Győzelem Krisztusban - Szabó Ferenc weboldala
A Szentírás tanúságot tesz arról, hogy Isten győzelmes életet szán a hívőknek: győzelemről győzelemre haladót, nem olyat, amit most élünk. Emellett az Igében hihetetlennek látszó dolgokat olvasunk, ilyeneket például, hogy egy hívő ember mindig örüljön, hogy erőről erőre haladunk, ujjongjunk és örvendezzünk folytonosan. "örüljetek az úrban mindenkor; ismét mondom, örüljetek!" (Fil. 4.4), "Az igazak pedig örvendeznek és vígadnak az Isten előtt, és ujjongnak örömmel." (Zsolt. 68.4) "Boldog ember az, a kinek te vagy erőssége, s a te ösvényeid vannak szívében. Átmenvén a Siralom völgyén, forrássá teszik azt; bizony áldással borítja el korai eső. Erőről erőre jutnak, míg megjelennek Isten előtt a Sionon." (Zsolt. 84.6-8) Sőt Péter apostol ezt írja: "Akit, noha nem láttatok, szerettek; a kiben, noha most nem látjátok, de hisztek benne, kibeszélhetetlen és dicsőült örömmel örvendeztek: Elérvén hitetek czélját, a lélek idvességét." (1 Pét. 1.8-9)
Így van ez? Mi a valóság ezzel szemben? Jobb esetben küszködünk a bűneinkkel és azért szenvedünk, mert nem tudunk győzni évek, vagy akár évtizedek óta, rosszabb esetben kiegyeztünk a rosszal, és fásultságban töltjük el a napjainkat, éveinket. Nincs igazi öröm bennünk, mert a bűn megrontja az életünket, kiszárad az örvendezés, mert a győzelmes élet elérhetetlennek tűnik. "Mert ismerem az én bűneimet, és az én vétkem szüntelen előttem forog." (Zsolt. 51.5) A Prédikátor Könyvében írja Salamon, (Préd. 9.21), hogy "a megholt legyek a patikáriusnak kenetit megbüdösítik", úgy rontja meg az életünket a bűn, úgy szárítja ki többé-kevésbé az örök életre buzgó vízforrást a tehetetlenségünk, olyannyira, hogy erre is alkalmazhatjuk Joel próféta mondatát: "Bizony kiszáradott az öröm az emberek közül." (Jóel. 1.12 /b) Egy nagyon kedves idős prédikátor egyik szófordulata, hogy vannak kiszáradt, "mumifikált adventisták" - ha teljesen őszinték vagyunk magunkhoz, hát nem azok vagyunk mindannyian? Hol a szabadság, hol a dicsőség, hol a szüntelen örvendezés, hol a győzelem, hol az erőről erőre jutás?
A tapasztalat azt mutatja, hogy sehol. Isten azonban azt mondja, hogy mindez készen van számunkra. Ő olyan életet rendelt a mi számunkra, amely győzelmes élet, nem pedig bukásról bukásra tántorgó élet. Egyszerű a képlet: vagy Isten téved, vagy mi tévedünk. Isten nem téved, tehát mi tévedünk. Az Úr szerint a tapasztalat sivatagából átléphetünk a hit éden-kertjébe - csak rajtunk áll, hogy megtörténik-e a csoda az életünkben.
A "test" és cselekedetei
A Galata levélben olvashatunk a test cselekedeteiről: "A testnek cselekedetei pedig nyilvánvalók, melyek ezek: házasságtörés, paráznaság, tisztátalanság, bujálkodás. Bálványimádás, varázslás, ellenségeskedések, versengések, gyűlölködések, harag, patvarkodások, viszszavonások, pártütések, Irígységek, gyilkosságok, részegségek, dobzódások és ezekhez hasonlók: melyekről előre mondom néktek, a miképen már ezelőtt is mondottam, hogy a kik ilyeneket cselekesznek, Isten országának örökösei nem lesznek." (Gal. 5.19-21)
Hála Istennek, azért sok minden nincs közöttünk ezekből: bujálkodás, varázslás, bálványimádás, hogy csak a legdurvábbakat említsem. No de egy kis harag? Egy kis indulat? Egy kis patvarkodás? Egy kis "ki a nagyobb"? Egy kis mértéktelenség? Talán egy kis sértődés a másikkal szemben? S ha nem Isten van a legelső helyen az életemben, az bizony bálványimádás, nem igaz? Ha az Ige valamire felszólít, és figyelmen kívül hagyom, az engedetlenség Istennel szemben, ugye? Az apostol nyíltan kimondja: akik ilyeneket cselekednek, Isten országának örökösei nem lesznek. Aki indulatos, aki haragszik, Isten országának örököse nem lesz. Aki veszekszik, Isten országának örököse nem lesz. Aki a másik háta mögött lehúzza a másik embert, Isten országának örököse nem lesz. Tegyük fel a kérdést teljes komolysággal: ki lesz egyáltalán Isten országának az örököse?
