Az eltérő definíciók, különösen makroszinten, gyakran felvetnek bizonyos módszertani vagy tudományos problémákat. A szerhasználó pontos eset-definíciója, a szerhasználat terjedésének alapvető mechanizmusa és a jelenség mögöttes, rejtett folyamatai nehezen meghatározhatók és egységesíthetők.
Elsőként, a drogfüggőség orvosi, klinikai meghatározása egyéni szinten lehetséges, léteznek diagnosztikus (pszichológiai, pszichiátriai) eszközök és nemzetközileg elfogadott klasszifikációk (pl. DSM 4 - Diagnostic and Statistical Manual of Mental Diseases). A rutin adatgyűjtések ugyanakkor valamely ellátóval (pl. egészségügyi, szociális) való kapcsolatfelvételt jelzik inkább. Makroszinten a rejtett szerhasználói csoportok nagyságának meghatározására tett becslések ezekre a regiszterekre építenek, és keveset árulnak el a droghasználat egyéni módjáról, mintázatáról. Nehéz tehát a változatos egyéni káros következményeket társadalmi szinten összegezni. A legtöbb országban igyekeznek ezért szűkíteni a vizsgált csoportokat a magasabb kockázatú szerhasználókra pl. a heroin-használók csoportjára, és így a droghasználat általános társadalmi problémája helyett az egyes szerekre koncentrálni (pl. heroinnal kapcsolatos társadalmi problémák, szerves oldószer-használat, alkohol-fogyasztás, dohányzás társadalmi kárai stb.). Az ilyen indikátorok nagyon hasznosak az ellátás-tervezés számára.
Másodsorban, a droghasználat terjedése vagy a függőség kialakulásának modellezése megosztja a kutatókat is. A kockázati tényezők között megjelennek biológiai, pszichoszociális és társadalmi tényezők is. Az epidemiológiai megközelítés kézenfekvőnek tűnik abban az értelemben, hogy ebben az esetben is beszélhetünk hálózatokról és azon belül különböző terjedési sebességről és módokról. A biológiai „fertőzéssel” szemben azonban ezek nem annyira állandók, más tényezők (média, divat, kínálat stb.) is megjelennek. A gazdasági megközelítés megemlíti a hozzáférést, az árakat, a kereslet és a kínálat kapcsolatát, de ezeknek a tényezőknek a hatása áttételes, és a rejtettség miatt sok esetben nehezen mérhető tudományos módszerekkel. Fontos tehát kiemelni az indikátorok együttes értelmezésének szükségességét.
Harmadrészt, a szerhasználat és annak problémássá válása sem egyértelmű. A szakértők egyetértenek abban, hogy fiatal életkorban az illegális szerek vagy az alkohol kipróbálása mögött meghúzódó motivációk nem különböznek. Mégis, egyes esetekben a szerhasználat – legyen az bár legális vagy illegális – megáll néhány kísérletnél, más esetekben problémás használattá fejlődik. A pszichoaktív szerhasználathoz sok esetben mentális problémák társulnak, ezt hívjuk pszichiátriai komorbiditásnak, más esetekben nem jelentkeznek ilyen tünetek. Kutatók felvetik a mentális problémák és a szerhasználat ok-okozati viszonyának kérdését is, pl. az önmedikalizációs elméletek szerint az egyén a szerhasználattal egy kezdődő, fel nem ismert mentális problémát (pl. hangulati zavart, anhedóniát) kezel nem megfelelő módon. Az ilyen eltérések megnehezítik az indikátorok interpretációját. Példaként: A kannabisz-használat elterjedtsége és a problémás szerhasználat összefüggése korántsem egyértelmű. Egyes szerhasználói csoportokban bár vannak jellemző problémák (pl. pszichiátriai komorbiditás, fertőzés stb.) az egyéni problémák nehezen általánosíthatók a csoport egészére. Még ha a problémák hasonlóak is egy-egy szerhasználói csoporton belül, az eltérő szociális körülmények (pl. hozzáférés az ellátórendszerhez, kriminalizáció stb.) és a kulturális tényezők (pl. attitűdök, média stb.) hatásai eltérnek az egyes országok között, így ugyanazon indikátor adta hasonló helyzetleírás más értelmezést és beavatkozási irányt adhat különböző országok számára.
Az indikátorok mögött meghúzódó „szervezőerő”, értelmezési keret eltér, hisz a döntéshozók és a különféle területek, tudományágak szakemberei más-más célok mentén különféle aspektusból vizsgálnak egy jelenséget. Az indikátorok célja, fókusza is eltérhet. Ugyanazon számszerűen kifejezett statisztikák felhasználása mellett máshova kerülnek a hangsúlyok például az ellátás-szervezés, a stratégiai tervezés, a gazdasági értékelés stb. számára. Az indikátorok felosztása gyakran történik a kémiai anyag legális státusza (alkohol, dohányzás, legális szerek/gyógyszerek (elsősorban altatók, nyugtatók) visszaélésszerű használata, illegális szerek) alapján. Más esetekben különféle indikátorok az egészségmagatartás, az általános egészségügyi állapot vagy a pszichoaktív szerhasználat szélesebb kérdéseit vizsgálják bizonyos életkori csoportokban, mely történhet az általános populációban (felnőtt korú normál népességben (pl. OLAAP és ADE vizsgálatok); iskoláskorúak körében (pl. HBSC, ESPAD vizsgálatok), vagy történhet speciális csoportok körében (pl. hajléktalanok, lakóotthonban nevelkedő fiatalok, fegyveres testületek dolgozói, börtönpopuláció stb.). Ezekben az esetekben a hangsúly egy csoport leírásán, jellemzésén van, és általában együtt vizsgálják a dohányzás, az alkohol, a gyógyszer-fogyasztás és a kábítószer-fogyasztás elterjedtségét és a káros következmények előfordulását. Említettük, hogy a földrajzi és időbeli szempontú összehasonlíthatóság kiemelkedően fontos cél az indikátorok esetében. Éppen ezért ezeket az indikátorokat aszerint is megkülönböztethetjük, hogy mely területre érvényesek (lásd pl. UNODC World Drug Report vs. az EMCDDA európai kábítószerjelentése) és milyen időtartamra vonatkoznak (pl. éves jelentés az adott év új eredményeiről vs. történeti áttekintés egy jelenség tendenciáiról).
Az indikátor jelentéstartalmának általános áttekintése után a következőkben az egyes területekre vonatkozó különböző indikátorok kerülnek részletesebb bemutatásra.