One seconds notice | II. Rákóczi Ferenc Alapítvány
One seconds notice…
Hűvös, eső illatú reggel… Sejtelmes félhomály… A vonat megállíthatatlanul robog velem, ki tudja, hová… Egy helyre, melyet csak hírből ismerek… Kilő a szürke, megszokott állomásból, és rohan megállíthatatlanul. Tétova lábakkal ugrok az ingatag földre. Az ismeretlen körülzsibong, és megkavar az új képek forgataga, görcsösen kapaszkodom abba a néhány képbe, dologba, mely még ismerős… Arcok, emlékek, néhány barát. Mit keresek itt. A néhány összekötő kapocs: az álmok, érzelmek, és vágy egy szebb jövőre… Mind remény, ábránd. Elég ez? 150 ember közt hirtelen elönt a magány, a tétovázás.
Egy dallam csendül, és magával ragad. A zene a vérünkből szól, és egy akkord mindnyájunkban visszhangra talál. A semmi, az ismeretlen lassanként kirajzolódik, elkülönül, az élet, az én és a mi pedig új formákat ölt. Jó ez, feldobó, és megnyugtató. Egy új világban, új emberként, és mégis én… A régi árnyak megtörnek, átcsillan rajtuk a környező mosoly áradat. A néhány fájó emléket, röpke kellemetlenséget elsodorja a körülöttem tomboló érzésáradat… mindenki önmaga lehet… nincsenek titkok, félelmek, előítéletek. Mindenki várja hogy elfogadjon és elfogadtasson. Itt nem kell valaki másnak lenni, csak lenni kell, annak, aki vagy.
A hangulat hamar magával sodor. A motor felpörög, és vele együtt lassanként mi is, és együtt suhanunk végig egy álmon, megosztva egy mással mindent… mindent…
Sorra maradnak mögöttünk tájak, emlékek, élmények, találkozások… És a szebbnél szebb helyek eltörpülnek amellett ami bennünk zajlik. Győr, Pécs, Kecskemét,
Miskolc, Eger, Bugac, Sopron, Mohács, Tihany, Esztergom, és ki tudná még mindent felsorolni, mind otthonunkká válnak, és szálak kötnek minket minden kis helyszínhez.
Együtt evezünk, szemben az árral, az örvényeket kerülgetve, s ha beborulunk, hát közel a part, és nem vagyunk egyedül.
Észveszejtő gyorsan telnek a napok, és több minden történik, mint máskor évek alatt. S hogy egymás számára mivé lettünk az felfoghatatlan szinte még számunkra is. És az a dallam folyton zeng, bővül, gazdagodik.
S a jóhoz oly könnyen alkalmazkodva, a kellemeset oly könnyen megszokva, álmunkban lassan feledjük a valót, már már azt vesszük képzeletszámba. De ott lebeg felettünk kegyetlenül az idő.
Az utolsó kép amelyet engedtem felcsillanni, egy kopár, visszhangzó tornaterem.
Valahol, valakik a napot várják felkelni, a Dunánál. Körben ülnek valakik. Arcok, akiket régről ismerek. Talán soha nem is ismertem senki mást. Most mindenesetre csak ők vannak már. Ismét félhomály. És rezeg a levegő attól az egyetlen dallamtól. Búcsúzunk. Búcsúzunk, és magunkat hagyjuk hátra, de tudjuk, nem szabad visszanézni… A látás homályosodik, s ami azután jött, arra fátyol borul. Néhány ölelés melege, néhány könny pár jó barát arcáról, aki nem szégyell sírni… Testvérek közt vagyunk… Még a bátyámat is itt hagyom, aki magányos szívének oly odaadó figyelmével kísért minket hosszan az álmon… Gyorsan, el innen, még egy perc, és végleg meggondolom magam…
Egy trabant visz minket… nagyvárosi forgalom… Aztán semmi…
Egy vonatülésen ébredek… Hosszú álomból, melynek csak az érzése maradt… És éveknek tűnik, mi tovatelt az óta…
Még mindig bennem él… És egyetlen szó zeng kristálytisztán, elnyomva mindent: Visszatérni.