JÉ! India – Források – A bővített magyaros átírás
Szerző: Dániel. Megjelent: 2007. November 6.	Megtekintve: 6558
A kiejtés magyarázatához mindig a szanszkrit hangzást veszem alapul, egyrészt, mert ennek kiejtése áll a legközelebb a magyarhoz, másrészt pedig mert ez a nyelv a mai észak-indiai nyelveknek ha nem is közvetlen őse, de mindenképpen alapja. A közös hosszú kultúrtörténet miatt az északiakkal nem rokon déli (dravida) nyelvek hangkészlete is sokban hasonlít emezekéhez. Egyes hangok (különösen a magánhangzók) pontos ejtése természetesen változik nyelv és nyelv között, de mivel a nagyobb indiai nyelvek számos dialektussal rendelkeznek, és beszélőik általában szokva vannak a más (de rokon) anyanyelvűekkel való érintkezéshez, már a tiszta magyaros (vagyis a szanszkrithoz közel álló) kiejtés jó esélyt ad arra, hogy megértsenek.
A szanszkrit hangok sajátságait az alábbiakban részletezem (az egyes csoportokon belül az indiai ábécék sorrendjében adva meg a hangokat), kitérve a mai főbb élő nyelvek ejtésbeli sajátságaira is.
a, ā, i, ī, u, ū, r̥i, e, ē, ai, o, ō, au
A vonalékezet nélküli egybetűs magánhangzók ejtése rövid, az ékezeteseké és a két magánhangzóval jelölteké pedig hosszú.
Ne engedj annak a csábításnak, amire hajlamosak vagyunk: hogy mivel „idegen” nyelvről van szó, ezért mind a hosszú, mind a rövid magánhangzókat középhosszan ejtjük, az a helyett pedig rövid á-t mondunk.
Az a hang a szanszkrit nyelvben szinte azonos a magyar a-val. A legtöbb ma élő nyelvben ejtése elgyengült, főleg hangsúlytalan helyzetben inkább az angol schwa-hoz áll közel (mint az again szó első a-ja), szó végén pedig gyakran teljesen néma. Az urdúban – és ennek hatására a hindíben és egyes további északi nyelvekben is – a rövid a hang h betű előtt és után inkább rövid e-nek hangzik. A tamil nyelvben a rövid a többnyire nem csökevényesedik el, hanem a magyar a-hoz hasonlóan ejtik, és szó végén is megmarad teljesértékűnek.
Az ā valójában a magyar á-nál némileg alsóbb nyelvállású, de ezzel a nüansszal fölösleges bajlódnod.
Az i, ī, u, ū magánhangzók teljesen azonosak magyar megfelelőikkel (tehát a hosszú hangok pontos hangzása nem az angol ee és oo korrekt angol kiejtése, hanem csakugyan a magyar í és ú). A tamilban a szóvégi rövid u hang általában teljesen elgyengül, és leginkább egy alig kiejtett magyar ü-re hasonlít.
A legtöbb indiai nyelv használja a magánhangzó értékű r hangot, melyet az átírásunkban r̥i kombináció jelöl. Ennek szanszkrit (és kiművelt vagy tudálékoskodó mai) kiejtése tiszta r hang, mely szótagot formál (hasonlóan több szláv nyelv szótagképző r-jéhez – mi magyarok is szeretjük a zmrzlina szón tördelni fagyitól dermedt nyelvünket). A legtöbb mai beszélő számára azonban ez sok a nyelvtornából, és ezt a hangot az északiak egyszerűen r̥i-nek ejtik, ezért te is teljes nyugalommal teheted ezt. Déli élő nyelvekben sokszor teljesen eltűnik a r̥i hang (és u, esetleg iru pótolja); ha szanszkritos beszédben megőrzik, gyakran ri helyett ru az ejtése.
