Magyar katonák között Szarajevóban - Történetek a Balkánról
A srebrenicai mészárlás miatt 2002-ben a holland...
Nosztalgikus 2013.09.15. 21:24
Magyar katonák között Szarajevóban
A srebrenicai bejegyzés ráirányította a figyelmet a békefenntartó katonákra. Magyar katonák százai teljesítenek szolgálatot békefenntartóként a világ különböző országaiban, munkájukról, tevékenységükről alig tudunk valamit. Amikor kint voltam, meglátogathattam őket.
Bosznia-Hercegovinában a külföldi katonák jelenléte teljesen hétköznapi dolog, a fővárosban a jelenlétük egyáltalán nem volt zavaró. Az első időben, még 1999-ben történt meg talán két alkalommal, hogy páncélozott harci járművel találkoztunk az utcán, később a városban már csak a dzsipeket, személyautókat, kisbuszokat láttuk. Más volt persze a helyzet az ország útjain, a határállomásoknál. Olvasta az ember az újságokat, tudta, hogy több ezer békefenntartó tartózkodik abban az országban, ahova családjával, két gyerekével együtt készül kiköltözni, aztán Bosanski Brod határállomáson 1999 novemberében szemtől szembe találtuk velük magunkat. Harckocsik teljes személyzettel, állig felfegyverzett katonák csőre töltött géppisztollyal fogadtak minket, amikor „legördültünk” a Száván akkor még a hidat helyettesítő kompról. Muszáj elmondanom, nehogy a balatoni, vagy a dunai kompjainkra gondoljanak! Ez egy lélekvesztő volt, amire egy kamion és a kamion hosszának megfelelő számú személygépkocsi tudott felhajtani. Rettenetes volt! Örültem, hogy túléltük és akkor a parton a páncélosok! Ott egy pillanatra azért elbizonytalanodtam: biztos, hogy ezt akarjuk? Mert repülővel egész más volt megérkezni, onnan fentről mindez nem látható. Aztán hónapok múlva egyre enyhült a jelenlét intenzitása, ami legtovább megmaradt, az a Szarajevó fölötti napi kétszeri helikopteres ellenőrző repülés volt. Amikor az is elmaradt, szinte hiányzott.
Egy pesti antikváriumban vettünk Jugoszlávia útikönyvet, igaz a kéziratzárás ideje 1977 volt, de gondoltuk, több,mint a semmi. Ebben a könyvben olvastam egy alkalommal, hogy Szarajevó mellett van egy gyógyfürdőhely szállodákkal, sétányokkal, játszóterekkel, stb. Egy szép napos téli vasárnapon el is határoztuk, hogy megnézzük ezt a helyet. Ki is autóztunk Ilidzsára és a folyó partján elindultunk a szállodák felé, de nem jutottunk messzire. Szögesdrótok, tankcsapdák és felfegyverzett katonák állták utunkat: ez innentől az SFOR (a nemzetközi békefenntartók) területe, tilos tovább menni. Ők foglalták el az épségben maradt szállodákat főhadiszállásnak.
Talán egy év múlva aztán a repülőtér közvetlen szomszédságába, Butmirba tették át székhelyüket és visszaadták a szállodát és a csodás parkot az igazi rendeltetésének.
Itt Butmirban látogattam meg kétszer a magyar katonákat. Először egy karácsonyi riport miatt szerettem volna velük találkozni. Ez 2002-ben volt, mert magyar kontingens az év májusától teljesített szolgálatot Boszniában. Még soha nem jártam arra, a katonai attasénk, aki a szervezésben is nagyon sokat segített, elmondta merre kell mennem, hát én elindultam. Szakadt az eső, alig lehetett látni, végre egy hosszú kerítés szögesdrótokkal, őrtornyokkal, homokzsákok, különféle betonakadályok, és végre egy személybejáró. Leparkoltam, bokáig süllyedtem a sárban és a bejárónál mondtam a bolgár őrnek, hogy engem várnak a magyar kontingensnél három órára, biztosan mindjárt jönnek. Jöttek is emberek tucatjai ki-be, de én csak ott ültem, énértem bizony nem jött senki! Hát, szégyen ide, szégyen oda, felhívtam a katonai attasét és hosszasan ecseteltem neki, hogy hol vagyok, merre jöttem, mit látok magam körül és számára nagyon gyorsan kiderült, hogy teljesen rossz helyen várok a magyar katonákra, ez a személyzeti kapu, itt vendéget bevinni nem lehet, de ne aggódjak, majd egy rendszámos kocsival kijönnek értem és körbevezetnek. Na, gondoltam, ez aztán jó „antré”! Néhány perc múlva tényleg megjelent egy magyar rendszámú Opel, elnavigált a főbejárathoz, ahol szintén bolgár kapuőr adott egy vizitor kártyát, sőt még az autómat is beengedte, a mieink pedig még szemrehányást sem tettek.
