Egy teljességelvű művészi ábrázolásmód - PDF
Egy teljességelvű művészi ábrázolásmód
Download "Egy teljességelvű művészi ábrázolásmód"
1 Kőháti Zsolt Egy teljességelvű művészi ábrázolásmód A hangosfilm megtanítja fülünket differenciálni. Ahogyan a némafilm megtanított bennünket látni. (Balázs Béla: A film szelleme) 1 1. Az alábbiak Balázs Béla szellemében vázolják egy teljességelvű művészi ábrázolásmód törekvéseit, főként az elbeszélő irodalom területéről. Példaanyagunk önkényes: a tanulmány szerzőjének az utóbbi évek olvasmány- és újraolvasási élményeiből táplálkozik. Sajnálatos tény, hogy eredeti magyar szöveg nem szerepel a hivatkozásokban: íróink az utóbbi évtizedekben érdektelennek mutatkoznak az alább kirajzolódó kérdéskör iránt. Állításunk szerint jelentős értékmozzanat lehet az érzékszervek minél teljesebb rendszerének bekapcsolása a műalkotás hatásmechanizmusába. Lehet, bár nem automatikusan. Esély csupán. Mindehhez végig kellene követni az érzékek társadalmi evolúciójának folyamatát. Valami olyasmire juthatnánk, hogy az emberi társadalom létrejöttével az érzékek egyedi minősége a munkamegosztás alaptényezőjévé válik: minél jobb valakinek a látása, hallása, szaglása, kellő testi adottságok birtokában annál kiválóbb vadász stb. válhat belőle. Másfelől az érzékek egyedi fogyatékossága, netán hiánya (színtévesztés, vakság, süketség stb.) általában nem válik szelekciós hátránnyá: a közösség megóvja a fogyatékkal élőt a pusztulástól, főként, ha a csököttséget más természetű többlet ellensúlyozza (koldulni engedi az érintettet, anyagi juttatásban részesíti; gyógyíttatja a fogyatékost, némely esetben teljesen kiküszöbölteti szemüveggel, kontaktlencsével, hallókészülékkel, operációval). Jelentőségteljes a vak Homéroszról szóló monda: a közösség önazonosságát nap nap után megfogalmazó, tudatosító, erősítő poéta nemhogy hátrányt nem szenved, sőt ellenkezőleg: mérhetetlen tisztelet övezi, a szellemi halhatatlanság adományában részesül. A minél tökéletesebb érzékszervek minél teljesebb használata a jelenkori társadalomban a kultúra részeként hat kívánatos tevékenységként, mintegy a környező jelen-, múlt-, jövőbeli világ megismerésének, a totum összegzéseképp: részint a sportban, a művészeti tevékenység során, részint pedig a műalkotások befogadásának feltételeként. Az utóbbi egyfajta hierarchikus rendben zajlik. A látás a kulcs a legtöbb művészeti ághoz (még a zenéhez is: a kottaismerő akár süket létére is hallja a lejegyzett muzsikát). A hallás utat nyit az irodalomhoz (nemcsak a vak vagy gyengén látó, hanem az írástudatlan is képes befogadni a fölolvasott vagy művészileg előadott szöveget). A tapintás a vak számára teszi megismerhetővé a térplasztikát stb. A szaglásérzékelést bekapcsoló művészi hatáslehetőség érdemlegesen még nem hasznosult, egy teljességelvű ábrázolás mindamellett nem mondhat le róla. 37
2 2. Az európai kultúra görög-római gyökerei érzékbarát, következésképpen művészettermő talajba kapaszkodnak. A zsidó-keresztény hagyományok azonban az érzékek tekintetében legalábbis ellentmondásosak. Mózes III. könyvében, a Bibliában, még csupán az Úristen imádásának hatókörén túli bálványok, oszlopok emelése tilalmas. 2 Az V. könyv szöveghelye, az úgynevezett tíz parancsolat már kiterjeszti a tiltást: Ne csinálj magadnak semmi faragott képet, vagy valami hasonlatosságot azok közül, melyek vagy fenn az égben vagynak, vagy a melyek a földön vagynak, vagy a melyek a föld alatt a vízben vagynak. 3 Tehát bármifajta vizuális ábrázolás nem megengedett. Máté evangéliumában Jézus Ézsaiás prófétálásával egybehangzón így beszél: Azért szólok példabeszéd által nékik: mert látván nem látnak, és hallván nem hallanak, sem értenek. 4 A földi érzékelés ugyanis eleve tökéletlen; az érzékek amúgy is mintegy a bűn kapui: ha a te szemed megbotránkoztat tégedet, vájd ki azt; jobb néked vakon bemenned az Isten országába, mint két szemmel a gyehennának tüzére vettetned. 5 Nem véletlen, hogy Pál első levele a korinthusbeliekhez (XIII. 12.) leszögezi: Mert most látunk tükör által és homályos beszéd által, de akkor [ minekutána eljövénd a tökéletes teljesség 6 ] szemtől szembe: most rész szerint vagyon bennem az esméret, akkor pedig lészen az esméret úgy, a mint taníttatom. 7 Ingmar Bergman híres filmjének címadója ez a szöveghely. Más kérdés aztán, hogy a katolikus egyház s élén a pápa idők folyamán, nagyjából a reneszánsszal kezdődően, a művészet legnagyobb mecénása lesz: többé vagy kevésbé vallásos tárgyú remekművek finanszírozója. Ebből vesz vissza a reformáció, illetve jelöl más hangsúlyokat, ösztönözve a nemzeti nyelvű irodalmak fejlődését, s a könyvnyomtatás révén ezek példátlan méretű és hatékonyságú terjesztését, hogy aztán a barokk, az ellenreformáció folytassa a katolicizmus bizonyosfajta művészetpártoló hagyományait. Leonardo Da Vinci tudomány és művészet tárgykörében fejtegetve fogalmazza meg metaforikus ítéletét: A festészet néma költészet, és a költészet vak festészet. 