Maisky – Filharmonikusok
From 7:30 pmuntil approximately 9:30 pm
Mahler Symphony No. 1 in D major (“Titan”)
The hunter’s funeral. The coffin is drawn by rabbits as a deer weeps into its handkerchief and a grim wild boar stares off into space. Gustav Mahler would have been familiar with this often-reproduced picture from his native land, now known as the Czech Republic. This is what inspired the movement of his Symphony No. 1 that starts with a melody known all over Europe, in English- and French-speaking lands as (“Frère Jacques”), and continues with tempos of the sort of lovable kitschiness that can be heard from klezmer bands today. This would be the fourth movement of his First Symphony. Or perhaps it is the third movement. This is because, at the work’s première, it consisted of five movements, although the composer later saw fit to omit the second. The famous world première took place in Budapest. From the autumn of 1888 until the spring of 1891, Mahler served as the head of the Hungarian Royal Opera and made use of the opportunity to present his new work to the audience. There was a bit of a fuss, with the distinguished public finding the work’s bizarre sound world difficult to digest, with one newspaper even publishing a malicious cartoon with an unflattering caption playing on his name, A Malér-szyfónia, (“The Mess-symphony”). But the performance itself went down without a hitch, and Mahler was satisfied with how the Hungarian musicians had played.
Preceding Mahler’s “Budapest” symphony will be a performance of Beethoven’s Triple Concerto, as a family undertaking. Mischa Maisky will play the cello part, with his son Sascha on violin and daughter Lily on piano – the latter part Beethoven originally intended for Archduke Rudolf, who was a respectable pianist. Nevertheless, Rudolf’s aristocratic fingers remained unburdened at the piece’s first public performance.
„Hatalmas öröm, hogy újra Budapestre jöhetek. Ez volt az első hely, amelyet a Szovjetunión kívül fél évszázada, 1968-ban meglátogattam. Nagyon örülök, hogy újra együtt játszhatom ezzel a csodálatos zenekarral egy fantasztikus hangversenyteremben. Ezúttal mindkét idősebb gyermekemmel együtt lépek majd fel.”
„Nekem személy szerint ez lesz az első látogatásom Budapesten. Nagyon várom, hogy felfedezhessem ezt a varázslatos várost. Annyi csodás dolgot hallottam róla, és izgatottan készülök a zenekarral közös munkára. Jó lesz megismerkedni a budapesti közönséggel is.”
„Családi triónk most debütál Magyarországon. Mindannyian igen izgatottak vagyunk, és nagyon várjuk a koncertet.”
A mű 1803–4-ben keletkezett, ősbemutatója 1808-ban valósult meg. Általa közvetve, s egyetlen alkotás erejéig, a régi sinfonia concertante hagyományt folytatta Beethoven. A két vonósszólista feladata nehezebb, mint a zongoristáé, az előbbiek kapcsán ugyanis hivatásos udvari zenészekre, míg az utóbbit illetően saját, tizenéves tanítványára – és későbbi mecénására –, Rudolf főhercegre gondolt a zeneszerző előadóként.
Két szélső tétele rövid lassút fog közre. Hangvétele oldott, olykor mámorosan áradó. A darab sokat örökölt a 18. századi versenyművek társasági hangjából, de megszólal benne Közép-Európa keleti felének melódiavilága: a lengyel és magyar táncoké is, utóbbiaké mindkét gyors tételben.
A nyitó Allegro témái burkolt indulókaraktert hordoznak. A műfaji hagyományok szerint kettős expozícióval kezdődő tétel főbb melódiái előbb a zenekaron csendülnek föl, majd a szólóhangszereken. A középső, témafeldolgozó tételszakaszban két lírai tabló keretez egy drámait; a visszatérést terjedelmes coda követi. Az Asz-dúr hangnemű, variációs elvű lassú tétel (Largo) egyben a finálé bevezetője is, megszakítás nélküli (attacca) kapcsolódással. Az ismét alaphangnembeli, Rondo alla polacca feliratú zárótétel páratlan metrumú (3/4) lengyel táncforgatagának epizódjaként – mint a rondótéma változata – egy páros lüktetésű (2/4) verbunkos szakasz is helyet kapott. S bár a Hármasverseny az életmű kevésbé játszott és méltatott részéhez tartozik, lírájának átszellemültségével és színgazdagságával mégis különleges aurájú alkotás.
I. Langsam schleppend – Immer sehr gemächlich
II. Andante allegretto (Blumine)
III. Kräftig bewegt, doch nicht zu schnell
IV. Feierlich und gemessen, ohne zu schleppen
Gustav Mahler I. szimfóniáját Budapesten mutatták be, 1889. november 20-án. Az eredetileg öttételes mű második tételét a zeneszerző végül elhagyta. Ma ezt a négyrészes változatot játsszák gyakrabban – a kihagyott tétel pedig olykor önmagában, Blumine címmel hangzik el.
A nyitótétel szonátaszerkezetű főrészének témája a Vándorlegény-dalok második tételének dallama. A csendes, egyszerű Blumine utáni Scherzo igen energikus zene – a 20. századot megélt embert nem feltétlenül rokonszenves korok harsányságára emlékezteti. A középrész annál döbbenetesebb: nosztalgia egy letűnt, meghitt, de végérvényesen elveszett világ után.
Az ötrészes verzióban negyedik, a véglegesben harmadik tétel talán legeredetibb a darabban. Kezdetén a timpani egyenletes ütései mellett bőgő intonálja azt a dallamot, amely nálunk János bácsi, keljen fel szöveggel terjedt el. A vulgáris dallam után olyan témák következnek, amelyeket ma klezmerzenekarok előadásairól ismerünk. Majd katonazene szól. Ahogy Mahler egy alkalommal bevallotta, a kísérteties zenei látomást egy gyerekkorában látott, Csehországban közismert kép inspirálta: A vadász temetése. A metszeten a vadászt az állatok kísérik el utolsó útjára. A bizarr gyászmenet után a középrészben ismét a Vándorlegény-dalok egy részlete tűnik fel, a záródal végének hosszabb szakasza. Majd újrakezdődik a menet, fél hanggal feljebb, mint először. A finálé hallatlanul szenvedélyes. Egy pillanatra mintha a képzeletbeli hős teljes összeroppanását jelenítené meg. Végül mégis diadalmas hangzatok zárják a kompozíciót.