Marcus lakosztálya - Page 2
on Vas. Feb. 25 2018, 11:25
Nem sok pasi tud sminkelni. Kicsivel kevesebb, mint amennyi nő, noha a nők közül is néhányan bár ne sminkelnének inkább. Szóval ebben igaza van, de a téma nem olyan érdekes, hogy tovább vesézgessük. Szeretem, ha inkább a tettek beszélnek, mert annyi de annyi szót hallgattam már meg feleslegesen, hogy igazán tele van velük a padlás. A másik minél többet beszél, én annál hallgatagabb leszek, elunom az egészet, és inkább szexelnék, minthogy tovább kelljen valamit boncolgatni. Főleg az érzelmeket. Azoktól iszonyodom, legalábbis a legtöbbször. Máskor van, hogy kedvem lelem bennük, annak ellenére is, hogy a legtöbben ilyenkor kíváncsiak az én érzelmeimre is. De amikor a másokhoz fűződő érzelmekről beszélnek, azt képtelen vagyok elviselni. Féltékeny zsarnok vagyok, aki nem tűri a konkurenciát. Akkor már inkább legyen szó arról, hogy irántam hogy éreznek, de arról ne, hogy másokba így vagy úgy szerelmesek, vagy mennyire kötődnek.
Ethannek azonban sajnos jó oka van Lash-t emlegetni. Értem, hogy gyászol, értem, hogy fáj neki a szív, amit kitéptem belőle. Értem, hogy időre van szüksége. De az még nem azt jelenti, hogy örülök neki.
Megremeg a szája, és látom, hogy nyeli a könnyeit, miközben megígéri, hogy igyekszik majd. Megforgatom a szemeimet. Kegyetlen vagyok és érzéketlen, de hát ez van, nem lehet mindenki cukros bácsi. Főleg ne várja ezt el tőlem senki ennyi idősen. De... van valami megkapó Ethan küszködésében, ami miatt képtelen vagyok levenni a szemem róla.
Elnyomom a második cigit is, és felállok, odalépek közvetlenül Ethan elé. Megfogom az arcát két oldalról, az árnyak pedig a derekára fonódnak, közel húzzák hozzám.
- Ha szenvedni akarsz miatta, szenvedj. Nem foglak megvigasztalni. De egyszer majd csak túl leszel rajta.
Lazul az árnyak béklyója aprócska derekán, és én is elengedem az arcát. Kisimítom a haját a homlokából.
- Az én atyámat is megölték. Vadászok, ötszáz évvel ezelőtt. Nekem rengeteg időm volt rá, hogy halálosan kötődjek hozzá, de ti alig voltatok együtt. És már itt vagyok én. Nem tűröm a konkurenciát, Ethan. Ezt vésd a fejedbe.
Őszintén és nyíltan fogalmazom meg, mik az elvárásaim vele szemben. Feltétlen hűség, végtelen odaadás. Na jó, ez talán nincs kimondva, de majd rájön. Elvégre, senkinek se lehet megparancsolni, hogy érzelmeket kezdjen táplálni irántam. Bár vámpírságom vonzereje sokat segít ebben.
on Vas. Feb. 25 2018, 13:41
Semmi egyebet nem fűzök a sminkeléses témához, magammal megbeszéltem a többit, aztán majd a tettekből minden kiderül. A biztonság kedvéért valószínűleg az összes létező sminklemosót be fogom szerezni a hozzájuk tatozó korongokkal. Bízom ám Marcus sminkelési technikájában, csak éppen nem látszik rajtam, vagy elveszett valahol nagyon mélyen és még meg kell keresnem.
Az az ellenséges megnyilvánulás amit Lash említésére tesz, nem esik jól. Nem kértem, hogy hozzon nekem zsebkendőt, vagy fogja a kezem, de annyira izé, szinte leszedi a fejemet is.
Elgondolkodom azon, hogy vajon minden idős vámpír egyszer csak ennyire érzéketlen és kegyetlen lesz, vagy ez nem ennek a függvénye, hanem valaki ilyen, valaki olyan? Nem tudom a választ, de előbbi felé hajlok. Kyle amilyen könnyedén kimondta a halálos ítéletet, most pedig ez... én nem akarok ilyenné válni. Most még vannak érzéseim, szoktam sírni is, van ami fáj, és lehet, ez nem könnyíti a tanulásomat, de ezek akkor is jelen vannak, nem tudom kiölni őket magamból parancsszóra.
Ezen tépődök, amikor Marcus ismét meglep azzal, hogy odalép hozzám, vagy tudom is én mit csinál, de az biztos, hogy simán az aurájában állok miközben két keze közé fogja az arcomat.
-Nem akarok szenvedni, azt szeretném, ha vége lenne.
Suttogom halkan, mégis olyan határozottan, ami tőlem is szokatlan. Igen, ezt szeretném, mert ha azt a köteléket sikerült elszakítani, és máris sokkal jobban lettem, akkor ezt sem szeretném tovább húzni. Félek attól, hogy emiatt Marcus is eldob majd, mert nem tudok elég gyorsan túllendülni ezen az egészen.
Szótlanul hallgatom amit mond... az ő atyját is megölték... jó, de neki volt rá 500 éve, hogy gyászolja, nekem meg pár nap, az azért más, vagy nem?
-Marcus, ő halott halott, nem lehet konkurencia. Annak meg örülök, hogy itt vagy.
Jól elmagyarázom ám, mire gondolok, halott halott. Végül is az, mert vámpírként eleve halott volt, és még azon felül is meghalt, tehát szerintem teljesen érthető a dolog. Arra, hogy itt van, egy halvány mosoly költözik a számra, mert tényleg örülök, hogy kaptam még egy lehetőséget.
on Vas. Feb. 25 2018, 20:59
Úgy... Úgy reagál a féltékenységi jelenetre, amit hirtelenjében itt rendezek, mintha mindig is meg kellett volna bírkóznia ezzel. Ez a két tény, amit higgadtan közöl, kicsit megnyugtat. Egyrészt, hogy Lash nem a vetélytársam - ami igaz, és természetesen én magam is tudom, másrészt az, hogy örül nekem. Szavak hatásos kombinációja, ami azt jelenti, hogy nemcsak a testét tudja ügyesen használni, hanem a száját - vagyis az eszét is. Mindehhez pedig szelíden mosolyog. Micsoda ördögfióka!
- Lassan hajnalodik. Ideje ágyba bújnod - mondom végül, anélkül, hogy reagálnék. Mert erre nem lehet mit reagálni.
Beterelem a teraszról, és gondosan visszazárom az ajtót, hogy semmiféle fény ne találjon utat idebentre napközben.
- A fürdő a hálóból nyílik, az meg ott van - mutatom neki az irányt, bár nem nehéz, összesen két ajtó van. - Hozd fel a holmidat még napfelkelte előtt, aztán tedd magad vízszintesbe.
