Nyitott könyv az életem a férjem előtt, kivéve ezt a szégyenletes titkot - Blikk Rúzs Nyitott könyv az életem a férjem előtt, kivéve ezt a szégyenletes titkot - Blikk Rúzs
2019. jún. 27. 13:48
Gyerekkori barátnőm írta meg, hogy meghalt a plébánosunk. Ez a hír már-már elfelejtett szörnyű emlékeket kavart fel.
Tudom, hogy amit most elmondok: furcsa, szélsőséges, különleges. Hihetetlen. És higgyék el, hogy nekem mindezt átélni, éppen ezért, még nehezebb volt.
Az én történetem egy alig ezerötszáz lelket számláló sváb faluban kezdődött, a Dunántúlon. Abban az időben az is különleges volt, hogy viszonylagos jó módban éltünk, hiszen apám volt a téesz elnöke. Ám ennek ellenére nekünk a templomban írták a törvényt. Szinte vak hitben nevelkedtünk. A templomban pedig azt mondták: tiszteld anyádat és apádat.
Szigorú család volt a mienk. Így aztán huszonhárom évvel ezelőtt, alighogy leérettségiztem, férjhez adtak. Igen, adtak. Magamtól nem mentem volna, ha hat lóval húznak, akkor sem! Így legföljebb csak sírhattam egy sort anyám ölében, mert se lelkem, se testem nem kívánta azt a fiút, akinek felesége lettem.
A vakhit visszaüt
Egy év múlva döbbentem rá: azért létezik valaki – egy remek fickó a szomszéd faluból –, akivel jól megoszthatnám (megoszthattam volna) az életemet. Ám azzal akkor már nem én rendelkeztem. Szerencsére másnaponta a járási székhelyre utaztam, ahol gyors- és gépírói tanfolyamra jártam. Ott találkozgattunk nagy titokban, és ott esett meg, hogy egy kölcsönkért lakásban egymáséi lettünk. Egyetlen egyszer! A fiú folytatta volna szívesen, de az én neveltetésem mindent tönkre tett: képtelen voltam elszámolni a lelkiismeretemmel.
Bűntudatom odáig fajult, hogy titkomat képtelen voltam magamban tartani: vasárnap a templomban meggyóntam a papnak. A plébános nem oldozott fel rögtön, hanem azt mondta: ezt a súlyos bűnt külön lelkigyakorlaton kell megbeszélnünk. Keressem fel másnap délután a parókián.
Ami ott és akkor történt, ma sem tudom felidézni megalázottság és düh nélkül. Az atya megzsarolt: vagy kedvére teszek, vagy gondja lesz rá, hogy a történet a férjem tudomására jut...
Megromlott a házasságom, valójában nem volt azon semmi, ami megromoljon... Férjem igazi paraszt volt, aki azt hitte, hogy épp úgy a tulajdona vagyok, mint bármelyik jószág az istállóban.
Búcsú nélkül hagytam ott a falut, felszöktem Pestre, egykori osztálytársam rövid időre befogadott, míg állást találtam, s ki tudtam fizetni az albérletet. Beadtam a válókeresetet, a férjemmel már csak kétszer, a bírósági tárgyalóteremben találkoztam. Közben apám meghalt egy autóbalesetben, anyám eladta a házunkat, s utánam jött a nagyvárosba. Így már lakásunk is lett, és végül jól berendezkedtünk a fővárosban.
Életem nyitott könyv, kivéve...
Munka mellett elvégeztem egy főiskolát, így már tisztességes állásom lett. Hamarosan megtaláltam igazi páromat is, egy kolléga személyében.
Ma már van két aranyos, jól nevelt, tehetséges gyermekünk. Az életem nyitott könyv a férjem számára. Mindent elmeséltem neki, kivéve azt az egyetlen momentumot, hogy miként zsarolt meg a plébános. Ezt a szégyent már-már el is felejtettem, amíg most kézhez nem kaptam a halálhírét.
Bocsássa meg az ég, nem gyászolom ezt az embert, mert hosszú évekre tönkretette az önbecsülésemet, a lelkemet. Bármennyire is keresztényi kötelességem volna, halálában sem tudok neki megbocsátani.