A devianciavizsgálatok eredményei egyfelől elkülönítik a fonetikai és fonológiai kétarcúság fogalmát a szegmentumállományban, másfelől pedig független evidenciaként szolgálnak a magyarban autoszegmentális, optimalitáselméleti és más elméleti keretekben elemzett speciális viselkedésű, v, j és a palatális obstruensek kétarcúságának igazolása számára.
Ha egy szegmentumot gyakran helyettesít más szegmentum a beszédben, akkor feltehető, hogy a közlőnek nehézséget okoz a hozzáférése. Ha egy szegmentum viszont gyakran helyettesít más szegmentumokat, akkor feltehetjük, hogy a közlő könnyedén hozzáfér. Az afáziás közlések környezetfüggetlen szegmentális helyettesítéseire viszont az a kettősség jellemző, hogy többségükben ugyanazok a szegmentumok egyszerre a legnehezebben és a legkönnyebben előhívhatók az afáziás közlők számára. A fonológiai vagy szekvenciális környezettől függetlenül helyettesítőként és helyettesítettként egyaránt nagy gyakorisággal megjelenő szegmentumok egyfelől rendszertani, másfelől pedig szekvenciális frekventáltságot mutatnak. Az érintett elemek döntő többsége – mind a magánhangzók, mind a mássalhangzók – a szegmentumkészlet legnagyobb számosságú alrendszereiből, vagyis a dentialveoláris mássalhangzók közül, illetőleg a nem alsó magánhangók közül kerül ki. Ez a rendszerbeli gyakorisági hatás. A többi hasonlóan viselkedő elem, a k és az e pedig a spontán beszédben leggyakoribb mással-, illetőleg magánhangzó. Ez pedig az elemek használati gyakoriságának hatását mutatja a szekvenciában. A használati kettősség hátterében mind a magán-, mind a mássalhangzók esetében ugyanaz az összefüggés valószínűsíthető: a fonetikai (implementációbeli) kétarcúság. A dentialveolárisok egyfelől a fajlagosan legkisebb artikulációs energiafelhasználással ejthető mássalhangzók, s ez párhuzamot mutat rendszerbeli gyakoriságukkal is, a kisebb erőfeszítés pedig korrelál gyakori helyettesítőként való megjelenésükkel. Ugyanakkor a beszéd­csatorna közel azonos felületén képezendő számos elem a kivitelezés nagyfokú pontosságát követeli meg, ami afáziás közlők számára nem ritkán kivitelezhetetlen. Ezt a nehézséget a dentialveolárisok helyettesítettként való gyakori megjelenése igazol.
A hasonló kettősséget mutató magánhangzók pedig a nem alsó tartomány elemei, amelyek a semleges légzőálláshoz közelebbiek, így a képzési konfiguráció kisebb mértékű elmozdulásával ejthetők, mint az alsó tartomány elemei, ezért a legtöbb helyettesítő közülük kerül ki. Másfelől azonban a közel azonos felületen képezendő számos elem nagy részletességel meghatározott artikulációt kíván meg. A helyettesítettek magas száma arra utal, hogy az afáziás közlésben ennek megvalósítása nehézségekbe ütközik. Mindezek az összefüggések tendenciaszerűen korrelálnak a spontán beszédbeli gyakorisági adatokkal, bár a korreláció szorossága nem teljesen egy­nemű. A spontán beszédben nagy gyakoriságú elem ugyanis abban az esetben is mindkét irányban intenzíven részt vehet a helyettesítési folyamatokban, ha nem nagy sűrűségű tartományba tartozik (ilyen a k), illetőleg helyette­sí­tőként és helyettesítettként mutathat eltérő irányt is (ilyen az e, amely helyettesítettként a leggyakoribbak közé, helyettesítőként viszont a legritkábbak közé tartozik, valamint az á, amely spontán beszédbeli gyakorisága ellenére mind helyettesítőként, mind helyettesítettként a legritkábbak közé tartozik).
Az implementációbeli kettősséget, illetőleg a szekvenciális gyakoriságot mutató elemek fonológiai viselkedése semmiféle Janus-arcúságot nem mutat sem az ép nyelvhasználatban, sem a devianciákban, így kettősségüket nincs okunk fonológiai természetűnek tekinteni.
