Igazság lesz derekának öve — Archívum - Magyarországi Baptista Egyház (becsület, fegyverzet, igazság)
Hegyi András, 2013. október 16. szerda
Az igazság és a becsület összefügg. Mert az igazság nemcsak kimondott szó (az is), hanem praxis: gondolkodásmód, értékítélet, vágyódás, egyszóval életgyakorlat, életirány. A becsületesség minden téren becsületesség. Az abszolút elméletinek, - ennek megfelelően hit szempontjából indifferensnek gondolt - tudományos kutatás becsületességtől kezdve az eljárásunk korrektségén át, az élet minden területén. Ez jelenti a prédikációra való becsületes felkészülést, a szentírási szöveg megértését, hogy aztán tanítani legyünk képesek. A másikra elmarasztaló hírek vagy álhírek kiszűrését, konfliktusokban a részrehajlás nélküli állásfoglalást, stb.
Az igazság, illetve az igazságos eljárás tesz hitelessé. Mindaz, ami ezen kívül van, főleg ami ennek ellene mond, az lejárat. Olykor nem pusztán azt a személyt, aki igazságtalan, illetve nélkülözi az igazság ismeretét és a mellette való egyértelmű kiállást, hanem az ügyet vagy szervezetet is, amelyet ő képvisel. Ilyen módon váltak a régiek, az ószövetségi kor hívői, valamint a keresztyének hiteltelenné olyannyira, hogy sok esetben magának Istennek kellett az ő ügyéről leválasztani őket.
Olykor az igazság csupán szenvedések árán tisztázódik ki előttünk emberek előtt. A kínai un. „földalatti egyház” egyik üldözöttje Liu Csen-jing, akit több esetben megkínoztak, mert nem működött együtt az állam által támogatott egyház és rendőrség besúgóival, miután kimentették nyugatra, és találkozott a németországi és amerikai keresztyénekkel, meglepve tapasztalta, hogy akik áldozatokat hoztak az evangélium terjesztéséért az egész világon, köztük Kínában is, hiszen több száz misszionárius ontotta vérét Kína földjén a múltban, ma messze járnak ettől a spiritualitástól. „Van rengeteg prédikátor, audio- és videokazetta, bőséges irodalom tele bibliai tanításokkal, de nagyon kevés bennük Isten igéjének éles igazsága. Ráadásul nemcsak Isten Igéje hiányzik, hanem a tettek is, és az engedelmesség az igazság iránt. Isten a szenvedések által nemcsak minket tisztított meg, hanem a módszereinket is.” – írta. Az őt támogató gyülekezettől azt kérte, ne az üldözések szűnéséért imádkozzanak, hanem azért, hogy Isten tegye őket erősebbé az ő igazságában. Ez válik ugyanis Kína javára.
Az apokaliptikus irodalom előre vetíti, hogy a történelemben működő igazságtalanság szinte nyomasztóvá válik az idők végén. A világtörténelem a „szakadék” vagy a „nagy süllyedés” felé halad. Az ember mindig Istenhez való viszonyában határozódik meg, legyen az megtérés vagy eltérés. A Szentírás sohasem beszél az emberről mint abszolút magában valóról, hanem csak az Istenhez képest zajló történetéről. Isten szavai és tettei által nyilatkoztatta ki magát. Ezek képezik az igazság magvát, amely e gonosz időkben is változatlanul megmarad.
Engedtessék meg némi személyes hang. Nyugdíjazásom következtében végighallgatva sok-sok prédikációt a magam csendes módján elgondolkodtam és elszomorodtam: hova tűnt az igazság az igehirdetésekből? Nem azokra az igehirdetőkre gondolok, akik nem keresve emberek kegyeit, ma is országot szólítanak meg Isten elemi erejű, leleplező, lesújtó és felemelő szavával. Hanem azokra, akik prédikációjának fele, - ha nem nagyobbik fele vagy egésze - családi mese gyerekekről, valós vagy kitalált történetek, illetve történetecskék, ahol kilóg a lóláb, mert ezek sem valóságosak, hanem a jobb hangzás céljából kissé feltupírozottak. Valamiféle erőltetett érdekesség vagy tanulságosság a cél. Elmúlik tíz perc, húsz, és egyszer csak véget ér az, ami tulajdonképpen el sem kezdődött, a „prédikáció”, vagyis a „meghirdetés”. Késik, vagy el sem hangzik az Isten szavának meghirdetése. Mindaz, ami egyszerűen: igazság. Tudom, hogy ennek mögé kellene nézni. Az életvitelben kellene keresni az okát.
Azután ott van az, mit az Ige úgy ír le, hogy „és adatott néki nagyokat mondó száj” (Dán 7:20, v.ö. Jel 13:7). Szenzációsabbnál szenzációsabb sztorik, a hallgatóság elámítására. Alig van már valaki, aki észreveszi, hogy mindez üres, sőt szánalmasan az. Az igazság hiányzik belőle, de az szánni valóan. Igehirdetők ébresztő! Isten semmi mást nem bízott ránk, csak az ő igazságát. Ezt kell tovább adnunk méghozzá csonkítatlanul. A maga retteneteivel, elemi erejével, és meglepő módon megjelenő felszabadító és az emberi sorsot új pályára állító örömével.
Az igazság mögött teljes súlyával ott áll az Isten. Az igazság Istené, ezért nem lehet alku tárgya, méghozzá soha senkinek semmilyen cél érdekében. Éppen ezért az egyház nem teheti meg, hogy elviselhető kompromisszumos formulákat találjon ki, hanem csak azt, hogy az Isten szavának teljes egészét hamisítatlanul adja át. Efelett pedig sem a pápának, sem senki másnak nincs hatalma. „Ha pedig tőlem azt kérdezik, hogy a tízparancsolat érvényes-e, - nem azon töröm a fejem, hogy képesek vagyunk-e megtartani, hanem csak egyetlen szót mondhatok: Érvényes!” – mondja XVI. Benedek pápa.