Segíteni eszem ágában sincs a pakolásban. Ha sikerül megjárnia az utat reggelig, akkor a hálóba terelem. Az ágy természetesen nincs bevetve, sőt nagyon is szét van túrva a lepedő, épp mintha szexeltek volna rajta nemrég.
on Vas. Feb. 25 2018, 21:19
Vagyok annyira kis mocsok, hogy levágjam, Marcus bizony tényleg féltékeny, és ez örömmel tölt el, csak nem adom a tudtára. Ám azt sem szeretném, ha most haragudna rám, így még mindig kiskutya szemekkel meredek rá, remélve, hogy egyébként érthetően fogalmaztam az előbb, mert ha most ki kell fejtenem, bele fogok zavarodni és kínos is.
-Igaz, különben valahol megtalálnak.
Terel... magamban vigyorgok, a kijelentésére pedig bólintok. Bizony jártam már úgy még az elején, hogy nem hittem el ezt a hirtelen beálló változást ami végbemehet bennem, és egyszerűen "elaludtam" a folyosó kellős közepén. Most ezzel megint számolnom kell, ezért nem árt, ha sietek.
-Jó, akkor sietek vissza.
Már rohanok is a szobám felé, néha elfelejtve, hogy ismét gondom lesz az erővel, így begyűjtök pár kilincset mire leérek.
A pakolással nem bajlódok sokat, a lehető legnagyobb bőröndömet veszem elő, abba minden bele fog férni. A fürdőszobai cuccaimat besöpröm egy zacskóba, az hamar megy, na de egy hét... ahhoz bizony kell néhány ruha.
Jobb híján kiemelem az összes fogason lógót a szekrényből és behajtogatom, rádobok néhány csinosabb pólót is, meg ami még szükséges, és készen is vagyok.
Marcus nem mondhatja, hogy sokáig vagyok távol, igaz, ha meglátja a bőrönd nagyságát, lehet, kiakad, de nincs tele, csak az volt kéznél. Ezerrel rohanok visszafelé, megpróbálva minden összeszedett kilincset ott hagyni, ahonnan elhoztam, és nem sokkal később már meg is jelenek Marcusnál.
-Megjöttem. Mindent elhoztam... már amit kell. Mehetek fürdeni?
A hálóba lépve egy pillanatra megállok, és azt hiszem nem a bevetetlen ágy az, amin elcsodálkozom. A bilincseken meg a fentről lógó kampón. Hát jó. Ha mehetek fürdeni, akkor elrobogok és tényleg pár perc alatt készülök fel, frissen, üdén pizsamában, ami nálam egy sötétkék selyem rövid nadrág és egy hozzá illő rövid, derékig érő póló.
on Vas. Feb. 25 2018, 22:29
Amíg ő odalent pakol, én megpróbálok valami hevenyészett rendet tenni a holmijaim között. Például kidobok pár szemetet, a boros és tequilás üvegeket a kuka mellé teszem, és közben elhatározom, hogy tényleg igényelek majd egy állandó takarítót. De eddig mindig valahogy pont rosszkor jött, mikor valaminek a közepén voltam. Azon is elgondolkodom, hogy kié ez a gitár, miközben berakom a kanapé alá.
A lényeg az, hogy kicsit kevesebb a kupleráj, mire Ethan visszaér, na nem sokkal.
- ÓVATOSAN nyúlj a kilincshez! - szólok rá, amint meghallom kintről a lépteit, meg a bőrönd gurulását. Nem akarom, hogy még lakatosért is rohangálnom kelljen, de egyébként tök mindegy. Éhes vagyok és morcos, és annyira rengeteg a tennivaló, hogy belekezdeni sincs kedvem. (Igen, szerelőt és takarítót is hívnom kell, ez szörnyű.) Talán delegálnom kéne a feladatokat Ethannek. Igen, ez jó ötlet. Elvégre mire való a Gyermek?
A jelek szerint arra, hogy a méretes kufferjával beköltözzön, és elfoglalja a fél gardróbomat a holmijával.
- Menjél - intek neki, hogy nyugodtan zuhanyozzon felőlem, miközben üzit pötyögök a telefonomon a holnapi vacsorámnak, aki igazából már napközben is átjöhetne, mert én itt éhen fogok halni, míg a gyerek felébred. A fürdőben vannak tiszta törölközők, meg csomóféle flakon, mert mindig mindet csak megkezdem, de aztán nem használom el.
Mikor kijön, helyre teszem a párnákat az ágyban és a lepedőt is, na meg az egész le van borítva a takaróval. Én meg ott hasalok a saját oldalamon, kezemben az iPhone-nal, és üzikézek. Fel se nézek rá, csak odamorranok:
- Gyerünk, feküdj le, mert össze fogsz esni. Ha holnap nem lennék itt, mikor felkelsz, akkor szerezz takarítót, és egy lakatost is, aki megszereli a letört kilincset, és ha még egyet letörsz, elfenekellek - mondom, miután elküldöm az utolsó üzenetet. A reggeli kávém már útban van ide, hogy beugorjon munka előtt. Azzal talán kihúzom estig.
Félreteszem a telefont, és felkönyökölve felé fordulok. A tekintetem végigsiklik hófehér bőrén és karcsú alakján. Még a pizsamáját is úgy állítja össze, hogy az beindítsa a fantáziát. Igazán bájos.
- Szép rémálmokat.
on Vas. Feb. 25 2018, 23:01
Kivételes alkalom ám amikor nem pöcsölök a pakolással, hanem tényleg gyors vagyok és nem az egész házat viszem, csak a legszükségesebbeket. Ez nálam csoda számba megy, ritka alkalom, ám nem szeretnék morcos Marcust, mert akkor nagyon csúnyán néz.
Sietek, még a kilincsek is a helyükre kerülnek, azaz az ajtók mellé, és már messziről hallom, hogy Marcus kiabál. Jó, jó, nem akartam letörni, csak úgy sikerült.
-Bocsi. Szép kilincs.
Mást nem tudok mondani, maximum szemügyre venni azt, ami a kezemben maradt, és elismerni, hogy pofás darab. Nem akartam ezt sem, és próbálok visszaemlékezni, annak idején mit csináltam, hogyan tudtam szabályozni az erőmet, de fogalmam sincs. Ráadásul Marcus bestiája sokkal erősebb, így végképp bajban vagyok egyelőre.
Igyekszem nem mindent elfoglalni, azaz szinte ki sem pakolok a bőröndből, csak amit a fürdőbe viszek, miután engedélyt kaptam rá.
Mivel azzal sem töltök sok időt kivételesen, hogy rendbe vágjam magam, tényleg percek kérdése és kint vagyok, azaz az ágy mellett, amin Marcus már ott hasal. Innen nézve is irtó helyes, nem mondhatom azt, hogy nem. A holnapi teendőimre viszont elcsodálkozom. Külön takarító? Oké.
-Rendben. Úgy is fáradt vagyok. Azokat meg... elintézem.
Elvigyorodok, lehet, tényleg jobb, ha egy darabig nem nyúlok semmihez, hanem elkezdek gyakorolni szépen. Látom, ahogy Marcus végigmér, de ez most sima pizsama, nekem ilyenjeim vannak, persze magamban megint mosolygok, csak tetszem neki ezek szerint. Remélem.
-Olyanom nem szokott lenni, de azért jó éjt!
