999 in 1 – Retroplay.hu
Írta: Doom Közzétéve: 2017-02-08 2018-02-01
A Konami egyik legrégebbi (1983-as!) játéka, amiben egy pingvint irányítva kell eljutnunk egyik Antarktiszi állomásról a másikra. Pingvinünk folyamatosan szalad, a mi dolgunk annyi, hogy kikerüljük az érkező akadályokat, amik elsősorban repedések a jégen, lékek, és azokból időnként előbukkanó fókák jelentik. Mindezt jobbra-balra manőverezéssel, és ugrálással tehetjük meg, illetve a fel és le nyilakkal szabályozhatjuk, hogy milyen sebességgel szaladjon a madárka – értelemszerűen minél gyorsabb, annál nagyobb eséllyel érünk vele még időben a célba, cserébe könnyebben is hibázhatunk. A pontszámunkat a lékekből kiugró halak elkapásával, vagy a színes zászlók felszedésével növelhetjük.
Avagy a “tankos játék”, aminek valamiért úgy emlékeztem, hogy Tank Battle volt a címe.. Ez a Namco (akkoriban még Namcot) játéka, 1985-ben jelent meg, szintén bármiféle történetet nélkülöző program, főszerepben a tankokkal. Az érdekessége hogy itt nem csak az ellenséget, hanem a téglafalakat is szét lehet lőni. A cél hogy likvidáljuk az ellenséges lánctalpasokat, mielőtt ők tennék ezt velünk, és megvédeni a bázisunkat, amit egy sas embléma jelképez – ha az megsemmisül, a mi pályafutásunk szintén véget ért. Egyáltalán nem könnyű, de cserébe van már két játékos mód, mi több, még pályaszerkesztő is! A saját szintek létrehozása elég jó mókának bizonyult hosszútávon.
A kacsavadászat a Nintendo saját játéka, ami először 1984-ben jelent meg. Az eddig bemutatott címektől eltérően ez kimondottan a fénypisztolyos lövöldözésre volt kiélezve. A képernyőn mindig ugyanazt látjuk, a vadászkutya beveti magát a sűrű nádasba, ezzel kizavarja a kacsákat, akiket nekünk kell eltalálni – ha ez sikerül, a kutya büszkén felemeli a zsákmányt, ha elvétjük mind a három lövést akkor csak jól kiröhög. Amennyire én észrevettem ez egy idő után arra ösztönözte az embereket hogy a kutyára célozzanak, persze nem volt rá semmilyen hatással.. Elég népszerű volt, de legközelebb csak Wii-n találkozhattunk a felújított változatával.
Pinball, azaz flipper – mára már szinte teljesen eltűntek, régebben szórakozóhelyek, kocsmák, és játéktermek egyik nélkülözhetetlen kelléke volt. A Nintendo sikeresen meglovagolta az akkori népszerűséget, amikor 85-ben piacra dobta a saját virtuális flipperét – nem sok extra, mindössze két képernyős asztal, három golyó, és lehetőleg minél több pont begyűjtése, mielőtt az utolsó lehetőségünket is elhasználjuk, mégis órákig képes volt bárkit a képernyő elé szegezni, pedig mindössze egy gombot kellett a megfelelő időben nyomogatni. (csak érdekességkép említem, hogy a virtuális flipper asztalok kvázi egyeduralkodója mára a hazai játékfejlesztést erősítő Zen Studios lett)
Nem különösebben szeretem a focit. Se nézni, se játszani, se régen, se most. De ha már mindenképp választani kell, inkább élőben bénáznék, mint a képernyő előtt – pár technikai sportot leszámítva így vagyok minden sportjátékkal. Kicsit furcsának is tartom a FIFA, TIF illetve PES címek állandó sikereit, ugyanis megjelenés után rendkívül hamar elértéktelenednek, mégis óriási tábor várja a következő -hozzám hasonló laikus számára minimális változtatásokkal bíró- számozott folytatásokat. A 85-ös, nemes egyszerűséggel Soccer névre keresztelt játékot is csak egyszer próbáltam ki kíváncsiságból, ellenben voltak olyan elvetemült ismerőseim akik szinte mindig ezt nyúzták. 11 helyett mindössze 6 focista (kapussal együtt) és csak hét választható csapat. A korát jól prezentálja, hogy a második világháború után kettészakadt Németország újraegyesítése sem történt meg, azaz a német csapat NSZK-ként van jelen. Ennek megfelelően maga a játék is rém egyszerű, csak a karaktert irányítani és passzolni lehet, cselezésről, becsúszásról még csak véletlenül se álmodjunk.