Száznegyvenöt éve, 1868. július 30-án hunyt el ötvenegy évesen a Gömör vármegyei Hanván Tompa Mihály, reformkorunk s az azt követő Bach-önkényuralom allegorikus-elégikus nemzeti költészetének egykor országszerte népszerű, mára azonban csaknem teljesen elfeledett nagyja, akit kortársai egyenesen Petőfi és Arany mellé helyeztek.
1945 előtt nem véletlenül volt kötelező tananyag költészete, ugyanis elégiái, allegóriái alapján irodalmunk klasszikusai között könyvelték el, mint Pintér Jenő irodalomtörténész, akinek irodalomtörténete e korral foglalkozó része (A magyar irodalom a XIX. század második harmadában, 1933) szerint „mint elégia-költő a legkitűnőbbek egyike, mint hazafias költő a legjobbak közül való: minden lírikus kortársa között ő találta el legjobban azt a hangot, amely az önkényuralom idején a nemzet szívéhez szólott”.
A hivatalos irodalomtörténeti kánonból hovatovább teljesen kirekesztett Tompa Mihály, amint Bánhegyi Jób bencés irodalomtörténész megjegyezte (A magyar irodalomtörténete, 1929-1930), csupán a „A madár, fiaihoz” és „A gólyához” című allegóriájával is beírta nevét líránkba, ugyanis ha nem is volt akkora tehetség, mint például Petőfi Sándor vagy Arany János, művészetének „legnagyobb értéke eredetisége és magyarsága”, az, hogy „alig van még egy hasonló költőnk, akinek olyan kevés kapcsolata lenne idegen irodalmunkhoz”, mint neki, de ha mégis idegen mintákat követ néha, azok is úgy hatnak, mintha eredetiek lennének. Példaként említi erre egykor (főleg nők körében) oly népszerű „virágregéi”-t:
Régi irodalmi kincseink búvára, Féja Géza műve (A felvilágosodástól a sötétedésig, 1942) szerint noha életműve meglehetősen egyenetlen, így „szelíd, megtört, tiszta alakja méltóbb a megörökítésre, mint költészete” mégis szintén elismeri, hogy egyes versei, különösen is az imént említett kettő alapján a Bach-korszakban „valóban a nemzet költőjévé emelkedett, pátosza a nemzeti fájdalom szolgálatába szegődött”, nem úgy, mint korunk „posztmodern” kézikönyvei, kiváltképpen Szegedy-Maszák Mihályé (A magyar irodalom történetei, 2007), amelyből a szerző kihagyta klasszikusunkat, mondván, „unalmasak” a versei.
Már akinek, mondhatnánk, hiszen élnek még a Kárpát-medencében, akik megőszült fejjel is betéve tudják egyik-másik költeményét, így e sorok írója például sohasem felejti el, hogy 2008-ban a kárpátaljai Szalókán egy nyolcvanhat éves néni hibátlanul elmondta a még gyermekkorában megtanult torokszorító versei közül A madár, fiaihozcíműt, amelyben a költő (amint Panka Károly írta könyvében (Tompa Mihály az anekdoták tükrében, 1940) mintegy „visszavarázsolta az elfelejtett dalt s hitet és reményt igyekezett önteni a nemzetbe egy szebb, boldogabb jövő iránt”, arra intve lanthordozóit, hogy „legyen a dal fájdalmas, merengő, fiaim, csak énekeljetek!”: