Szerző: Blaugrana.hu 2016. június 27. 2018. december 1. 372 megtekintő
Amikor az ember ezt a két szót hallja, látja, olvassa, hogy „Dream Team”, egyből tudja, mit takar ez a fogalom. Persze, a sport terén több csapatot is illettek ezzel a két szóval. Emlékezzünk csak az 1992-es barcelonai olimpia halhatatlan amerikai kosárcsapatára, amelyben Jordan, Barkley és társai pattogtatták a labdát. Azonban Barcelonával kapcsolatban egy másik ilyen halhatatlan együttes neve is fennmaradt. Egy csapaté, melyre mindenki emlékszik, melyet mindenki tisztel, melynek nevét minden Blaugrana-szurkoló áhítattal ejt ki. Róla, róluk szóljon hát a következő írás, mellyel tisztelegni szeretnénk egy négyszeres bajnok gárda tagjai, vezetői emléke, játéka előtt!
Mind a védelem – 44 gólt kaptak a bajnoki meccseken -, mind a támadósor – 49 lőtt gól – felettébb gyenge idényt futott. Sem a hátsó alakzat, sem a támadósor teljesítménye nem volt méltó a Csapat múltjához, hírnevéhez. Nem volt meg a megfelelő összeköttetés a két csapatrész között, a játékosok sokszor nem találták a helyüket. A Venables alatt megszokott eredmények, látványos játék elmaradása elégedetlenséggel töltötték el a katalán egylet vezetőit, szurkolóit. Az egyetlen értékelhető teljesítményt az angol gólvágó, Gary Winston Lineker nyújtotta a maga 16 találatával. A csapat „esze”, irányítója, a német Bernd Schuster sem volt már a régi. Ugyan 30 bajnokin a pályára lépett, de többet volt elfoglalva vélt vagy valós sérelmeivel, mint a játékkal, a góllövéssel.
Mindezen nehézségek, negatív fejlemények után nem volt meglepő, hogy Núnez elnök menesztette a csapat kispadjáról Luis Aragonés-t. A klubvezetés, Núnezzel az élen úgy döntött, visszanyúl az alapokhoz, és a csapat korábbi legendás játékosát, a holland Johan Cruyffot nevezi ki vezetőedzőnek. Johan I segítőjének egykori játékostársát, a katalán csatárzsenit, a szeretett és megbecsült Carles Raxach Cerdát választotta maga mellé. A padon tehát a ’70-es évek két kimagasló egyénisége foglalt helyet.
Ugyan a keretnek még 1988/89-ben is tagja volt, de lehetőséget nem kapott az idősödő legenda, a zseniális középhátvéd, a mindenki által tisztelt Migueli. Az 1988 nyarán 37 éves „Tarzan” hatalmas pályafutást tudhatott maga mögött, így elégedetten vonulhatott vissza az aktív pályafutástól. Méltó utódját egy évig kereste Johan I, mígnem a PSV Eindhoven csapatánál meglelte: 1989 nyarán csatlakozott a Barçához Ronald Koeman, a Dream Team vezéregyénisége, a kapusok réme, a „nehéztüzérség” megtestesítője. Minden idők egyik legeredményesebb középső védőjeként írta be nevét a történelemkönyvekbe.
A védelem tengelyének másik tagja is távozott: Miranda Concepción Gerardo helyét „Nando” – Fernando Munoz García – vette át, mindössze két idényre. Ebben a két idényben – 1990-1992 – azonban a csapat alapembereként tevékeny részese volt a sikereknek. A balhátvéd posztján 1990-ben mutatkozott be Albert Ferrer, a barcelonai születésű, saját nevelésű játékos. Fontos kiemelni egy másik ifjú titán nevét, aki a Real Valladolid együttesében szerzett magának hírnevet: Eusebio Sacristánról van szó, aki 1988-95 között 203 bajnokin 14 gólt lőtt. A Cruyff-féle csapat alapembere volt a kiváló középpályás, aki leginkább a védekező feladatokat látta el a pálya közepén. A kiváló játékos később Frank Rijkaard edzői stábjának tagja volt 2003 és 2008 között. Cruyff kinevezése után mindössze egy esztendeig maradt a kiváló angol csatár, Gary Lineker, aki utolsó szezonjában is maradandót alkotott.