A balkáni háborút lezáró daytoni békeegyezmény aláírása után egy évvel, 1996 végén alakut meg a NATO boszniai békefenntartó szervezete, az SFOR, amelynek munkájában a magyar honvédség is részt vállalt. A bejárat után egy szépen parkosított főúton, a Dayton Road-on haladtunk egészen a Ljubija Road-ig, ahol egy jobbkanyar után máris leparkoltunk a magyar tábor parancsnoki épülete előtt. Az önálló magyar tábor négy lakókonténer épületből, egy irodaépületből, saját hírközpontból állt, 20 tonnás konténerekben voltak a raktárak. A lakókonténerek zömmel kétágyasak, de a háromágyasba sem volt nehéz kiválasztani a lakókat. Minden szobában kábeltévé, és egyébként is látszott, hogy minden kényelmi felszerelést megkaptak a berendezkedéshez. A parancsnoki épületben voltak az irodák, ott kapott helyet a pénzügy, az adminisztráció és egy nagyobb teremben közös összejöveteleket is tudtak tartani. Ottjártamkor is éppen egy rendezvényre készültek, az asztalok roskadásig voltak finomabbnál finomabb falatokkal – amit mind maguk készítettek -, a magyar honvédelmi miniszter látogatását várták, ő azonban időhiányra hivatkozva Pristinából Budapestre tartva nem szállt le Szarajevóban. Sajnálhatja, és kicsit szégyellheti is magát, mert nagyon várták, nagyon készültek rá, a tábor parancsnoksága is készült, egyszóval a mieink nagyon csalódottak voltak.
A kontingens egy többnemzetiségű speciális egység, egy ezredszintű szervezet keretein belül tevékenykedett olasz parancsnokság alatt. A mieinken kívül románok és szlovénak tartoztak az irányításuk alá. Ez az ezred közvetlenül az SFOR parancsnokának alárendeltségében dolgozott, felelősségi köre teljes Boszniára kiterjedt. Feladatai információszerzés, járőrözés, jelenlétfenntartó járőrözés, szükség esetén tömegkezelésben való rendfenntartó feladat, valamint speciális, antiterrorista tevékenységben való részvétel, amibe a háborús bűnösök kézrekerítésében, az illegális fegyver-és drogkereskedelem felderítésében való részvétel is beletartozott.
Az, hogy a feladataik az egész országra kiterjedtek azt jelentette, hogy vezényléssel egy-egy kötelék egy hétre elhagyta a bázist, általában hétfőn mentek el, szombaton jöttek vissza, vasárnap karbantartás, illetve felkészülés a következő hétre és hétfőn újból indultak. A harmadik szakasz, amikor ott voltam, éppen Mostarban dolgozott. Az állomány mindig mozgásban volt, aki éppen nem külső feladatot hajt végre, az készenléti szolgálatot, vagy bázisszolgálatot adott. Szóval, unatkozó katona, vagy katonanő nem volt. Utóbbiak akkor éppen heten voltak, irodai munkát végeztek, a harcoló állomány között nők akkor nem szerepeltek. A kontingens 98%-át a szolnoki Első Könnyű Vegyesezred állományából választották ki. A jelentkezők száma mindig több volt, mint ahány betöltendő hely. A szolgálati idő hat hónap, nem volt olyan katona, aki idő előtt kérte volna hazarendelését, inkább a hosszabbításon gondolkodtak. A kontingensnek volt saját orvosa, de sürgősebb, súlyos esetben az SFOR kórháza rendelkezésre állt.
2002-ben százötven magyar katona teljesített kint szolgálatot, az egyik legjobban felkészült kontingensként tartották és szerintem tartják őket számon ma is. Az SFOR vezetői és a többi NATO bázison is csak elismeréssel beszéltek róluk, kiemelve, hogy minden nemzetnek megnyugtató, amikor megtudják, hogy a magyarokkal együtt vesznek részt valamilyen akcióban. Bármerre mentek Boszniában, a magyar katonákról csak jó véleményt lehetett hallani, amire méltán lehetnek büszkék. És sokfelé jártak, szinte nem volt az országnak olyan pontja, ahol még nem fordultak volna meg. Kézzel fogható közelségbe került ezeknek a fiatal embereknek a háború pusztítása, sokat láttak, tapasztaltak. Az őrnagy parancsnok azt mondta, hogy az országban lévő viszonyok egészséges félelemérzettel töltik el a katonákat, ami a fegyelmet is erősíti.
A parancsnok alapelve az volt, hogy elengedhetetlen biztosítani a katonáknak a pihenés, a relaxáció lehetőségét. Maga az egész tábor így épült. Ahhoz, hogy mindig készen álljanak bármilyen katonai feladatra, az is kell, hogy pihenni tudjanak. Ehhez a nemzetközi táboron belül megtaláltak mindent, még 24 órán át nyitva tartó jól felszerelt konditermet is, így aki esetleg az este 10 órakor véget ért szolgálata után még késztetést érzett magában egy kis erősítésre, úgy azt itt azt is megtehette. A rendezvényirodában különféle programokat szerveztek az éppen szabadnapos katonáknak: városlátogatást, síelést, stb.
Aztán ott volt a „vigalmi negyed”: volt ott olasz pizzéria, hagyományos étterem, barbecue bár, kávézók, sörözők. Második alkalommal ide voltam hivatalos a március 15-i nemzeti napra. Ez egy nagyon szép hagyomány volt a bázison, hogy a különböző nemzetiségű katonák nemzeti ünnepeikkor vendégül látták társaikat. A magyar század első alkalommal rendezett nemzeti napot 2003-ban, erre kaptam én is meghívást a követség munkatársaival együtt. Itt már nem fenyegetett az eltévedés veszélye, mert mind együtt mentünk… Az étterem bejáratánál azért rögtön tudtuk, hogy hol vagyunk: nagy tábla figyelmeztetett: hétköznap este 6 után, szombat és vasárnap délután 2 után fegyverrel belépni tilos!
Kisebb méretű, viszont nagyon érdekes volt a pristinai magyar tábor, amit kb. egy évvel később volt szerencsém meglátogatni. Legközelebb ezt is megosztom veletek.
https://balkanimozaik.blog.hu/api/trackback/id/tr765515907