Sok minden van az életünkben azért, ami jó, ne tagadjuk le. Mégis úgy vagyunk, mint a gazdag ifjú, aki Jézushoz ment, mert érezte, hogy valami hiányzik az életéből. "és megkérdé őt egy főember, mondván: Jó Mester, mit cselekedjem, hogy az örökéletet elnyerhessem? Monda pedig néki Jézus: Miért mondasz engem jónak? Nincs senki jó, csak egy, az Isten. A parancsolatokat tudod: Ne paráználkodjál; ne ölj; ne lopj; hamis tanubizonyságot ne tégy; tiszteld atyádat és anyádat. Az pedig monda: Mindezeket ifjúságomtól fogva megtartottam. Jézus ezeket hallván, monda néki: Még egy fogyatkozás van benned: Add el mindenedet, a mid van, és oszd el a szegényeknek, és kincsed lesz mennyországban; és jer, kövess engem. Az pedig ezeket hallván, igen megszomorodék; mert igen gazdag vala. És mikor látta Jézus, hogy az igen megszomorodék, monda: Mily nehezen mennek be az Isten országába, a kiknek gazdagságuk van! Mert könnyebb a tevének a tű fokán átmenni, hogynem a gazdagnak az Isten országába bejutni. A kik pedig ezt hallották, mondának: Ki idvezülhet tehát? Ő pedig monda: A mi embereknél lehetetlen, lehetséges az Istennél." (Luk. 18.18-27) Lehet több, lehet kevesebb fogyatkozásunk, de legalább egy biztosan van, ami megakadályozza azt, hogy az örök élet részesei lehessünk, ha nem győzünk fölötte. Van olyan bűn, amely könnyen legyőzhető, minden különösebb nehézség nélkül. Van, ami nehezebben, de mégis legyűrhető. Vannak végül olyan visszatérő bűnök, amivel szemben tehetetlenek vagyunk. Legalább egy fogyatkozás van az életünkben, ami megmutatja, hogy alkalmatlanok vagyunk az örök életre. Van, akinek a természetében az indulat tér újra meg újra vissza minden ima és küzdelem ellenére. Van akinek a torkosság. Másnak a sértődés, megint másnak a pletykálkodás. Tisztátalan gondolatok, lustaság, nemtörődömség, pazarlás, hiúság, képmutatás, fösvénység, megszólás, keményszívűség, és még sorolhatnánk.
Ezeket emberi törekvésekkel igyekezünk megfékezni. Újra meg újra nekilendülünk, de minden tényleges eredmény nélkül. Imádkozom azért, hogy ne legyek indulatos, de egy óvatlan pillanatban megint csak az leszek. Arra gondolok, hogy biztosan nem imádkoztam eleget, vagy nem elég jól. Megfogadom, hogy legközelebb nyugodt maradok, minden helyzetben résen leszek. Néhány napig talán megy is, a vége azonban megint csak kudarc - sokadjára. Megpróbálom elfojtani ezt magamban: van, amikor indulatba jövök, de valamelyest mégis sikerül uralkodni rajta. Forr az ember belül, de nem tör ki. Ez azonban nem győzelem: akkor lett volna az, ha teljesen nyugodt tudtam volna maradni. Az Ige nem nyugtat meg, mert azt mondja, hogy nem szabad ilyennek lennem. Én is tudom, de nem tudok más lenni, hiába feszítem meg minden erőmet, semmit nem ér. Nem én uralkodom az indulatomon, hanem az uralkodik rajtam. "Mert tudjuk, hogy a törvény lelki; de én testi vagyok, a bűn alá rekesztve." (Róm. 7.14.) "Mert tudom, hogy nem lakik én bennem, azaz a testemben jó; mert az akarás megvan bennem, de a jó véghezvitelét nem találom. Mert nem a jót cselekeszem, melyet akarok; hanem a gonoszt cselekeszem, melyet nem akarok." (Róm. 7.18-19)