A La Liga első fordulójában mindjárt egy városi rangadóra került sor a Nou Campban. 1987. szeptember 3-án a Zubizarreta – López Rekarte (Urbano), Alexanco, Julio Alberto, Eusebio (Amor), Luis Milla, Roberto Fernández, Soler, Carrasco, Julio Salinas, Beguiristáin összeállítású csapat futott ki a hazai pálya gyepére, hogy 2-0 arányú győzelemmel örvendeztesse meg a szurkolóit. A hazai győzelemhez Beguiristáin és Roberto góljai járultak hozzá. Elmondható tehát, hogy a bemutatkozás fényesre sikeredett. A folytatásban a bajnoki szereplés nagyon pozitívra sikeredett: a bajnokság egésze alatt tartottuk a lépést a Real Madrid csapatával, amely évek óta szinte ugyanazzal a játékoskerettel játszik, azaz: sokkal összeszokottabb gárda, mint az újjáalakuló Barça. A két „klasszikus” során a fővárosiak felé billent a mérleg nyelve: a Bernabéuban 2-0 arányú vereséggel, hazai pályán 0-0-s döntetlennel zárult az összecsapás. A bajnokságot a csapat a 2. helyen zárta: 23 győzelem, 11 döntetlen, és 4 vereség állt a csapat neve mellett; a csatársor 80 gólt „termelt”, míg a hátvédsor 26 alkalommal kapitulált az ellenfelek előtt. A Király Kupában az Atlético Madrid jelentette a végállomást.
Viszont a nemzetközi hadszíntéren siker koronázta az új edző új csapatának erőfeszítéseit. Az 1988-as kupagyőzelem jogán a KEK-sorozatban indulhatott a katalán gárda, amelynek végén a csapat eljutott egészen a fináléig. Az 1. fordulóban az izlandi Fram Reykjavík csapatán kettős győzelemmel (2-0, 5-0) jutott túl a katalán egyesület: az odavágó hőse Julio Salinas volt, a visszavágóé Beguiristáin, mindketten dupláztak a meccseken. A legnehezebb párharcot a nyolcaddöntő hozta: a lengyel Lech Poznan csapatával otthon és idegenben is 1-1 arányú döntetlen született, így csak büntetőrúgásokkal sikerült a továbbjutás; mindkét mérkőzésen Roberto volt eredményes. A negyeddöntőben a dán Aarhus együttesén jutott túl a katalán gárda: az idegenbeli 1-0-s győzelmet (Lineker volt eredményes), egy hazai gólnélküli döntetlen követte. Az elődöntőben a bolgár Szredec Szófia következett, amelyet hazai pályán 4-2-re, idegenben pedig 2-1-re vert meg a Barça. A mérkőzések érdekessége, hogy a bolgár csapat mindhárom gólját egy bizonyos Hriszto Sztoicskov szerezte…
1. forduló: RCD Espanyol – FCB 0-1 (Sztoicskov)
2. forduló: FCB – Valencia 3-1 (Sztoicskov, Koeman, Bakero)
3. forduló: Betis – FCB 2-3 (Sztoicskov, Koeman, Beguiristáin)
4. forduló: FCB – Valladolid 1-0 (Julio Salinas)
5. forduló: Tenerife – FCB 0-1 (Julio Salinas)
6. forduló: FCB – Bilbao 4-1 (Laudrup /2/, ’Patxi’ Salinas /öngól/)
7. forduló: Osasuna – FCB 0-0
8. forduló: FCB – Sporting Gijón 3-2 (Amor /2/, Koeman /11-es/)
A 9. fordulóban az Atlético Madrid otthonában szenvedett 2-1 arányú vereséget a csapat, de ezt követően folytatódott a győzelmi széria. 1991. január 19-én került sor az első Real Madrid elleni bajnokira az idényben, amit hazai pályán 2-1-re nyert meg a Barcelona: Michael Laudrup találatának, és Szpaszics öngóljának köszönhetően. Ezt követően Valladolidban 5-1 arányú Barça-győzelem született (J. Salinas /2/, Beguiristáin /3/), Bilbaóban 6-0-ra mostuk le a baszkokat (Sztoicskov /4/, Salinas, Bakero), hazai pályán 3-0-ra vertük a Sevillát (Soler, Goicoetxea, Amor). A bajnoki idény végére már ki is engedhettünk, az elsőséget nem veszélyeztette senki és semmi. Végül tíz pontos előnnyel utasítottuk magunk mögé az Atlético Madridot: 57 pontot szereztünk, 74-33-as gólkülönbséget produkálva. A Király Kupában az Atlético Madrid jelentette a végállomást, így nem sikerült bejutni a döntőbe. Nem úgy a Kupagyőztesek Európa Kupájában.