Az észak-indiai nyelvek többségében nem létezik rövid e és o hang, csak hosszú ē és ō (melyek ejtésben valamivel rövidebbek magyar megfelelőiknél, különösen szóvégi helyzetben; de még mindig érezhetően hosszabbak a rövid magánhangzóknál). Az urdú kiejtésben (és így a hindíben is) előfordul a perzsából átvett, magyarhoz hasonló e – a hétköznapi nyelvben azonban ez csak h mássalhangzó környékén jelenik meg (lásd fent, az a alatt), másutt pedig rövid i vagy a, esetleg ē kerül a helyére. A tamil (és egyéb dravida nyelvek) rövid e-je a magyar e-hez hasonlóan nyíltabb ejtésű (tehát jobb közelítése a magyar e, mint a röviden ejtett é); a déli nyelvek használják a rövid o hangot is.
Az ai és au betűkapcsolatok kettőshangzók, vagyis nem két szótagot alkotnak, csak egyet. Ejtésük a szanszkrit nyelvben leginkább az angol eye („áj”) és ow („áu”) hangzásának felel meg. A mai élő nyelvek többségébenben azonban ejtésük rövidebb és egybemosottabb. A magyar fajta és autó szavakban hallott hangok ismétlésével nem fogsz messze járni a tényleges kiejtéstől; sokszor (pl. a mai hindí nyelv legelterjedtebb – nyugati – dialektusában) azonban szinte el is vesztik kettőshangzó-jellegüket. Így az ai standard hindí ejtéséhez igencsak közel áll a mi magyar e hangunk (a magyarnál kicsit hosszabban ejtve), és egy árnyalatnyi j is becsúszhat a végére; az au standard ejtése pedig a magyar a és o között álló hang (mint az angol dog vagy akár az amerikaiasan ejtett law szóban), esetleg egy árnyalatnyi u-val a végén. A beszélt tamilban szintén erősen csökken ezen hangok kettőshangzó-jellege; az ai ejtése általában ej vagy akár e-szerű, az au pedig alig hallható u-val vagy w-jellegű hanggal párosított a.
k, g, cs, dzs, t, d, p, b, j, r, l, v
Ezeknek a kiejtésével a magyar anyanyelvű embernek semmi gondja nincs.
A dzs hangról érdemes észben tartani, hogy nem hosszú mássalhangzónak számít, mint a magyarban, tehát az előtte álló rövid magánhangzó továbbra is rövid szótagot alkot.
A cs és a dzs többnyire nem pontosan a magyar ejtésnek megfelelően hangzik el, hanem inkább a magyar ty és cs, illetve a gy és dzs közötti hangzással.
Ha szofista akarsz lenni, próbáld meg a t és d hangot egészen „foghegyről” ejteni, nem pedig az ínyeden pattintva a nyelvedet, mint a magyar nyelvben általában tesszük. Ez azonban alig észrevehető különbség, amely kiejtésed megértését a legkevésbé sem fogja zavarni.
A mai nyelvek többségében a v, ha mássalhangzó után áll, akkor némileg az angol w-hez válik hasonlóvá.
Cerebrális mássalhangzók
ṭ, ṭh, ḍ, ḍh, ṛ, ṛh, ṇ, ḷ, ṣ
Az ind nyelvek használnak egy olyan mássalhangzó-képzési helyet, amely az európai nyelvekben általában nem fordul elő. Ezeket az átírásban betű alá tett ponttal jelölt hangokat nyugodtan ejtsd simán magyarul, mert kiejtésük megtanulása komoly erőfeszítést igényel.
A tisztesség kedvéért elmondom, hogy ejtésükben a nyelved hátrahajlik, a nyelvhegy aljával a szájpadlást érintve. (A cerebrális elnevezés arra utal, hogy képzésük felül, „az agy irányában” történik; az indológus zsargon nevezi még ezeket a hangokat kakuminálisnak vagyis a nyelv hegyével képzettnek, valamint retroflexnek vagyis visszahajlottnak.) Egyes dél-dunántúli magyar nyelvjárásokban előfordul, hogy a t hangot ehhez hasonlóan ejtik. Ha hallottál már ilyen „parasztos” t-t, próbálhatod azt imitálni; ugyanezt zöngésen ejtve kapod a ḍ közelítését, és ugyanitt orrhangot képezve az ṇ-ét. A többi, e módon képzett hangról alább olvashatsz még.