Az emberi természet - akárhogy is toldozzuk-foldozzuk, erőltetjük - képtelen jobb lenni. A "test" soha nem lesz türelmes, soha nem lesz jóságos, sohasem lesz hitre hajló. Elfojtani, elnyomni nem lehet, az ezzel való próbálkozás sehová sem visz. Hasonló ez ahhoz, mint ha csőtörés van a falban és tíz helyen jön a víz. Hiába teszem a tíz ujjam a lyukakra, vagy nem tudom visszatartani a vizet, vagy csak egy rövid ideig tudom ezt megtenni. Azután a víz vagy kispriccel az ujjaim alatt, vagy újabb lyukat tör magának. Az emberi természet semmire nem jó. Róma 8.7-8-ban azt mondja Pál apostol, aki maga is megtapasztalta ezt, hogy "a test gondolata ellenségeskedés Isten ellen; minthogy az Isten törvényének nem engedelmeskedik, mert nem is teheti. Akik pedig testben vannak, nem lehetnek kedvesek Isten előtt." A test nem tud más lenni, mint amilyen, nem tud mást adni, csak ami a lényege. Fel kell hagynunk azzal a törekvéssel, hogy a testből csiholjuk ki a jót. Az erőlködésünk eredménytelen, és soha nem is lesz más. "Ki adhat tisztát a tisztátalanból? Senki." (Jób. 14.4) Be kell látnunk, hogy kudarcot vallottunk, minden erőlködésünk hasztalan és gyöngék vagyunk a jóra. Ez megmásíthatatlan tény. A testet nem lehet megjavítani, egyet lehet tenni vele, amit Isten is tesz: kiiktatja, Jézus visszajövetelekor pedig megsemmisíti. Ha már teljesen reménytelennek látjuk magunkat, itt az ideje, hogy átlendüljünk a győzelembe, mert csak innen lehet ezt megtenni. A bűn és a halál foglyai vagyunk - itt az ideje, hogy a vereségünk diadallá változzon.
"A Jézus Krisztusban való élet Lelkének törvénye..."
Az apostol ugyanezt átélte, mint mi, és a megoldást is elénk adja. A legmélyebb pontról megragadta Isten ígéreteit és az, aki képes arra, hogy győztessé tegyen minket: "Nincsen azért immár semmi kárhoztatásuk azoknak, a kik Krisztus Jézusban vannak, akik nem test szerint járnak, hanem Lélek szerint. Mert a Jézus Krisztusban való élet lelkének törvénye megszabadított engem a bűn és a halál törvényétől." (Róm. 8.1-2.) Mi nem tudunk győzni, de Valaki már győzött, és Isten nekünk adja őt, értünk küldte el őt. "Tőle vagytok pedig ti a Krisztus Jézusban, ki bölcseségül lőn nékünk Istentől, és igazságul, szentségül és váltságul." (1Kor. 1.30) Krisztus váltságul lett értünk, ez világos, hiszen meghalt értünk a kereszten. De az Atya ezzel együtt egy új életet akar adni nekünk, Krisztust nem csak a jogi rendezésért küldte el nekünk, hanem hogy Ő legyen a számunkra a gyakorlati igazság és szentség is!
Most tehát ott állunk, hogy látjuk, hogy magunktól nem vagyunk jók, és nem is tudunk azok lenni, látjuk, hogy Krisztus azért jött értünk, hogy a gyakorlati igazságunk legyen. Mit mond a Biblia arról, hogy mikor fog ez bekövetkezni? Mikor fog bennünk lakozni Krisztus, mikor élhetünk győzelmes életet? Minthogy megszelídíteni nem lehet a természetet, ezért ki kell cserélni, emberi természet helyett isteni természet részeseivé kell lennünk. Testvéreim, ez már a miénk. 2 Pét. 1.2-4-ben ezt olvassuk: "Kegyelem és békesség adassék néktek bőségesen az Istennek és Jézusnak a mi Urunknak megismerésében. Mivelhogy az ő isteni ereje mindennel megajándékozott minket, a mi az életre és kegyességre való, annak megismerése által, aki minket a saját dicsőségével és hatalmával elhívott; amelyek által igen nagy és becses ígéretekkel ajándékozott meg bennünket; hogy azok által isteni természet részeseivé legyetek, kikerülvén a romlottságot, a mely a kívánságban van e világon". Azt mondja az apostol, hogy Krisztusban Isten mindent nekünk adott, ami az életre és a kegyességre való. Ha pedig mindent nekünk adott, akkor mi az, ami hiányzik? Krisztusból semmi, és belőlünk sem hiányzik semmi ehhez, ha Krisztusban vagyunk - más szóval, ha Krisztus bennünk lakik.