Széles mosollyal az arcomon mászom az ágyra, és mivel tényleg fáradt vagyok, valószínűleg simán beájulok.
on Hétf. Feb. 26 2018, 21:33
Ezt az engedelmességet már szeretem. Odakszom hozzá az ágyban, és fölé támaszkodom, de mire bármi is történne, már alszik, vagyis, hullává merevedik. Hát persze, mi más is történt volna? Hanyatt dobom magam az ágyon, és én is pihenek egy kicsit, míg megjön a reggelim, aztán pedig lustálkodva visszafekszem egy kicsit.
Ethan első nappala remekül telik, alszik, mint egy baba. Én közben a neten shoppingolok, és expressz szállítással meg is érkezik az első ajándék, amit tőlem kap majd. Előre vigyorgok magamban, mert kissé gonosz kis ajándék, de biztos vagyok benne, hogy imádni fogja.
Időközben beírtam a számomat a telefonjába is, és addig szelfizgettem, míg nem lett egy elképesztően szexi profilkép beállítva, ha hívom. Saját csengőhangot is választottam, és minderre ráment körülbelül háromnegyed órám a napból. Én őhozzá beállítok egy olyan képet, amin épp alszik. Édes pofija van, és biztos halálosan ki lesz bukva, amiért ilyen pózban tettem be magamhoz, amilyen hiú. Természetesen alaposan átfésültem az üzeneteit, a képeit, a social mediát, ahová be volt jelentkezve, hogy minél többet kiderítsek róla.
Már alig várom, hogy kimehessek cigizni, na meg hogy felébredjen, úgyhogy a hátralévő időt a fürdőben töltöm, fürdök, fésülködöm, még a sminkkészletre is ránézek, de aztán inkább nincs kedvem szöszölni vele. Beszárítom a hajam, ruhákat válogatok, ékszereket, végül valami egészen egyszerű mellett döntök, amit majd a bőrdzsekim fog feldobni, a bőrnacim, meg a koponyás övcsatom.
Mire mindezzel végzek, bizonyára Ethan is felébred, szóval kijövök a gardróbból, és leülök az ágy szélére. Remélem, elintézte már, amit kértem tőle tegnap hajnalban.
- Szevasz álomszuszék. Remélem, kipihented magad, ugyanis vadászni megyünk. Te pedig ezt fogod viselni - közlöm, és előveszem a zsebemből az ajándékot.
Egy vékony, fekete nyakörv az, mindenféle szegecs nélkül, egyetlen nagy króm karikával a nagy, króm csat mellett.
on Hétf. Feb. 26 2018, 21:53
Az utolsó emlékem az, hogy elhelyezkedem az ágyban aztán se kép, se hang, egészen addig, míg meg nem szólal az ébresztőm, mert muszáj lakatost kerítenem, meg takarítót is.
Amilyen gyorsan lehet, ezeket is elintézem, persze Marcust sehol nem találom, nem mintha annyira keresném most. Fáradt vagyok. Alig várom, hogy a lakatos is elmenjen és semmi kedvem vigyorogni rá, így csak halvány mosolyra futja, de amint végez, már csak a takarítót várom.
Olyan is van, amit magam szedek össze, már ami nem törhető, az a biztos. Miután ő is távozik, én úgy dőlök vissza az ágyba mint egy krumplis zsák. Nem, egyáltalán nem aludtam ki magam, és muszáj még egy kicsit, hiszen még nincs is éjszaka.
Hiszem én, mert szerintem pár perc sem telik el és máris csörög a telefonom. Reflexből nyúlok utána és az első amit meglátok az az új háttérképem. Marcusról. Most akkor ki kéne akadnom, mert hozzá nyúlt, ugye? De tetszik, annyira szexi, hogy végül mosolyogva ülök fel, és akkor veszem észre, hogy ő is ott ül az ágy szélén.
-Jó reggelt. Azt nem mondanám, deeeeee éhes vagyok. Micsodát?
Persze azonnal az érdekel, mit talált ki nekem, és amikor meglátom, hát tátva marad a szám. Hirtelen nem tudom eldönteni, hogy azért rendezzek jelenetet, mert az ott egy nyakörv, vagy azért, mert szimpla fekete, és semmi szép nincs benne.
-Szebbet nem találtál? Hogy fog ez állni rajtam? Az a nagy karika meg az a csat... rémes ízlésed van.
Hamar megbeszélem magammal, hogy sokkal bosszantóbb az, ahogyan kinéz, mint maga a tudat, hogy az ott micsoda. Végül is vannak olyan extrém cuccaim, amikhez menne, na de nem íííígy.
on Hétf. Feb. 26 2018, 23:38
Látom, mosolyogva nézi az új háttérképét. Hát még ahhoz mit fog szólni, amit a hívásaimhoz állítottam be? De a szexi fotók helyett a szexi valósággal is szembesülhet, ugyanis itt ülök mellette. Megforgatom a szemeimet, hát persze, hogy éhes, ez nem újdonság.
A reakciója azonban cseppet sem tetszik. Mi ez a nyafogás? Villan a szemem, és máris elkapom a tarkóját, mintha csak kölyökmacska lenne, és lenyomom az ágyra. Igazából nem hiszem, hogy fáj neki, hacsak nem a hirtelen mozdulat. Odahajolok fölé.
- Amikor ajándékot kapsz tőlem, a megfelelő válasz az, hogy "köszönöm szépen" - oktatom, miközben átdugom a bőrt a nyaka alatt, és egy kicsit megrántom a nyakörvet, túl szorosra húzva, csak egy pillanatra, mielőtt a megfelelő lyukba bújtatnám a pöcköt, hogy kényelmes legyen. - A karika arra van, hogy a pórázt beleakasszam. Gyerünk, öltözz! Ugyanis én is éhes vagyok.
Elengedem a nyakát, amelyen immár ott üldögél a szerintem igenis baromira csinos kis nyakörv, és miközben tovább füstölgök magamban, hogy mégis mi nem tetszik neki ezen, hagyom készülődni, és kimegyek a teraszra cigizni. Nem dicsérem meg, hogy elintéte a lakatost, se azt, hogy a takarító is úgy látom elvégezte a dolgát. A hamutartót ugyan nem ürítette ki, de ki is filéztem volna azt a cselédet, amelyik kinyitja a terasz ajtaját nappal, miközben a fiókám a helyiségben tartózkodik.
on Kedd Feb. 27 2018, 00:00
Tényleg tetszik a háttérkép, persze meg nem jegyzem, mintha nem vettem volna észre, hogyne, főleg hogy Marcus ott ül az ágy szélén, mellettem.
Annyira helyes így, már-már szívdöglesztő, na de a szívem nem dobog, így nem áll fenn a veszélye, hogy baj legyen ebből. Ám a nyakörvön annyira meglepődök, hogy tényleg elfelejtem megköszönni, pedig nem vagyok ilyen, csak... csak... ez elképesztő.
Ettől még a kutyaboltban is szebbet találok. Esküszöm el fogom vinni magammal oda, vagy megkérem rá, és megmutatom, hogy milyen az én ízlésem.
Már épp azon gondolkodom, mégis mi a fenéhez tudom felvenni, mikor Marcus az ágyra nyom. Jó, tényleg nem köszöntem meg, de nem direkt, hanem a döbbenettől.
