Miért büntet az Isten?
2020. május 27., szerda –
Mindkét lábam oda. Az egyiket levágták, a másikat lemerevítették. Szép fiatalasszony voltam, most meg egy roncs! Szegény férjem ápol. Nem is tudom, hogy bír rámnézni. Csak azért nem ölöm meg magam, mert tudom, hogy bűn, meg olyan utálatos az egész. Gyerekünk sincs, semmi értelme az egésznek! Miért büntet minket az Isten?
Azonnal állapodjunk meg abban, hogy nem üres vigasztalást keres, hanem tisztán szeretné látni létezésének, szenvedésének értelmét. Ha ezt látja, minden egészen más. Talán könnyebben elfogadja soraimat – és nem mondja: könnyű leírni –, ha tudja, hogy én is sokat kínlódtam.
Hit nélkül kibírhatatlan, céltalan vergődés az ember kínja. Sok mai ember is – mintha még az Ószövetségben élnénk – a szenvedést istenverésnek tartja, jobb, ha csak próbatételnek. Jóbot is ezért engedte át a sátánnak az Isten. De mi Újszövetségben élünk! Eljött Jézus, vele a szenvedésben is új világ nyílt.
Legyen szíves meggondolni: Jézus a fájdalmak Férfia! Olvassa el nyugodtan az Evangéliumban a szenvedéstörténetet. Imádkozza el a fájdalmas olvasót. Urunk áll a szenvedők élén. Kérdezem öntől: Jézus gonosz volt? Lehet számára mindez büntetés? Őt nem szerette az Atya?
Szűz Mária a hét fájdalom Anyja! A kálvárián érte el anyai szenvedésének tetőpontját „emberi szempontból immár nehezen elérhető fokon”. Teljesen bűntelenül, az Isten Őt szerette a legjobban, mégis a legtöbbet szenvedett! És a szentek! Talán leírhatom: annál nagyobb valaki a szentek sorában, minél több keresztet hordozott!
Tolókocsis élete nem büntetés! Egészen más: kitüntetés, a szentek osztályrésze, egyesül a kereszttel, a nagy lelkek nyomába léphet. A pápa írja: „A szenvedésben sajátos erő lakozik, amely bensőleg Krisztushoz közelíti az embert... Minél orvosolhatatlanabbul beteg, minél élet- és cselekvésképtelenebb az ember, annál jobban megmutatkozik a belső érettség és a lelki nagyság, amely megrendítő tanúságtétellé válik az egészséges emberek számára”. Mihelyt nem dacolva húzza keresztjét, hanem Krisztussal egyesülve felveszi: „Nem egyszerűen hasznos a többiek számára, hanem pótolhatatlan szolgálatot tesz. Az emberi szenvedések különleges módon támogatják a jó erőit”. Mi mindig a betegekhez, sírókhoz menekülünk: segítenek rajtunk.
Mi lesz a kedves férjével? Ön felszítja benne a legtisztább szeretetet, azaz saját énjének minden érdektől mentes önátadását a „szenvedőkért”, feleségéért. Olyan csodálatos kapcsolat alakul ki kettejük között közös szenvedésük nyomán, ami túlszárnyalja a mézeshetek önfeledt boldogságát. Ne féljen! Ez így lesz! Újból a Szentatyát idézem: „Krisztus arra tanította az embert, hogy tegyen jót szenvedése által”. Jó lenne, ha a falon, az éjjeliszekrényen vagy a kezében ott lenne a kereszt és megcsókolná. Jól kell szenvednie, hogy minden napból sok-sok kegyelmi erő, érdem fakadjon. Úgy kell viselkednie, beszélnie, hogy magába kapaszkodhassanak, akik lent vánszorognak közönséges emberként. Másrészt Krisztus arra tanította az embert, hogy „tegyen jót azzal, aki szenved”. Ez a férje hivatása, aki ápolgatja az ő drága feleségét.
Jó lenne, ha olvasgatná II. János Pál pápa Salvifici doloris című enciklikáját a szenvedésről. Az idézett részek ebből valók.
A szenvedésben sajátos erő lakozik, sajátos kegyelem, amely belsőleg Krisztushoz közelíti az embert. Sok szent ennek az erőnek köszönheti belső megtérését. E megtérés gyümölcse nem csupán az, hogy az ember felfedezi a szenvedés üdvözítő értelmét, hanem főként az, hogy a szenvedésben egészen új emberré válik. Megmutatkozik a belső érettség és a lelki nagyság, amely megrendítő tanúságtétellé válik az egészséges ember számára.
(II. János Pál: Salvifici doloris)