8 Költészeten itt még előadott (énekelt vagy recitált) szöveget ért. S mindjárt érték-hierarchikus mozzanatot is becsempész az okfejtésbe: annyival nagyobb a festészet rangja, amennyiben előbbre való érzékszervet szolgál. 9 Nincs sok értelme annak, hogy a látás elsőrendűségét a többi szerv idegsejtjeinek számkülönbségével is alátámasszuk. Legalábbis 1683-tól, John Locke Értekezés az emberi értelemről című tanulmányának megjelenésétől számolhatunk azzal, hogy általános érvényűvé válik a megállapítás: érzékszerveink hitelesen közvetítik számunkra a külső világ ingereit, hatásait. Latin nyelvű megfogalmazásban: Nihil est in intellectu, quod non prius fuerit in sensu. (Azaz: Semmi sincs olyan az értelemben, ami korábban nem jelent volna meg az érzékelésben.) A látás szerepel az élen Goethe önéletírásában is: Valamennyi érzékszervem közül leginkább szememmel fogtam fel a valóságot. Gyermekkoromtól fogva festők közt éltem, s megszoktam, hogy hozzájuk hasonlóan művészi vonatkozásban lássam a tárgyakat. Most [ifjúként K. Zs.], magamra és az egyedüllétre bízva, előtérbe került ez a félig természetes, félig szerzett adottságom: akármerre néztem, képet láttam, szerettem volna rögzíteni mindazt, ami feltűnt és megörvendeztetett, és a lehető legügyetlenebbül elkezdtem rajzolni a természetet. 10 Időről időre fölmerül s éppen Goethe életében: Lessingnél (Laokoón vagy a festészet és a költészet határairól, 1766) a művészetek érzékszervekhez kötődő hierarchikus tagozódásának, szerepvállalásának át- és újraértékelése. Saját műhelyproblémája 38
3 megoldásaképp Petőfi 1844-ben döntött a költészet mellett a színjátszás ellenében, bár az utóbbit sem hagyta még abba, és grafikusként is szerepelt a továbbiakban. 11 A művészetek tartományának, illetékességi körének újrafelosztása általában jelentős feszültségekkel jár, szabadságharcos mozzanatoktól telített. Főként az irodalom s a többiek antinómiája képződik ilyenkor. A film(művészet) megjelenésekor szintén az irodalom volt az egyik pólus, de leírható az állapot a mozgóképszínház s a kőszínház ellentéteként is, amely nálunk kezdetben az utóbbi erőfölényét mutatta a hivatalos elbírálás részrehajlása folytán. 3. A kortárs regény izgalmas vonása, ahogyan az érzékek összműködését teszi művészi vizsgálódás tárgyává. A japán Murakami Haruki munkája, A kurblimadár krónikája többek között egy fiatalember észlelését mutatja be elhagyatott kútban töltött éjszakája kapcsán: Különös, hogy nem látom a testemet, pedig ott kellene lennie. A sötétbe merevedve egyre érthetetlenebbé lesz az a tény, hogy létezem. Ezért aztán időről időre megköszörültem a torkomat, vagy megsimítgattam tenyeremmel az arcomat. Így köhögéssel ellenőrzöm, hogy van hangom, a tapintással, hogy van arcom, azzal meg érzem, hogy van tenyerem. 12 Érzék és tudat összekapcsolódása folytán ugyanitt fogalmazódik meg a tanulság hősében, Okada Toruban, aki egy álmát idézi föl: Lehetséges [ ] a tudatban közösülni és a valóságban ejakulálni. 13 Melania G. Mazzucco nagy formátumú regénye, a Vita, a címadó hősnő és szerelme, az Olaszországba hazautazni készülő Diamante együttlétét ábrázolva jeleníti meg az érzékek, a nyelv, a szavak kölcsönhatását: Diamante eloltja a villanyt. Már láttak mindent. Már csak a kezek vannak, a testek, a bőr. A tapintás hamarabbi érzék, mint a látás, a szaglás meg a szó. A tapintás nyelve az egyetlen, amely nem ismeri a hazugságot. Már elhangzott minden ígéret. Minden elbeszélés, minden emlék, minden történet. Már minden el lett mondva. A szavakat Diamante elteszi a bőröndjébe ez az egyetlen poggyásza, az egyetlen vagyontárgy, amit Amerikából magával visz. Értéke talán nincs, de az nem is számít. Vitának ott hagy mindent, amit talált, és mindent, amit elvesztett. Ott hagyja neki azt a fiút, aki volt, és azt a férfit, akivé nem lesz soha. Még a nevét is ott hagyja neki. De a szavakat nem, a szavakat magával viszi. 14 A regény mottója játékfilmből vétetett: Alain Resnais-nek a Mon oncle d Amérique [Amerikai nagybácsim] című darabjából: Amerika nem létezik. Tudtam, mert már jártam ott. E paradoxonnal vitatkozik az egész mű, amely az elbeszélés valósággá tevő képességét bizonyítja: Szívesen mondta [az édesapa a történeteit], mert szeretett mesélni, és tudta, hogy csak amit elmesélnek, az létezik igazán. 15 Filmben, az amerikai Phil Alden Robinson rendezte Komputerkémekben [Sneakers, 1992] szerepel az a jelenet, melyben a vak szereplő a fülére hagyatkozva igazodik el a zárt rendszerbe való behatolás során, sőt, egy ízben ő vezeti a főszereplő rádiótelefonon adott utasításainak a segítségével a merész vállalkozás megmentésére küldött teherautót. Ámosz Oz izraeli író könnyed, művének keletkezéstörténetét fölvillantó, műhelyproblémákba beavató regényében az érzékekkel kapcsolatban így vall: A létező dolgokról írni, megpróbálni szavakba zárni egy színt, egy illatot, egy hangot, kicsit olyan, mint Schubertet játszani, miközben Schubert maga is a teremben ül, és talán gúnyosan mosolyog a sötétben. 16 A látás a legfontosabb emberi érzék abban a tekintetben is, hogy segítségével a környezet ingereire érzékenyen válaszolhatunk. Daniel Goleman fejti ki ezt a tükröző utánzás jelenségének bemutatásával, a tükörneuronok működésének leírásával. Aligha túlbecsülhető szerepüket így összegzi: A tükörneuronok felfedezése arra is rávilágított, hogy az 39