Az 1991/92-es idény spanyol bajnoksága már sokkal kiegyenlítettebb küzdelmeket hozott. A La Liga sokkal élvezetesebb, sokkal küzdelmesebb volt. A Barça – Real – Atlético hármas az utolsó fordulóig kiélezett küzdelmet vívott egymással: érdekesség, hogy a küzdelem során a Barça egyszer sem állt az első helyen. A Barça az idényt kezdte az átlagnál gyengébben: az első öt fordulóból 3 vereséget szenvedett el a csapat (Sevilla, Gijón, Oviedo). Így érkezett el a Real elleni hazai „klasszikus” a Bernabéuban, ahol 1-1-es döntetlenre végeztek a csapatok (Koeman büntetőből volt eredményes). A következő fordulóban az Atlético Madrid látogatott a Nou Campba, és egy küzdelmes meccs végén 1-0-ra sikerült felülkerekednünk Sztoicskov góljával. 1991. november elejéig nem igazán találta a győzelem útját a katalán gárda: döntetlenek sora követte egymást. Cruyff pedig azzal nyugtatta a játékosokat, és a szurkolókat is, hogy „a bajnokságokat, címeket nem ősszel szokták megnyerni”. És milyen igaza lett: a bajnokság közepétől a Barça nem igazán tudott már hibázni: sok esetben „vért izzadva” is, de hozta a mérkőzéseket. Ugyan a hazai pályán megvívott „klasszikust” 1-1-es döntetlennel (Koeman góljával) zárta, a végén mégis mi örülhettünk. Igaz, ehhez kellett a tenerifei csapat emlékezetes győzelme a Real Madrid ellenében. Az utolsó fodulóban FC Barcelona – Athletic Bilbao és Tenerife – Real Madrid összecsapásokat rendeztek.
A Barça hozta a kötelezőt: Sztoicskov duplájával 2-0-ra nyert. Ez azonban kevés volt a végső győzelemhez: ahhoz a Realnak ki kellett kapnia a szigetlakóktól, amire akkoriban elég kevés esély mutatkozott. Annál is inkább, mivel Hierro és Hagi góljaival már a 28. percben 2-0-ra vezettek a fővárosiak. Már mindenki a madridi bajnoki címet ünnepelte, még talán a Real játékosai is, egy csapatot kivéve: a Tenerifét. Még az első félidőben szépítettek, majd a második félidőben egy perc alatt szertefoszlatták a fővárosiak bajnoki címről dédelgetett álmait: a 77. és 78. percben megzörrent Paco Buyo hálója, és máris 3-2 arányban a Tenerife vezetett. Előbb Ricardo Rocha talált saját kapujába, majd a tenerifei Pier volt eredményes. Az utolsó percekben hiába rohamozott a Beenhakker trenírozta gárda, gólt nem sikerült elérniük, győzött a Tenerife – és bajnok lett az FC Barcelona!
