Hámor Vilmos - Önéletrajz
A lektor kérdez
Részlet a Szerinted című kötetből.
Harmadik könyved hátsó borítóján olvasható: "Győrött születtem (1949) a Mérleg jegyében. Édesanyám könyvkötő volt, édesapám fodrász. Akkor még léteztek az ólombetűk; nyomdász lettem: betűszedő, mettőr, tipográfus." Ugyanitt alkotói életed jelentősebb állomásai is megtalálhatók...
Tovább kerestem az Embert. Árulkodó ajánlásokkal kezdődnek könyveid: "nem igaz, hogy kettőt nem lépek", "Ámon László grafikáival", "Gyermekeimnek", "Jó embereknek...". Kocsid szélvédője mögül két bohóc - mint valami védjegy - lesi a szembejövőket. Hozzád nőttek ők, akárcsak a Pink Floyd-os pólóid. Cikkeket írsz, újságot szerkesztesz, tanítasz, rendhagyó irodalomóráiddal feledhetetlen módon ismerteted írók, költők életútját, mosolyt és könnyet "provokáló" előadásaiddal keresed fel a nyugdíjasklubokat, kiállításokat nyitsz meg, vetélkedőket tartasz..., és mindemellett alkotsz: épp a hatodik és hetedik könyved van születőben. Most az íróra gondolok. Valamennyi könyved ismerem. Egyikből az is kiderül, hogy a sportembereket, a teljesítményük mögött megbúvó emberi értékeket is nagyon tiszteled. Rácsodálkozom megannyi egyedi szó- és képfordulatodra, sajátos stílusodra, szavaid
játékosságára, gondolatvilágod tisztaságára... Megtisztelőnek érzem, hogy ennél a hatodik könyvednél a munkatársad lehetek. Nemrég tréfásan azt mondtam, jó érzéssel tölt el, hogy a te írásaidon köszörülhetem a nyelvem.
Az általad készített - bő harminc évet átölelő - interjúválogatás kéziratát élvezettel olvastam. Olyan kérdéseket vetsz fel országosan ismert és kedvelt embereknek, amelyek a leendő olvasók gondolatait is megpezsdíthetik, mert a válaszokból őszinte életfilozófia, sorsokat meghatározó, sokféle érzés csendül ki. Kezemben rezgett még az utolsó lap, mikor hangosan kicsusszant belőlem: És te, kedves íróbarátom, miként vélekedsz ezekről a dolgokról? Mondhatom, nem volt könnyű rávennem téged a szerepcserére, de mikor a hóhért akasztják, nem is számíthatott másra a kérdező.
- Jóban vagy Hámor Vilmossal? Ismered őt?
- Mi a legjobb tulajdonságod, és melyiktől válnál meg?
- Milyen voltál gyerekként?
- Mi maradt meg a "mennyei" gyerekkorból?
- Melyek azok a pillanatok, mikor úgy érzed, érdemes élni?
- Nagy az asztal.
- Csipkerózsikához hasonlóan ébrednél-e száz év múlva?
- ...amelyben sokan elmondták, szerintük mi a boldogság. Én másképp teszem fel a kérdést: te többször vagy boldog, mint sem?
- Mit tartasz legfontosabb feladatodnak?
- Nem lehet könnyű megfelelni ennek a mai világban. Ha lakatlan szigetre vetődnél, kiket és miket vinnél magaddal?
- Melyik tárgyra gondolsz?
- Ez igazi "hámorvilis" válasz! A mosolyvarázs sikerült. El tudnálak képzelni bohócdoktornak egy kórház gyerekosztályán. Mennyi éhes szem csimpaszkodna rád!
- Ha újraírhatnád az életed...
- Nincs titok. Nevettetni is szeretek, elgondolkodtatni is, lúdbőröztetni is, ezért váltogatom a kacajt vagy könnyet kérő történeteket. Egyébként nagyon is egyetértek Mikó Istvánnal, aki e könyv 82. oldalán említi: "Az élet úgy teljes, ha minden véglet benne van."
- Minden véglet... Mosoly és sírás... Szerinted mekkora ereje van a mosolynak?
- Érezted már, hogy jó szándékod dacára valami nem sikerült?
- Az előadásaidon szoktál improvizálni?
- Mire vagy a legbüszkébb, amit eddigi életedben elértél?
- Szerinted melyek a legszebb magyar szavak?
...és melyek a legfontosabb emberi tulajdonságok?
- Ha valamit változtatnál a világban, mi lenne az?
- Ha kimondom, barát, kinek az arca villan fel először?
- Ámon Lacié. Hálás vagyok a sorsnak, amiért kettőnk útját keresztezte, és - esztendő híján - két évtizeden át együtt dolgozhattunk a Kisalföld napilapnál. Amikor e könyv egyik interjújában Cseh Tamás említette Csengey Dénes hiányát, még nem éltem át fájdalmát. Ma már tudom, mekkora űr marad egy barát után. Hét éve, hogy Laci mennybe költözött, de ma sem hiszem, hogy nincs többé, bár abban sem reménykedem, hogy egyszer csak előlép valahonnét, mint tette hajdanán a mosonmagyaróvári vasútállomás egyik fája mögül. De látom őt ma is, amint le-lejár közénk: hol szellőként fodrozza úszásom előtt a medence víztükrét, máskor rigóként szökdel, majd helyből röppen magasba..., mostanában pedig repcsiként hasítja az eget, mert tudja, általában felfelé nézek... Butaságnak tűnhet, de szívem szerint repcsikozására teregetném száradni Pink Floyd-os pólóimat, csak hát nem elég hosszú a kezem..., "de semmi vész gyerekeim - mondaná Kormos Pista - sajnálnotok fölösleges". Szegény Yorick virágokat varázsolna, Laci rigóként csőrével segítene a teregetésben...
- Kötődsz-e a tárgyakhoz?
- Melyik napot hagytad volna ki az életedből?
- A szívedből említetteken kívül mondhatsz még öt személyt, akik hatással voltak életedre.
- Köszönöm, hogy ötöt kérsz, Marcsi, és nem csak egyet, mint tettem én... Hm... Jó ötlet volt, hogy rögzítse magnó ezt a beszélgetést is, nem hagyva gondolkodási időt... Mondom is az ötöt: Kormos István, Ámon László..., azért ez a sorrend, mert időben is így csöppentek az életembe, vagy én az övékébe... Ki még...? A Vera néni, hát persze, a drága jó igazgató nénim az általános iskolából! Igen-igen. Nemes Veronikának köszönhetem, hogy - ha kisebb-nagyobb kitérőkkel is - ma már a tanítás mellett a tollászkodásból élek. Az ötödik osztály végén kaptam tőle egy verset, hogy szavaljam el évzárón. Ha nincs az a bizalom, ki tudja, mi lett volna belőlem... Itt említem meg nagy szeretettel Frey Imre nevét is, aki első magyartanárom volt, és szerintem ő javasolhatott a versmondásra. És nemcsak azért, hogy ki legyen az öt, de inaskorom nyomdászigazgatója sem maradhat ki a sorból, ugyanis Mentler Bandi bácsi jósága, mások iránti tisztelete örök példa számomra.
- A felszínre tört "tollászkodás" eredménye egy újabb könyv. A legilletékesebbet kérdezem: miért érdemes belelapozni?
- Eljutottunk utolsó kérdésemhez. Áruld el, kérlek, mihez kellett a legnagyobb bátorság eddigi életedben?