Bfanfic - Gyűrűk ura fanficek - Találkozás.. 1. rész
Kezdőlap » Gyűrűk ura fanficek » Találkozás.. 1. rész
Találkozás.. 1. rész
Találkozás..
Kisméretű lábnyomok bemélyedésein akadt meg a szeme. A hó volt vagy egy méter mély is, de itt a nyugati erdőszélen a fák ágai megállították a hóvihar betörését a rengetegbe. Csupán pár centi vastagon fedte a földet a fehérség.
Leugrott a fa ágáról és könnyedén érkezett a földre. Leguggolt, majd ujjait végigsimította a lábnyomon. Keskeny volt és kicsi. Egy gyerek lábnyoma. Lassan felemelkedett és fürge léptekkel elindult megkeresni a betolakodót.
A nap magasan járt az égen, amikor megtalálta a sötét hajú fiút, aki kifáradtan üldögélt egy fa tövében. Fellépett a fához közel lévő sziklára, mire a fiú hirtelen felugrott és előrántotta kardját, majd csalódottan engedte le, látván az íjával felé célzó tündét.
- Ezt nekem kéne kérdeznem. - Legolas szeme a kardra vándorolt. Tünde penge volt. - Az honnan van?
- Az apámtól.
- Hogy hívják az apád?
Aragorn habozott, de végül jobbnak látta igazat mondani.
- Arathorn.
A tünde leengedte az íjat, és végignézett a fiún. A ruhája tépett volt, és túl vékony, ilyen időben, a cipője pedig már aligha volt cipőnek nevezhető.
Ekkor három másik tünde jelent meg. Felajzott íjat tartottak a kezükben, de Legolas intésére leeresztették azt.
- Velünk jössz. - jelentette ki.
Aragorn - miután megfosztották fegyverétől - csendben sétált a tündék kíséretében, kifejezéstelen arccal, még a Királyság törpök alkotta főkapujának látványa sem keltett benne semmilyen érzést. Jól ismerte a tündéket, hiszen eddigi életének nagy részét Völgyzugolyban töltötte. Beszéli a nyelvüket, ismeri a múltjuk történetét, így biztosan szót ért velük. Legalábbis így gondolta.
A kapun belépve hatalmas mélység tátongott előttünk hidakkal és lépcsőkkel behálózva. A három tünde pár szót váltott Legolassal, majd távozott.
Ezután Aragornnal a királyi trón felé indultak. A kör alakú helyiség körül nem voltak falak, jóformán minden belátható volt róla. A trónszékhez vezető lépcső mellett magas, szőke tünde állt és hátratett kezekkel szemlélte a dolgukat végző tündéket.
Hallva a jövevények érkezését megfordult és kérdőn nézett az embergyerekre, majd Legolasra.
- Ki ez? - kérdezte monoton hangon.
- A nyugati határon találtam rá. Arathorn fia.
A tündekirály összehúzta szemöldökét és úgy tűnt gondolataiba merül.
- Menj, szólj az őrségnek, hogy fésüljék át az erdő nyugati részét. - mondta fiának, de közben végig a komoly tekintetű gyerekre nézett.
Legolas habozva bólintott, majd elment.
- Mit keresel az Erdei Királyságban egyedül?
- Pár emberrel együtt teljesítettünk egy feladatot, amivel apám bízott meg, de ránk támadtak.
- Orkok?
Aragorn bólintott.
- A többieket megölték. Csak én maradtam.
- Mi volt a feladat?
- Az csak rám tartozik. - felelte rezzenéstelen arccal a gyerek, mire Thranduil meglepetten és ugyanakkor dühösen pillantott rá.
- Mi a neved? - Kérdezte végül.
Thranduil ismét a mélység felé fordult és komoran bámult a semmibe. Valószínűleg igazat mond, de most mihez kezdjen ezzel a kölyökkel? Apját jól ismerte, de félt visszaküldeni őt, hisz saját katonáit nem akarta az orkok jelentette veszélynek kitenni, magának pedig nem volt ideje ilyesféle dolgokra. Talán várnia kéne, míg az állítólagos „csapat” felkeresésére indulnak és majd az emberek maguk jönnek el a fiúért. Viszont semmi kedve nem volt találkozni velük és magyarázattal szolgálni nekik, hogy miért nem üzenték meg, hogy ott a fiú. Nem mintha bárkinek is magyarázattal tartozna bármiért is…
Gondolatainak egy újabb tünde felbukkanása vetett véget.
- Hívattál, uram. - hajolt meg a jövevény.