A bajnoki idényből kiemelkedik a Zaragozában elért 6-1-es győzelem (Koeman, Sztoicskov és Beguiristáin duplája hozta meg a fél tucatot); az Espanyol ellen hazai pályán elért 5-0; az Atlético Madrid otthonában elért 5-0 arányú győzelem (Laudrup duplája érdemel említést); majd 1993. február 28-án a Rayo Vallecano együttesét küldtük haza egy 7-2-es győzelemmel (Laudrup, Julio Salinas és Sztoicskov tudtak duplázni, a hetediket Beguiristáin lőtte). Emlékezetes pillanata volt az idénynek a Barcelona valenciai fellépése is: a Mestallában egy gólgazdag mérkőzés végén 4-3 arányban diadalmaskodtak Cruyff fiai. A gólokon Miguel Ángel Nadal, Beguiristáin, Laudrup és Bakero osztoztak – ez egy nagyon fontos győzelem volt a bajnoki címvédés szempontjából. A bajnokság utolsó fordulóiban a Barça, ha nehezen is, de hozta a mérkőzéseit. Az utolsó forduló előtt így nézett ki a bajnokság állása:
1. Real Madrid 37 24 9 4 75-26 57 pont
2. FC Barcelona 37 24 8 5 86-34 56 pont
3. Deportivo 37 22 9 6 66-32 53 pont
Hihetetlen végkifejlet, immáron másodszor két éven belül. Visszaemlékszem azokra az eseményekre, magam is elképedve konstatáltam, hogy a futballtörténelem ismétli önmagát. Hihetetlen egy sztori volt már 1993 nyarán is: mint Barça-drukker persze nagyon boldog voltam, de mégis hitetlenkedve értesültem a végkifejletről.
Az igazán érzelemdúsra sikeredett előző idény végkifejlete után továbbra is sikert-sikerre halmozva indult neki a Blaugrana az 1993/94-es esztendőnek. Ezen a nyáron csatlakozott a csapathoz Romário de Souza Faría, a brazil csatár. Ekkor lett a keret tagja – egy idény erejéig – Quique Estebaranz, mutatkozott be a felnőtt csapatban Sergi Barjuán és Iván Iglesias is. A csapat gerincét a korábban megismert labdarúgók alkották, akik az előző évek sikereinek aktív részesei voltak. A padon továbbra is a Cruyff – Rexach páros ült, akik kiválóan kiegészítették egymás.
Az idényben a Barça a bajnokság és a hazai kupa mellett, újfent a BL-ben indulhatott, így nagyon mozgalmas szezonnak nézett elébe.
Az idény egyik fénypontjára 1994. január 8-án került sor: FC Barcelona – Real Madrid 5-0; a gólokon a triplázó Romário, ill. Koeman és Iván Iglesias osztoztak. Úgy gondolom, érdemes idevésni a pályára lépő játékosok névsorát, mert nem mindig sikerül ilyen arányban elgázolni az ősi riválist: Zubizarreta – Ferrer, Guardiola, Koeman, Sergi, Bakero (Iván Iglesias), Goikoetxea, Sztoicskov (Laudrup), Amor, Romário, Nadal. Az 5-0-s gála azonban csak egy „kicsúszott” eredmény volt úgymond: ezt követően újra a nyögve-nyelős, egygólos győzelmek jöttek – vagy azok se. Rövid egymásutánban vereség a Sociedadtól idegenben (1-2), hazai pályán a Bilbaótól (2-3), és egy 6-3 arányú „zakó” Zaragozában. Ezt követően a csapat az Osasuna elleni 8-1-es győzelemmel (Romário tripla, Koeman dupla) visszatért a helyes útra.