-Bocsánat. Köszönöm szépen.
Nem akartam én illetlen lenni, tényleg nem. Az persze nem tetszik, hogy még meg is rángatja a nyakamon, de egy szót se szólok, mert még ő is kiakad, és az nem lesz jó. Nekem. Hagyom, hogy befejezze a műveletet, bár mozdulni sem nagyon tudok, de egy nyikkanás nem hagyja el az ajkaimat. A póráz említésére már csak felsóhajtok megszokásból.
-Ó. Akkor legalább nem lesz baleset, ugye?
Máris jobb a kedvem, na nem azért, mert még pórázom is lesz, mint valami ölebnek, hanem azért, mert tudom, hogy ha esetleg elborulnék, mert vért látok sem ugrok neki senkinek. Remélem.
Villámgyorsan öltözök fel, most még zuhanyozni sem megyek, nehogy túl sok időbe teljen. Egy fekete testhez simuló nadrágot kapok fel és egy vérvörös inget, így még a nyakörvhöz is illik. Természetesen a parfümömet nem felejtem el, ami enyhén édeskés, de nem túlzó és nem orrfacsaró. A kabátom is fekete, derékban keskenyedő darab, ami persze megint nem takarja el az alakomat. Bele is halnék, ha igen. Gyorsan ellenőrzöm magam, és amikor úgy találom, partiképes vagyok, rögtön Marcushoz robogok.
-Készen vagyok. Indulhatunk, ha gondolod.
on Kedd Feb. 27 2018, 20:36
Nem reagálok semmit arra, hogy végül mégis csak megköszöni. Nem esik jól, és teljesen indokolatlanul lesz rossz kedvem ettől az incidenstől. Elvégre mit bándom én, hogy mi tetszik neki, és mi nem? Nem a kedvében akarok járni, nem a szeretőm, hanem a gyermekem.
Teljesen feleslegesen füstölgök odakint egymagamban, miközben azt tervezgetem, hogy mégis itthon hagyom, vagy hogy elviszem enni, de csak enni, aztán hazahozom, és elhúzok valamelyik ágyasomhoz, vigasztalódni. Mintha tényleg csak kutyus lenne, akit megsétáltatok.
Miért is nem kerítettem inkább egy vérfarkas kölyköt, ha kutyát akartam igazából, nem is gyermeket? De sajnos én fiókát akartam. Hát akkor magamra vessek.
Elszívom a cigit, és mire a végére érek, Ethan is megjelenik a küszöbön.
- Remek - morranok, majd bejövök, gondosan visszazárom az ajtót, és előveszem a nyakörvhöz tartozó láncos, fekete bőr pórázt, és a karikára csatolom. Aztán a póráz végét a fogaim közé veszem, míg felkapom a dzsekimet. Összeszedem a tárcámat és zsebre vágom, majd én is indulásra kész vagyok.
Beszállva a liftbe a garázsszint kódját ütöm be, ahol a kocsim parkol. Hallgatok, míg süllyedünk, szemem a kijelzőn, kezemben a póráz, a kezem a zsebemben. A parkolószinten aztán kiszállunk, és odasétálunk a fekete Jaguárhoz . Ekkor elengedem a pórázt és beültetem, majd én is beszállok, és a gázra taposva kigördülök a klánház épületéből.
on Kedd Feb. 27 2018, 21:03
Marcust megsértettem, látom rajta, hogy most megharagudott rám, és ezen már az sem segít, hogy végül is megköszönöm azt az izét. Pedig egész jókedvűen ébredtem, és tessék, egy pillanat alatt elrontottam mindent, még ha nem is akarattal tettem.
Készülődni is csendben készülődök, végig azon gondolkodok, hogy azoké, hogy éhes vagyok, de így van értelme annak, hogy elinduljunk valamerre?
Ő azért duzzog, mert én nem úgy reagáltam, ahogy várta, én meg azért, mert ő duzzog és nem is szól hozzám.
Már arra sem mondok semmit, hogy a nyakamba akasztja a pórázt, eljutok odáig, hogy nem érdekel, ahogy az sem, ehhez ki mit fog szólni.
A liftben már fészkelődök, ne már, hogy most akkor nem is néz rám, meg nem is szól hozzám.
-Most akkor örökre megbántottalak? Mert az hosszú idő lesz. Vagy kiengesztelhetlek valamivel?
Naná, hogy meg kell szólalnom, de nem szeretek duzzogni, még ha néha elő is adom, vagy be is vágom.
Azon sem tudok csodálkozni, hogy nem gyalog megyünk, és ha nem szól hozzám, akkor ahhoz sincs kedvem, hogy a kocsiját nézegessem. Felőlem egy talicska is lehet, hát nem mindegy?
Marcust nézem, nem is leplezetlenül, hátha kicsikarok valami reakciót belőle, úgy ülök be, és egyedül a biztonsági övet kötöm be, mert a vámpírok vezetési stílusa inkább az állatéhoz hasonlít, mondván úgy sem halhatnak már meg.
Ha esetleg nem húzza fel a tetőt, és összekócolódik a hajam, nem fogok megjegyzést tenni rá, de ha megállunk, biztos, hogy az lesz az első, hogy rendezzem azt is.
on Kedd Feb. 27 2018, 21:54
A kölyök láthatóan nem olyan jó a csendkirály nevű játékban. Azt, hogy megszólal, sikerként könyvelem el, bárazért vigyorogni nem kezdek el. Meghúzom a póráz végét lassan, hogy közelebb vonjam magamhoz, és ránézek.
- Kiengesztelhetsz - felelem aztán, bár azt nem mondom meg neki, hogy mivel. Legyen kreatív, és találja ki.
Nem arról vagyok híres, hogy különösebben biztonságos lenne a vezetési stílusom. Gyorsan haladunk a kocsik közt cikázva, egészen a piros lámpás negyedbe, ahol van néhány kedvemre valóan túlfűtött bulihely. Most még elég korán van, szóval főleg azok a kamaszok lébecolnak a klubokban, akiket amúgy is kihajítanak, amint elkezdődik az igazi buli. De Ethannek pont jók lesznek. A bár neve Fangs, meglepő módon vámpír fetisiszták járnak ide elsősorban, akik alig várják, hogy prédák lehessenek.
Egy vízipipát kérek, mert ez az egyetlen dolog, amit én is fogyaszthatok idebent. A pipa vaníliás, de ez most tök mindegy. Dübörög a zene. Leülünk a középen lévő félköríves kanapéra, én a közepére, Ethan mellém. Innen elég jól belátni a teret. Az egyik hátsó boxban két lány falja egymást, az egyikük egy nem túl idős vámpír, a pultnál egy fiúkból és lányokból álló, nagyjából húsz év körüli négyesfogat ácsorog, italt próbálnak rendelni. Nem tudom, nem figyelk, hogy végül kapnak-e. Az egyik asztalnál két turista iszogat, számomra ismerős nyelven beszélnek, és kicsit felkunkorodik az ajkam - az egyik egy szakállas holland, a másik egy ázsiai fickó, 22-25 körüliek lehetnek. Üldögél egy hosszú sötét hajú srác is az egyik sarokban, egy vastag Asimov-kötetet olvas.
