A Zöld Arany nyomában | GÉPmax
2018. 01. 07. 12:31
Angola gazdasága rendkívüli mértékben függ a kőolajtól. Az élelmiszert Afrika egykoron legnagyobb agrártermelőjének importálnia kell. Most a kormány és magánbefektetők fel akarják lendíteni a mezőgazdaságot, hogy Angola egy új Brazíliává válhasson. De jut-e benne még hely a kistermelők számára?
A friss tarvágású területek és földek csak a horizonton érnek véget. Ott magasodik a Pungo Andongo hatalmas sziklatömbje, amelynek mohával benőtt sziklái a változó fényben hol világoszöld, hol borongós szürke színben játszanak. Esőben a kerek sziklák őskori gyíkok hátára emlékeztetnek. Egykor közöttük terülhetett el a régi Ndongo királyság központja. Ma Pungo Andongo egyike Angola kevés turisztikai látnivalójának. Vajon ezen a nagy történelmi múltú helyen rakják le Angola mezőgazdasági jövőjének mérföldköveit?Marco Brandão legalábbis így véli: „Kevéssel ezelőttig itt nem volt más a szavannán kívül.“ Az agrármérnök a pickupját egy széles földúton vezeti. A mezőkön családi ház méretű betakarítógépek araszolnak – kizárólag drága, importált AGCO-, Case IH-, John Deere- vagy GAME-gépek, amelyeket Észak- vagy Dél-Amerikában gyártottak. Recsegve köpik a földre a cukornádnövények száraz leveleit. A cukornád viszont teherautókra kerül, amelyek a betakarítógépek mellett döcögnek a göröngyös szántóföldön. Ezeket is importálták – a motorházakon a Mercedes-Benz, a Volkswagen és más világcégek emblémái büszkélkednek. „A brazil Mato Grossoban sem volt pár évvel ezelőttig semmi, ma a szövetségi állam az agrártermelésének köszönhetően a leggazdagabb tagállamok közé tartozik.”
A cukornádültetvény egy agráripari park része. A Malanje tartományban található Polo Agroindustrial de Capanda (PAC) nem csak Angolában páratlan. Összesen 410 000 hektáron terül el, ebből közel 300 000 hektárt mezőgazdasági területként hasznosítanak – ez nagyobb terület, mint a német Saar-vidék tartomány. (Kb. Nógrád megye) A Kwanza folyó völgyében elterülő parkkal a kormány újra fel akarja lendíteni az angolai mezőgazdaságot. Vagy jobban mondva: a jövőbe akarja katapultálni.
A 60-as években az egykori portugál gyarmat volt Afrika legnagyobb agrártermelője. Angola kikötőiből cukorral, kávéval, gyapottal, banánnal, pálmaolajjal megrakott teherhajók futottak ki a világ minden tájára. De ennek a függetlenségi, majd 1974-től az azt követő polgárháború véget vetett. Az USA és a dél-afrikai apartheid-állam által támogatott UNITA csak vezetőjük, Savimbi 2002-es halála után adta fel a harcot.
Az ország által behozott javak felét az élelmiszerek teszik ki. A felhasznált élelmiszer mindössze 10–20 százalékát termelik meg az országban. Pedig a kormányzat adatai szerint az ország 124,7 millió hektáros területéből 30 millió hektár alkalmas a földművelésre. Ez majdnem egyharmada a teljes Európai Unió termőterületének. Ráadásul a klimatikus viszonyok is kitűnőek, főleg az ország középső részén fekvő fennsíkon. Terménytől függően itt akár évente kétszer is lehet aratni. De mindeddig ez alig valakit érdekelt, hiszen a part menti olajmezők és a gyémántbányák bőséges bevétellel szolgálnak – legalábbis a felső tízezer számára. Luanda Tokió után a világ második legdrágább városa. De a lakosság nagy része továbbra is szörnyű nyomorban él: 70 százalékának még mindig kevesebb, mint napi 1,7 dollárból kell megélnie.
Angola Afrika délnyugati részén fekszik, és közvetlenül határos az Atlanti-óceánnal. A vegetáció az északi trópusi esőerdőktől az ország középső részén található fás szavannákon keresztül a száraz füves szavannákig terjed.
Időközben ismét felépült, ill. felépül sok város – a jó olajárak gondoskodnak a szükséges devizáról.
Még csak egy nagyobb bioetanolt gyártó üzem van Angolában. A cukorgyártás mellett...
Marco Brandão biccentéssel üdvözli egy kombájn vezetőjét. Utána rámutat az ültetvény közepén álló cukor- és etanolgyárra. „Ez Angola első cukorgyára, a háború előtt három volt az országban, de vagy elavultak, vagy megsemmisültek”, mondja a portugál gyökerekkel rendelkező angolai férfi, aki Luandában nőtt fel, és Lisszabonban tanult.
