Bolyongás évei – Ország Lili falai | kultúrlény
Bolyongás évei – Ország Lili falai
augusztus 22, 2013 · by krlany	· in Beszélgetés, Kiállítás.	·
Augusztus 17-én szombaton nyílt meg a MODEMben az Ország Lili életművét bemutató nagyszabású tárlat. Ennek apropóján beszélgettünk Farkas Zsófia művészettörténésszel, a kiállítás kurátorával, ennek a különleges és érdekes festőművésznek az életéről és munkásságáról…
F. Zs.: Ország Lili Ungváron született egy zsidó kereskedő családban. ’45-ben került a Képzőművészeti Főiskolára, de már nagyon hamar elrugaszkodott az akkori fontosabb művészeti irányvonalaktól. Már a 40-es évek végén elkezdett a francia szürrealizmus iránt érdeklődni. Az mindvégig meghatározza a művészetét, hogy nem igazán tudjuk kapcsolni a 20. századi magyar képzőművészek fontosabb irányzataihoz, mert mindig nagyon önállóan és egyedien választotta ki azt, hogy miből és hogyan szeretne inspirálódni, de az mindenképpen fontos, hogy egy nagyon szorongó, nagyon bizonytalan emberről beszélünk, és ez teljesen végigkíséri az életművét is.
Elég magányos ember volt. Bálint Endréhez és Pilinszky Jánoshoz nagyon mély barátság fűzte, de alapvetően mániákusan csak dolgozott és festett. Az Állami Bábszínházban bábtervezőként végezte a munkáját az 50-es évek közepétől egészen élete végéig, gyermekkönyveket is illusztrált és művészetpedagógusként is dolgozott. Egy nagyon színes egyéniség volt, végtelenül intelligens és lenyűgöző beszélgetőpartner, viszont a fotókon is látszik, hogy a kinézete Kleopátrához hasonlatos, kicsit ilyen egyiptomi külsejű; nagyon misztikus, búrában élő személyiség lehetett… Egy nagyon magányos és unikális életmű kerül tehát itt most bemutatásra.
Látszik a képein is a magány; komor, sötét hangulatuk van. Ez a hangulat egész életét végigkísérte?
Igen, leginkább az első figurális műveken látszik nagyon egyértelműen ez a börtönszerű lét meg az arctalanság. Talán a középső korszak jelent egyfajta vigasztalódás keresést, amikor az ikonos képek vagy a panaszfalas képek megjelennek. Nem egy vidám életműről van szó.
Mi lehet ennek az oka? Az életrajzában kereshetőek a gyökerei?
Nem tartom túl szerencsésnek, amikor nagyon direkt megfeleltetünk dolgokat, de Ország Lilinél sajnos ez szinte elkerülhetetlen, mivel tulajdonképpen az emberi történelem traumáinak állít emléket a műveiben. Említettem, hogy zsidó családban született; őket is érintette a zsidók összegyűjtése és deportálása. Bár sikerült megmenekülnie és hamis papírokkal bujkálnia Budapesten, de azt gondolom ez mindenképpen meghatározó volt a későbbiekben a művészetében, illetve a már említett szorongó, zárkózott, határozatlan és bizonytalan személyisége.
Heliopolis (1965)
A kortársai elismerték őt? Hogyan viszonyultak hozzá?
A 60-as évek közepére kezdett igen elismert lenni és így külföldön is kiállíthatott; többek között Milánóban, Tel Avivban és Hamburgban is. Bálint Endre folyton biztatta, hogy fessen, és hogy elhiggye, ő egy tehetséges művész. Egyre ismertebb lett és talán akkor került igazán helyére ez az életmű, amikor két fontosabb műgyűjtője Vasilescu János és Kolozsváry Ernő felfedezte a műveit, és anyagilag, illetve személyesen és mentálisan is segítették őt abban, hogy a művészete még jobban ki tudjon bontakozni.
A 60-as évek talán már egy kicsit szabadabb időszak a korábbiakhoz képest, de azért még akkor is, nőként, festőként létezni, azt gondolom nem lehetett egyszerű. Ráadásul még utazgatott is, ami megint csak, abban a korban, egy kissé különc dolog lehetett…
Ez így van, és egyébként ez a női identitás dolog eléggé tabunak számított a szocializmus idején, ugyanígy a zsidó identitás kérdése is. Mind a kettő elnyomott volt a korában. Amikor olvassuk a korabeli katalógusokat, akkor ezek sosem jelennek meg bennük… Számomra is egy picit rejtély, hogy hogyan tudott ennyit utazni. Nagyon sok feljegyzése szól arról, hogy vár az útlevélre – néha éveket kellett várnia -, de végül is a 60-as évek végén már picit lazább volt a helyzet, így többször is el tudott utazni Itáliába, Pompejbe, ami a legkedvesebb helye volt.