Mit mond Pál Krisztus őbenne lakozásáról? "Krisztussal együtt megfeszíttettem. élek pedig többé nem én, hanem él bennem a Krisztus; a mely életet pedig most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem, a ki szeretett engem és önmagát adta érettem." (Gal. 2.20) Ez tehát a csere, amelyet korábban láttunk: nem én élek, nem én nyilvánulok meg, hanem az a Valaki, aki bennem él, azaz Krisztus. Később visszatérünk még erre az igére. Mármost mikor fog bennünk lakni Krisztus? Mikor hal meg az énünk, vagy erőtlenül meg a bűnnek teste, ahogyan másutt Pál fogalmaz? Mikor támadhatunk fel az új, győzelmes életre? "Avagy nem tudjátok-é, hogy a kik megkeresztelkedtünk Krisztus Jézusba, az ő halálába keresztelkedtünk meg? Eltemettettünk azért ő vele együtt a keresztség által a halálba: hogy miképen feltámasztatott Krisztus a halálból az Atyának dicsősége által, azonképen mi is új életben járjunk. Mert ha az ő halálának hasonlatossága szerint vele eggyé lettünk, bizonyára feltámadásáé szerint is azok leszünk. Tudván azt, hogy a mi ó emberünk ő vele megfeszíttetett, hogy megerőtelenüljön a bűnnek teste, hogy ezután ne szolgáljunk a bűnnek: Mert a ki meghalt, felszabadult a bűn alól. Hogyha pedig meghaltunk Krisztussal, hiszszük, hogy élünk is ő vele. Tudván, hogy Krisztus, a ki feltámadott a halálból, többé meg nem hal; a halál többé rajta nem uralkodik, Mert hogy meghalt, a bűnnek halt meg egyszer; hogy pedig él, az Istennek él. Ezenképen gondoljátok ti is, (vegyétek figyelembe, legyen része a gondolkodásotoknak), hogy meghaltatok a bűnnek, de éltek az Istennek a mi Urunk Jézus Krisztusban. (Róm. 6.3-11) A Biblia azt mondja, hogy ez már megtörtént és befejezett tény: a keresztségünk óta Krisztus bennünk lakik (ha az Bibliai alapokon nyugvó keresztség volt, tudatos választás Isten mellett), a keresztséggel Jézust felhatalmaztuk erre, és ő, az ígéretéhez híven él is ezzel. Testvéreim, terített asztal mellett halunk éhen! Egyetlen egy dolog hiányzik még: az, hogy Krisztus megnyilvánuljon az életünkben, ez múlik rajtunk. Minden más készen áll a győzelmes élethez.
A mozdíthatatlan alap
Ehhez persze hinnünk kell abban, hogy a Biblia minden kijelentése igazság. Ugyanúgy igazságok ezek is, mint az, hogy Isten teremtette a világot, hogy Krisztus Isten, hogy a próféciák igazságok. Isten szava teremtő hatalom és abszolút igazság. Igazabbak, mint a mi tapasztalataink vagy érzéseink. Ha nem érezzük, hogy minden a miénk ami az életre és a kegyességre való, ez akkor is igazság, éspedig azért, mert ez az Úr kijelentése. Nem a szemünknek, fülünknek, tapasztalatainknak, hangulatainknak, érzéseinknek kell hinnünk, hanem Isten szavának.
Áttekintettük az alapokat, most nézzük meg, hogy hogyan működik ez a gyakorlatban, hogyan léphetünk át a vereségek sorozatából a győzelmek sorozatába.
"...többé nem én, hanem él bennem a Krisztus..."
Krisztussal együtt megfeszíttettem. Élek pedig többé nem én, hanem él bennem a Krisztus; a mely életet pedig most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem, a ki szeretett engem és önmagát adta érettem." (Gal. 2.20) Ez mindennek a lényege. Nem az én, hanem Krisztus. Nem én nyilvánulok meg, hanem Krisztus nyilvánul meg, ahhoz hasonlóan, ahogyan Jézus is elmondhatta magáról: "Monda néki Jézus: Annyi idő óta veletek vagyok, és még sem ismertél meg engem, Filep? a ki engem látott, látta az Atyát; mimódon mondod azért te: Mutasd meg nékünk az Atyát? Nem hiszed-é, hogy én az Atyában vagyok, és az Atya én bennem van? A beszédeket, a melyeket én mondok néktek, nem magamtól mondom; hanem az Atya, a ki én bennem lakik, ő cselekszi e dolgokat." (Ján. 14.9-10) Hogyan lehet az "én"-t kicserélni Krisztusra?
