„Ez légyen ostorod…” P.E. grófné levelei Rodostóba, M. K. úrfinak - 8/37 | Magyar Irodalmi Lap
Lukáts János, cs, 09/27/2012 - 00:03
Konstancinápoly 20. Novembris 1721.
Te lettél, lelkem, fiókám, az egyetlen rőzselángom, ezt a kis melegséget táplálom minden levelemmel, amikor írom, amíg a postafutárság ideje tart, leginkább pedig, amikor úgy gondolom, hogy éppen kézbe veszed. Mert megérezem én azt! Ha víg a levél, megsokszorozom benne kedvemet veled, ha bánatról beszél, hátha kettéoszlik a szomorúság. A te leveleidet úgyis hangosan olvasom föl, járkálva kertemben, házamban, hogy szülötte nyelvemen halljak beszélni valakit, még ha az magam vagyok is. Aki bujdosó, ossza bé okosan a leveleit és a szavait, gondolja végig beszédét, és takarékoskodjék a könnyeivel, - mindennek megvan a maga ideje.
Szobormereven álltam a hajókorlátnál órákon át, napokon át, akartam volna, hogy a szél kifújja szememből a könnyet, a tenger kimossa talpam alól a padlót, a vitorlakötél pedig utána röpítsen elveszett boldogságomnak. Nem tudtam, kikkel utazom együtt, nem tudtam, hová. A szél taszított, a hullám emelt, a nap és a hold kézről-kézre adott. A végén aztán csak szétrepedt agyamon a szorító abroncs, amelyet férjem iszonyú halálhíre feszített fejem köré. Hogy kik tevék e gazságot, nem volt róla fogalmam, igazságra, panaszra kihez fordulhattam volna, a siránkozáshoz pedig elfogytak már a könnyeim. Calais-ban a menekülők nagyja partra szállt. Úgy hidd, fiókám, megkönnyebbülék. Magam valék a földön, s ha ezt tudomásul bírjuk venni, a lelkünk erős lesz, és senki kegyére nem kényszeríttetünk. Magunkban lenni jó. Vagy inkább: nem rossz.
Amikor eljöve az este, és túljutánk a viharos Angliai-csatornán, Filkó hátáról lenyírogattam hajvágó ollómmal a kényszerű csomagot, magamhoz vevém, a nyavalyásnak kiutaltam egy adag rumot, hogy horkoljon kedvére a legénysoron, aztán hitvány kabinomba zárkóztam, ahol mélyebben valék, mint a tenger fölszíne, ahol tenyérnyi szűk nyíláson át villant be nagy néha egy-egy csillag fénye. Kevés mécseseim egyikét feláldozám, és elolvastam még egyszer Poltári Péter följegyzését a romhányi ütközetről, az elejétől végig. A sok érthetetlen és aprólékos részlettel, a rengeteg névvel, amelyet némelykor kibetűzni alig bírtam, s amelyben örömömet csak azért leltem, mert néha férjuram szavajárását fedeztem fel benne. Azon a félhangos módon olvastam, melyet csak én hallhatok, de a magam kedvéért mintha a világnak beszéltem volna. Tudtam, a följegyzést utoljára olvasom. Éjfél is elmúlt, mire végezék vele, mire a lapoknak mind a végére jutottam. És olvasás közben kiformálódott elmémben, miként kell eljárnom, hogy ember meg ne találja az írást soha és sehol, se barát, se ellenség, akik olyan rémítően összevegyültek körülöttem. A végére jutván, a keblemre rejtettem Poltári Péter följegyzését, elfújtam a mécsest, és álomba merültem. Talán nem szégyen: mély és üdítő álomba, hosszú idő után újra végre. Talán bizony még Péteremmel is álmodtam, de ez nem biztos.
A hajnal már a fedélzeten talált, a tengerészek megszokták korai felbukkanásomat a Siréne tatján, nem zavarta őket jelenlétem, nem engem kurta kiáltásaik. Kibontottam az iratcsomagot, és lapokra szedtem széjjel. Aztán, mint a gyermekszobák mulatságaként tanultam erdélyi hazámban, a papírt félbe s félbe hajtogattam, tenyerem élével és ujjaimmal a papírlapokból hajócskát formáltam, és amint egy-egy hajóval elkészültem, a tengerbe vetettem. Erős keleti szél fújt, a hullámok hátukra vették hajóimat és hordták, hordták be a nagy óceánba. Némelyik sajkám vitézül állta a hullámokat, akár száz ölnyire is fenn maradott a víz tetején, és dacolt a tengerrel, mielőtt a mélybe veszett volna. Más bárkáim súlyosnak bizonyultak, s azonnal az oldalukra fordultak, a hullám egyetlen kortyantásra elnyelte őket. Sárga színű pergamen flottámon maradoztak és tünedeztek a betűk, a sorok, mint a múltat hordozó, s mind fakóbbá váló emlékezet őrei.
Ha fogasabb szél támadott, azt akartam, több hajóm is ússzék, száz ölnyire egymástól, sorban, de csak ritkán láttam egyszerre két kis fregattnál többet lovagolni a hullámok hátán. Ha megcsendesült percekre a vihar, rémület vett erőt rajtam, nehogy valaki a hajóról észrevegye világgá küldött hírvivőimet, vagy nehogy a szárazföld felé forduljon hirtelen a szelek szeszélye, és partra sodorja Poltári Péter hadi jelentését.
Volt pillanat, amikor markomba fogva hajítottam volna az egész irományt a mélybe, hogy eltűnjék egyszerre, örökre. De tudtam, ahány levélből áll a fölöslegessé és veszedelmessé vált üzenet, annyi helyen kell elnyeletnem a kielégíthetetlen bendőjű óceánnal. Egy napon át, mérföldeken át hajtogattam és simítottam a lapokat, úgy küldtem el az örökkévalóságba Rákóczit és mind a vezéreket, az osztrákok császárát és a francia királyt, meg a muszka cárt. Romhány, de Nagyszombat és Érsekújvár, Trencsén és Vadkert ott libegett, ott mállott széjjel és süllyedt a habokba. Nagy titkok tudója és megőrzője lett az Angliai-tengerszoros.
Amit férjuram reám bízott, teljesítettem, a magam kifundálta módon, azt gondolom, célszerűen tettem, amit tettem. Most már nem volt más dolgom, mint megnyugodni Isten rendeléseiben, és kellőképpen résen lenni, hogy e rendelések ne érjenek készületlenül.
Ebből a történetből azért te is okulhatsz, lelkem, fiókám, azt legfőbbképpen, hogy csak keleti szélben hajtogassál az én leveleimből papírhajót, és eregesd el a Maramora-tengeren, mert ha nekem csak egyet is a leveleimből ide sodor a nyugati szél a kikötőbe, igencsak hosszú haragot fogok tartani ellenedben, s azontúl a leveleimet kerekre nyírt papirosra fogom írogatni. Abból aztán csinálhatsz hajócskát, ha tudsz, fiókám!