Az arabok általában párolni szokták, és van direkt kuszkuszfőző edényük is. Az araboknál a következő az alap: alul készül a (nem vegán) étel, sok zöldséggel. Felette, a zárt edényben, a gőzben párolódik, duzzad meg a kuszkusz.
A kuszkusz berber eredetű szó, olyasmit jelentett, hogy „jól megsodort”. Sok helyen még ma is kézzel sodorják-pödörik gömböcökké, enyhén benedvesített és belisztezett keménybúzadarából. A lisztes víz vékony filmmel vonja be a parányi labdacsokat, melyeket azután különböző méretű sziták segítségével méret szerint szétválogatnak, leszitálván róla a fölösleges lisztet is. Aztán szétterítik a napon, s kiszárítják. Az eljárás lényege az, hogy egy pergős valamit állítsanak elő, vagyis a gőzölés vagy áztatás során ne keletkezzen belőle pempő (mint a tejbegríz vagy a puliszka esetében).
A jó kuszkusz a készítés során többszörösére duzzad, de nem válik ragacsossá vagy csomóssá. Ha betartunk néhány alapszabályt, lágy, illatos és pergős lesz. (A dobozon szereplő használati utasítások többnyire rosszak. Arra viszont figyeljünk, hogy a nem előfőzöttet sokkal tovább kellene gőzülni).
6 dl víz (jobb valamilyen alaplé pl. zöldségleves, vagy legalább sós-zöldfűszeres víz.
Felforralom az alaplevet (vagy vizet). Ha már forr, fogom a kuszkuszt, s mint a grízt, fakanállal keverés mellett folyamatosan beleöntöm. Megvárom, míg pöffen egyet, s már húzom is le a tűzről. Ekkor szoktam az olajat is hozzákeverni. Lefedem és állni hagyom. 10-15 perc múlva kész a pergő kuszkusz. Fogyaszthatjuk azonnal is, de néhány óra állás jót tesz neki.
Akkor jó, ha a kuszkusz lágy és pereg, nem szabad száraznak lennie. Akkor lesz tökéletes, ha sose főzzük forró vízben hosszabb ideig, mert így csak összetapad, és a végeredmény pudingszerű massza lesz.
Ez a köretként való elkészítése. Mindenféle jóval keverve is készítik, akár egytál ételként is fogyasztható.