Először is, minden reményt fel kell adnunk a hústesttel kapcsolatban, hogy bármi jót tudnánk kicsiholni belőle. Fojtogatni lehet az óembert, bizonyára valamivel gyengébb is lesz, de elbánni nem tudunk vele a saját erőnkből. Elég egy lazítás a fogáson, és máris vége a nehezen kiharcolt pozíciónknak. Látnunk kell, és el kell fogadnunk, hogy Isten mennyire becsüli az eredendő természetünket: semmire. Értéktelennek, sőt károsnak és eltörlendőnek tekinti, tehát így is van. Akkor mondhatjuk, hogy a miénk ez a gondolat, ha teljesen felhagyunk az erőlködéssel és Isten előtt beismerjük a teljes tehetetlenségünket. Nem kapaszkodunk tovább a szakadék szélén, ahol nem tudunk felmászni, hanem engedjük magunkat Isten tenyerébe esni.
2 Kor. 12.9-20-ban ezt mondja az apostol: "és ezt mondá nékem: Elég néked az én kegyelmem; mert az én erőm erőtlenség által végeztetik el. Nagy örömest dicsekeszem azért az én erőtelenségeimmel, hogy a Krisztus ereje lakozzék én bennem. Annakokáért gyönyörködöm az erőtlenségekben, bántalmazásokban, nyomorúságokban, üldözésekben és szorongattatásokban Krisztusért; mert a mikor erőtelen vagyok, akkor vagyok erős." Mit mond az apostol? Csak egy dolgot emeljünk ki: gyönyörködik az erőtlenségében. Ezzel dicsekszik? Nem bolondságnak látszik ez? A gyengeség miatt inkább bánkódni kellene - mondjuk mi. Igen, de Pál tudta, hogy ez az a pont, a tehetetlenség pontja, ahol Krisztus be tud lépni az életébe, meg tud nyilvánulni benne. Mindaddig, míg azt a titkos reményt tápláljuk magunkban, hogy képesek leszünk jobbak lenni, ha jobban odafigyelünk, több erőfeszítést teszünk, Krisztus ránk hagyja: próbáljuk csak meg. Próbáljuk, de nem sikerül, látjuk, hogy emiatt Isten ítélete, azaz a törvény ítélete alatt vagyunk. Ezzel a törvény elvégzi a maga feladatát, "ekként a törvény Krisztusra vezérlő mesterünkké lett, hogy hitből igazuljunk meg." (Gal. 3.24) Pál dicsőítette Istent minden nehézségében, mert látta, hogy ezt gondot ő megoldani nem tudja, de ugyanakkor hitte és megtapasztalta, hogy Krisztus minden problémát meg tud és meg is old. Ha látom, hogy erőtlen vagyok, ez az erősségem, mert teret adok Krisztusnak. Pál azt mondja, hogy nem hogy szomorú az erőtlensége miatt, hanem ellenkezőleg: dicsekszik ezzel. Aki indulatos, elmondhatja Pállal: "Köszönöm neked Uram, hogy megmutattad, hogy az indulattal szemben tehetetlen vagyok. Köszönöm, hogy rájöttem, hogy képtelen vagyok bármilyen megoldást találni erre a problémára. Köszönöm azt is, hogy te minden problémát meg tudsz oldani, és mivel engem is szeretnél az üdvösségben látni, ezt is megoldod."
Az apostol ezt mondta: "élek pedig többé nem én, hanem él bennem a Krisztus." Vagy én, vagy Krisztus. Középút nincs, mert Isten sokkal jobban szeret bennünket annál, hogy bármilyen középutat megengedne, vagy lehetővé tenne ezzel kapcsolatban. Az életünk királyi széke egyszemélyes: vagy én ülök benne, vagy Krisztus. Ha én ülök benne, kudarc az életem, ha Krisztus, akkor győzelmes vagyok. Láttuk, hogy Isten mindent megadott amit csak lehetett, egyvalami hiányzik még, hogy Krisztus éljen és uralkodjék bennünk, ez pedig a hit.
