Daniel Defoe - Robinson Crusoe - Olvasónapló | Page 12 of 18 | Olvasónaplopó
Tizenkettedik fejezet: Barlangmenhely
Két év telt el a lábnyom megtalálása óta. Robinson nem talál újabb nyomokat, de régi nyugalma elvész, folyamatosan fél tőle, hogy a szigeten bármikor kannibálok szállhatnak partra. Kiderül azonban, hogy a vademberek sokkal többször járnak a szigetre, mint azt Robinson gondolta.
Robinson úgy dönt, hogy további földterületeket kerít be a kecskét számára. Fel akarja osztani a nyájat több részre, hogyha az egyikkel történne valami, akkor is maradjon neki hús és újra fel tudja duzzasztani az állatok számát.
E célból rejtett helyeket keres a szigeten, ahol karámokat építhet. Így jut el a sziget másik oldalán egy olyan területre, ahol korábban még soha nem járt. Itt bukkan rá a bennszülöttek táborára. Láthatóan sokszor használják a helyet, a környéken minden tele van emberi csontokkal, koponyákkal.
„Itt szoktak bizonyára ülni egy földbe ásott tűzhely-lyuk körül, hogy embertelen lakomákat rendezzenek társaik húsából”
Emlékezzünk vissza Robinson dilemmájára a szigetre kerülésekor. Akkor hamarosan rájött, hogy a sziget kevésbé barátságos területén ért partot és komolyan eljátszott a gondolattal, hogy áttelepül a sziget másik oldalára, mert ott jobbak az életkörülmények. Végül mégis lemondott erről. Most kiderül, hogy milyen jól tette, mert akkor sokkal hamarabb találkozott volna a kannibálokkal.
Robinsont felkavarják a látottak, azonban megnyugtató következtetét is le tud vonni: úgy tűnik, hogy bár a kannibálok viszonylag sűrűn járnak át a szigetre, soha nem hatolnak be a sziget belsejébe. Mindig a parton maradnak, ahol megsütik foglyaikat, majd elhagyják a szigetet.
Robinsonnak tehát viszonylag könnyű lesz továbbra is rejtve maradnia, mint ahogy az 18 évig sikerült neki. Robinson nyugalma visszatér, élete az addig megszokott kerékvágásban folyik tovább, bár most már sokkal óvatosabb, pl. közel két évig nem süti el a puskáját, bár mindig nála van.
Sőt, azt is elhatározza, hogy egyszer rajta fog ütni a vadembereken, amikor azok véres szertartásukat tartják. A terv elsőre kivitelezhetetlennek tűnik, de Robinsont rabul ejti a gondolat. Gondosan felkészül a vadak táborhelyének közelében, hogy lecsaphasson rájuk. Azonban hónapok telnek el és a kannibálok nem jelennek meg, így Robinson egy idő után elunja a várakozást. Ráadásul gondolkodásmódja is megváltozik, némileg megértőbbnek mutatkozik a bennszülöttek iránt:
„Ezek az emberek nem éreznek lelkiismeret-furdalást tettükért, mert nincsenek tisztában vele. Egy hadifogoly megölését nem tekintik nagyobb bűnnek, mint mi egy ökörét. Az emberhús evése nem nagyobb bűn náluk, mint nálunk az ürücomb fogyasztása.”
Robinson rájön arra, hogy nincs értelme megtámadnia a kannibálokat, hiszen ha csak egy is elmenekül, valószínűleg visszajön a társaival együtt. Vagyis nem célszerű Robinsonnak támadnia először, csak akkor fog közéjük lőni, ha ők támadják meg. Erre viszont kicsi az esély, hiszen amíg Robinson tud arról, hogy néha a szigetre jönnek, a kannibáloknak fogalmuk sincs Robinsonról.
Közben Robinson egy szerencsés felfedezést is tesz. A nyári lak közelében egy föld alatti barlangra bukkan. A barlang először kicsinek tűnik, de Robinson talál egy keskeny járatot hátul, amin átkúszva egy másik, jóval nagyobb barlangra bukkan. A barlang teljesen száraz és a falait valamilyen drágakő borítja. Robinson megörül a felfedezésnek és legféltettebb kincseit – pl. a lőpor maradékát – itt rejti el.