4 agyunk a másik ember szándékára is képes ráhangolódni, de ezt tudat alatt teszi. Mások szándékának tudatosítása megkönnyíti az empátiás pontosságot és az illető következő lépésének kiszámítását. 17 Klasszikus, Apák és fiúk című regényében (1862) Turgenyev egy nihilista, természetbúvár orvosjelölt, Bazarov szemszögéből a képes ábrázolás (svájci album) előnyeit fejtegeti: A rajz szemléltetően megmutatja nekem, amit a könyv teljes tíz oldalon magyaráz. 18 Arthur Rimbaud A magánhangzók szonettjében [Sonnet des voyelles, 1871] mintegy ideogrammásítja a latin ábécé magánhangzóit: látvánnyá alakítja őket, s egyéb érzékeinket is hőérzet stb. mozgósító képzettársításokkal dúsítja föl. Balázs Bélától ösztönzött tárgyválasztásunkhoz döbbenetes közvetlenséggel illeszthető Paul Auster Holdpalota című regényének az a részlete, amelyben az elbeszélő New York-i fiatalember egy vak öregembernek olvas föl rendszeresen s tudósít környezetéről. Már az elején erre a megállapításra jut: Tényleg nem tanultam meg látni. Rá kellett ébrednem, hogy soha életemben nem néztem meg dolgokat alaposabban; és most, hogy kifejezetten ez lett volna a munkám, ijesztően gyatra eredményt produkáltam. Előszeretettel általánosítottam például; a dolgok közti azonosságokba kapaszkodtam, ahelyett hogy megkerestem volna az apró, finom különbségeket. Egyszerre ott találtam magam, segítség nélkül a részletek világában; szavakban kellett kifejeznem, valaki más számára előhívnom a közvetlen érzéki benyomást. Olyan feladat volt ez, amire semmilyen tekintetben nem voltam felkészülve. 19 A fényképarc nem teljesen azonos a modellel: a kínai Gao Xingjian Lélek-hegy című regényében az elbeszélő hős buszbérleteihez készült fényképek más-más arckifejezései érzékeltetnek a számára valamifajta eltávolodást, elidegenedést. 20 Ezt a közbeékelődést veszi észre José Saramago is, még további szélesítéssel, amikor megvallja: ikonográfiájában nem használta föl a négyéves korában (1924-ben) elhalt bátyja, Francisco fényképét a sajátjaként, pedig a szülei nem éltek már, tehát senki sem érhette volna hamisításon. 21 Gao Xingjian ezen felül a tükörneuronok hatását is észleli, anélkül, hogy ennek fiziológiai hátterét ismerné-ismertetné: mások megfigyelése = önmagam megfigyelése. 22 A látható világ és eseményei fogalmazza meg másutt túlmutatnak a saját jelentésükön, végső soron megfejthetetlenek. 23 A tükör másik, mitologikus jelentését ragadja meg Doris Lessing Megint a szerelem című regényének szereplője: mind nárcisztikusak vagyunk, tüköremberek. 24 Ugyanitt a fénykép mint az írott szöveg hitelesítője szerepel: Mary [a fotós] közéjük [a Julie Vaironról szóló színielőadás szereplői közé] ült és fecsegett velük, de éber ujjai között tartotta a kamerát, hogy bármikor elkaphassa azt az egyedi és ismételhetetlen pózt vagy tekintetet, amelytől a tömör életrajz húsz sor a programfüzetben ellenállhatatlan igazsággá változik. 25 Salman Rushdie-nál (Talpa alatt a föld) két szereplő viszonyát a tükörmotívum ekképp határozza meg: Amikor felébredt, én voltam a tükre, mondja. Látta magát a szememben, és tetszett neki, amit lát. És életben maradt [egy súlyos baleset után]. 26 Ráí, a fényképész a lehető legteljesebb sötétség fotografálásával próbálkozik. Másrészt a fénykép ebben a regényben az ábrázolt valóság legitimációja; a fényképész művészetének lényege az, hogy a dolgok léteznek, jelen vannak. 27 Rushdie e műve lehetne tanulmányunk kiindulópontja, hiszen egyik főhőse, az indiai születésű Ráí hazájának az érzékek elleni állandó támadásá -ról beszél, mely sohasem csillapodik, hiszen kizárólag szélsőségekből áll. 28 A regény rendkívül gazdag érzékelési motívumrendszeréből ragad- 40
5 juk ki most átvezetésképpen a némaságot mint a hallással is összefüggő mozzanatot: egy kisfiút a saját apja némít meg egy nem neki szánt krikettütés sokkhatásával. Erre épít aztán teóriát: a gyerek némasága valamiféle kifinomult beszéd. 