Legérdekesebb épület-próba: a zsűri értékel
Megvallom, a látszólag vagy első pillantásra kevés kreativitást igénylő feladatok elvégzése esetén mindig meglep a csapatok frissessége, ötletessége – persze, ez nem a csapatokat minősíti, inkább az én korlátoltságomat mutatja. Mert mit is kell tenni egy ilyen próbában? Keresni kell egy épületet, egy sor fotó elölről, oldalról, hátulról, egy alaprajz – ha van –, leírás. És kész a bejegyzés. Csakhogy a csapatok mindig megfejelik a bejegyzéseket valami extrával, új szempontokat hoznak be, személyessé teszik a bejegyzést, visszanyúlnak a történelembe. És nehézzé teszik az értékelést.
Nem volt könnyű dolgunk, mert nem a szinte mindenütt még ma is fellelhető 19. századi, vidékenként eltérő, de jellegzetes parasztházakat használták fel a bejegyzők, hanem mindenféle más épületet. Túltengtek viszont a nemesi, kisnemesi kúriák, udvarházak, amelyekkel amúgy semmi baj sincsen, csak az összes bejegyzést végigolvasva és összevetve mégiscsak feltevődött a kérdés, hogy ez vajon nem egy olyan külső tényező, amely a csapatok munkáján kívül juttatja előnyhöz azokat, akiknek falujában, településén ilyen épület van.
És nem mellékesen azt a kérdést is felveti, hogy egy ilyen kúriához mennyi köze volt/van a helyi közösségnek, hisz szembeállítva egy parasztházzal, amelynek kigondolója, megalkotója és használója is a közösség tagja volt, ezekről a kúriákról csak akkor lehet ezt elmondani, ha gazdája kisnemes volt. Végül mégsem értékeltem a két kategóriát külön, hisz a kérdés mindkét esetben az volt, sikerült-e figyelemfelkeltő, kellő indoklással ellátott, kép és szöveg együttesére építő anyagot feltölteni. Ám a közösségi eredettel, használattal kapcsolatosan még egy szempontot vetnék fel: sokat tépelődtem azon, hogy a gyimesbükki vonatállomással – amiről különben jó leírás született – és az ajnádi völgyhíddal (szintén jó leírás) mi is legyen, hisz itt teljesen világos, hogy egy nemzetépítő, modernizálódó állam két fontos létesítményével van dolgunk, amelyet a létrehozója nem csak és nem elsősorban a helyieknek szánt, és a helyi közösség legfeljebb munkaerőként vett részt az építésben.
Az ajnádi esetén pedig még azzal kapcsolatban is kétségeim vannak, hogy itt épületről van szó – inkább építményről. És mindkét esetre érvényes, hogy a leírás nem teljes mértékben a sajátjuk (ugyanazt a vasúttörténeti munkát használták), ami nem jelenti azt, hogy nem lehet forrásokra támaszkodni, de az arányokat itt is jó szigorúan betartani. A feltöltött anyag viszont mindkét esetben egyensúlyban volt, megtudtuk az alapvető információkat, képet alkothattunk arról, miért arra az objektumra esett a választásuk. A forrásokra visszatérve: általában jó vigyázni arra, hogy ha valaki vendégszöveget használ, azt jelölje világosan, lássa és láttassa a funkcióját annak a szövegnek – a kalotaszentkirályi bejegyzésben Kántor Lajos gondolatai ugyan a malom kapcsán fogalmazódnak meg, de nem feltétlen a malomról szólnak.
A túl sok kép, túl sok szöveg ennek a próbának sem tett jót, tehát az arányokra itt is vigyázniuk kellett volna a csapatoknak. Emellett pedig az összefüggések megteremtésére, és a kép-szöveg párhuzamos olvashatóságára is külön figyelni kellett: olvasom a szöveget, látok egy képet, és rögtön tudom, hogy az miért van éppen ott. Jó ötleteknek bizonyultak az interjús megoldások, amennyiben a csapat abból fogyasztható anyagot tudott gyúrni, és képekkel is alá tudta támasztani. A gelenceiek például egy jó anyagban egy nem túl jó köztes megoldást választottak, hisz az interjúformát átalakították, de nem alakították át összefüggő szöveggé. A jegyzetszerű formát itt nem díjaztam, miként azt sem, hogy nem tudtam meg, mi van ma az épületben, egy néhány éve még málladozó falú épületből miként lesz egy ilyen rendbe szedett falusi udvarház. Az apró részletekre is figyelni kellett tehát: a gyergyóiak bejegyzésében az egyik kép alatt az 1820-as évszám olvasható, miközben a kép valószínűleg a második világháború idején készült – amint utalnak is erre a szövegben. És szintén részletkérdés, de fontos: ha van alaprajz, akkor legyen benne magyar nyelvű magyarázat.