Kislány fal előtt (1955)
Beszéljünk egy kicsit magáról a kiállításról. A címe Körkörös romok. Ország Lili falai… Mit tükröz ez?
Valahogy az egész életműnek van egy irodalmi vonatkozása. Említettem már, hogy Pilinszky Jánoshoz nagyon mélyen kötődött, és Pilinszkynek is ugyanúgy van az Egyenes labirintus című verse, ami szintén kötődik az ő munkáihoz. Vagy például ott van Franz Kafka, aki a legfőbb inspirációforrás volt Ország Lili számára… A Körkörös romok egy Jorge Luis Borges novella címe. Nem találtam nyomát annak, hogy Ország Lili olvasott volna Borgest, de azt gondolom, hogy az egész világa nagyon szorosan kötődik hozzá. Ez az állandóan más formában visszatérő fal motívum, ez nagyon képletesen és líraian megjelenik ebben a szókapcsolatban.
A kiállítótér három termében hátom különböző korszaka jelenik meg. Mesélj róla kérlek, mi az, amit látunk…
Az első teremben figurális műveket láthatunk. Ezek a művek a francia szürrealizmus hatását tükrözik, így René Magritte, de első sorban Giorgio de Chirico hatását, aki egy olasz szürrealista, metafizikus festő volt. Nála láthatjuk ezeket a kiüresedett tereket, felnagyított falakat, valószerűtlen árnyékokat. Ezek hatottak rá, de fontosnak tartom elmondani, hogy ez a szürrealista stílus tulajdonképpen egy eszköz volt számára, hogy a saját érzéseit kifejezze. Az első teremben bár megjelennek alakok, de mindegyik megdermedt, börtönszerű, fenyegető falak közé szorított.
Cipők I. (1955)
Ennek a korszakának nagyon fontos képe a Kislány fal előtt, ami egy nagyon ikonikus képe a korai korszaknak. Azt gondolom, hogy nagyon szuggesztív ez a véget nem érő fal, a macskakő végtelenítése, vagy ez a vakítóan fehér kislány, akit hogyha megnézzünk közelebbről, akkor egy maszk látható rajta. Emberi arcot, emberi mozdulatokat nem ábrázol, vagy ha igen, letakarja az arcot, de mindig ez az élettelenség mutatkozik meg a képein. Egy másik nagyon fontos műve a Cipők, ez a győri Kolozsváry gyűjteményből érkezett. Általában erről mindenkinek Pauer Gyula Cipők a Duna parton c. emlékműve ugrik be, ami ugye sokkal később készült, mégis nagyon hasonló a mondanivalója.
Nagyon sok szorongással teli terem ez. Amikor egy picit eltávolodik ettől a szürrealista stílustól, akkor is megmarad nála ez a halottság vagy dermedtség. A saját szavaival élve, úgy fogalmazott, hogy a föld alá akarta ásni magát, és akkor kezdi festeni a múmiás, sírköves, temetős képeit, amelyek Bálint Endre hatását is tükrözik. Ez az élettelenség nem múlik el, mindvégig megmarad nála. Ezeknél a múmiás, holdas képeknél fordul az életmű az absztrakció felé és máris eljutottunk a második teremhez.
Rekviem hét táblán, elpusztult városok és emberek emlékére (1963)
Ekkor az 50-es évek végén kezdett el utazni, akkor járt Prágában, Bulgáriában, Jeruzsálemben, és aztán a 60-as évek közepétől többször járt Pompejben, Nápolyban, majd a 70-es évek elején Indiába is eljutott. Olyan két évenként tudott utazni. Ebben a korszakában kezdenek el vászonra kerülni a városalaprajzok, vagy a városok falainak, köveinek motívumai megjelenni ezeken a műveken. Míg az első teremben centrális perspektíva látható – háromdimenziós képeket látunk -, addig itt kétdimenziós, falfelületszerű művekkel találkozhatunk. Itt válik rá jellemzővé – ami az első teremben még nem látható -, hogy egy-egy képet megpróbál nagyon sok változatban megfesteni. Picit olybá tűnik, mintha egy mániákus terápiaszerű folyamat kezdődne el amikor a műveit festi, és ezeknek a városképeknek a csúcspontja, mintegy betetőződése, a hét táblából álló remekmű, aminek a címe Rekviem hét táblán, elpusztult városok és emberek emlékére.
Régészeti szempontból is érdekelték őt a városok, vagy csak kifejezetten képzőművészeti szempontból?