29 Esetleges, véletlenszerű gyűjteményünk meglepően gazdag az akusztikus hivatkozásokban. Joseph Conrad a 20. század elején a hangot helyezi érzéki világának középpontjába. A történetet elbeszélő hős így jellemzi a rejtélyes Kurtzot, akivel még sohasem találkozott: Ez az ember számomra hang volt. 30 A titokzatos idegen című elbeszélésében is a hang az, amely segítségével az első tengeri útját járó fiatal kapitány a hajójára vetődő szökevényt azonosítja. Bonyolítja a helyzetet, hogy mindvégig suttogás csak ez a hang: ereje teljében sohasem mutatkozik meg. 31 A hallás mint fogyatékos (tudathasadásos) ember fantasztikussá növesztett, távolba látással egybeszerkesztett érzéke jelenik meg Szasa Szokolov regényében, A bolondok iskolájában, méghozzá a vaksággal is összefüggésben. Elbeszélője így számol be egy pánakusztikus világról: Hallottam, ahogy nőtt a gyep nyíratlan füve, ahogy az udvarokon babakocsik nyikorogtak, szemétkukák fedelei döndültek, ahogy a kapualjakban liftajtók csattogtak, és az iskolaudvaron a délelőttös tanulók hanyatt-homlok gyakorolták az erősítő cikcakkfutást: a szél felém sodorta szívük dobogását. Hallottam, ahogy valahol messze, talán a város túlsó végén, egy vak ember rajta fekete szemüveg, amelynek lencséiben ott tükröződött a szomorú akácok poros lombja, a sietős felhők és az ofszetnyomda téglakéményéből előkúszó füst is kérte az arra járó embereket, kísérjék át az utcán, de azok nem értek rá (,) és nem állt meg senki. Hallottam, ahogy egy konyhában a mellékutcára néző ablak nyitva volt két öreg diskurált (az 1882-es New Orleans-i tűzvészről volt szó) és húsos scsít főzött: épp nyugdíjfizetés napja volt; hallottam, amint ebben a házban meg a szomszéd házak többi lakásában író- és varrógépek kattognak, egybefűzött folyóiratokat lapoznak és zoknikat stoppolnak, orrot fújnak és nevetgélnek, borotválkoznak és énekelnek, lehunyják pilláikat vagy ujjukkal a szorosan illeszkedő ablaküvegen dobolnak unalmukban, a ferdén hulló eső hangját utánozva. Üres lakások csöndjét hallottam, tulajdonosaik munkába mentek (,) és csak estére térnek haza, vagy nem térnek haza, mert megtértek az örökkévalóságba, hallottam az ingák ritmikus lengését a faliórákban (,) és különféle márkájú karórák ketyegését. Hallottam csókokat és suttogást, és előttem ismeretlen férfiak és nők fülledt lihegését soha semmit nem tudsz meg róluk, ahogy a nyekerét csinálják, és irigyeltem őket, és ábrándoztam, hogy megismerkedem egy nővel, aki megengedi, hogy ugyanazt csináljam vele. 32 Murakami Haruki regényében (Világvége és a keményre főtt csodaország) egy fiatal férfi egy Escher-féle képútvesztőbe kerül kísérő hölgyével, de ez egyszersmind hangútvesztő; társnője érthetetlen vagy félrehallható szavakat mond: Proust (aligha véletlenül K. Zs.), tacuseru, szera, szomuto szera. A földalatti világ uralmáért tevékenykedő idős tudós (a kísérő hölgy nagyapja) a hangelvonás találmányán dolgozik: le tudja már csökkenteni a folyóvíz robaját, tanulmányozza az emlősök hangképzését, a csontokból (koponyából) kiáramló hangot. Mesterséges vezérlés képességét szerezheti meg ily módon, fölöslegessé válik a kínvallatás, hiszen a csontok beszélnek stb. Mindez szatirikus és abszurd összefüggésben egy civilizáció végét érzékelteti. Információs háború dúl, szemben állnak egymással a numerátorok és a szemiotikus setétek. 33 Átlagon felüli képességet érzékeltet a hallás William Wharton Büszkeség című regényében is. Egyik főszereplője svéd bevándorlók gyermeke, de már az USA-ban született: Sok 41
6 más dolog mellett Sture kiváló hallgatóság volt. Mindent és mindenkit meghallgatott. Hallgatta, hogyan nő a fű, hogyan zümmögnek a bogarak. Ha lefeküdt a mezőn, akkor behunyt szemmel is meg tudta állapítani, hogy szúnyogok, bolhák, ganajtúrók, tücskök, hangyák vagy szöcskék csócsálják-e a füvet mellette, és legyek, darazsak vagy méhek zúgnak-e a feje körül. Mindenkire úgy figyelt, mint akit valóban érdekel, amit mondanak. Ha valaki beszélt hozzá, az tudta, hogy nem csak hallja a szavakat, de érti a jelentésüket és a mögöttük rejlő érzelmeket is. Az embernek az volt az érzése, hogy Sture külön hallotta a beszélő hangját, mint valami egyedi muzsikát, amit maga a beszélő sem hallott, csak Sture. 34 A hallás érzékelési síkja határozza meg Paulo Coelho regényhőseit. Veronikának, a huszonnégy éves szlovén lánynak, öngyilkossági kísérletekor (Veronika meg akar halni) Egyedül az okozott nehézséget, hogy meghallja, amit a többiek mondanak: a sikítás és a kiáltozás olyan távolinak tűnt, mintha egy másik világból szólt volna. 35 Ugyanitt, Igor doktor, az elmegyógyintézet igazgatója jegyzi föl saját tapasztalataként: Amikor együtt vagyunk valakivel, és egyikünk sem szólal meg, a csönd egyszer csak kínossá válik, feszültté és elviselhetetlenné. 36 Az érzékek rendszerében szintén a hangé a főszerep a Tizenegy perc című regény oldalain. Maria, a brazil lány Genfben dolgozik mint előkelő prostituált; könyvek s egy nagy szerelem irányítják élete folyását: És folytatta az olvasást, vagy ha az utcán volt éppen, akkor a körülötte lévő dolgokra koncentrált: a színekre, az emberekre, a hangokra, főleg a hangokra saját léptei hangjára, az autókra, a beszélgetés-foszlányokra, a lapozás hangjaira, és a zavaró gondolatok éppolyan hirtelen kimentek a fejéből, mint amilyen hirtelen jöttek. 37 Dorris Lessing már vizsgált regényének (Megint a szerelem) rendkívül gazdag motívumrendszerében az akusztikum is helyet kap. Sarah, az egyik hősnő Csönddel felelt, mert nem akarta elmondani, mit gondol. 