Vihar | LFG.HU - Magyar Szerepjátékosok Oldala
Rozsee 2004. március 4
Kegyetlen vihar ostromolja várost. Az eső hatalmas cseppekben hull alá, és kisebb folyókká gyűlik össze az utcákon. Késő este van. Az eső tompa morajlását csak néha töri meg egy-egy kóbor villám robaja. Régen még szerettem az efféle időjárást, de ma már képtelen vagyok élvezni. Nem nyugtat meg a monoton sistergés, amit az ablakhoz, betonhoz csapódó öngyilkos esőcseppek keltenek. Képtelen vagyok előidézni azt az érzést, hogy biztonságban vagyok idebenn. Valami kiforgat magamból, és azt sugallja, hogy rohanjak az utcára, és néma lidércként bolyongjak a kietlen utcán a helyenként bokáig érő vízben; imádkozzam a megváltásért, míg reménytelenül el nem ázom. Valahol aztán összerogynék, és az eső – ez a néma cinkos – belemosna engem is a csatornába. Talán jobb lenne. Napról napra szűkülő birodalmamban nem találok megnyugvást.
Egyetlen menedékem maradt. Egész álló nap kifelé bámulok az ablakon. Nézem az embereket, az eget, a csillagokat. Képes vagyok huszonnégy órán át ülni a karosszékben, és nem gondolni semmire.
Az utóbbi időben csak a jó időt vagyok képes elviselni; hosszú, forró napok, enyhe esték, tiszta égbolt, megannyi csillag… Ha a napsugár csiklandozza az arcomat, kedvem lenne felkacagni. Átmelegít és reményt ad, hogy ne gondoljak a mára, és elviseljem a holnapot.
De ma este esik! Az ég vészjóslóan fekete, az utcán egy teremtett lélek sincs, a Holdat nem látni! Sem a csillagokat. A felejtés szentséges adománya elveszett valahol a tegnapban.
Ha nem süt rám a Nap, a halál hidege érint meg, ha gondolataimat nem köthetem le az utcán lődörgő emberek látványával, rettegni kezdek a magánytól, ha pedig nem látok csillagot, akkor félni kezdek az esőtől…
Akkor este is ilyen idő volt. Az égbolt hasonlított egy nagy, sötét bársonyterítőre. Vak, csillagtalan éjszaka terült el a város felett. Alig múlt tizenegy. Kedvenc kávéházamból tartottam hazafelé. Hamarabb eljöttem, mint az szokásom volt, mert nem éreztem jól magam. Úgy gondoltam, hogy a friss levegő majd jót tesz. Valóban, a friss nyári fuvallat felébresztett zsibbadtságomból, és zsongó-zsibongó fejemből kisöpörte a kávéház zaját és dohányfüstjét. Élveztem a halk madárcsivitelést; teljesen elememben voltam.
Ekkor megmordult az ég. Mogorván, mint egy vad, vérszomjas házőrző. Egy villám végigcikázott a város fölött, és néhány pillanatra rá hatalmasat dörrent. Semmi kétségem nem volt afelől, hogy kiadós zápor elé nézünk. Egy kissé bántam, hogy nem maradtam a biztonságos fedél alatt, de már nem fordultam vissza, mert a lakásom közelebb volt.
Lépteimet sietősre fogtam, próbáltam még a zivatar előtt hazajutni. Összébb húztam magamon könnyű, nyári felöltőmet, mert a szél egyre hevesebben támadott. Kis híján ledöntött a lábamról. Pontosan szembefújt az átkozott; alig tudtam rendesen levegőt venni. Ráadásul még le is lassított. Annyira kellett koncentrálnom, hogy ellenálljak az elemek támadásainak – amik nem hogy alábbhagytak volna, de még erősödtek is -, hogy egyszer csak azt vettem észre, nem tudom, merre járok.
A város egy olyan részén jártam, ahol még soha ezelőtt. A félelem megmarkolta a szívem, az ajkaim zsibbadni kezdtek, a számban azt a bizonyos keserű ízt éreztem, amit akkor érez az ember, ha valami nagyon nagy baj történik. Ahogy ott álltam és próbáltam betájolni magamat, éreztem a csontig hatoló hideget… Egy könnycsepp gördült végig az arcomon.