"Amely életet pedig most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem" - mondta az apostol. Jézus ezt mondta: "én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők: aki én bennem marad, én pedig ő benne, az terem sok gyümölcsöt: mert nálam nélkül semmit sem cselekedhettek." (Ján. 15.5) Krisztus nem a szőlőtő lesz a számunkra, hanem most az. Mi nem leszünk a szőlővesszők, hanem most azok vagyunk. Élnünk kell a tényekkel, a rossz tapasztalatainkat sutba dobva. Tegyük fel, hogy van egy ember, aki soha nem használta a kezét, most viszont nincs más lehetősége, használnia kell. Valaki elmondta, mire való a kéz, és valóban, neki kétségtelenül van keze. Mit kell tennie? Mondogassa, hogy "emelkedj fel, emelkedj fel"? Semmit nem fog érni. Parancsoljon rá? Hasztalan lesz. Külső erőt vegyen igénybe? Az nem az ő mozdulata lesz. Egyszerűen hinnie kell, hogy tudja használni, mert van keze, és a kéz használatra való, el kell indítania a mozdulatot, és a tapasztalat igazolni fogja a hitét: meg fog mozdulni a keze. Ha arra vár, hogy előbb tapasztalata legyen, tehát mozduljon a kéz, ő majd csak azután mozdítja, az örökkévalóságig várhat, semmi nem fog történni
"...hitben járunk, nem látásban..."
A használatlan kezek számunkra Isten ígéretei, a hit a mozdítás. Krisztus már győzött, tehát ha bennünk van, most is győztes: soha nem vesztett, és nem is bennünk fogja elkezdeni, efelől nyugodtak lehetünk. "Krisztus tibennetek van, a dicsőségnek ama reménysége" (Kol. 1.27). Ő a mi győzelmünk. Nem számít mit érzünk, mit tapasztaltunk eddig: Krisztus győzelme tény. Látni nem látjuk még, de ez a valóság. "A hit pedig a reménylett dolgoknak valósága, és a nem látott dolgokról való meggyőződés." (Zsid. 11.1) Remélem, hogy győztes leszek? Ha Krisztusban valóságnak látom, az enyém a győzelem. Én nem tudok győzni, de neki van hatalma erre, sőt már meg is mutatta, hogy győzött itt a földi életben. Biztos alapon állunk. Előbb van a hit, utána jön a tapasztalat. Ha Krisztusban bízunk, ha a hit van elöl, maga után vonja a tapasztalatot. Krisztus elveszi a legmakacsabb bűnünket, és az ő jelenlétével tölti be a helyét: szelídséggel, kitartással, örömmel és még sorolhatnánk. Ha arra várunk, hogy előbb tapasztaljuk, majd csak utána fogunk hinni, semmi nem lesz a miénk. "Az igaz pedig hitből él." (Zsid. 10.38) Krisztusban a miénk a győzelem. "Akit, noha nem láttatok, szerettek; a kiben, noha most nem látjátok, de hisztek benne, kibeszélhetetlen és dicsőült örömmel örvendeztek: elérvén hitetek czélját, a lélek idvességét." (1 Pét. 1.8-9) "és ez az az üzenet, a melyet tőle hallottunk és hirdetünk néktek, hogy az Isten világosság és nincsen ő benne semmi sötétség. Ha azt mondjuk, hogy közösségünk van vele, és sötétségben járunk; hazudunk és nem az igazságot cselekeszszük. Ha pedig a világosságban járunk, a mint ő maga a világosságban van: közösségünk van egymással, és Jézus Krisztusnak, az ő Fiának vére megtisztít minket minden bűntől. Ha azt mondjuk, hogy nincsen bűn mi bennünk, magunkat csaljuk meg és igazság nincsen mi bennünk. Ha megvalljuk bűneinket, hű és igaz, hogy megbocsássa bűneinket és megtisztítson minket minden hamisságtól". (1 Ján. 1.5-9)
Jézus megígérte, hogy beköltözik azok életébe, akik keresik Őt: "ímé az ajtó előtt állok és zörgetek; ha valaki meghallja az én szómat és megnyitja az ajtót, bemegyek ahhoz és vele vacsorálok, és ő én velem." (Jel. 3.20) "Felele Jézus és monda néki: Ha valaki szeret engem, megtartja az én beszédemet: és az én Atyám szereti azt, és ahhoz megyünk, és annál lakozunk." (Ján. 14.23) Ténynek kell tekintenünk, hogy Krisztus az életünkben van, akkor is, ha ezt az érzéseink nem támogatják. Előbb "biztosan" mindig hit, azután "talán" jön az érzés is. Ha tehát a képnél maradunk, és együtt vacsoráznunk Jézussal, és zörget a kísértés, képletesen annyit kell mondanunk: "Uram, téged keresnek." Maradhatunk tovább az asztalnál. Nem az énünknek kell cselekednie a győzelem érdekében, Krisztus győzni fog bennünk. Az