- Hívd ide az egyiket. Amelyik tetszik - vezetem Ethant, miközben a pórázával játszom. - De ne szólalj meg, és ne is kelj fel.
Vajon hogy boldogul a feladattal a csábítás - állítólagos - mestere?
on Kedd Feb. 27 2018, 23:01
Utálok csendben lenni, ha van társaságom, egyszerűen akkor olyan érzésem van, hogy csak megtűrjük egymást, és azt nem szeretem. Azt meg pláne nem, ha valaki tök morci mellettem, és Marcus most ilyen, pedig ha most lefényképezném és megmutatnám neki, mennyire nem áll jól neki, akkor... akkor lehet volt egy telefonom.
Viszont tényleg nem áll jól neki, nekem igen, de ő már felnőtt, szóval ez így most mi és miért?
Próbálom oldani a feszültséget, mert nem járja, hogy ekkora csend van, és amikor Marcus közelebb húz magához, majd kijelenti, hogy kiengesztelhetem, máris tudom, mivel fogom.
-Jó. Ha ettünk, akkor utána.
Bájosan mosolygok, de majdnem körbe a fejemet. Ha végeztünk, akkor el fogom vinni magammal a sex shopba, és azt választ, amihez kedve van, esküszöm, fel is veszem, ha olyat akar, csak ne duzzogjon már. Miután láttam, hogy vannak bilincsei, biztos értékelni fogja.
Azt nem mondom, hogy élveztem az utazást, viszont megérkezünk, és én már ennek is képes vagyok örülni. Ó, itt ismerős vagyok, volt innen pár kuncsaftom, még a bárban is jártam, már ha a partnerem meghívott, bár azt is csak egyszer.
Ennek ellenére tudom, mi hol van, még emlékszem rá, és lelkesen sétálok az középen lévő kanapéhoz, naná, hogy rögtön nézelődni kezdek. Szóval itt fogunk vadászni... aha, eddig jó, de én nem vicceltem amikor azt mondtam, éhes vagyok. Jaj mi lesz ebből...
-Oksa, nem gond.
Előbb választani szeretnék. A lányokra rá se hederítek, a pulton állókban semmi nincs, az a srác aki belemerült a könyvbe, az nem is olyan rossz, de nem az igazi, viszont az a két fickó, vagyis az ázsiai az tetszik nekem. Tudom, hogy megnéztek mindketten akkor is amikor bejöttem, ezért olyan pofátlanul kezdem stírölni, ahogy csak lehet. A kabátomat is látványosan veszem le, és gombolok ki néhány gombot az ingemen, mint akinek melege van. Érzem, hogy az ázsiai figyel,ezért az alsó ajkamba harapva, kihívóan pillantok rá úgy mérem végig, mosolyogva.
Egyszerűen tudom, hogy érti, mit akarok tőle, és amikor felállni készül, még az ajkamat is megnyalom, hogy utána halál büszkén húzom ki magam Marcus mellett, hiszen a férfi elindul felém.
-Ide jön.
Nyertem, eddig, azaz megcsináltam, de ebből éltem, így ezzel sosem volt problémám, igaz, akkor azért azt is figyeltem, hogy az a fickó vajon mennyit perkál, de most nem.
on Szer. Feb. 28 2018, 22:25
Nem mond többet, és én sem, ami a duzzogást és a kiengesztelést illeti. A bárig meg se szólalunk, de aztán én magam is ráunok a játékra, ezért is kezdek el beszélni hozzá. A számba veszem a vízipipa csutoráját, amint a felszolgáló leteszi elénk. Én egy kicsit vele flörtölök inkább, mert nagyon is az én esetem a kidolgozott izmaival és a durva borostájával, de aztán inkább Ethanre figyelek. Szörcsögni kezdek a pipával, miközben vanília illatú gőzpamacsokat eregetek, és figyelem, hogy próbálja felkelteni a cingár japcsi figyelmét.
- Tényleg ezzel akarod idecsalogatni? - kérdezem lekicsinylően, de aztán egészen elképedek... Ez a kis szájharapdálás beválik neki. Na jó, azért van némi előnye annak, ha valaki porcelán babának néz ki. És az japánoknak a szőke haj kék szem az abszolút gyengéjük. Nincs itt semmi mágia.
- Na jó, ez szép volt - ismerem végül mégiscsak el. Nem akarom egész este a köcsögöt játszani, szóval inkább megdicsérem.
A fickó közeledik, végül megáll az asztalunk előtt. Le se veszi a szemeit Ethanről. Gondosan vasalt inget, az ing felső gomblyukába akasztva napszemüveget visel. Ápolt cipő, ápolt haj, tökéletes arcbőr, és hollófekete szemek. Nem tudom, tudja-e, hogy mik vagyunk, de amint odaér, enyhén meghajol.
- Csatlakozhatom? - kérdi, amúgy elég szép kiejtéssel. Ezzel egyértelművé teszi, hogy tudja: nem egyszerű vendégei vagyunk a helynek, hanem pont azok, akik miatt Fangs a klub neve.
Én nem reagálok, csak figyelek mozdulatlanul, ajkam közt a csutorával, kezemben Ethan pórázával. Ha rá akarná vetni magát, nem hagynám, de amíg rendesen viselkedik, addig azt tesz, amit csak akar. Ha engedélyt kap, leül Ethan mellé, és bemutatkozik.
- A nevem Shoji Kumagai. - Olyan hivatalos, hogy majdhogynem nevetnem kell, mert emellett még érződik az is rajta, hogy izgatott. Izzad a tenyere, és kezd kiszáradni a szája. - Ne haragudj, hogy ezt mondom, de gyönyörű vagy - közli végül keresetlen véleményét Ethannel, és ezután próbálja összeszedni magát.
Figyelmem nem kerüli el, hogy a társa ezidő alatt még egy sört rendel magának, és egészen nyugisan üldögél, egy darabig. Azután egyre türelmetlenebbül pislog felénk. Végül én is intek neki a fejemmel, szóval ő meg énmellém ül le. Ő azért feleannyira sem feszült, mint Shoji barátja, de a japán őt is bemutatja: a neve Mathijs. Én is elárulom a keresztneveinket, aztán magamban mosolyogva hallgatom, amint Mathijs megkérdezi Shojit, hogy minden rendben van-e, mindezt hollandul, amit nem tudnak, hogy értek, és egyelőre nem is árulom el nekik.
on Csüt. Márc. 01 2018, 00:24
Mégis honnan kellene tudnom, hogy egészen más csábítást vár tőlem Marcus mint amit előadok? Sosem csináltam másképp, így nem is jutna eszembe, hogy esetleg ezt a vámpíros izét vessem be. Igazából azt sem tudom, azt hogyan kell.
Ez viszont mindig beválik, bár elég idegen, hogy nem mozoghatok, nem kelhetek fel és ilyesmi, de tudom, hogy a pasik többsége egy perverz állat és bukik a fiatalokra a kóbor numera reményében.
