Lena | Vaslédi
lena dunham, nem olyan csaj
Szeretem az okos, nagyszájú, szemérmetlen embereket, különösen a nőket. Eléggé rá is voltam indulva kezdettől fogva Lena Dunhamre, de aztán a Girls nem fogott meg, más korosztály. Azért Lenát figyelem folyton, már csak a borzalmas öltözködése miatt is – meg szeretem, ahogy beszól a népeknek.
A könyve kapcsán is olvastam néhány interjút, láttam a “botrányokat”, amik túl nagy hatással nem voltak rám, komolyan, oda jutottam, hogy szinte érzem a szagát a hőbörgésnek és a hoaxnak. (Igen, akkor is zavar, ha én csinálom, de néha mégis van rá igényem.) És érdekelt, mit ír Lena, bár azért annyira nem, hogy megvegyem.:) Viszont örömmel bementem egy példányért a kiadóba és legnagyobb meglepetésemre kifejezetten érdekes volt, és határozottan csalódott voltam, amikor vége lett.
Ez a csalódottság azzal is magyarázható, hogy a jó magyar kiadói szokásokhoz híven a Nem olyan csaj is kemény kötésben jelent meg. Jó vastag papírra nyomva. 4000 forintért. Nos, ezt a kezelést szerintem legfeljebb az Anna Karenina vagy egy nagyon gyakran használt szakácskönyv (ez utóbbi jelenleg a nem létező kategória leginkább, én Jamie cuki gyerekfotós kajapornóján kívül mindent kiselejteztem) érdemli meg, ennek ellenére divat úgy csinálni, mintha minden NAGYON FONTOS könyv lenne. Nem értek hozzá, de nem lehet, hogy puhafedéllel, vékony papíron, feleannyiért többen vennék meg? Na mindegy.
Szóval a Nem olyan csaj nem különösebben hosszú és nem is túl koherens szöveg. Viszont az őszintesége miatt engem rendesen bevont és szórakoztatott. Még akkor is, ha bizonyos (max. 4-5) részeket simán átlapoztam, mert zavartak. Van a kitárulkozásnak egy olyan szintje, amit már annyira kínosnak érzek, hogy nem tudok vele szembesülni. Nem ítélet ez, a bennem keletkező érzéseket nem tudom elviselni, ezért inkább tovább lépek.
Rögtön az elején meg voltam véve egyébként. Itt kezdődött: “Bármennyire is keményen dolgoztunk, bármilyen messzire is jutottunk, még mindig rengeteg erő munkál ellenünk azt sugallva, hogy ami minket foglalkoztat, nem fontos, hogy a mi véleményünkre nincs szükség, hogy a mi történeteink nem számítanak, és nem is kell azokra odafigyelni; hogy a női szempontú, személyes írások csak a hiúságunkat legyezgetik, meg egyébként is jobban tennénk, ha méltányolnánk végre a számunkra előjogokat biztosító új világot, nyugton maradnánk a seggünkön és kussolnánk.” Istenem. Ilyenkor látszik, hogy semmilyen különbség nem számít, pontosan ugyanazt érezzük minden rohadt nap. Biztosan nehéz elhinni, de még mindig hajlamos vagyok bocsánatot kérni, amiért túl sokat beszélek – egyébként érdekes témákról, amikről mondjuk még kérdeztek is. Persze ebben nálam belejátszik az a bizonytalanság is, hogy az autizmus miatt baromi nehezen tudom magam kontrollálni és ha belemelegszem, túl sok információt osztok meg a kérdéses témával kapcsolatban. De hát ha ezt mind tudom róla és mind érdekes!:) Szóval bizonyos dolgokról ne kérdezzetek élőben, csak ha elviselitek a kiselőadást.
A következő rész az volt, amikor az expasijairól írt Lena. “Ma már nem szeretem egyetlen régi pasimat sem. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is szerettem, és abban sem vagyok biztos, hogy akkor biztos voltam-e benne.” Tudom, hogy szerettem őket, de olyan nehéz rá visszaemlékezni. Valószínűleg ezért szoktam én is racionalizálni és meghatározni, milyen érték származott abból a kapcsolatból. Mondjuk általában szerencsére többet is fel tudok mutatni annál, hogy valaki kigubancolta a kábeleimet és átállította az ébresztőm cukibb hangra, de még szép, majdnem húsz évvel vagyok idősebb. Kivéve például annál a tavalyelőtt két hónapig tartó dolognál, mert abból a szuvidált libamájon kívül annyi hasznom volt, hogy rájöttem, milyen könnyen eshetek áldozatul egy bántalmazónak, ha ügyesen csinálja.
A harmadik nagy felismerés a Napfény-tolvajokról szólt. Valahogy szerintem a sunshine sokkal jobban hangzik, mint a napfény, hiába ez a helyes fordítás, nem vagyok vele elégedett. Most már persze egyre kevésbé jellemző, hogy ez megtörténjen velem, nem vagyok már harmatos. De a lelkesedésem még mindig elég vonzó tud lenni, pont nemrég futottam bele egy másfél órás pusztán kedvességnek álcázott kioktatásba. Persze egy pasitól. Napokig tartott, amíg rájöttem, miért érzem magam borzalmasan és miközben az embernek, aki nálam szokott aludni, meséltem a sztorit, hirtelen rájöttem, hogy nekem nem muszáj ezzel a kioktató fickóval egyetlen szót sem váltanom többet. Mondhatok nemet és meg is tettem, baromi jó érzés volt.
Valószínűleg pont a napfényem ellopása miatti érzékenységem miatt ütött szíven viszont az, amit Lena szerint az anyukája szokott mondani. Hogy undorító, ha te vagy a buliban a legidősebb nő. Hát, ez sajnos nálam mindennapos. Nem mintha kifejezetten a nálam fiatalabbak társaságát keresném, egyszerűen leginkább ilyenek a barátaim, a pasijaim, az ügyfeleim. Azt hiszem, kénytelen leszek megtanulni ezzel együtt élni, nem cserélhetek le mindenkit tíz évvel idősebbre csak azért, mert hajlamos vagyok a koruk vagy a saját korom furán érezni magam. Szerintem ezt egészen biztosan Lena és valószínűleg az anyukája sem akarná.
A fordítás nekem nem tűnt fel, eléggé rohantam, de a vs-ben hitelesen fikázták, a nagy részére emlékszem, hogy megakasztott.
« Velence
Szerencsés »