38 Balázs Béla Nyugat-beli párbeszéd-tanulmányának (Dialogus a dialogusról) tanulságai jelennek meg itt, csaknem száz esztendő múltán. A szaglás érzéke a látáséval s a tapintáséval kapcsolódik össze a Büszkeségben, William Whartonnál. Sture, a tehetséges, svéd gyökerű amerikai fiatalember az I. világháborúban elvetődik Franciaországba, s ott német harci gáztól szenved súlyos sérülést. Kórházi ágyán végig sötétben volt. Vörös-fekete fátyol ült a szemén, ami azért volt rémisztő, mert nem ilyenre emlékezett, amikor egyszerűen becsukta a szemét. Itt most többről volt szó: nedves, sűrű, nem pihentető, hanem vakító, vörös sötétségről, amit apró, szentjánosbogarakra emlékeztető fénypontok pettyeztek. Csak feküdt, nap nap után, néha kibírta injekció nélkül, máskor nem. [ ] Sture-nak nem volt elegendő akaratereje hozzá, hogy leszedje a szemén lévő kötést. Két alkalommal érezte, hogy kicserélték, míg aludt, mert megváltozott a szaga. 39 Szaglás és tapintás érzékelési síkján mozog Ámosz Oz már érintett regénye, a Rímek életre, halálra. A haldokló Obadia Hazzamról megtudjuk: Tüdejét minden lélegzetvételnél taszító szagok keveréke árasztja el: vizelet, nyugtatók, ételmaradékok, izzadság, illatosítók, klór, gyógyszerek, használt kötszerek, ürülék, céklasaláta és fertőtlenítőszer bűze. 40 Innét szagvágással kerülünk át a hasonlóképp romlott és fülledt kipárolgású művelődési házba, ahol író-olvasó találkozó kezdődik. S ennek következményeképp a tapintás játszik kulcsszerepet. Szerzőnk összeismerkedik a műveiből fölolvasó színésznővel, körülményes döntés nyomán az éjszaka közepén fölmegy a lakására, és legyőzi a magányos, zárkózott, önbizalom hiányos asszony ellenállását: Így, mint egy zenész, akit teljesen leköt az ujjai vándorlása a billentyűkön, már nem is emlékezik arra, hogy csupán 42
7 pár órával korábban ezt a félénk mókuskát még kellemes és szinte szép, de nem túl vonzó nőnek tartotta. Most a kezét a női hálóing alatt rejtőző mellei vonzzák magukhoz, egy tizenkét éves kislány mellei, és saját élvezetébe merülve Ráhel ezúttal nem állítja meg. Amikor végre a tenyerébe fogja az apró kebleket, a férfit elönti a szánalom és a vágy, a nyelvével simogatja a mellbimbóit, majd felváltva a szájába veszi őket, miközben az ujjai a szeméremajkai között kalandoznak körbe-körbe az ott rejtőző kis szőlőszem körül, mely olyan telt és merev, hogy harmadik mellbimbónak is beillene. 41 A kölcsönösen fölébredő vágy ellenére a férfi képtelen az aktust beteljesíteni. Figyelmet érdemel, hogy az ízérzékelés mozzanata nem jelenik meg mintánkban. Ennek okát még csak nem is sejtjük. Murakaminál szerepel Proust neve; talán ő is letudta enynyivel a feladatot. Meghagyva Marcel Proustnak, Az eltűnt idő nyomában [A la recherche du temps perdu] világhírű szerzőjének a teába áztatott madelaine-sütemény ízéből viszszahozott múlt bűvészmutatványát, amely a 20. század elejének bő két évtizedére kiterjedő munkálatokat igényelt. 4. Példáink segítségével kitapogathatók az irodalmi ábrázolás művészi határai: minél több érzéki sík bevonásával tágíthatók ezek. Hasonló feladatnak érezzük az álomleírást. Sok szerző gond nélkül alkalmaz ilyeneket (Gottfried Keller, Dosztojevszkij stb.). E sorok írója megvallja: rendkívül nehezére esik álmainak felidézése. Van olyan álom, amelynél ez, cselekményes lévén, továbbá ismert (bár többnyire kissé transzformált) szereplőkkel, valamelyest sikeres. Sokszor azonban azt érezzük, hogy ott mozog a tudatunk mélyén valami tünemény, amelyet egyáltalán nem tudunk felszínre hozni, még kevésbé leírni. Sigmund Freud az Álomfejtésben [Die Traumdeutung, 1899] kizárólag pszichológiai magyarázatát adja egyes álmok leírási nehézségeinek. Például: Amire az álomból emlékszünk és amin az álomfejtés művészetét gyakoroljuk, az először is emlékezetünk pontatlansága folytán [kiemelés tőlem K. Zs.] csonka, minthogy az a jelek szerint különösen alkalmatlan éppen az álmok megőrzésére, és lehet, hogy az álom tartalmának éppen a legfontosabb részleteit vesztette el. 42 Művészi oldalról erősíti meg vélelmezésünket az álomleírás nehézségeire vonatkozólag Joseph Conrad A sötétség mélyén hősének, hallgatóság körében mesélő hajóskapitány által. Mr. Kurtzról ejt szót, az általa akkor még személyesen ismeretlen kereskedelmi főhivatalnokról, valahol Afrikában: Még csak egy név volt számomra. És ez a név akkor még nekem sem mondott többet, mint maguknak. El tudják őt képzelni? Értik a történetet? Látnak benne valami érdekeset? Olyan ez, mintha álmot kísérelnék meg elmondani hiábavaló törekvés, mert hiszen az álom elbeszélése nem idézheti föl az álom érzetét, a lehetetlenség, meglepetés és zavar keverékét a küszködő lázadás borzongásában, azt az érzést az álom legbelsőbb lényegét, hogy valami hihetetlen ejtette rabságba az embert. Egy ideig hallgatott. Nem, ez lehetetlen; lehetetlen az emberélet bármely adott időszakának létérzetét szavakba foglalni azt, ami igazságát, jelentőségét, legbelsőbb, mindent átható lényegét kifejezné. Lehetetlen. Élünk, álmodunk magányosan Ismét szünetet tartott, töprengőn, majd hozzátette: Persze maguk, barátaim, többet látnak ebben, mint én akkor. Mert maguk engem is látnak, akit ismernek 43 Rendkívül izgalmas, ahogyan a filmes Ingmar Bergman küszködik az álomproblémával. Öt vallomás című kötetében mindenekelőtt elhárítja magától a szépírói megközelítésmódot (túlzott szerénységgel, mert ő íróként sem jelentéktelen). Szereplőiről azt mondja: olyan dolgok történnek körülöttük, melyeket érzékszerveinkkel nem érzékelünk, de 43
