Tech: Kipróbáltuk: Starcraft II – szerelem második látásra | hvg.hu
2010. július. 30. 05:00 Tech
2010. július. 30. 05:00 Utolsó frissítés: 2010. július. 29. 20:31
játék jelentés fejlesztés három Tíz fantasztikus Sport öreg drága wikipedia nők videó képek előzetes óra szerelem net Start digitális emberek apró történet leírás Megjelenés grafika chat kezdő profi sávszélesség Blizzard php telepítő egyszerűen p2p hihetetlen effektus három dimenziós RPG animációk game verzió terran starcraft 2 warcraft zerg multiplayer steam voice starcraft elf starcraft ii teszt
Mint mindenki, aki csak szeret játszani, én is évekig nyúztam a Starcraft „eredeti”, első részét. A mai napig emlékszem a hihetetlen videó-átvezetőkre, az utánozhatatlan zenére a küldetések közben, és persze a remek karakterekre, történetre, és beszólásokra.
Ha most azt írom, hogy eleinte nem nyerte el tetszésemet a Starcraft II, akkor bizonyára SC-rajongók, bajnokok és fanboi-ok ezreit haragítom magamra. Pedig így van. Nem tetszett. Sőt! Nem is értettem, mire fel a világméretű lelkesedés. Először is túl drágának tartottam (tizenháromezer forint, illetve digitális verzió esetében forint árfolyamtól függően akár tizenhat-tizenhétezer forint is lehet). Ráadásul ezért az árért egy „harmad” játékot kapunk, hiszen a Blizzard epizódonként fogja értékesíteni a játékot; a három játszható faj (Terran, Zerg, Protoss, ne menjünk bele mik ezek, hiszen aki nem tudja, az úgysem olvassa ezt a cikket) közül, most csak az „emberek”, azaz a Terran-történetszálat kapjuk meg, a másik kettőért később ismét le kell szurkolnunk némi pénzmagot.
Ráadásul az előzetes képek alapján a grafika sem vágott földhöz: tizenkét év fejlesztés után, a második rész – igaz három dimenziós, és van egy pár szép effektus – egyáltalán nem számít szépnek, inkább olyan közepesnek.
Ennek ellenére (mégiscsak a Starcraft-ról van szó!), nem tudtam ellenállni a kísértésnek, és már a megjelenés napján bátorkodtam kényeztetni magam egy digitálisan megvehető/letölthető verzióval. A szokásos Blizzard módszer (a sokak által ismert és gyűlölt blizz-downloader) ismét hozta a formáját, és négy óra töltögetés után kiírta, hogy még 15 óra van hátra a letöltésig. A kezdő Blizzard-boyok ilyenkor kikapcsolják a letöltőben a p2p-t, öreg Warcraftos rókák azonban már tudják, hogy csak annyi a dolgunk, hogy beírjuk a Start menü/futtatásba, hogy „gpedit.msc”, majd megkeressük a felügyeleti sablonok/hálózat/Qos csomagütemező modult, majd a „foglalható sávszélesség korlátozása” opciót, amit engedélyezünk, és beírjuk, hogy 0%. Voila! Máris 600k/sec-el töltődött a telepítő, negyven perc múlva játszhattam is. De eltértünk a tárgytól…
Ott tartottunk tehát, hogy elsőre nem ájultam el. Leszámítva a remek intró mozit, az első résszel ellentétben, a játék közbeni átvezető animációk immár a játék motorjával készültek (a Blizz mindent megtett, hogy szépek legyenek, de hát ez akkor sem CGI). A történet sem hozott túl sok újdonságot, menjünk, lövöldözzünk, építkezzünk, éljük túl…
Nagyjából harminc perc játék után azonban azt vettem észre (és ezzel mindenki így lesz), hogy a Starcraft II kezdi megmutatni, miért is van annyi rajongója, én pedig fantasztikusan jól szórakozom, az idő pedig csak repül… Apró poénok a történetben, feltűnő melléküldetések és achievementek, változatos helyszínek és feladatok, fantasztikus „csiszoltság” és kiforrottság, ami csak a Blizzard játékokra jellemző. Ráadásul a pályák közé még egy kis „rpg” (persze csak idézőjelben) érzést is csempészett a Blizz, ahogy a főszereplővel járkálhatunk például a hajónkon, beszélgethetünk, és a megszerzett pénzből fejlesztgethetünk.
Nagyjából negyven perc játék után megláttam a parancsnoki hajó bárjában, a TV-ben futó „iPistol” reklámot a táncoló és éneklő tengerészgyalogossal, valamint az easter-egg funkciót remekül betöltő, táncoló Warcraftos elf-csajt (nem is beszélve a működő zenegépről és a szintén működő játékautomatáról a sarokban). Csak annyit tudtam mondani: „öcsém.. ez kész!”.
Ez az érzés pár óra játék után végleg el fog rajtunk hatalmasodni, főleg ha elkezdünk böngészni a Battle.net menüben (hiszen az SC végül is mindig a multiplayer játékról szólt, ráadásul multiban mind a három fajjal játszhatunk). Achievmentek és eredményekért kapható ajándékok (játékos portrék, festések a járművekre), meccsek visszajátszása, league, kooperatív mód, a végletekig konfigurálható quick-match, és állkapocs-leejtően részletes és profi „jelentés” a meccsek végén… Barátok listája, in-game voice-chat, és minden, amit csak el tudunk képzelni. Egyszerűen tökéletes. Olyan, mint egy multiplayerre kihegyezett Steam-kliens, csak sokkal jobb (és szebb).
Ne kövessük el tehát azt a hibát, hogy a Starcraft II-őt a grafikája alapján próbáljuk megítélni (bár ismétlem: elég szép, és modern, csak éppen nem a csúcs). Ebbe a játékba rengeteg mindent belezsúfoltak a fejlesztők (csak achievmentekből több mint négyzáz van), s amit belezsúfoltak az bugmentes és könnyen kezelhető.
Frusztrációmentesen és élvezettel játszani, ez megfizethetetlen a mai világban. Három órácska játék után - ebben két elvesztett multiplayer meccs is van, hiába öreg vagyok már - bátran kijelenthetem: bár nagyon drága volt, de valószínűleg még életemben nem szórakoztam ennyit és ilyen jól tizenháromezer forintból (és még mennyit fogok!).
A következő tív évre ismét megvan az etalon stratégiai játék.