Születik-e csak úgy egyszerre?
„Mielőtt vajúdott, már szült is. Mielőtt rá jött a fájdalom, fiút hozott a világra. Ki hallott ilyet, ki látott ehhez foghatót? Vajon egy országért csak egy napig kell vajúdni? Születik-e nép, csak úgy egyszerre? Hiszen alig vajúdott Sion, máris megszülte fiát. Csak megindítsam, és ne vezessem le a szülést? – kérdeti az Úr. Vagy én, aki a szülést vezetem, megakadályozzam? – kérdezi Istened." És 66:7-9
Érdemes lenne elgondolkodnunk azon, hogy a mérlegelésnek, a hitbeli döntés előtti állapotnak vagy ahogy ma tudományos kifejezéssel élnek: praeverbális időszaknak (a dolgok kimondása előtt - esetleg hosszú időn át - csupán morfondírozunk, gondolkodunk, mérlegelünk) - mekkora szerepe van az ember megtérésében is. Hiszen mielőtt kimondana az ember bármit, végiggondolja az eshetőségeket és a következményeket. Minél súlyosabb kérdésről van szó, annál elhúzódóbb lehet ez az időszak. Élethívatás eldöntése esetén, párunk megtalálása és kiválasztása alkalmával, új városba vagy még inkább új országba költözéskor, stb. Nem várható el és nem is helyénvaló az elhamarkodott döntés. A megtérés nem kisebb, hanem még nagyobb horderejű döntés.
Tiszteletbe kellene tartani ezt a belső vívódással eltelő időszakot, és engedni kiforrni, nem sürgetve a Krisztus melletti „döntést”. Mennyi elsietett, „eredmény-centrikus”, feleslegesen sürgetett vagy éppenséggel kikényszerített „megtérés” terhelheti a keresztyén missziómunkások lelkiismeretét! Mennyi „elvetélt” élet, halvaszületett lelki csecsemő! Akik aztán soha nem találták meg sem Istent, sem a lelki békéjüket. Csupán azért, mert az őt térítgető „evangélista” sietett, nem volt ideje foglalkozni azzal, aki még meg sem értette igazán az evangélium igazságait. Aki pedig őt misszionálta (sok esetben csak gyomrozta) máris sietett tovább újabbakat térítgetni.
Mert az értelem eme működése révén létrejöhet (nem biztos, hogy létrejön) az, hogy hirtelen „világosság gyúl az ember elméjében”. Vagyis az addigi hitről, Istenről összegyűjtött információkban nagyobb és mélyebb összefüggés tárul fel, ami túlnyúlik a megfigyelhető dolgok körén. A hitbeli „feltárulási szituációkban” a valóság átfogó összefüggése, tapasztalataink vagy ismereteink összegzése jelenik meg. A sorsunkkal, de a teremtett világgal összefüggésben lévő rend tárul fel előttünk. Ez magával hozza egy eddig érvényben lévő, de fogyatékos értelmezés megroppanását és egy új, megfelelőbb értelmezés végiggondolásának és elrendeződésének lehetőségét. Az Istentől függetlenedett gondolkodásba bevillan maga az Isten, mint minden dolog végső meghatározója. Akivel ez történik alig képes számot adni arról, hogy mi is megy végbe benne. Legtöbbször az „Istennel való személyes találkozáskén” aposztrofálják. Egy immár keresztyén szlogenné váló szófordulat, ami annak aki ennek sose volt részese, alig mond el valamit erről a találkozásról. Aki pedig átéli, alig tudja elmondani, de ettől fogva más emberré válik.
A Biblia szerint a kinyilatkoztatás, Isten rendje és békessége (sálóm) olyan valóság, amely jelen van a világban. Elmélkedés, elmélyült gondolkodás útján egyszerűen kiolvasható a világból, a létezés, pl. a természet rendjéből is (Rm 2:14-16). Ezen kívül a kinyilatkoztatás mint Isten szabad tette semmi mást, mint az igazság fényét vetíti e világra és a benne élő emberre. Ebben a megvilágosító pillanatban az ember egyszerűen csak felfogja azt.
Ha meg akarnánk határozni, hogy valójában ez hol megy végbe az emberben, nehéz feladatra vállalkoznánk. Gondolkodásában? Lelkiismeretében? Érzelmeiben? Akaratában? Valószínűleg teljes lényében, ami viszont tartalmazza mindezeket. De döntő szerepe van benne az intellektusnak is. Nem véletlen az Újtestamentum megtérés szava: metanoia a gondolkodás (és következtében a tettek) megváltozását jelenti, szemben a metamelomái-al, ami pusztán az érzelmi változást jelenti.
Az ész, mint ész ellen felhozott vádak vagy teológiai tudatlanságból fakadnak, vagy népszerű közkedvelt kegyes siránkozásból, vagy mindkettőből egyszerre. Az értelem konfliktusos működése az ember istenkeresésének legnagyobb előrehajtó ereje. Elnyomása vagy kipellengérezése ez ellen az istenkeresés ellen elkövetett merénylet. A megtérés türelmetlen követelése megpróbálja ezt a folyamatot kiiktatni. Aztán mielőtt vajúdna, már születik is. Legtöbbször amilyen gyors volt a felbuzdulás olyan hamar el is hal. Pedig a megtérés célja és velejárója az örök sors megszületése.