8 amelyek szüntelenül hatnak ránk. Csak a Költők, a Muzsikusok és a Szentek mutatják meg nekünk tükreikben a Felfoghatatlant. Ők látják, tudják, értik. Nem teljességében, de részeiben. 44 Ismétlődik itt a tükör által homályosan [Såsom i en spegel, 1963] alapgondolata. Ám magában az (éber) álomleírásban a filmkészítő örök kompromisszumát köti meg. Anna, a papné, épp szerelmére, a nálánál jóval fiatalabb Tomasra, az ifjú papra gondol: Ugyanabban a jelentőségteljes pillanatban önmagát is látja: ezen a képen Anna és Tomas látható. Meztelenek, verítékben úsznak. Anna a hátán fekszik Tomas karjaiban, két kezével átfogja a férfi fejét, és homlokát a melléhez nyomja. 45 Éber álomról van szó, de a filmekben úgyszólván mindig látjuk azt, aki álmodik, pedig az alvás folyamán ilyet nem élünk át. Önmagunkat sohasem látjuk álmunkban; ebből következik, hogy álombeli életkorunkról sincsen tudomásunk: elakadt az időmérő, folyvást fiatalként csöppenünk az álombeli helyzetekbe. Más alkalommal Anna helyesen állapítja meg: Ha álmodom, tudom, hogy álmodom valakiről, aki közel áll hozzám, és akit mindennap látok. Az álom ezt közli velem de az arc ritkán igazi arc, inkább ismeretlen Vesszőparipánkra pattanhatunk: a fentiekben csupa olyasmiről esett szó, ami a filmalkotókat (is) foglalkoztatja. Ők hivatalból teljességelvű művészi fáradozásokra vannak ítélve, hiszen a film eleve Gesamtkunst. Irodalom, fényképezés, színészi játék, koreográfia, díszítő- és tervezőművészet, építészet, zene és még ki tudja, mi minden egyéb ábrázolási forma szövetkezik össze, hogy selejt, közepes vagy remekmű szülessék (a szagos, térbeli mozgóképről se mondjunk le gúnyos fensőbbséggel). Mintánkban se szeri, se száma az olyan műhelyproblémáknak, amelyek az érlelődő filmesztétát, Balázs Bélát foglalkoztatták, s amelyek azóta sem szűntek meg első számú alkotói kérdésekként gyötörni a teljesítményükkel örökké elégedetlen valódi művészeket (fiziognómia, másolat, tükröződés, mese mint műfaj, szó és gesztus viszonya stb.). Aligha véletlen tehát, hogy Rushdie, Murakami említhetnénk másokat is lépten-nyomon a világ filmgyártásának emblematikus vagy valamiért számukra fontos mozgófényképeire utalnak. Jegyzetek 1 Balázs Béla: A film szelleme. In: Balázs Béla: A látható ember A film szelleme. Gondolat Könyvkiadó, Budapest, o. 2 Biblia, 2 Móz. 26,1. (Károli Gáspár fordítása.) 3 5 Móz. 5,8. 4 Mát. 13,13. 5 Márk 9, Kor. 13, Kor. 13,12. 8 In: Kis Tamás (összeállította:): Esztétikai olvasókönyv Szöveggyűjtemény. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, o. 9 Uo. 40. o. 10 Johann Wolfgang Goethe: Életemből Költészet és valóság. Magyar Helikon, Budapest, o. (Szőllősy Klára fordítása.) 11 Erről szól Petőfi és a mozgófénykép c. rövid kéziratom. 44
9 12 Murakami Haruki: A kurblimadár krónikája I. [Nejimaki-dori kuronikuru, 1994, 1995]. Geopen Könyvkiadó, Budapest, o. (Erdős György fordítása.) 13 Uo. 94. o. 14 Melania G. Mazzucco: Vita [2003]. Európa Könyvkiadó, Budapest, o. (Nagy Karolina fordítása.) 15 Uo. 15. o. 16 Ámosz Oz: Rímek életre, halálra [Charozéj háchájim vehámávet, 2007]. Európa Könyvkiadó, Budapes, o. (Stöckl Judit fordítása.) 17 Daniel Goleman: Társas intelligencia Az emberi kapcsolatok új tudománya [Social Intelligence The New Science of Human Relationships, 2006]. Nyitott Könyvműhely, Budapest, o. (Buda Júlia fordítása.) 18 Ivan Szergejevics Turgenyev: Apák és fiúk [Отцы и дети, 1862]. Európa Könyvkiadó, Budapest, o. (Áprily Lajos fordítása.) 19 Paul Auster: Holdpalota [Moon Palace, 1989]. Európa Könyvkiadó, Budapest, o. (Vághy László fordítása.) 20 Gao Xingjian: Lélek-hegy [Lingshan, 1990]. Noran Kiadó, Budapest, o. (Kiss Marcell fordítása.) 21 José Saramago: Kicsi emlékek [As pequenas memórias, 2006]. Új Palatinus Könyvesház Kft., o. (Lukács Laura fordítása.) 22 Gao Xingjian: i. m o. 23 Uo o. 24 Doris Lessing: Megint a szerelem [Love, Again, 1995]. Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest, o. (Lázár Júlia fordítása.) 25 Uo o. 26 Salman Rushdie: Talpa alatt a föld [The Geound Beneath Her Feet, 1999]. Európa Könyvkiadó, Budapest, o. (Greskovits Endre fordítása.) 27 Uo o. 28 Uo o. 29 Uo. 54. o. 30 Joseph Conrad: A sötétség mélyén [The Hearth of Darkness, 1902]. Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, o. (Vámosi Pál fordítása.) 31 Joseph Conrad: A titokzatos idegen [The Secret Sharer, 1912]. In: Joseph Conrad: A sötétség mélyén, i. m. 32 Szasa Szokolov: Bolondok iskolája [Школа для дураков, 1976]. Napkút Kiadó, Budapest, o. (Haffner Rita fordítása.) 33 Murakami Haruki: Világvége és a keményre főtt csodaország [Hard-Boiled Wonderland and the End of the World, 1985]. Geopen Könyvkiadó, Budapest, (Erdős Géza fordítása.) 34 William Wharton: Büszkeség [Pride, 1987]. Cartaphilus Könyvkiadó, Budapest, o. (Illés Róbert fordítása.) 35 Paulo Coelho: Veronika meg akar halni [Veronika decide morrer, 1998]. Athenaeum 2000 Kiadó, Budapest, o. (Nagy Viktória fordítása.) 36 Uo. 94. o. 37 Paulo Coelho: Tizenegy perc [Onze minutos, 2003]. Athenaeum 2000 Kiadó, Budapest, (Nagy Viktória fordítása.) 45