Tulajdonképpen ez összemosódik. Nem a konkrét emlékek érdekelték, hanem az, ahogy azok elpusztultak, vagy ahogy a maradványaik megmaradtak, ahogy kifakította őket a nap. Mikor elutazott valahova, akkor sosem a legkiemelkedőbb, ép emlékművek vagy szobrok, épületek érdekelték – ilyen módon tényleg van egy régészeti vonulata az életműnek -, ám őt konkrétan sosem maga a régészet érdekelte, hanem inkább mindig a történelemnek a lenyomata.
Többféle technikát használt: fotók, kollázsok…
A kollázs technika nagyon korán megjelenik a művein. Már az első teremben is találkozhatunk velük, de ahogy az életműve is absztrakcióba fordul, ugyanúgy a kollázsokon is megjelenik ez a változás – a figurális papírkivágásból egyszer csak egy absztrak falfelület jön létre. Ezek mind a későbbi műveire való előkészítő tanulmányok voltak. Itt próbálta kikísérletezni azt, hogy hogyan tud bizonyos konkrét elemekből, egy egységes absztrak képfelületet kialakítani. Ezeknek a fő inspirációforrása a falakról készített fotói voltak, melyeket a külföldi útjai során készített. Nagyon érdekes például, hogy nemcsak a falak, de a falakról letépett plakátok is érdekelték, amolyan városi régészet.
Hogyan jutunk el a városalaprajzoktól a labirintushoz?
A labirintus motívumot úgy találta meg, hogy olvasta Paolo Santarcangeli-nek magyarul is megjelent A labirintusok könyve című művét – az írójával egyébként személyes kapcsolata is volt -, és ez a könyv inspirálta, vagy talán itt jött rá arra, hogy a labirintus az összes mitológiai elemével együtt, nagyon jól összecseng a saját érzéseivel. Egyrészt a múlt, másrészt a múltbeli mitológiai történetek, illetve megint a falnak egy újfajta megjelenése. Azt hiszem, hogy ez a három dolog sarkalta arra, hogy belekezdjen ebbe az élete végéig tartó Labirintus-sorozatnak a megfestésébe. 48 tábla készült el, abből olyan 15-16 látható itt a kiállításon.
Labirintus-sorozat: Ikarosz (1974-75) és Ariadné fonala (1975-76)
Ahogy nézem a táblákat – labirintus, ahonnan ki kell találni, amiben el lehet veszni -, egy kicsit olyan érzés látni ezeket a képeket, mintha a fejében barangolnánk. Mintha ő maga nem találna ki belőle, és ezt próbálná megfesteni, illetve a kivezető utat keresi ilyen módon…
Amikor elkezdte festeni ezt a sorozatot azt mondta, hogy ez az ő labirintusa, ahonnan ő már nem fog kijönni, és ő már nem fogja, hanem más fogja, rázárni erre a labirintusra az ajtót. Abszolut jó meglátás, mert tényleg olyan, mintha egyszerűen csak elkezdene bolyongani ebben a labirintusban. Meg is jelennek a műveken ezek az ülő, álló, várakozó figurák, és valóban számára már nem volt innen kiút.
Van ezeknek a labirintusoknak valami konkrét történelmi vonatkozása, ami inspirálta őt, azon kívül, hogy utazásai során látott ilyen maradványokat, vagy pedig fiktív, teljesen elképzelt labirintusok ezek?
A knósszoszi palota alaprajza, az volt egy ilyen inspirációforrás, vagy ha a táblaképek címeiből indulunk ki, megjelenik Ariadné fonala, majd később Ikarosz története, vagy a Szfinx, ezek a mitológiai alakok is fontosak.
Labirintus, A kastély őrzője (1977)
Ország Lili különlegessége abban mutatkozik meg, hogy mindegyik korszakának megvan a maga vonulata, amitől teljesen unikális lesz ez az életmű. A korai korszakban minden szempontból jelentős, hogy a francia szürrealizmus ennyire egyértelműen megjelenik a képein. Később a történelmi traumáknak állított emlékével azt gondolom, hogy a 20. század feldolgozásában nagyon nagy szerepet vállalt az életművével, és ezeknek a középső korszaknak a művei festői szempontból is lenyűgözőek. A labirintus képek, pedig egy teljesen kiemelkedő és egyedülálló színfoltot képviselnek a 20. századi magyar képzőművészetben.
A kiállítás 2014. január 19-ig látogatható a MODEM földszinti kiállítótermében.
Címkék: Debrecen, Farkas Zsófia, festészet, irodalom, képzőművészet, kollázs, labirintus, mitológia, MODEM, Ország Lili, szürrealizmus
← Rock-virágkocsi a Virágkarneválon
„Egy mondatot százszor is át tudok írni, mielőtt végleg kihúzom” →