Van-e menekvés a propaganda és az álhírek elől?
A szociális Európának nincs alternatívája –...
Ennek különösen kifejlett változata az ún. új bonapartizmus. Hiszen aligha kérdéses: Emmanuel Macron a fennálló liberális rendszer embere, az „elitek utolsó kártyája”. Az újra divatba jött nagy marxista gondolkodó Antonio Gramsci írt a „bürokratikus cézarizmus” jelenségéről, azaz arról, hogy a gazdasági elit és a párthovatartozását eljelentéktelenítő politikai személyzet koalíciója veszi át a régi pártok szerepét a politikai életben. Azaz valamiféle „politika-mentes” centrum-kormányok jönnek létre: a Macron-jelenség pontosan ennek a legkiáltóbb példája.
Mindez annyiban is emlékeztet a régi bonapartizmusra (meg persze a gaulle-izmusra), hogy mély megvetéssel illeti a népképviselet szerveit. Macron ilyesmiket írogatott szenzációs könyvében: „a franciáknak elege van a törvényhozói fecsegésből (bavardage législatif)...mélyen hiszek benne, hogy a franciákat kevésbé érdekli a képviseletük, mint az, hogy mit teszünk. Azt kérik a politikusaiktól, hogy hatékonyak legyenek, ez minden”.
Az a gyanúnk, pontosan ez lehetett Emmanuel Macron (és a megválasztását elősegítők) szándéka.
A „káderek” (a felső vezetők) száma 134-ről 180-ra emelkedett, a vállalkozóké, orvosoké, ügyvédeké 74-ről 103-ra. Összesen 21 klasszikus alkalmazott van a francia törvényhozásban az 577 képviselő közül! Szociológiailag az új Nemzetgyűlés alig reprezentatívabb, mint a régi volt, a legfontosabb újdonság az, hogy 424 új képviselő van a törvényhozásban, sőt közülük 204 még helyi választott mandátummal sem bírt soha. Ez elsősorban a Macron-mozgalom érdeme (noha a radikális baloldal többsége is kezdő képviselő), és ez is jól mutatja a jelenség kettős karakterét: új emberek – ugyanabból a felső középosztályból, mint a régiek.
A „Macron-cunami” okozta átrendeződés hátterében az ország fokozódó depolitizációja áll, amely egyáltalán nincs az új elnök és támogatói ellenére: nem csak a részvételi arányokról van szó, hanem arról, hogy tulajdonképpen egy olyan politikai elit került a hatalomra, amelynek az elveiről igen keveset tudtunk, és ami még aggasztóbb: ez a franciák jó részét ez igen kevéssé zavarta.
Nagyjából mindenki megértette, mondjuk így, a rendszer hívei között, hogy Macron tényleg az utolsó esély. Ennek érdekében, hogy kissé patetikusan fogalmazzunk, a francia polgárság (és ez azért még mindig valami) a legjobb erőit küldte a harcba.
Csak nehogy ez az emberi színjáték az elveszett illúziókkal végződjön.
A helyzet azért is kétarcú, mert a francia elnök hatalma egyrészt jóval nagyobb az amerikai elnökénél, vagy a brit miniszterelnökénél. Másrészről, noha a most készülő reformok párhuzama talán leginkább a Schröder-féle Agenda 2010 lehet, azonban a francia politikai kultúra fényévekre van a Biedermeier német politikától: a „szociális konfliktusok” végeredményben nem a tárgyalóasztalnál dőlnek el, hanem legtöbbször a sztrájkokban és az utcán.
Amikor Macron meg fogja valósítani a programját, milliókat fog dühbe hozni: jön a nagy csata, a munkaviszonyok teljes megváltoztatása, az állam valódi megnyitása a tőke érdekeinek, a médiák és a centrum uralkodó osztályának örömujjongása és az egyre elkeseredettebb ellenállás mellett, a politikai-parlamentáris alternatíva hiánya és lehetetlensége, egy végtelenül perszonalizált bonapartista rendszer, melyet egyébként a „kerüljükelalegrosszabbat” ideológiája hozott létre, és amely végeredményében csak folytatja a rendőrállam kiépítését (legújabb nagy hír, hogy úgy szüntetik meg a rendkívüli állapotot, hogy beírják a rendes jogrendbe, azaz a rendkívüli állapot jogrendje többé nem lesz rendkívüli – ej, a jó öreg Agamben hogy örülhet)..
Történni is fog.
https://kettosmerce.blog.hu/api/trackback/id/tr7112661981