a dolgunk, hogy Krisztust az ajtóhoz engedjük, és ne álljuk el az útját. Azt cselekszem, hogy nem én cselekszem. Ehhez kell a hit. Ha azt mondjuk, bármit teszünk, mindegy, Krisztus úgyis bent van, megint csak rossz úton járunk: hitből kell cselekednünk, de csak annyit, hogy engedjük Őt cselekedni. Hit az, hogy nem imádkozom újra meg újra meg újra, hogy Krisztus lakjon bennem, hanem hitben ténynek tekintem, minthogy az is. Ebben a dologban semmi szükség újabb imára, ha már meggyőződtem az Igéből arról, hogy ez tény. Ha tovább imádkozom, akkor az hitetlenség, amiből meg kell térnem. Tapasztalatból talán nem érzem, látszólag semmi nem változik, nem vagyok másabb, mint két perccel azelőtt, hogy elolvastam azt, hogy "Krisztus tibennetek van, a dicsőségnek ama reménysége", de mivel Isten mondta, ez tény, tehát kételkedésnek semmi helye nincsen. élhetek minden következménnyel, ami ebből a kijelentésből következik. Mihelyst élek ezekkel a következményekkel, máris másabb lettem, mint azelőtt, hogy ezt hitben megragadtam, és a következmények visszaigazolják a hitemet. Nem leszek goromba, indulatos vagy megszóló olyan helyzetben, amelyben már tízezerszer elbuktam, semmi másért nem leszek más, csak mert hittem, hogy Krisztus bennem van és megoldotta a problémát, amivel tízezerszer nem boldogultam eddig, és ezután sem boldogultam volna százezerszer. De mégis boldogultam, de nem én, hanem Krisztus, és enyém a győzelem Őáltala, valahányszor csak hitben állok és dicsekszem az erőtlenségemmel, mert amikor erőtlen vagyok, akkor vagyok erős. Semmim nincsen, de minden az enyém Krisztusban.
Ne az érzésekre támaszkodjunk!
Nagyon vigyáznunk kell arra, hogy ne az érzéseink és az érzelmeink legyenek az alapjai a hitéletünknek, mert akkor nem lehetünk győzelmesek. Szilárdan az Ige alapján kell állnunk. A bűn gyakran éppen az érzéseken keresztül fog támadni minket: kellemesnek és kívánatosnak tüntet fel valamit, ami az Igével szemben áll, vagy a másik oldalról támad: Sátán megpróbálja elhitetni, hogy ha nem érzünk semmit, akkor nem is történik semmi. Ha nem repülsz a fellegekben, akkor nem lakik benned Krisztus. Ez olyan hit, ami az emberen alapszik, nem pedig Krisztuson és az Igén, ezért teljesen értéktelen. Van, amikor helyesen működnek az érzelmek, de száz százalékosan nem lehet megbízni bennük. Ha valaki egy Isten szemében elfogadhatatlan testi kapcsolatba lép, nyilván azért teszi, mert ez kellemesnek és gyönyörűségesnek tűnik a számára, a rossz következmények csak később jelentkeznek. "Gyönyörűséges az embernek az álnokságnak kenyere; de annakutána betelik az ő szája kavicsokkal." (Péld. 20.17) Ne legyünk "világi hívők", testies gondolkodású emberek, akiknek két fő elvük van: teszem, mert jól esik, és hiszem, ha látom. A hit nem így működik. A hit lép, ha nem lát és nem érez, de maga után vonja a következményeket, a hit beteljesülését. "Mert reménységben tartattunk meg; a reménység pedig, ha láttatik, nem reménység; mert a mit lát valaki, miért reményli is azt? Ha pedig, amit nem látunk, azt reméljük, békességes tűréssel várjuk." (Róm. 8.24-25) A mindennapi életünk is a hitre épül, noha sokszor nem gondolunk bele. A boltban veszek valamit, és hiszem, hogy tényleg az van benne, ami rá van írva. Felszállok a buszra, és hiszem, hogy oda fog vinni, ahová menni akarok. Maradjunk ennél a példánál: a hit előbb lép, azután teljesül be. Felszállok a buszra előbb, és azután beteljesül a hitem, a sofőr oda visz, ahová kell, rábízom magam. Tudom, hogy az a valaki sofőr, akinek az a munkája, hogy elvigyen egy másik városba. Miután odaértem, elégedett leszek, hogy megérkeztem, és valóban ott vagyok. Akár meg is köszönhetem neki előre, hogy ezt megteszi. A hit cselekedete az, hogy felszállok a buszra. Nem látom még, hogy a városban lennék, de tudom, hogy ott leszek. Máris úgy tekinthetek magamra, mint aki rövidesen megérkezik, tervezhetem, hogy hová fogok menni a másik városban, és mit fogok tenni. A busz odavisz, és ezeket meg is valósítom.