-Nem engedsz felkelni, akkor mégis hogyan? De megnézett, szóval tuti tetszem neki.
Igazából egyiket sem választanám, annyira nem jó egyik sem, de ha most ez a feladat, akkor ezzel foglalkozom, a magam módján, amiről tudom, hogy mindig sikert arat. Ahogyan most is, és lehet, Marcus nem egészen erre volt kíváncsi, mégis büszke vagyok a teljesítményemre.
-Köszi. Nem így kellett volna?
Csillogó szemekkel kérdezem, és úgy örülök annak, hogy megdicsért, hogy csak na. Viszont tényleg éhes vagyok, és az oké, hogy idejön, de hogyan tovább? Nem ugorhatok úgy neki, ahogy Marcusnak tettem. Asszem.
A férfi közben odaér, én bájosan mosolygok rá, és jaj de nem az esetem, te jóóóó ég.
Miért ezt mondom? Tudom is én. Szívem szerint megkérném Marcust, menjünk máshová, de tuti nem fogunk, a kaja meg itt van előttem, lassan mellettem, mert hellyel kínálom rögtön.
-Ethan vagyok, örvendek Shoji.
Most már vigyorgok, mert ez a tag annyira karót nyelt, hogy ha maradok a mosolygásnál, akkor röhögésben török ki, így legalább egy kicsit enyhíteni tudom ezt az egészet. A kijelentésére az ajkamba harapok, ez így nagyon gáz.
-Köszönöm szépen. Bár te sem panaszkodhatsz, mert rögtön kiszúrtalak.
Aha, ahaaaaa, ahaaaaaaa... jó, láttam, hogy megnéz, de könyörgöm, ez most nekem is fáj. Ennek ellenére muszáj előadnom magam, mert most nekem el kell csábítanom vagy mi. Oké, annyira nem rossz pasi, de nem is az a hú de akarom típus. A nyakára pillantok, aztán a mellkasára és vissza rá. Nem akar helyet cserélni Marcussal inkább?
Közben ideér a másik férfi is, illedelmesen köszönök neki is, és pici közelebb csúszom Shoji felé, ha már most ő az én párom, prédám, akármim. Türelmes vagyok, még, igyekszem nem azzal foglalkozni, hogy pillanatokon belül éhen fogok halni.
on Csüt. Márc. 01 2018, 22:24
- A végeredmény a lényeg - súgom oda neki nagyvonalúan. Nem fogom egész este dicsérgetni, se a buksiját simizni. De vetélytársat se látok benne, egyelőre. - És az is biztos, hogy pasikon nem fogunk összeveszni - fűzöm hozzá, még mielőtt Shoji ideér, aztán csak nézem a kibontakozó jelenetet.
Shoji nagyon alázatos, teljesen zavarba jön. És a szituáció tökéletes példája annak, hogy milyen az, amikor egy vámpír teljesen elbűvöl egy halandót. Azt mondjuk nem tudom, Ethan mit viháncol itt, de biztos nem volt még vele ilyen. Úgy tűnik, nem tudja, mit tegyen. Én pedig jó szülőként nem hagyom, hogy szenvedjen. Meghúzom a pórázt, hogy magamra vonjam a figyelmét, és végigfuttatom az ujjaimat a haján, miközben tekintetem Shojira szegezem. Végre leveszi a szemeit Ethanről, és rám néz.
- Az a megtiszteltetés ér ma éjjel téged, Shoji, hogy te leszel a fiókám első saját vacsorája - tájékoztatom negédesen, angolul, hogy Ethan is értse. - Szóval gyere közelebb, légy jó fiú, és kínáld fel magad.
- Rendben! - feleli azonnal, és a hajába túr, majd aggódva néz Ethanre. Odafordul felé, és közelebb is húzódik. - Kérlek, harapj meg! - mondja reménykedve, vagy talán félve, nem is tudom, nem érdekel.
Engedek Ethan pórázán, és ha esetleg habozna, vagy bizonytalankodna, akkor noszogatva simogatom meg a hátát, és húzom oda a vacsorát a szájához, pont, hogy kényelmes legyen beleharapni.
on Csüt. Márc. 01 2018, 23:21
Most ennek is örülök, bár érzem, hogy nagyon nem azt csináltam amit kellett volna, azaz nem úgy.
-Ó, abban én is.
Ha a felhozatalt nézem, rémes, még a személyzet sem jön be. Sajnálatos módon be kell látnom, hogy az egyetlen valamire való pasi jelenleg nem más, mint Marcus. Most vagy korán van, vagy nem tudom, de ez borzalmas. Ám mire tovább sajnálnám magam, az ázsiai ideér, így most rá kell figyelnem. Azaz kellene, mert most éppen elakadok, és nem tudom, mégis hogyan vegyem rá arra, hogy ugyan ehessek belőle, különben baj lesz.
Az a szerencsém, hogy Marcus megérzi, hatalmas bajban vagyok, és nem tudom, mit kellene csinálnom, így kicsit elhúz, és megmutatja nekem. A szám is tátva marad. Ja, ennyit kellett volna tennem? De cikiii... én sosem így csináltam, azaz nem tudom mit csináltam, de a vacsijaim többnyire nem ellenkeztek, igaz, azokat akartam is, mert tetszettek. Shoji meg nagyon nem.
Ahogy közelebb jön, és még a nyakát is felkínálja, nem látok mást magam előtt mint a lüktető artériát, és a vér zubogását is hallom.
-Köszönöm Shoji.
Még meg is köszönöm mosolyogva,, mert azt illik, szerintem. Reménykedem abban, hogy a mozdulatom nem túl gyors, és nem rávetem magam, hanem szépen lassan hajolok a nyakához, ha már úgy is idehajolt, bár erre azért nem mernék megesküdni, viszont gondolom Marcus el is rántott volna... vagy nem.
Odaérve viszont végem van, de tanulva abból, hogy Marcusnak fájt, igyekszem nagyon óvatosan harapni, ám amikor megérzem a vér ízét, végem van. Csak inni akarom, és nem tudom abbahagyni, csak még egy picit, csak még egy nagyon picit muszáj, mert szükségem van rá, na de ha kinyírom, akkor az újdonsült apám is engem.
Hiába tudom ésszel, hogy lehet, már elég lenne, a vérszomjam sokkal nagyobb, és érzem, hogy baj van, mert nem tudok megállni. Szeretnék, de nem megy, csak a vérét akarom, és minél többet. Valahogy jelezni akarok, még tudok gondolkodni talán annyira, hogy hátranyúljak és megfogjam Marcus combját, kezét, akármijét, hogy tudja, képtelen vagyok leállni, aztán az is lehet, hogy ez már csak az agyamban játszódik le, mint valami illúzió.
on Pént. Márc. 02 2018, 20:52
A szemem sarkából látom, hogy Ethan mennyire vicces fejet vág, mikor nyíltan megkérem Shojit, hogy legyen a vacsorája. Igen, nem kell mindig mindent túlbonyolítani, főleg akkor nem, hogyha vannak, akik önként és áhítattal kínálkoznak fel vacsorára. Na persze, előfordult már, hogy valaki megijedt, mikor tényleg elővillantottam a fogaimat, de pár elsuttogott szó és érzéki simogatás mindig elcsitít minden riadalmat. Minek akarnék puskával legyet fogni, ha mézzel is lehet?