- Igen, Bernil, de várhat a mondandóm. Kérlek, kísérd a… vendéget Galworhoz és mond, hogy az ő felügyeletére bízom. Adjon neki ruhát, ételt, meg, ami még kell. - mondta és felsétált a trónhoz.
Bernil intett Aragornnak, hogy kövesse és egy felsőbb szintre vezette, ahol beszélt Galworral, majd távozott.
- Kérlek, kövess. - intett a fiúnak a sötét szemű tünde.
Aragorn rettenetesen fáradt volt, és semmi másra nem vágyott, csak az alvásra, ennek ellenére a tünde ragaszkodott hozzá, hogy megfürödjön és egyen valamit, mielőtt a szobájába vezeti. Miután mindezzel végzett Galwor megmutatta a hálótermét, majd távozott, magára hagyva Aragornt a teremben, melynek ajtaja előtt két őr állt.
A fiú az ágyra vetette magát és pár pillanat alatt álomtalan álomba merült.
Másnap korán kelt, ám nagy bánatára nem engedték ki, amíg arra parancsot nem kaptak. Aragorn hosszú ideig várt és figyelte ablakából a napot, ahogy egyre feljebb emelkedik, míg kis híján elérte az ég tetejét. Ekkor ugyanis nyílott az ajtó és Legolas lépett be rajta, egy gyors mosollyal köszöntve a fiút.
- Csakhogy jött valaki. Nagyon unalmas itt lenni egyedül. Még könyvek sincsenek. Ti nem tudtok olvasni?
Legolas először meglepődött a fiú szemtelenségén, aztán elmosolyodott a gyermeki őszinteségen.
- De tudunk. És ha olvasni van kedved, csak szólj az őröknek.
- Inkább kimozdulnék innen.
A tünde bólintott és a kijárat felé indult. A szobán kívül zene szűrődött le a felsőbb szintekről. Hosszú „lebegő” folyosón gyalogoltak végig, aminek a közepén lépcső vezetett lefelé. Lent több termekbe nyíló kapu is volt, amiket folyosók kötöttek össze. Legolas a fegyverraktárba vezette a fiút, ahol az azonnal megpillantotta a kardok közt sajátját is. A tünde leemelte a kardot a többi közül és Aragornnak nyújtotta.
- Visszakapom? - Kérdezte kissé meghökkenve.
- Elvégre a tiéd.
Aragorn elvette a kardot.
- Jó, de nem félsz, hogy mondjuk, megpróbálok megszökni?
Legolas félmosolyra húzta a száját.
- Meg ne sértődj, de ebből a teremből se tudnál kijutni.
Aragorn grimaszolt aztán az oldalára kötötte a kardot.
- Hannon le. (Köszönöm.)
Hirtelen elhallgatott a kinti zene és kiabálás váltotta fel azt. Legolas és Aragorn kifutottak, vissza az emeletre, de ott a tömeg elállta útjukat. Mindenki a főbejárat felé fordult, egymásnak suttogtak vagy kiabáltak.
- Mi van ott? - Nézett fel Aragorn a tündére, hátha ő lát valamit.
- Nem tudom. Gyere! - Legolas elsuhant a tömeg mögött és a fiúval együtt felmászott egy korlátra, ahonnan felhúzták magukat a falból kiálló kis szirtre, ahonnan tökéletesen látták a kaput.
- Ezek emberek! - Kiáltott fel Aragorn, amikor megpillantotta a jövevényeket. Vagy két tucat katona özönlött - inkább csak bukdácsolt - be, kezükben véres fegyverekkel és ő maguk is elég rossz állapotban voltak. Mire Aragorn feleszmélt, Legolas már a kapuban álló tünde mellett állt - ki tudja, hogyan - és elég dühösnek tűnt.
Aragorn lemászott a „leshelyről” és megpróbált eljutni a kapuig, ám két erős kar megállította.
- Lassan a testtel! Neked most vissza kell menned a…
- Mi folyik itt? Kik ezek? - Szakította félbe a tündét, mivel nem ismerte fel a páncéljukon lévő címert.
- Az nem a te dolgod. Gyere! - Megragadta Aragorn karját és egy szűk lépcsőn át a szobájába kísérte.
- Maradj itt, az őrök szolgálatodra állnak, ha bármire szükséged van. - mondta a sötét hajú elf, majd sietve távozott.
Aragorn hatalmas csalódottságot és egy kis dühöt érzett, és még az is eszébe jutott, hogy valahogy kiszökik, hogy megtudja, mi a fene folyik itt. Végül elvetette az ötletet és az ablakpárkányra támaszkodva próbált rájönni, mi tévő legyen.