Mást mutatnak azonban egyes, kétséges rendszerhelyű mássalhangzók: a v, a j és a palatális obstruensek. A helyettesítésekben jellegzetes a szonoránsok csoportjának éles elkülönülése. A „tiszta” szonoránsoknak megfelelően viselkedik a v is és a j is: ugyanazokat az elemeket helyettesítik, mint a réshangtulajdonság nélküli szonoránsok, tehát elsősorban nazális és nem nazális szonoránsokat, továbbá zárhangokat. Ugyanazok az elemek helyettesítik őket, mint a réshang-tulajdonság nélküli szonoránsokat (szonoránsok, zárhangok és a z). Ám ugyanakkor mindkettőjük zöngétlen párja is szerepet kap a környezetfüggetlen hanghelyettesítési folyamatokban. Továbbá a v és a j az afáziás beszédben képes az előtte álló zöngétlen obstruenst zöngésíteni, vagyis obstruensként viselkedni. Ezek a devianciák független bizonyítékként szolgálnak az e két szegmentum kettős fonológiai természetére vonatkozó hipotézis számára.
Következzenek a palatális obstruensek, amelyeket eltérő megközelítések eltérő státusúnak minősítenek. Ha megvizsgáljuk, milyen természetűnek mutatkoznak a környezetfüggetlen helyettesítésekben, azt láthatjuk, hogy artikulációjuk pontos kivitelezésének bonyolultsága éppen olyan tévesztéseket eredményez, mint a nem kérdéses státusú affrikátáké, vagyis alveoláris zárhanggá, valamint homorgán réshanggá való egyszerűsítést, Amely tévesztési folyamatok az alveoláris, illetőleg posztalveoláris affrikátákon végbemennek, azok a palatális obstruenseken is hasonlóképp mutatkoznak.
A tévesztések egyik legérdekesebb megjelenési formája az onszetben lévő affrikátának olyan virtuális összetevőkre való szétválása, mint a t/d-nek megfeleltethető zárkomponens és a s/sz-nek, illetőleg palatális megfelelőjüknek, a j-nek megfeleltethető réskomponens, illetőleg ezeknek a virtuális összetevőknek az esetleges átpozicionálása a legközelebbi kódába. A kérdéses státusú, palatális obstruenseken itt is ugyanúgy végbemegy a szétválási folyamat, mint az alveoláris és a posztalveoláris szegmentumokon. Márpedig ha a palatális obstruensek is szétválhatnak összetevőikre, akkor erősen meginog a ty, gy zárhang természetét hirdető koncepció. Ugyanerre az összefüggésre, vagyis hogy a palatális obstruenseken is ugyanazok a folyamatok mennek végbe, mint az alveoláris és a posztalveoláris affrikátákon, utalnak ép és SLI-os gyermeknyelvi adatok is. Az ép nyelvi – tehát a spontán beszédbeli és az ép időskorúak közléseiben tapasztalható – nyelvbotlásokban pedig az affrikátafelbontásnak éppen a fordítottja figyelhető meg: az affrikátaösszeépítés. Ez a művelet egy zár- és egy résszegmentumot épít össze affrikátává a felbontásnak megfelelő tükörművelettel, vagyis a szótag eltérő mássalhangzó-pozícióiban lévő zár- és réshangot építi össze egy onszetbeli affrikátává. Az affrikáta felbontásának és összeépítésének jelentősége abban is megmutatkozik, hogy a két folyamat kettős disszociációt jelez: az affrikátafelbontás csak a patologikus közlésekben jelenik meg, míg az összeépítés csak az ép nyelvi devianciákban.
Bár a ty és gy affrikáták közé tartozását számos bizonyíték támasztja alá, a történetnek itt nincs vége. Ugyanis, eltérően a nem kérdéses státusú affrikátáktól, az afáziás környezetfüggetlen helyettesítési folyamatokban a ty-t és a gy-t ugyanazok az elemek helyettesítik, mint a zárhangokat. A zárhangokat, illetve a ty-t és a gy-t helyettesítheti szonoráns, és fordítva. Ezzel szemben a nem kérdéses státusú affrikátákat soha. Vagyis a ty és gy szintén kétarcú elemei a magyar mássalhangzó-rendszernek. Bár fonetikai szerkeztük megegyezik a többi affrikátáéval, és a devianciákban tükröződő fonológiai viselkedésük egyes aspektusai szintén affrikáta-természetüket támasztják alá, ugyanakkor más aspektusai a zárhangok közé sorolják őket. Ennek megfelelően a palatális obstruenseket a magyarban fonológiailag tekinthetjük kétarcúnak.
Mivel sem a v, sem a j, sem pedig a palatális obstruensek nem tartoznak a szegmentum­készlet legnagyobb számosságú alrendszereihez, ugyanakkor kettősségük fonológiai viselkedésükben nyilvánul meg mind az ép, mind a patologikus közlésekben, így kettősségüket nincs okunk fonetikai természetűnek tekinteni.