A kisebb-nagyobb hibákkal, egyenetlenségekkel, aránytalanságokkal együtt sok jó anyagot, érdekes épületet láttunk. És abban reménykedem, hogy ezek az anyagok látogatókat vonzanak a településre, így ezen a szinten is közelebb kerülünk a verseny egyik céljához.
Lassan ott tartok, hogy őszintén kedvet kaptam egy igen alapos, hosszantartó erdélyi utazásra, amolyan Webvidék-turnéra, ahol rendre meglátogathatom mindazt, amit e két játék alkalmával megtudhattunk a településekről.
Ha az ember kézbe vesz egy hagyományos turistakaluzt, számtalan kistelepülésről csupán annyit tudhat meg, hogy mikor alapították, mikor építették a templomot és az iskolát, ráadásként láthat meg egy fotót a völgybe ágyazott településről, néhány kendős nénit, kaszás, idős bácsit szekéren, és azzal tova is lapoz. Holott ennél messzemenően többről van szó, és ezt mindannyian sejtjük, de egyszerű kószálókként többnyire ezzel a sejtéssel maradunk és a látogatásra sem kerül sor. Sőt, mindezen túlmenően sok esetben maguk a település lakói sem tudnak hirtelenjében semmi figyelemreméltót említeni, holott ez, láthatjuk, közel sem azért van, mert ne volna amiről beszélni, amit megmutatni.
Bevallom, e versenyben nyújtott teljesítményeket figyelve éppen ezért nem értem a néha elhangzó csendes morgolódásokat a kistelepülések hátrányos helyzetével kapcsolatosan: minden településnek van legalább kétszáz évre visszavezethető múltja, akadnak még idős emberek a településen, akik fontos és izgalmas emlékeket őrizgetnek, csak meg kell találni őket. Egy dologban kétségkívül egyetért a zsűri minden tagja: az a tény, hogy melyik csapat milyen környezetben él, az adott, ezen tehát kár volna ölre menni. A településeknek nem abban kell túllicitálniuk egymást, hogy ki talál impozánsabb témát, hiszen ezzel képtelen helyzet állna elő a kistelepülések és a városok között, hanem abban, hogy egy-egy bejegyzés erejéig kinek sikerül az olvasó elé tárnia egy parányi részt saját települése miliőjéből, oly módon rendszerezve az ismereteit, hogy az laikus szemlélők számára is logikus, érthető és magával ragadó legyen.
A csapatok eleddig számtalanszor bizonyították, hogy találékonyságnak, kitartásnak és egészséges önbizalomnak, illetve új ismeretek elsajátítására való hajlandóságnak egyáltalán nincsenek híján. Remélem, ez az elkövetkezőkben sem változik.
Az elmúlt hét során olyan helyi épületet kellett bemutatniuk a versenyzőknek, amely valamilyen érdekességgel rendelkezik, legyen ez sajátos építészeti megoldás, avagy valamilyen hozzá kapcsolódó történelmi esemény, izgalmas anekdota. A kiírás arra biztat, hogy lehetőleg az épület történetében „avatott” személyt is keressenek meg a csapatok, akik további információkkal szolgálhatnak az épület létrejöttét és sorsát illetően. Kül-és beltéri fotókkal, valamint az alaprajz közzétételével kérték a szervezők szemléltetni a bejegyzést.
A csapatok kivétel nélkül találtak bemutatásra méltó épületeket, legyen az egykori vízimalom, vasútállomás, régi lakóház, vagy éppen iskola-, esetleg kórházépület. Értelemszerűen tehát a bemutatás „hogyan”-ja döntötte el a pontok eloszlását. Ez esetben különösen nagy jelentőséggel bírt az indoklás, illetve a feltöltött képanyag minősége. Mondanom sem kell, hogy a bejegyzés stiláris kimunkáltsága és a helyesírásra fektetett hangsúly is megmutatkozik a pontok számában. Kévésbé díjaztam a jegyzetszerűen megírt, homályos fotókkal ellátott munkákat. Egyes csapatok – gondolok itt a nagykárolyi, a kovásznai, illetve a gyergyószentmiklósi csapatokra – interjút készítettek (ez utóbbiak youtube videot is közzétettek), ezáltal is segítve az olvasót a megértésben. Az igazán sikeres bejegyzésekben a cím, a szöveges illetve a vizuális tartalom termékeny kapcsolatban állt egymással. E tekintetben kiemelném a hétfalusi, csíkvacsárcsi, nagykárolyi, gelencei illetve gyergyószentmiklósi csapatok teljesítményét ez alkalommal. Szívesen olvastam azonban a gyimesbükkiek, kőrispatakiak, tekerőpatakiak munkáját is.