A PAC agráripari parkban ugyanakkor az Odebrecht van lépéselőnyben, illetve az angolai Bioenergy Company of Angola (Biocom), amely az Odebrecht, a Soangol állami olajvállalat és a Cochan angolai cég közös vállalata. A közös vállalat több mint 2 000 alkalmazottal 70 000 hektáron gazdálkodik, és ez az első olyan vállalat Angolában, amely az ültetvényei hozamából cukrot, etanolt és elektromos energiát állít elő és értékesít. A 2016/2017-es aratás több mint félmillió tonna cukornádat eredményezett. Ebből a Biocom 47 000 t cukrot, 16 000 m3 etanolt és 155 000 megawatt elektromos energiát tudott előállítani. 2021-ig ezeket a hozamokat meg akarják sokszorozni, többek között negyedmillió tonna cukorra. Egyébként pedig nyílt titok, hogy dos Santos elnök lánya érdekelt a cégben, övé többek között az ország legnagyobb mobiltelefon-társasága is. Dos Santos államelnök, az MPLA egykori felszabadítási mozgalom tagja már majdnem 40 éve van hivatalában. Az ő klánjuk Angolában megkerülhetetlen. Az ország zászlaját machete és fogaskerék ékesíti. Az MPLA vezetősége továbbra is politikai irodának nevezi magát. Az angolai típusú szocializmus viszont már régóta álságos. A választásokra inkább úgynevezett „választási traktorokat” osztogatnak politikai programok helyett. A gépek többnyire lapos kerekekkel porosodnak a falvak vezetőinek kunyhói mellett.
Az olyan mezőgazdasági nagyüzemeknek, mint amilyen a Biocom is, nagy hagyománya van Angolában. Már a portugál időkben is zömmel nagybirtokok látták el a helyi és globális piacokat. Sok birtokon kényszermunkásoknak kellett elvégezniük a nehéz munkát. A kistermelők önellátóként művelték a földjeiket. A mezőgazdaság és az ahhoz kapcsolódó értékteremtő lánc nagy része portugál kézben volt, éppúgy, mint az értékesítési rendszerek, a gép- és gabonakereskedelem, vagy műtrágyagyártás. Amikor az 1975-ös függetlenné váláskor a legtöbb portugál elhagyta az országot, az agrárszektor összeomlott.
A Biocom cukornádültetvényeitől félnapi autóútra megtekinthető, mi maradt a nagy múltból. A Calulo kisvárosa körüli régió egyike volt a legfontosabb kávétermelő vidékeknek. Egykoron Angola volt a világ negyedik legnagyobb kávéexportőre. Még az 1980-as évek elején is évente 20 000 t kávét termesztettek. 2006-ban a termelés épp csak elérte a 4 000 tonnát. Az újabb fellendülés után 2016-ban ismét elérték a 17 000 tonnát.
Caluloba az út egy vörös homokos földúton vezet. Mindkét oldalra ágaznak el utak parlagon heverő birtokok felé. Bozót burjánzik a fehéren virágzó kávécserjék között, az egykori uradalmi villák omladoznak. Fernando Sobral birtokán sincsenek a legjobb állapotban az épületek. De az ültetvény működik. „A nagyapám volt több mint 100 éve az első, aki ezen a vidéken mezőgazdasággal foglalkozott.” A farmer mosolyog a sötétített szemüvege mögött. Mögötte nők irtják machetével a gyomot a kávécserjék közül, néhányan közülük kendőben a hátukon hordják a kisbabájukat. A kávévirágok jázminra hasonlító illata száll a levegőben.
„Tulajdonképpen az ültetvényt teljes egészében modernizálnom kellene, de ahhoz hiányzik a szükséges támogatás”, mondja búcsúzóul.
Termőföldtulajdon Angolában nincsen. A használók a földeket és szántókat a kormánytól bérlik. Amikor 1975-ben elmenekült a legtöbb portugál, a szocialista kormányzat elkobozta a földjeiket, de alapvetően nem változtatott a bérleti jogon. Aki maradt, mint a Sobral család, az megtartotta a földjét. A többi birtok a hadsereg magas rangú tagjainak vagy a kormánypárt, az MPLA klientúrájának a kezébe került. Ezen bérlők elenyésző része törődött eddig a birtokaival. De amióta a kőolaj ára nem szárnyal tartósan, a kormányzat ráébredt, hogy a mezőgazdasággal sokoldalúbbá tehető az ország gazdasága. Hiszen egy Brazíliához hasonló ország a GDP-je 30 százalékát a mezőgazdaságban termeli meg.
Hely kistermelői struktúráknakDe hogyan fér meg egymás mellett az agrárgazdálkodás iránti újkeletű érdeklődés az ország sok, önellátásra termelő gazdájával? A São Pedro faluban élő Virgilio Nguli számára a gazdasága létfontosságú, az látja el élelemmel az ötfős családját. Már a háború alatt átvette az apjától a Kwanza Sul tartományban található gazdaságot, de a harcok elől újra és újra a környező hegyekbe és erdőkbe kellett menekülnie. Csak azóta tudja kihasználni a lehetőségeket, amióta a fegyverek tartósan hallgatnak.
Angolában épp 18 millióan élnek egy háromszor akkora területen, mint Németország. A potenciális termőterületnek mindössze egyötödét hasznosítják. Legalábbis a kormány ezt mondja. Vajon São Pedro kistermelőinek a földjét beleszámolták ebbe a számba? Tulajdoni papírjaik, vagy bérleti szerződéseik mindenesetre nincsenek. Sokuknak még személyi igazolványa sincsen. A kistermelők hagyományos földhasználati jogait az állam egyre inkább átruházza a magánbefektetőkre.
A CUKORNÁD, MINT MEGÚJULÓ NYERSANYAG