10 38 Doris Lessing: Megint a szerelem, i. m. 90. o. 39 William Wharton: Büszkeség, i. m o. 40 Ámosz Oz: Rímek életre, halálra, i. m. 14. o. 41 Uo. 83. o. 42 Sigmund Freud: Álomfejtés. Helikon Kiadó, Budapest, é. n. [1985] (Hollós István fordítása.) 43 Joseph Conrad: A sötétség mélyén, i. m. 46. o. 44 Ingmar Bergman: Öt vallomás [Enskilda samtal, 1996]. Európa Könyvkiadó, Budapest, o. (Kúnos László fordítása.) 45 Uo. 17. o. 46 Uo o. 46
11 Kulcsár Ferenc Látni a láthatatlant A 70 éves Tóthpál Gyuláról Micsoda csend és mennyi tünemény! A fiú megáll a fény rácsai mögött csodálni az aranykupolás bodrogközi pusztaságot, ahová mindig visszavágyott Lelke mélyéig az ő földje ez: innen indult égi mezőkre ezer éven át szépapáinak minden őse. (Török Elemér: A Bodrogköz fia) Tóthpál Gyula a mögöttünk hagyott, pontosabban a mögöttünk tudott század fojtogató, kiszolgáltatott s egyben nyugtalanító hetvenes-nyolcvanas éveinek egyik legegyénibb hangú, legmélyebb látású fotóművésze. Mind a szlovákiai magyar, mind az egyetemes magyar művészetben. Aki kezdetben újságot írt és fotózott. Aztán fotózott és újságot írt, végül pedig csak fotózott. Hogy korának valóban az egyik legfontosabb fotóművésze legyen Kezdetektől mondjuk és hisszük, hogy a szlovákiai s egyben a Kárpát-medencei magyar értelmiségnek van, kell, hogy legyen egy szent hegye: a műveltség és a kultúra. Ennek a szent hegynek, ennek a mi Olümposzunknak méltán lett a tagja életünk krónikása, Tóthpál Gyula, a fotóművész immár évtizedek óta. Azóta, hogy a huszadik század hatvanas éveiben eldöntötte, olyan fotóművész lesz, olyan magyar fotóművész, akinek a képei senki máséival nem téveszthetők össze. Nos, nyugodt szívvel elmondhatjuk, hogy következetesen megvalósította ars poeticáját: a kálváriák kimerítő kaptatóján felfelé haladva is végig a kultúrát, nemzetét és szülőföldjét szolgáló művész maradt, akit a múlt század közép-európai értelmiségeihez hasonlóan a félelem és szorongás nevelt ugyan, mégis, vagy éppen ezért olyan klasszikus értékeket teremtett, melyek azon a bizonyos kaptatón felvitték őt a megváltás hegyére. Mert nem egyszerű krónikása ő az életünknek, hanem a halál helyett az örökké újjászülető ember krónikása, akinek a szeme nemcsak a lelket, hanem a szívet is tükrözi, azt a szívet, amely a világ teremtésének a forró fészke, s amelyből minden élet kiindul. S azt is nyugodtan rögzíthetjük, hogy Tóthpál Gyulának különös adottsága van az örökkévalóság és a pillanat egymás ellen feszülésének a megragadására, mint aki művészi erejét és emberi hűségét az isteniből eredezteti, ezért tud hatni egyszerre az érzelemre és az értelemre. Ilyen tekintetben s azért is, mert számára a fotózás filozófiai, vagyis 47
12 alapvetően létproblémát jelent a művészete egyetemes művészet: fekete-fehér fotóin, természeti képpel szólva: ébenfekete és liliomfehér képein elsősorban a valóságteremtő hitelesség ragadja meg a nézőt, az a lélekbe kódolt elementáris erő, amely mint minden igaz művészt, aki látja a láthatatlant, rokonságba hozza a Teremtő és a teremtés abszolútumával. Fotóművészünk egyik méltatója, Szabados György úgy próbálja megfogni ezt a Tóthpál-jelenséget, hogy az embert általában, így az alkotó művészt is azzal a bizonyos Buddha-emberrel méri, tudniillik, hogy csillogó vagy poros-e a tekintete, azaz hát a művészete egy-egy alkotónak. S úgy találja, hogy Tóthpál tekintete csillogó, mert művei az örökkévalósággal rokoníthatók: magasztosak, a teremtéshez és a Teremtőhöz egyetemes módon, hitelesen, pormentesen, a szépségen és a jóságon keresztül viszonyulnak, ezért a befogadónak élet- és lelkierőt ajándékoznak, katarzisban, majd harmóniában részesítve őt. Így törvényszerű, hogy Tóthpál fotói elementáris szimmetriájukkal egyrészt örökkévaló művészetet teremtenek, ugyanakkor, illetve éppen ezért a magyar művészet, a magyar közösség, a magyar jelenség vonatkozásában is rendkívüli magaslatot jelentenek : az élet legfontosabb dolgairól tudósítanak, az élet mély, szakrális és nem felszíni, szekuláris voltát hangsúlyozzák, bemutatva a szenvedő emberi egzisztenciát, a történetnek, a történelemnek, a sorsnak kiszolgáltatott ember szegénységét, megrendüléseit, helytállását, reményét és hitét. 48