Visszakapcsolva tehát a fentiekben elmondottakhoz, e tekintetben méltányosan szállhatnak versenybe egymással a kis- és nagytelepülések. Körösfő legrégebbi épületeként számon tartott boronafás parasztház, a hétfalusiak által közzétett pürkereci boronaház, a csíkvacsárcsiak faragott tornácoszlopokkal díszített lakóháza, vagy a tekerőpataki Bíró tanító háza legalább olyan építészeti, avagy történeti érdekességgel bír, mint a torckószentgyörgyi, illetve az ottományi csapat által bemutatott kúriák, a nagykárolyi Károlyi grófok kastélya, vagy a gyergyószentmiklósi Vertán-ház. A felsorolás közel sem kimerítő természetesen, mindössze azt szeretném érzékeltetni, hogy míg a kis települések csapatai úgy érezhetik, nehezebben találnak bemutatásra érdemes témát, addig a nagyobb települések csapatai sincsenek könnyebb helyzetben, hiszen őket az a veszély fenyegeti, hogy a rendelkezésükre álló, rendszerint nagy mennyiségű adathalmazból nem szelektálnak megfelelően, és az olvasó elvesz a rázúdított információmennyiségben.
A negyedik próbával kapcsolatos kifogásaim nagy része azzal kapcsolatos, hogy a csapatoknak sok esetben nem sikerült elszakadni az ún. historizáló attitűdtől: tehát az épületeket nagyrészt valamilyen, hozzá kapcsolódó történelmi esemény miatt választották ki. Az indoklásban is inkább az épület történetéről, a tulajdonosok családjáról, különféle tulajdonosváltásokról illetve a csapattagok személyes emlékeiről olvashattunk, maga az épület, annak építési módja illetve különlegességei sok esetben teljesen a háttérbe szorultak. Mindezt annak ellenére, hogy a kiírásban szerintem eléggé egyértelmű volt, hogy nem feltétlenül az érdekes történetek, hanem a funkcionalitás és a ritka építészeti megoldások is számítanak szempontként.
Lett volna miről írni: engem például a csíkmadarasiak enyhén reklámízű szövege helyett nagyon érdekelt volna, hogy hogyan lehet egy régi malomépületet úgy átalakítani, hogy megfeleljen a modern vendéglátóipar követelményeinek és közben megőrizze a hagyományos jellegét? Vagy milyen is a Károlyi-kastély padlófűtése? Nem vagyok építész, de szerintem ez abban a korban ritkaságnak számított. Vagy miként működött a gyergyói Vertán-ház kémény-fűtése? Nem értem, hogy miért csak egy távoli/homályos fotót, illetve egy visszaemlékezést láthatunk-olvashatunk arról a házi vízierőműről, amit Orotvás választott, és ami szintén egy műszaki csemege?
Persze vannak pozitív példák is: a Körösfői Riszeg által választott, több generáció során “továbbépített” ház szerintem építészet-történeti szempontból nagyon érdekes, és további jó pont járt amiatt, hogy a csapat előkereste egy régi mester útmutatóját is. Hétfalu bejegyzésében szintén szerencsésen ötvözte a történelmet, a vidékre jellemző építkezési hagyományok leírását a technikaibb jellegű részletekkel. Kiemelném még a Végvári vitézek bejegyzését az impozáns (és ma már teljesen abszurdnak ható) gyímesbükki vasútállomásról: ők a hétfalusi csapathoz hasonlóan nagyon szépen eltalálták a fotó-történelem-adomák-technikai részletek közötti arányt.
Megfigyeltem még hogy egyes csapatok képtelenek elszakadni a monumentális, történelmi építmények bemutatásától, annak ellenére, hogy az eddigiekből is látszik – és a kiírásban is jeleztük – hogy kicsiben is lehet utazni, bármit lehet választani a lakatlan viskótól a gazdasági épületig. A Webvidék az a verseny, ahol egy jobbágykunyhóval “le lehet győzni” a kastélyt – hiszen a bemutatás, a dokumentálás módja a lényeg, nem feltétlenül a bejegyzés tárgya.