Két lábon 2009/4
Home Sajtóvilág-tallózó Két lábon Két lábon 2009/4
2009. augusztus 11. kedd, 01:40
PRO DOMO. Az újságírásban járato-saknak nem kell magyaráznom, mit jelent ez a latin kifejezés, de hátha nem csak szakmabéliek olvassák a Sajtóvilágot, álljon hát itt a szabad fordítás: szerkesztőségi, belső használatra szánt megjegyzés. Ami nem az olvasóra tartozik, csak a munkatársaknak, a szerkesztőknek, az adott sajtótermék előállítóinak szánt észrevétel.
Csaknem két éven át sok ilyen „pro domo” széljegyzetet kaptunk kollégánktól, Rózsahegyi Róberttől. Robi korrektorként gondozta a Sajtóvilágot végtelenül lelkiismeretesen és megalapozott szaktudással. Nem szívesen mondanám, hogy hiba nem kerülte el a figyelmét, hiszen nem mondanék igazat. Ám ő maga volt az, aki a már kinyomtatott lapban nagy ritkán észrevett egy-egy apró hibát, rossz elválasztást, fölösleges betűt. Mi az ilyet meg sem láttuk, de ő utólag is magát korholta értük – pedig nem is bizonyos, hogy ő hibázott. A korrektor alapjában a betűkre figyel, Robi a szöveg egészére tekintett. Lapszéli megjegyzései szerkesztői tanácsok, javaslatok voltak – és csaknem százszázalékosan igazak. A dolog úgy áll, hogy a számítógépes újságírás hazai meghonosodása óta a hagyományos korrektori munka lassacskán amolyan olvasószerkesztői tevékenységgé nőtte ki magát. Robinak – pestiesen szólva – feküdt ez a munka, örömmel, hozzáértéssel végezte. És alázattal. Pedig a Sajtóvilág amolyan „kis falat” is lehetett volna az ő szakmai pályáján. Mielőtt elvállalta – úgyszólván társadalmi munkában – szakszervezeti kiadványunk olvasását, nagy, országos napilapoknál is dolgozott – a többi között az Új Magyarországnál, az utóbbi jó pár évben pedig a Népszabadságnál; ez utóbbitól ment nyugdíjba.
Sok terve volt a nyugdíjas évekre, elsősorban remélte, hogy több időt tud szentelni szeretteinek. Örömmel használta a legújabb technikai „ketyeréket”, élvezte a számítógépes világ megannyi áldását, kedélyes trécselő partner volt és remek társasági adomázó, büszke volt a saját és ízletes főztjére, és megindító szeretettel istápolta idős édesanyját. Az ő halála roppantotta meg – ekkor kezdett rendetlenkedni a szíve. A „kiakadt szívet” – ahogy ő mondta – helyre tették az orvosok, egy ártalmatlannak tetsző megfázás vitte végül el 2009 nyarának elején.
Fájó szívvel búcsúzunk a jó baráttól és kollégától, Rózsahegyi Róberttől, aki számunkra több volt és marad, mint „pro domo” széljegyzet a korrektúraíven.
A RUHA IS TESZI. Olvasom a hazai hivatások, foglalkozások, szakmák iránti társadalmi bizalom mértékéről szóló híradásokat. Szomorúan állapítom meg, hogy mi, a sajtó, a média munkásai rendre a mezőny második felében helyezkedünk el. No igen: egy temérdek bajjal küszködő, sereghajtóvá lett országban miért éppen a médiának szavaznának nagyobb bizalmat az emberek? Ráadásul a média roppant alkalmas arra jelen helyzetünkben, hogy bűnbaknak tegyék meg, főként azok a politikusok, akik saját alkalmatlanságukról akarják elterelni a figyelmet ezzel az „áthárítással”.
Akárhogy van is, elsőként az ember a saját portája előtt seperjen. És, ha őszinte magához, bevallja: van mit seperni. Hogy csak címszavak következzenek: szilárd szakmai ismeretek, elfogulatlan hozzáállás, objektív mérlegelés, etikai és erkölcsi normák betartása, szociális érzékenység, a demokrácia „őrkutyaszerepének” vállalása. Ha csak kevesek is vétenek mindezek ellen, akár szándékosan, akár nem, az a többségre is rossz fényt vet. Egyetlen sikertelen orvosi beavatkozás egész kórházi közösség tekintélyét rombolhatja le. Egyetlen szemetes-koldusos Blaha Lujza tér ábrándíthat ki egész turistanemzeteket a Duna „gyöngyéből”.
De ne csak ilyen „nagy” dolgokról essék szó. Láttam mostanában több lapban is fotót egy protokolleseményről. A helyszín a Sándor palota fogadóterme. Öltönyben (naná!) köztársasági elnökünk, ugyancsak öltönyben a munkatársai, és persze hasonlóan, az alkalomhoz illő öltözékben a külföldi vendégek, akiket éppen fogad. Urak és hölgyek vegyest. Csak éppen a képen véletlenül szemben lefotózott hazai fotósok vannak igen nyárias-lezserül öltözve. Ha jól látom, gyűrött bermudanadrágban vagy még rövidebb, elhasznált sortban feszítenek, a felsőtestükön az olcsó póló messziről is izzadtnak tetszik. A meztelen lábakon elnyűtt szandál. Persze, kint 35 Celsius-fokon tombol a nyár – és hát ők dolgoznak. Értsük meg, emberek, nekik ez munka, nekik ez már azon a napon az ötödik hely, ahol csattogtatniuk kell, és egyébként is!
Egyébként nem lehetne ezt egy kicsit másként? Legalább a helyhez és az alkalomhoz illően? (Éppen azért, mert a fotóriportereket amúgy, nem először mondom és írom le, igen nagyra becsülöm.)
MESE. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy közép-európai ország. Ebben a közép-európai országban országgyűlési választásokat tartottak. Több párt versengett egymással. Mindegyikük remekül szerepelt a médiában, úgy, ahogy a választási nagykönyvben és a külföldi szakértők által írva és tanácsolva vagyon: röviden és szabatosan válaszoltak a feltett kérdésekre, mindenről folyékonyan és hatásosan beszéltek, a kényes kérdéseket ügyesen kikerülték, de sohasem mulasztották el a többi párt hibáit ostorozni. Csak egyetlenegy párt volt olyan ügyetlen, hogy annak már híre ment az egész világon. Képviselői gyakorta hebegtek-habogtak a kamerák és a mikrofonok előtt, a fejüket vakarták, ha kényes kérdést kaptak. Nem-egyszer beismerték, hogy ezt éppen nem tudják, fogalmuk sincs róla, de majd utánanéznek. Olyat is mondtak, hogy bizony, sokat hibáztak, de majd igyekezni fognak, ha rájuk szavaznak az emberek. Újságírói felszólításra sem mondtak semmi rosszat más pártokról. A közvélemény-kutatások világosan jelezték, hogy ezzel a politikailag teljesen meddő és elhibázott straté-giával a pártnak nem sok esélye lesz: még annak a veszélye is fennáll, hangsúlyozták, hogy kimarad az új ciklus törvényhozásából. De a párt vezérarcai már képtelenek voltak változtatni az elhibázott stratégián, egyikük rá-adásul azt mondta: nekik nincs pofájuk alakoskodni. És lássatok csodát: ez a párt nyerte meg a választásokat nagy fölénnyel. Itt a vége, fuss el véle!