Ez a győzelem mintha „szárnyakat adott” volna Cruyff együttesének: gála-gálát követett, a csatárok gólokkal szórakoztatták a Barça szurkolóit, aminek az ellenfelek látták kárát. Sztoicskov, Romário és Koeman ipari mennyiségben termelték a gólokat. A Valladolidot idegenben 3-1, a Deportivót hazai pályán 3-0, az Oviedót idegenben 3-1, az Atlético Madridot otthon 5-3, a Valenciát a Nou Campban 3-1 arányban fektettük két vállra. Vigóban és hazai pályán a Gijón ellen 4-0-s győzelem követte egymást, s így érkezett el 1994. május 7. a „klasszikus” visszavágójának a napja. A Bernabéu-stadionban is a Barcelona volt otthon, ugyanis Guillermo Amor góljával 1-0 arányú győzelmet arattunk. Így érkezett el a csapat a La Liga utolsó fordulójához, mely előtt ekképp nézett ki a dobogó:
1. Deportivo 37 22 11 4 54-18 55 pont
2. FC Barcelona 37 24 6 7 86-40 54 pont
3. Real Madrid 37 19 7 11 60-46 45 pont
1992 – BEK – döntő
Nem úgy a BL küzdelmeit – itt egészen a döntőig sikerült menetelniük a katalánoknak. A csoportmérkőzések előtt két párosmérkőzésre került sor. Az 1. fordulóban az ukrán Dinamo Kijevvel csapott össze a Blaugrana. Idegenben 3-1 arányú vereséget szenvedtek (Koeman lőtte a gólt, büntetőből), hazai pályán viszont 4-1 arányú győzelmet arattak Cruyff tanítványai. A gólok sorát Laudrup kezdte, majd Bakero duplával folytatta; a továbbjutást jelentő gólt pedig Ronald Koeman szerezte. A második fordulóban az osztrák Austria Wien gárdájával játszottunk, és kettős győzelemmel jutottunk a csoportkörbe. Idegenben a 3-0 arányú győzelmet Koemen dupla, Quique Estebaranz) egy hazai 2-1 követte (Sztoicskov duplázott), így bejutottunk a csoportkörbe. A csoportban a török Galatasaray, a francia AS Monaco és az orosz Szpartak Moszkva társaságában nyertünk besorolást. A csoportkört a Galata ellen kezdtük idegenben, és 0-0-s döntetlen született. Majd következett a Monaco hazai pályán: 2-0, a gólokat Txiki Beguiristáin lőtte. A 3. körben Moszkvába voltunk „hivatalosak”, és 2-2 arányú döntetlent értünk el; góljainkat Sztoicskov és Romário szerezték. A következő forduló párosítása: FC Barcelona – Szpartak Moszkva 5-1, gólszerzők: Koeman /2/, Sztoicskov, Amor, Romário (11-es). Az 5. fordulóban hazai pályán fogadtuk a törököket, és 3-0 arányban győzedelmeskedtünk Koeman 811-es), Amor és Eusebio góljaival. A csoportkör utolsó fordulójában a hercegségbeliekkel játszott a Barça, és 1-0 arányban győzött; gólszerző: Sztoicskov.
A csoportkört az első helyen zárta a Blaugrana, így következhetett az elődöntő, ahol a portugál FC Porto volt az ellenfél. A hazai pályán lejátszott, egyfelvonásos elődöntőt, álomjátékkal, 3-0 arányban nyerte a Barcelona. A duplázó Sztoicskov mellett Koeman volt eredményes. Koeman góljára a mai napig emlékszem, emléke élénken él bennem: a felezővonaltól megindulva vezette a labdát, majd olyan 30-33 méterről meglendítette a félelmetes jobb lábát – s a labda Vítor Baía kapujának bal felső sarkában kötött ki. Hatalmas, védhetetlen, elementáris erejű bombagól volt, olyan, amilyet ritkán lát az ember. A Nou Camp szinte felrobbant, én meg tátott szájjal ültem a televízió képernyője előtt; egy másik dimenzióban éreztem magam.
A meccset követően Johan I így nyilatkozott: „Remélem, hogy tévedek, de a Milan elleni fináléban nem tudunk majd annyira látványosan játszani, mint ma este. Hallottam, hogy az olasz csapatból hiányozni fog két védő. Amúgy nem hiszem, hogy pótlásuk gondot okozna Capello kollégámnak: védekezni mindenki tud. Mi veretlenül, két döntetlennel zártuk a Bajnokok Ligáját, azt hiszem, ez elég jó ajánlólevél a döntőre. Most egy ideig a bajnokságra kell összpontosítanunk, hiszen még megelőzhetjük a La Corunát.” – zárta sorait a holland mester.