kh, gh, csh, dzsh, ṭh, ḍh, ṛh, th, dh, ph, bh
A mássalhangzók után az átírásban tett h nem a mássalhangzó valamilyen módosítását jelenti (tehát például a th nem angolos th, a ph nem f), hanem az adott hang úgynevezett hehezetes ejtését. Ez elég jól közelíthető a mássalhangzó után ejtett h hanggal, azonban tartsd észben a következőket. Egyrészt: a zöngés hehezetes mássalhangzó továbbra is zöngés marad (a gh, dzsh, dh, bh nem k-, cs-, t- vagy p-szerűen szól); és másrészt: a hehezetes mássalhangzó továbbra is egy mássalhangzó marad, tehát az előtte álló rövid magánhangzó továbbra is rövid szótagot alkot. A pontos ejtést úgy kapod meg, ha az adott hang ejtése közben (és nem pedig utána) lehelsz egyet, olyasféleképpen, ahogy a német és a kiművelt angol kiejtésben a szókezdő mássalhangzók gyakran hehezetessé válnak.
ñ, ṅ, ṇ, n, m, ṉ, ň
A nazálisok vagyis orrhangok közül az n és az m kiejtése teljesen azonos a magyar kiejtéssel. A többi hangnál nyugodtan használhatod azt a magyar hangot, amelyet az ékezet nélküli betű jelent.
Az ñ hang a magyar ny-re hasonlít, de annál valamivel kevésbé markánsan különbözik az n-től; jobb közelítése a spanyol ñ, illetve a magyar pinty szóban hallott n. Mivel szinte csak a cs és a dzs hangok előtt fordul elő, nem kell aggódnod a kiejtése miatt, mert beszédedben úgyis hozzáidomul az utána ejtett mássalhangzóhoz. Létezik azonban a legtöbb ind nyelvben egy sajátos kombináció, amely elméletileg a dzs és az ñ betűk összeillesztése, kiejtése azonban szanszkritul inkább dny-nek hangzik (ezért dñ-nek írom át vallási és egyéb hagyományos kontextusokban), élő nyelveken pedig általában gj-nek (ennek modern kontextusban gñ az átírása).
Az ṇ betű a feljebb a cerebrális hangoknál leírt helyen képzett n-szerű hang; komoly bajod nem lesz, ha n-nek mondod, de ha megpróbálsz egy lagymatag r-et ejteni az orrodon keresztül, akkor közelebb jársz hozzá. Ez a hang többnyire cerebrális mássalhangzók előtt jelenik meg, de önállóan is meglehetősen gyakran előfordul, és létezik néhány szópár, amiben csak az a különbség, hogy n vagy ṇ hang szerepel benne.
Van az ind írásoknak egy sajátos jelük, amelyet anuszvārának becézünk. Ez egyfajta univerzális orrhangjel, amely zárhangok előtt a nekik megfelelő nazális mássalhangzót jelöli. Magyaros átírása p és b előtt m, t és d előtt n, egyéb zárhangok előtt pedig mellékjeles n, melynek ejtése úgyis idomul a zárhanghoz. Mondd ki magyarul, hogy pinty, ing, mind – ha odafigyelsz az n betűre, észreveszed, hogy három különböző hangot ejtettél. Közülük az első a fent tárgyalt ñ; a második a ṅ hang, amely az ind nyelvekben is csak k vagy g előtt fordul elő; a harmadik pedig a szokásos magyar n.
A nem zárjellegű mássalhangzók (j, r, l, v, ś, ṣ, sz, h) előtt (és modern nyelvekben szó végén) viszont ez a jel egy teljesen jellegtelen orrhangot jelent. Ilyen esetekben a bővített magyaros átírásban a ň jelet használom. Ennek ejtése kiszanszkritul hasonlít ahhoz a hanghoz, amit mondjuk a magyar színház vagy tanszer szóban hallasz, ha nem artikulálod erősen, hanem egybemosod a kiejtésüket (nem szín-ház és tan-szer). A ma élő nyelvekben általában már nem is mássalhangzó-jellegű ez a hang, hanem csak az előttük álló magánhangzó nazalizációját, vagyis orrhangon való képzését jelöli, hasonlóan a francia vagy a portugál nyelv orrhangú magánhangzóihoz.