A végső kétségbeesés határára értem; nem tudtam, merre menjek, fogalmam sem volt, hol vagyok. A vihar egyre erősebben tombolt. Ekkor megláttam egy alakot nem messze előttem. Egy férfi sziluettje volt, egyenesen felém közeledett. “Végre!”- gondoltam, talán ő útba tud igazítani. Tettem néhány lépést felé, de megtorpantam. A lámpa fénye engedte látni az arcát. Fehér, élettelen ábrázata volt. Két karmos kezét előrenyújtotta, és csak jött felém. A páni félelem eluralkodott rajtam, sarkon fordultam, és rohanni kezdtem. Lassan haladtam a szembeszél miatt. Csak néha-néha pillantottam hátra, és láttam, hogy képtelen vagyok lerázni; minden pillanattal közelebb került hozzám. A szívem zakatolt a mellkasomban. Futottam vakon és süketen; teljesen az ösztöneimre bízván magam. Ám csalatkoznom kellett. Ösztöneim egy zsákutcába vezettek – ezt csak akkor vettem észre, mikor nekiütköztem a kőfalnak. Nem volt tovább. Megadással vártam, mi fog történni.
A rém nem siette el a dolgot. Úgy látszik, élvezte, hogy megnyerte a játszmát. Felért egy kínzással az a néhány perc, amíg ő is odaért a falhoz. Felemelt a földről, és a falnak támasztott. Rám bámult. Hirtelen eltorzult az arca – inkább hasonlított valamiféle ragadozóhoz, mint emberhez. Talán a hosszú szemfogak tették? Elfordította a fejem, és a nyakamba mélyesztette fogait…
Sikoltozva ébredtem. A párnám nedves volt – a könnyektől és a nyáltól. Felugrottam, és a tükörhöz rohantam. Nem láttam harapásnyomot. Talán csak egy szörnyű álom volt? Nem, ez lehetetlen, annyira valóságosnak tűnt. A ruhám és a hajam száraz. Minden arra utal, hogy csak rosszat álmodtam. Kíváncsi voltam, mennyi lehet az idő, öt óra múlt. A Nap mindjárt felkel. Régen láttam napfelkeltét!
Felvettem egy köpenyt, karosszékemet az ablak elé húztam, és várakozni, nézelődni kezdtem. Nem sokkal később vöröses-aranyló színben ázva előbukkant a Nap a látóhatáron. Elöntött valami hatalmas béke, ami elfeledtette velem az… álmot. Jó volt nézni, ahogy felébred a város, és megindul az élet…
A kegyetlen vihar még mindig ostromolja a várost, az eső szorgalmasan hullik. Úgy látszik, ma este az ég csatornái nem akarnak kiapadni.
A nevezett reggel óta életem színhelye a karosszék lett. Ha ki is kellett szállnom belőle, sosem voltam távol öt percnél tovább. A lakást természetesen eszembe sem jutott elhagyni. Ez már lassan egy hete van így. Szerencsémre eddig végig jó idő volt, de ma nincs kegyelem számomra. Az emlékfoszlányok lassan szivárognak vissza a tudatomba, megmérgezve ezzel minden másodpercet. Nincs nyugalom sem nyitott, sem behunyt szemmel…
…már nem számolom a perceket… az ajtó megnyikordul… az ereimben megfagy a vér… lassan, nagyon lassan megfordítom a fejem… tekintetem végigsiklik a lakáson; mintha most látnék mindent először… “és utoljára”- hasít agyamba a gondolat… nem látok semmit, nem hallok lépéseket… lassan, nagyon lassan fölállok a székből… a lábaim gyengék… hiába – nem használtam őket az utóbbi időben… lassan, nagyon lassan megfordulok… az ajtóra nézek… fény tör be kívülről… egy férfi árnyékát vélem felfedezni… belép… felkapcsolja a világítást, meglátom az arcát, a nyakamhoz kapok.
Kérdőn tekintek a fehér arcú rémre. Válasza csak egy mosoly, egy ragadozó mosolya. Lassan, nagyon lassan hozzám lép, elfordítja a fejem, és a nyakamba mélyeszti fogait…