13 Úgy emlékszem, több évtizedes barátságunk egyik intim pillanatában Tóthpál Gyula a vizualitás katonájának, a látás harcosának nevezte önmagát, akinek a fényképezőgép a fegyvere, amellyel nem öl, hanem örök életűvé teszi az embert. Meghódítja és birtokba veszi a létet, az emberi igazságot: az élet mélységét és tragikumát, a megrendüléseket és fájdalmakat, a sorsunkról regélő tárgyakat, a természetet és az állatokat: hol a ballada, hol a románc, hol a visszafogott óda, mi több, egyfajta szemérmes himnusz hangján, megmutatva a külsőbe öltözött belsőt, a mulandóságban is ott ragyogó szépséget. Alkotásain, figyeljenek bár önmagukba vagy a mélyből tekintsenek kifelé, mindig a sallangjaitól megtisztított, lecsupaszított, meztelen lét dokumentálja önmagát, mint költőink és íróink legerősebb és legtisztább lapjai: az egyetemességen belül a szlovákiai magyar sorsközösség életdrámája is elénk rajzolódik. Csoóri Sándor írja róla találóan, hogy az ő képein semmi sem azonos csupán önmagával, mert az alkotásai történelmet és drámát sűrítenek, képeinek csöndje beszélő csönd, a bábmanökenek a kirakatban nem egyszerűen csak próbababák, hanem a halál csúfondáros utcalányai; a vasúti kocsiban hegedülő rokkant nemcsak egy közönséges koldus vagy zenész; vele a háború utazik a vonaton; ráadásul a hallgató és emlékező férfiutas homlokráncain az elveszített hazák is ott utaznak. De említhetjük további, a jelképek erejével beszélő képeit is. Az egyiken, melynek A diktatúrák dallama vagy Trianon dallama címet is adhatnánk, egy ötsoros kotta-szögesdrótkerítés betonján egy vaskampó a G-kulcs s egy árván gubbasztó, szürke veréb a hangjegy; a másikon egy megtörten és vádlón magasodó bogáncsot látunk a hótengerben, mely a Don-kanyar halott katonáit gyászolja: a bogáncs-katona a kezében egy törött kardot és egy akna széttépte zászlót tart. Tóthpál Gyula életművét az elementáris szimmetria pecsétje teszi maradandóvá. Képein minden szimmetriában van, az arányok ezerféle módon jelennek meg alkotásain. Először is a fehér és a fekete színek, aztán a kint és a bent, az értelem és az érzelem, a fény és az árnyék, az élet és a halál, a szekuláris és a szakrális aránya, de beszélhetünk a gyarlóság és a helytállás, az elveszettség és a hit, a pillanat és az időtlenség, a lét örömének és bánatának arányáról s végül a rész és az egyetemes arányáról is. Ezért mondhatta róla 2003-ban, állami kitüntetése alkalmából Csáky Pál, Szlovákia akkori miniszterelnök-helyettese, hogy Tóthpál Gyula a szó legnemesebb értelmében önzetlen és nagylelkű, a szó legeredetibb értelmében pedig ritka tehetséggel megáldott szenvedélyes fotóművész, aki szerencsére és mindannyiunk hasznára belső meggyőződéssel tudja átérezni a kisebbségi lét sajátos gondjait. Tegyük hozzá: a kisebbségi lét gondjain túl az egyetemes ember egyetemes gondjait és reményét is erő és hűség által, hitelesen. S ezért mondhatta kedvesen, mély emberi és szociális együttérzéssel Koncsol László 2007-ben, a Posonium Művészeti Díj évi Életműdíj kitüntetettjéről, Tóthpál Gyuláról, hogy ha sok pénzem volna, vennék neki egy kiváló kamerát, hogy mozgó dokumentumfilmeket készíthessen Szlovákia magyar peremvidékeiről; s ha sok pénzt nyernék a lottón, az első milliót minden bizonnyal neki, Tóthpál Gyulának adnám, hogy gyönyörű álmait valóra válthassa. *** Tóthpál Gyula 1941-ben született a bodrogközi Perbenyiken, s többéves szerkesztőségi munka után lett a felvidéki fotóművészet legismertebb képviselőjévé, mára pedig immár 49
14 rangidős mesterévé. A perbenyiki magyar középiskolában érettségizett, majd néhány vargabetű után közel tíz esztendeig az Új Szó című pozsonyi napilapnál dolgozott fotóriporterként től csak a fényképezésnek él a Szlovákiai Képzőművészeti Alap szabad foglalkozású fotóművészeként. Munkáit 1959 óta közlik a (cseh)szlovákiai magyar, szlovák és cseh lapok. Jelenleg a bodrogközi Királyhelmecen él. Fotóiból eddig 105 kiállítást rendezett Szlovákiában és Magyarországon. Számos bel- és külföldi versenyen is indult, legnagyobb nemzetközi sikerét az 1971-es Berlini Fotóművészeti Világkiállításon aratta: ezüstéremmel jutalmazták. Csallóköz, illetve Dunaszerdahely című fényképalbumát 1982-ben, illetve 1983-ban jelentette meg; Bodrogköz, valamint Elementáris szimmetria című fotókönyve kiadásra előkészítve áll. Tóthpál Gyula 1989-től a Szlovákiai Magyar Képzőművészek Társaságának a tagja ben a Határon Túli Magyarok Hivatalának elismerő oklevelét nyerte el, 2002-től a Kazinczy Ferenc Társaság tagja, 2003-ban pedig megkapta a Szlovák Köztársaság Ezüstplakettjét. Munkásságát 2007-ben a Posonium Művészeti Díj Életműdíjával jutalmazták. Olvasóink figyelmébe ajánljuk Tusnády László: Elementáris szimmetria. Tóthpál Gyula művészi fényképeiről c. méltatását is, amely lapunk évi 2. számában jelent meg. 50
15 51 űvészet
17 53 űvészet
19 55 űvészet
Tekintetünk öröklétet teremt
Kulcsár Ferenc Tekintetünk öröklétet teremt Kezdettől mondjuk és hisszük, hogy a szlovákiai s egyben a Kárpátmedencei magyar értelmiségnek van, kell, hogy legyen egy szenthegye: a műveltség és a kultúra.