A hitetlen gondolkodás az, hogy "hiszem, ha látom". Előbb legyek a városban, azután majd felszállok a buszra. Előbb intézzem el a dolgom a másik helységben, azután majd oda fogok utazni. Előbb akarok elégedett lenni, hogy ott vagyok, majd csak utána utazni. Ez így egyszerűen nem működik, és soha az életben nem is fog. De akkor sem, ha az ember nem bízik a sofőrben. Ha azt mondja magának: honnan tudjam, hogy ez az ember tényleg sofőr? Azt mondja, hogy a megfelelő irányba megy, de mi van, ha nem? Lehet, hogy balesetet fogunk szenvedni. Nem bízom meg benne, nem szállok fel, inkább elindulok gyalog. Csakhogy gyalogszerrel, a saját erejéből soha nem fog a céljához érni.
A tények tények, a sofőr sofőr akkor is, ha nincs bizalmam benne, ezért el sem indulok. A busz elmegy, a sofőrrel és az utasokkal, akik megbíznak benne, én pedig ott maradok és soha nem fogom elérni a célomat. Sok "hívő" nem bízik meg Krisztusban, nem fogadja el, amit mond, mert nem ismeri őt. Csak akkor a miénk a győzelem, ha ismerjük Krisztust, és teljes bizalmunk van benne: rá tudjuk bízni teljességgel magunkat. Tudjuk, hogy előttünk járt és győzött, és hisszük azt, hogy szeret minket, van hatalma arra, hogy győzelmet adjon, és meg is teszi. Nem csak képes rá, mert ezt nem nehéz elhinni, hanem hiszünk abban, hogy bennünk is véghezviszi.
Hol ereszthet gyökeret a "mustármag"?
Újra hangsúlyoznám: hitünknek csakis az Igén, Isten konkrét ígéretein kell nyugodnia. Ezeket ragadhatjuk meg kételkedés nélkül. Isten nem ígérte meg, hogy repülni fogunk: ha erre próbáljuk használni a hitünket, az nem hit, hanem bolondság. Nem gondolhatjuk azt sem, hogy holnaptól gyógyító leszek, és mindenkit meggyógyítok, mert Isten ezt sem ígérte meg mindenkinek. Viszont imában kaphatunk ígéretet Istentől egy konkrét esetre vonatkozóan, és erre már hivatkozhatunk ugyanúgy, hitünk tárgyává tehetjük, mint azt, hogy "én vagyok a szőlőtő és ti a szőlővesszők". Ugyanúgy egy szolgálatra vonatkozóan, ami lehet akár a gyógyítás is, de ennek sem a saját elképzeléseimen, saját alkalmas vagy alkalmatlan voltomon kell nyugodnia, hanem Istenen és az ő személyes ígéretén. Isten ígéreteiben, Isten szavában kételkedni bűn. "Az igaz pedig hitből él. És aki meghátrál, abban nem gyönyörködik a lelkem." (Zsid. 10.38) Pál pedig ezt mondja: "Mindenre van erőm a Krisztusban, a ki engem megerősít." (Fil. 4.13) Mindenre - Krisztusban.
Jézus ezt mondta: "...bizony mondom néktek: Ha akkora hitetek volna, mint a mustármag, azt mondanátok ennek a hegynek: Menj innen amoda, és elmenne; és semmi sem volna lehetetlen néktek." (Mát. 17.20) A gondok hegyekké növekszenek, a hit azonban eltüntetni a hegyeket. Vagy a hit tűnik el, vagy a hegy. Ne toporogjunk a hegyek előtt, bízzunk abban, hogy Isten igaz, igazat beszél, és ez a mustármagnyi egyszerű hit minden akadályt eltávolít az utunkról.
Isten semmit nem ad nekünk Krisztustól függetlenül, mindent őbenne ad meg. Nincs megszentelődésre külön erő, Krisztus a mi megszentelődésünk és senki, semmi más.
Krisztus második eljöveteléről szól az ige, de a bűntől való szabadulás megtapasztalására is vonatkozik: "Elveszti a halált örökre, és letörli az Úr Isten a könyhullatást minden orczáról: és népe gyalázatát eltávolítja az egész földről; mert az Úr szólott. És szólnak ama napon: ímé Istenünk, a kit mi vártunk és a ki megtart minket; ez az úr, a kit mi vártunk, örüljünk és örvendezzünk szabadításában!" (ésa. 25. 8-9)