Author or Editor: Péter Haba x
Responses to Socialist Realism. Form and ideology in Hungarian industrial architecture between 1950–1956
https://doi.org/10.1556/eptud.40.2012.3-4.6
A tanulmány az 1950 és 1956 közötti időszak magyar ipari építészetének és a szocialista realizmus elveinek sajátos kölcsönhatásával foglalkozik: a korszak építészetelméleti és formálásbeli tendenciáit e speciális építészeti műfaj aspektusából kíséri végig. Egyfelől rámutat arra, hogy a Rákosi-korszak hivatalosan diktált építészeti ideológiája az ipari épületek tervezését a szigorú gyártástechnológiai követelmények és a rendkívül összetett épületszerkezeti megoldások következtében sokkal kevésbé tudta meghatározni, mint a lakó- és középülettervezést, s ekképp az ipari építészet a szakmai ellenállás szinte legendássá váló bázisa lett. Másfelől azt is kiemeli, hogy mindemellett a szocialista realizmus stiláris előírásaihoz való igazodást vagy legalábbis a szocialista világrendet kifejező „ipari formálásmód” megteremtését az idő előrehaladtával egyre inkább elvárták a szakmapolitika képviselői – bár a szocialista realizmus „ipari” változatának kialakításához a tervezők a gyakorlatra csak nehezen lefordítható elméleti hátteret kaptak. Mindezek hatására az ipari építészet egyes köreiben olyan formálásbeli stratégiák bontakoztak ki, melyeket ugyan a szocialista realizmus „légköre” hívott létre, de amelyek többnyire nem a kész sémák szorgalmas követésében merültek ki, hanem a szuverén szakmai elvekből még többé-kevésbé levezethető reakcióként tűntek fel – a szovjet minták, illetve a hazai építészeti ideológia pontos követésére csak ritkán került sor. Az elemzés e tendenciák vizsgálatát követően azt kísérli meg feltárni, hogy az ipari építészetnek milyen szerepe volt a politikai enyhüléssel párhuzamosan bekövetkező ideológiai váltásban.
A revolutionary concept or phantasmagoria?
Zalotay Elemér szalagházának történeti háttere és recepciója
https://doi.org/10.1556/eptud.41.2013.3-4.3
Authors: Mariann Simon and Péter Haba
Zalotay Elemér 1958-ban mutatta be az Építésügyi Minisztériumban azt a koncepcióját, melyre ugyan nem kapott hivatalos megbízást, de amelyet a tervező a lakásépítéssel kapcsolatos gondok átfogó megoldási lehetőségének tekintett. Az ekkor pályakezdő építész úgy gondolta, hogy a rutinmegoldásoktól eltérő ötlet számot tarthat az építésügyi szervek figyelmére. A terv olyan monumentális „techno-utópia” volt, amely hosszú időre zavarba ejtette az építész szakma és a szakpolitika széles köreit.Bár Zalotay terve számos megastruktúra-vízióra emlékeztető módon egy innovatív szerkezet gigantikus méretűre nagyított verzióját igyekezett lakhatóvá tenni és az élet teljességét felölelő egyetemes rendszerre alkalmazni, nem jutott el olyan komplexitáshoz, amely koncepcióját igazi megastruktúrává tenné. Ugyanakkor a radikális elgondolás — nem kis mértékben Zalotay aktivitásának a következményeként — egyre szélesebb körben keltette fel a szakmán kívüli társadalom figyelmét. A szalagházról szóló írások, de különösen az 1965-ös, az Új Írásban folytatott vita azt mutatja, hogy Zalotay egy olyan lakáseszményt képviselt rendkívüli állhatatossággal, mellyel szemben a Kádár-korszak átalakuló társadalmában senki sem maradhatott közömbös. Az évtized közepére a szalagház legendává nőtt, Zalotay pedig a szocializmus nehéz emberének a szimbólumává vált.Az elmúlt évtizedben Zalotay Elemér és a szalagház témája ismét bekerült a hazai építészeti nyilvánosságba, de ma a személy, a karakter vált sokkal fontosabbá. Immár az építész lett legenda: a magányos hős, a vízióval megáldott géniusz, aki az emberekért küzd, de nem talál megértésre. Zalotay szalagház-koncepciója egyetlen gondolatra épül, így se ambícióját, se kritikai tartalmát tekintve nem hasonlítható a hatvanas évek nagy kísérletező építészeihez. Ez az átlagtól különböző figura mégis említésre érdemes, mint a nem múló kísérletezés és a makacs kitartás példája.