ś, ṣ, sz, h, ḥ
Ezen hangoknál is nagyon közel állsz a hiteles ejtéshez, ha szépen magyarul mondod őket, a mellékjeleket figyelmen kívül hagyva.
A magyarban meglévő s és sz helyett a szanszkrit három szibiláns (susogó-sziszegő) hangot különböztet meg: az ś a szájpadláson képződik, hasonlóan a német nyelv bajor dialektusának s-szerűen ejtett ch hangjához; az ṣ pedig a többi cerebrális (lásd feljebb) hanghoz hasonlóan hátrahajtott nyelvvel készül. Az élő nyelvekben azonban ez a hármas különbségtétel elvész (és csak a helyesírásban marad meg, hasonlóan a magyar ly esetéhez): többnyire az ś és az ṣ kiejtése összemosódik a magyar s-nek megfelelő hanggá; egyes nyelvjárásokban azonban az ś ejtése válik azonossá az sz-szel, az ṣ pedig egyszerű s lesz.
A beszélt tamil nyelv csupán egy – a magyar sz-nek megfelelő – sziszegő hangot használ, bár a kiműveltek időnként (írásban és ejtésben is) megkülönböztetik ettől a szanszkritból átvett szavak ṣ hangját.
Az ind h hang hivatalosan zöngésnek számít, de erre a kiejtésnél nem kell külön ügyelned, hiszen többnyire úgyis két magánhangzó között fordul elő, amikor óhatatlanul is zöngésedik a kiejtésben. Van azonban egy külön betűjük a zöngétlen h-ra, melyet az átírásban ḥ-val jelölünk. (Ez annyiban kakukktojás, hogy itt a betű alá tett pont nem cerebrális hangképzést jelöl.) Ez a hang az élő nyelvekben csak egyes pontos szanszkritos alakban megőrzött szavak végén (esetleg összetett szavakban az előtag végén) fordul elő; szanszkrit kiejtése egyszerű magyar (zöngétlen) h. Amikor azonban mai emberek ejtik ki ezeket a szavakat, szinte kivétel nélkül megismétlik utána – nagyon röviden – az előtte álló magánhangzót. Ugyanezt a ḥ jelet használjuk a magyaros átírásban a tamil nyelv zöngétlen h-jának jelölésére, mely szintén nagyjából megfelel a magyar h-nak.
A hindí és az urdú nyelv sajátos hangjai
ḵ, ḵh, ġ, z, ṛ, ṛh, f
A modern hindí nyelv az indiai (szanszkrit) örökségen kívül nagy számban használ perzsa és arab eredetű jövevényszavakat. Az urdú nyelv utcai szinten gyakorlatilag el sem válik a hindítől. A magas (irodalmi, ékesszóló) hindí elsősorban szanszkrit eredetű szavakat használ és írása a dévanágarí; a magas urdú a perzsa és arab szavakat preferálja, és írása az arab írás egy változata. Nyelvtanuk azonban az irodalmi nyelvben is csak kevéssé különbözik.
A hindí (és több más észak-indiai élő nyelv) saját fejlődésének gyümölcse az ṛ és ṛh hang. Ezek tekinthetőek egyszerűen a szanszkritban is meglévő ḍ és ḍh hangok ejtésváltozatainak: jelentésmegkülönböztető szerepük nincs, de egyes helyzetekben ezeket a hangokat perdítve ejtik ki (nem pergetve, csak egy laposat rezdítve rajtuk, mint a mai magyarban gyakran igen gyengén ejtett r). Az ő kiejtésük jelenti a legnagyobb problémát az európai anyanyelvű embereknek. Ha egy slampos magyar r-et ejtesz (az ṛh esetében megbolondítva némi leheléssel), akkor már megtetted a tőled telhetőt. Ha mániákus vagy, próbálj elegyíteni egy l-et egy d-vel és egy r-rel, mindezt hátrahajtott nyelvvel kissé perdítve. Amikor először gyakorolsz, ne legyen más a közelben, mert azt hiszik, rosszul vagy.