Ethan nagyon udvariasan előre megköszöni a vacsorát. Már csak azért is érdekes, mert a következő pillanatban úgy veti rá magát a fiúra, mint aki egy hete nem evett. Jó, mondjuk az átölelését követő első éjszakán ez teljesen természetes. Luc, az előző gyermekem ennél sokkal vadabb és vérszomjasabb volt. Ethan erőszak nélkül iszik, bár mohó, ezt semmiképp nem lehet felróni neki. Le sem veszem róla a szemem, mert a látszat ellenére gondos nemző vagyok, és vigyázom, óvom a gyermekem minden lépését és kortyát.
Kezdi elkapni a bestiája. Nem kell jeleznie, mert nagyon jól látom. Megfogom hátrakalimpáló kezét, aztán átölelem a mellkasát hátulról. Nem kezdem el lerángatni a prédájáról, először megpróbálok finomabban hatni rá.
- Elég - morgom a fülébe kedves szigorral. Persze én is érzem a vér csábító illatát, és én is éhes vagyok, de rám egyáltalán nincs ilyen hatással. Ha nem engedi el azonnal ettől zsákmánya nyakát, akkor megpróbálom elhúzni, és erélyesebben is rászólok.
- Ethan, elég, engedd el.
Mathijs sokkal jobban pánikba esik, mint Shoji, aki az elszenvedője ennek az egésznek. Felpattan, és oda akar kapni a barátjához, hogy kirángassa gyermekem karmai közül, de ezt nem hagyom, az árnyak lefogják. Senki sem emelhet kezet a fiókámra, se a prédájára, amíg be nem fejezte az evést.
Ha továbbra sem hagyja abba magától, kénytelen vagyok lerántani Ethant a japcsiról, de csak a végső esetben folyamodok erőszakhoz vele szemben.
on Pént. Márc. 02 2018, 21:19
Lehet, hogy van mit tanulnom, és nem csak azért, mert kezdhetek mindent előröl, de most tényleg ennyi az egész, hogy kedvesen közlöm a vacsorámmal, hogy én enni akarok belőle? Soha nem jutott volna eszembe.
Minek köszönöm meg, azt nem tudom, de illik, vagy nem? Mindegy, mert utána meg úgy veszem el amit akarok, hogy valószínű, kívülről még nézni is rossz.
Erre viszont most nem tudok figyelni, csak arra, hogy végre ehetek, és minél többet akarok, aminek az a vége, hogy nincs vége. Kellene, hogy legyen, mégsem megy, sokkal fontosabbnak tűnik, hogy minél több vérhez jussak, az meg jelen pillanatban nem is igazán érdekel, hogy ez mennyire fáj Shojinak.
Csupán annyit sikerül elkapnom egy tisztább pillanatomban, hogy bajban vagyok, és valószínűleg segítségre szorulok, ezért hátra is nyúlok, ám érzem, hogy Marcus átölel, így egy kicsit megnyugszom, mégsem nyírom ki az első vacsorámat.
Az első felszólítást hallom, nem vagyok süket, és szeretnék reagálni, az eszem is azt mondja, álljak meg, de ez a bestia erősebb, és nem sikerül.
A második már hatásos, főleg, hogy Marcus el is húz. Ez a vér sokkal gyengébb mint az övé volt, és most kezdem szégyellni magam. Shoji még ha így is, de felajánlotta a nyakát, én meg nem tudtam időben elengedni.
Kinek mondom, nem tudom, talán mindkettejüknek, és csak lopva merek a másik férfire nézni, aki olyan csúnyán mered rám, hogy csak na.
Nem így akartam... csak... csak nem ment.
on Szomb. Márc. 03 2018, 19:03
Egy nyüsszenés hallatszik csupán, ami azt jelzi, hogy Shojinak fájdalmai vannak. Az ujjai olyan erősen szorítják az asztal lapját, hogy a körmei egészen fehérek. De nem tiltakozik, nem ellenkezik, tűr, és meg se mozdul közben. Mathijs oda akar hajolni hozzá, de feltartóztatom, amíg Ethan magára nem talál. Végül elengedi a prédáját, én pedig hátrahúzódom vele, nem engedem el, magamhoz ölelve tartom, és csitítón a tarkójára puszilok. Amint őt biztonságban tudom, elengedik az árnyak Mathijst, aki eddig folyamatosan küzdött ellenük, és azonnal Shojit kezdi istápolni. A fiú az asztalra borulva liheg. A sebe nem annyira csúnya, de sok vért vesztett. gyenge és kába és halálosan sápadt.
- Semmi baj - súgom Ethannek, és elmosolyodom a bocsánatkérését hallva. Halálosan édes. Az meg se fordul a fejemben, hogy a mondat nem nekem szólt, hanem Shojinak. A fiúk azonban nem így gondolják.
- Bocsánat?! - mered rá Mathijs harciasan. - Csaknem szétmarcangoltad!
- Ez azért igen távol áll az igazságtól - emlékeztetem dorgáló hangnemben. - Ha hagynád levegőhöz jutni a barátodat, lezárnám a sebét.
- Micsoda? Nem, az biztos, hogy még egyszer nem haraphatja meg senki! El fog vérezni!
- Lépj hátrébb! - parancsolok rá, mire mintha fejbe kólintották volna, úgy tesz, ahogy mondtam neki.
Elengedem Ethant, odahúzom magamhoz Shojit, és egy lassú mozdulattal végignyalintok a nyakán. Ennek köszönhetően a seb azonnal begyógyul. A fiút lefektetem a kanapéra. Eddigre a pincér is odaér mellénk, az a szexi, tetovált, kerek hátsójú és kigyúrt pincér fiú, akit kiszemeltem vacsorául.
- Teljesen - nézek fel rá egy édes ragadozómosollyal. - A fiatalember nem bírja a vért. Hoznál neki valami szíverősítőt? Mondjuk egy energiaitalt.
- Máris - biccent, majd elfordul, és indul is az energiaitalért.
- Te jól vagy? - kérdezem meg Ethantől, hátrafordulva, miközben Mathijs az ölébe veszi barátja fejét, és dédelgetni kezdi aggódva.
on Szomb. Márc. 03 2018, 19:55
Az a legrosszabb, hogy közben mindent hallok és érzékelek, így azt is, hogy a prédámnak most már fáj amit csinálok, ám hiába próbálom finomabban mindent, hiába akarom elengedni, az az, ami nem megy.
Marcus ölelése számomra a menedék, és rémülten nézem, hogy Shoji mlyen rossz állapotban van. Én tettem vele, holott... azért ezt nem akartam. Bocsánatot kérek, mert tudom, hogy Marcus is szólt, de csak akkor tudtam elengedni, mikor elhúzott tőle.
A másik fickó viszont kiakad és rám förmed. Csodálkozva nézek rá, amit mond az nem igaz.
-Nem bántottam.
