás, ami az otthoni körülményekről, a család személyiséget alakító környezeti és nevelési jellemzőit tárja elénk. A családrajz alkalmazható iskolai környezetben is, de nagyon körültekintően és visszafogott következtetések levonásával, hiszen ugyanaz a rajzjegy, rajzelem többféle jelentéssel is bírhat és nagy felelősség akár messzemenő következtetéseket levonni, akár visszajelenteni pszichológiai alapképzettség nélkül. A személyiség szociális oldaláról, fejlettségéről, társas helyzetekben mutatott jellegzetességeiről, az osztályban kialakított helyzetéről a szociometria módszerével szerezhetünk információkat. Alapszabály azonban, hogy csak akkor nyúljunk a szociometria módszeréhez, ha nemcsak öncélúan akarunk információkhoz jutni, hanem a megszerzett ismeretekkel az osztály kommunikációs folyamatait, egyes gyermekek beilleszkedését szeretnénk fejleszteni. A szociometriában rokonszenvre, népszerűségre és kompetenciákra vonatkozó kérdések vannak, így a kölcsönös választások alapján fel lehet rajzolni a szociogramot, különböző szempontok szerint pedig elemezni lehet
A személyiség fejlesztéseÖnismereti csoport a csoportban megélt tapasztalatok által az énkép fejlesztése Fejlesztő beszélgetés a gyermek önvizsgálatának, önismeretének facilitálása Autogén tréning stressz oldása, belső lehetőségekhez való hozzáférés A személyiség fejlesztése A személyiségfejlődés egész életünket átszövi, ritmusa az életciklusok életeseményeitől függ. A természetes érés és fejlődés okozta alakulásra számos módosító hatás rakódik rá (Bagdy- Telkes, 1995). Ezek a változásokat okozó hatások a társas meghatározottságból fakadnak A természetes fejlődés önmagában is több konfliktust, normatív életkrízist hordozhat magában (pl. a serdülőkori válságok), és az erre épülő interperszonális hatások is könnyebben indíthatnak el előnytelen személyiségváltozásokat. Ha a személyiség jól szervezett, akkor a további, kedvező fejlődést szolgálhatják a személyiségfejlesztő hatások; ha pedig rosszul szervezett, akkor zárt és célszerűtlen viselkedésmintákkal rendelkező struktúra megnyitása és fokozatos korrekciója valósulhat meg pl. a társas hatások segítő. Fejlesztő, visszajelentő támogatásával. Az önismereti csoport Az önismereti csoport olyan kiscsoportot jelent, melynek legáltalánosabb célja a csoporttagok énképének javítása, ezen keresztül személyiségük fejlesztése, a csoportban megélt tapasztalatok segítségével (Rudas). Az „önismereti csoport” elnevezés hagyományosan hazai eredetű, célja az egészségügyi, gyógyító csoportoktól való elhatárolódás volt. A külföldi szakirodalom vagy specifikusan megadja a csoport elnevezését (pszichodráma, maratoni, T- csoport stb.) vagy az ún. encounter (találkozási) csoport elnevezést használja. Elkülönítendő a személyiségfejlesztései célú önismereti csoport három, rokon csoportműfajtól. Az egyik a didaktikai tanulócsoport, amelynek feladata meghatározott ismeretanyag, vagy készségek kialakítása. Az önismereti csoport nem azonos a szervezetfejlesztés csoportjaival sem, ahol a szervezetek hatékonyságát kívánják növelni és nem azonos a klinikai terápiás csoportokkal sem. Az önismeret segíti az autonóm emberré válást. Önismereti célú vagy önismereti jellegű játékok játszása hasznos lehet iskolai keretek között is. Az, hogy „lehet” azt jelenti, hogy nem biztos, hogy mindig az. Ha nem képzett, a maga önismeretének és személyiségfejlődésének jó fokán álló pedagógus lesz ilyen tevékenységek vezetője, akkor a hatás is leromlik, sőt akár negatív folyamatokat is elindíthat. Nagy felelősség vezetőnek lenni önismereti csoportban és megfelelő csoportdinamikai ismeretek, kompetenciák szükségesek hozzá. A fejlesztő beszélgetés A csoportos fejlesztéseken kívül egyéni módozatai is vannak a személyiségfejlesztésnek. A személyes fejlődést segítő beszélgetés nem igényel speciális képzést, hiszen nem tekinthető sem vizsgálati technikának, sem terápiás eljárásnak (Bagdy- Telkes, 1995). Alapvetően buzdító, serkentő, facilitáló, és elsődleges célja, hogy segítse a gyermek önvizsgálatát, önismeretének fejlődését, támogassa döntéseit, inspirálja gondolkodásra. Nem társalgás, nem vita, nem rábeszélés, hanem a gyermek önexplorációs, önfeltáró kedvének, készségeinek kibontása. A fejlesztő beszélgetések célja bátorítani a és segíteni a gyermeket a személyes motívumainak feltárásában és megértésében. Fontos hozama, hogy a gyermekek visszajelzést kaphatnak saját személyes erőforrásaikról, ezáltal önértékelésük és önbecsülésük fejlődik. Az autogén tréning Az önszabályozás fejlesztéséhez, belső mélységeinkhez vezető egyik leghatékonyabb mód a relaxáció. Ez a testi- lelki feszültségek csökkentésével az egészséges programra hangolja vissza a szervezet működését. A fogalom francia eredetű, azt jelenti „elengedni a rabot” (Bagdy). A szorongás, a félelmek, a stressz, indulatok tartanak fogva bennünket, de ha elengedjük magunk, izmaink testünk, akkor energia szabadul fel. Ezáltal hozzáférhetünk belső lehetőségeinkhez és szabadabbá válunk az örömtelibb életre. A relaxációt nagyon hatékonyan lehet alkalmazni iskolai környezetben is. Autogén tréning vezetésére viszont csak képzésen részt vett és saját élménnyel rendelkező pedagógus vállalkozhat.
Letölteni ppt "Pedagógiai személyiségértelmezések"
Hasonló előadás Személyiségünk szerepe - a lelki-, és energiaegyensúly megtartásában