A perzsa és az arab nyelv számos olyan hangot tartalmaz, amelyek az ind nyelvekben eredetileg nem léteznek. Ezek egy része megtalálható az urdúban, hindíben, és más mai nyelvekben. Közülük a z és az f a magyaroknak semmi gondot nem okoz (a maximálisan korrekt f ejtésében a fog nem szerepel, mint a magyarban, hanem csakis az ajkak). Érdemes megjegyezni, hogy sok indiai nem tesz különbséget a dzs és z illetve a ph és f között, hanem vagy csak dzs-t és ph-t ejt, vagy csak z-t és f-et. (Esetleg totálisan keveri mindkét párt.)
A ḵ, ḵh és a ġ torokhangok, amelyeket megint csak számos indiai nem tud kiejteni, így te sem lógsz ki a sorból, ha egyszerű k-t, kh-t illetve g-t ejtesz helyettük. Valójában a ḵ a torokban a nyelvcsap segítségével ejtett (uvuláris) zárhang, a ḵh ennek torokban rezegtetett h-szerű párja, a ġ pedig a ḵh zöngés megfelelője, amolyan gurgulázás. A magas urdú időnként használ további néhány sajátos hangot (köztük a magyar zs-nek megfelelőt), ezek azonban annyira ritkák, hogy a bennfentes kívülállónak sem kell foglalkoznia velük.
A dravida nyelvek sajátos hangjai
ḷ, ṟ, zs
A mai tamil nyelv a szanszkritnál jóval kevesebb mássalhangzót különböztet meg fonetikailag, mivel nem tesz különbséget a zöngés és zöngétlen, de azonos helyen képzett zárhangok között (pl. k–g, t–d), továbbá nem használatosak benne a szanszkrit nyelv hehezetes mássalhangzói. (Más dravida nyelvekben, például a malajálamban, megmaradt mind a zöngés-zöngétlen, mind a hehezetes-hehezetlen különbségtétel.) A tamil írásban az adott helyen képzett zárhangot egy adott jel képviseli, mely a kiejtésben zöngéssé válik két magánhangzó között vagy zöngés mássalhangzó (nem zárhang) mellett állva, de zöngétlen marad másik zárhanggal párosulva, duplán írva, és szó elején. A könnyebbség kedvéért a bővített magyaros átírásban megkülönböztetem a zöngésen vagy zöngétlenül ejtett mássalhangzókat a tamil szavakban is.
Mintegy kárpótlásul a zárhang-repertoár beszűküléséért, a tamil rendelkezik néhány – sajnos nekünk meglehetősen nehéz – sajátos mássalhangzóval is. Ezek közül az ḷ a fent leírt cerebrális hangokkal azonos helyen, vagyis visszahajtott nyelvvel a lágy szájpadláson képzett l-szerű hang, melyet nyugodtan helyettesíthetsz magyar l-lel. A következő sajátos hang a ṟ, amely eredetileg egy, a normálisnál erősebben pergetett r hang. Bizonyos esetekben d-szerű hanggá változik át (ilyenkor bővített magyaros átírása dṟ), kettőzve pedig t-szerű hanggá, melynek jelölése tṟ. A hétköznapi élő beszédben ez utóbbi hangok gyakran egyszerűen kettős t hangnak hallatszanak.
Végezetül, az átírásunkban zs-vel jelölt hang többnyire egy súrlódással kiejtett hátrahajtott l; hangzása nyelvjárástól függően változik, de ha a magyar zs-nél jobb közelítést szeretnél elérni, akkor nyelvakrobataként próbáld meg ötvözni az l, r és zs hangokat, miközben a nyelved hátrafelé lemegy hídba. Ezzel a mutatvánnyal azonban a legtöbb tamil is csak nemzeti ünnepeken próbálkozik.