A mindenki által várva-várt döntőre 1994. május 18-án, az athéni Spiros Louis – stadionban került sor; a csapatok az angol Philip Don vezetésével vonultak ki a gyepre. A két csapat összeállítása a következő volt:
FC Barcelona: Zubizarreta – Ferrer, Guardiola, Koeman, Nadal, Bakero, Sergi Barjuán (Quique Estebaranz), Sztoicskov, Amor, Romário, Beguiristáin (Eusebio)
AC Milan: Rossi, Tassotti, Panucci, Albertini, F. Galli, Maldini (Nava), Donadoni, Desailly, Boban, Szavicsevics, Massaro.
Az athéni estében a katalán csapat nagyon „megfázott”: Cruyff fiai szinte a pályán sem voltak, a Milan szóhoz sem engedte jutni a gránátvörös-kékeket, s a végén 4-0 arányú verést mért rájuk. A döntő egészen méltatlan volt a Barçához: játékosaiban semmi átütő erő, semmi elképzelés nem volt. Nem túlzok, amikor azt mondom: egyetlen épkézláb támadást sem tudtak vezetni Romárióék. Ezen az estén a katalánoknak semmi sem sikerült, a lombardiaiak pedig amihez nyúltak, az arannyá változott. A Milan góljait a duplázó Massaro mellett Szavicsevics és Desailly lőtték.
Romário már a vébé után bedobta a törülközőt. Neki nincs szüksége különösebben jó erőnlétre, arra azonban igen, hogy koncentráljon. Az a tény, hogy Brazília huszonnégy év után az ő vezérletével világbajnok lett, úgy megbolondította, hogy máig sem tért magához.
Johan Cruyff – 1995. március
Én a játékost teljesítménye alapján ítélem meg. Laudrup tavaly alig rúgott gólt, és gólpasszokat sem adott. Az, hogy most jól játszik a Madridban, logikus. A legfőbb vetélytárshoz igazolt, és bizonyítani akar. Ha ma nálunk játszana, egy lenne a négy külföldiből. Tavaly az utolsó tizenöt meccsen 25 pontot szereztünk – a legtöbbet Laudrup nélkül. Nevetséges a dánt hiányolni…
Johan Cruyff – Laudrup eladásáról
Ghica Popescu
Egy nagy játékos, korszakalkotó ténykedését próbáltam bemutatni az elmúlt sorokban. Remélem, próbálkozásomat siker koronázta. Elismerem, picit hosszabbra sikerült, mint terveztem. No, de egy mentségem van erre: a Klub történetének legeredményesebb nyolc idényéről kívántam átfogó képet adni. Nyolc esztendő, 6 sikeres év, és egy elkezdett fiatalítási folyamat fűződik a nevéhez. Zsenialitásának köszönhetjük a Zubizarreta – Koeman – Laudrup – Sztoicskov fémjelezte éveket, amikor zsinórban jöttek a bajnoki győzelmek, és sokadik nekifutásra sikerült felérni Európa trónjára. Sikerek, kudarcok, örömök kísérték edzősködését. Épp ezért távozása méltatlanra sikeredett, a Klub részéről. Nekünk az a feladatunk, hogy emlékezzünk, hogy büszkék legyünk ezekre az évekre, és eredményekre! Én ezt teszem!
A korszak, vagyis a „Dream Team” meghatározó játékosai:
José Ramón Alexanco Josep Guardiola Andoni Zubizarreta
Guillermo Amor Julio Salinas Andoni Goicoetxea
José María Bakero Ronald Koeman Carles Busquets
Aitor Beguiristáin Michael Laudrup Romário de Souza
Eusebio Sacristán Miguel Angel Nadal Sergi Barjuán
Albert Ferrer Hriszto Sztoicskov Ricardo Serna
Játékosok statisztikája a „Dream Team” időszaka alatt :
Aloisio Pires Alvés
„Lobo” Carrasco
Francisco J. Clos
Miranda C. Gerardo
’Nando’
Ángel Onésimo
Andoni Zubizarreta 12/0
38/0 19/1
36/0 16/1
35/0 20/2
HIVATALOS: Arda Turan a Barçáé!