Ennyire azért nem voltam durva, hát nem is olyan csúnya a sebe, és ugyan még nem tudom eltüntetni, de nem marcangoltam szét, az nem így néz ki. Bólogatok, amikor ezt Marcus is megerősíti, de az, hogy Mathijs még vele is így beszél, na arra már én is felháborodok.
-Ne merj így beszélni Marcussal.
Nagyon fenyegetően hatok, tényleg, főleg, hogy még csípőre is vágom a kezemet. Már kezdek örülni annak, hogy megállítottam, amikor rájövök, hogy az a szerencsétlen nem azért lépett hátrébb, mert rá mertem szólni, hanem azért, mert Marcus ráparancsolt. Pedig... pedig már kezdtem büszke lenni magamra, és tessék.
Hátradőlök, hagyom, hogy atyám ellása Shojit, és nagyon remélem, hogy tényleg semmi komoly baja nem lesz. A pincér persze kérdez, és el is robog energiaitalért... energiaital? Az jó erre, már ilyenkor? Ezt megjegyzem.
-Ühüm. Nagy bajt csináltam?
Súgom Marcusnak, bár bízom abban, hogy nem, végül is nem halt meg. Azt hiszem.
on Szomb. Márc. 03 2018, 21:04
Tény, hogy Mathijs teljesen túldramatizálja a helyzetet, ugyanis nincs szó semmiféle marcangolásról. Tényleg nem bántotta, egyszerűen csak túl gyorsan és túl sokat ivott. Ethan próbálja megvédeni magát, de erre semmi szüksége, hiszen az én védelmem alatt áll. Azért amit azután mond, az iszonyú édes. Rávillantok egy vigyort, majd a hajamba túrva igazítom meg a frizurám. Mathijs áll és néz, mint aki sóbálvánnyá vált, és csak akkor mozdul, mikor már engedem neki.
Míg ők összeborulnak, én is visszahúzódom Ethan mellé, hátradőlök, és a válla felett kinyújtom a karomat a kanapé háttámláján.
- Dehogyis... - pillantok a kicsi szőke fiókámra, miközben ismét beleszívok a vízipipába. - A technikádon van még mit finomítani, de majd belejössz.
Odanyúlok az állához, de igazából nem maszatos, nem véres sehol. Teljesen figyelmen kívül hagyom a tényt, hogy már tud enni, hogy már egy hónapja vámpír, és ennyi idő alatt megtanulhatott mindent. Egyszerűen nem akarok tudni az átölelés előtti időről, se Lashről.
A pincér srác visszajön, kitölti az energiaitalt a két kocka jégre. Shoji már jobban van, felkönyököl, beleiszik, és kezd visszatérni belé az élet és a szín.
- Kértek még valamit?
- Én is szeretnék... megkóstolni valamit - nézek rá, és a tekintetem egy kicsit ismét elismerően végigsiklik az alakján. Egészen pontosan lecsusszan a sliccére, de aztán visszavezetem a szemeibe. Kicsit zavarba jön, de nem nagyon.
- Hát az az igazság, hogy nekünk...
- Nem szabad a vendégeket kiszolgálnotok?
- Nem így értem... - szabadkozik, majd körbepillant. Kezdenek egy kicsit többen lenni már, ahogy kúszunk bele lassan az éjszakába, és igazából nem lenne annyira feltűnő, ha eltűnne két percre. Látszik, hogy a döntést már meghozta, úgyhogy csak meg kell várnom, mit mond. Végül visszanéz rám, és megnedvesíti az ajkát. - A hátsó szoba üres. Öt perc múlva tali ott.
- Ott leszek - ígérem neki elégedetten, mire ő is elmosolyodik, és aztán elmegy egy másik asztalhoz poharat szedni.
Én meg elkezdem megvárni a kis öt percemet, de azért odamorgok Ethannek:
- Öt perc alatt éhen halok kétszer.
on Szomb. Márc. 03 2018, 21:25
Shojit figyelem továbbra is, Marcus ellátja, és voilá, még sebe sincs. Kell itt egyből azt kiabálni, hogy széttéptem. Na ugye?
Nekem tökéletesen jó az ő karjaiban, onnan nézem, ahogy Mathijs meg Shojit istápolja. Ennyire nem vészes, nem kell mindjárt neki is belehalni.
Kérdezek és megnyugszom, mikor Marcus azt mondja, nem csináltam semmi bajt. Arra bólintok, hogy ezt másképp is lehetett volna, azt hiszem tudtam is, de most olyan, mintha elfelejtettem volna az egészet.
A fejemet emelni sem kell, mutatom, nem, nem vagyok merő vér, vagy az ingemen van, a fene tudja, de az államon egy csepp sem. Szerintem mindent bezabáltam amit értem, de mindegy.
Mielőtt újabb kérdést tennék fel, megérkezik a pincér, és az a párbeszéd ami lezajlik közte és Marcus között, na attól szó szerint leszakad a pofám is. A mi van? És akkor még én vagyok a ribanc? Hát na, hát de naaaaaaaa. Amint elmegy, tátott szájjal nézek az apámra.
-Te most komolyan elmész vele? Komolyan lezavartok egy kört? Neeeeee. Egy vacsiért?
Ebben semmiféle üzletet nem látok, semmi olyat, amire én rá tudnák bólintani. Szexért cserébe kaja? Na nem. Az nem így megy.
Aztán ugrik be, hogy az azt jelenti, hogy itt fog hagyni egyedül... ez biztos, hogy jó ötlet? Jelenleg az sem érdekel, hogy a két fickó itt mellettünk mire jutott, és Shoji mennyire szedte össze magát. Nem térek magamhoz.
on Vas. Márc. 04 2018, 00:38
Annyira de annyira tetszik nekem ez a pincér srác, csak a nevét kéne valahogy kiderítenem, de valószínűleg majd megkérdezem. Finomnak tűnik, de persze a préda próbája az evés, én pedig elég éhessé váltam az imént látottaktól.
Az viszont igencsak meglep, hogy Ethan mennyire el van képedve.
- Mi bajod van? - kérdezem, mert nem nagyon értem, hol van a bibi, és hogy neki most épp mi fáj és miért. Lehet, hogy valamit súlyosan félreért, de én nem vagyok gondolatolvasó, hogy tudjam, hogy mit. - Le igen. Tetszik nekem, és ami tetszik, azt megszerzem.
Lehajolok, és a póráz végét az asztal lábához kötöm. Nem jelent semmit igazából, csak szimbolikus.
- Na, akkor ül, marad, mindjárt visszajövök.
Az asztalra teszem a pipa szárát, és kioldalazok. A hajamat megigazítva és hátradobva sétálok el a hátsó szobáig, és benyitok. Bent kiderül, hogy a gyönyörű pincérfiút Jaynek hívják, és a vére isteni. Smárolunk, rohadt hosszú ideig, és közben lekezel, aztán vissza kell mennie. Én is összekócolom őt és ő is engem, számot cserélünk, és van egy új elem a kollekciómban, egy új kehely a nyájamban. Azt hiszem, amúgy is ideje már a vérfrissítésnek.
Nagyon ajánlom Ethannek, hogy még ott legyen az asztalnál, amikor visszaérek.
- Na, még mindig ki vagy borulva? - kérdezem egy mosollyal.