Villanyozás - flash back - Folyóméter - folyóiratfigyelgető
Feljöttem ide a kommentdobozból, bár még nem a "Protokoll", hanem a "Villany" miatt.
Amikor Vári György kritikáját olvastam Szabó T. Anna "Villany" című kötetéről, kíváncsi voltam, hogy ír-e valaki olvasói levelet a Narancsnak, mint Mesterházi Mónika tette 2006 végén, Radics Viktória cikkére válaszul. Emlékszem, az "Elhagy" című kötetet Bedecs László is elutasította 2007 tavaszán az És-ben, illetve most látom, hogy a Jelenkor 2007-es nyári számában Görföl Balázs is komolyan kritizálta.
De hát ha három, vagy akár négy - mégoly elismert - kritikus kárhoztat valamit, attól még nincs feltétlenül igazuk. Ezt könnyű belátni, hiszen ha ugyanennyien dicsérnének egy másik könyvet - mindennapos dolog -, nemde akkor sem értenénk egyet velük automatikusan. Ha tehát ennyien csak a rosszat látják Szabó T. Anna újabb lírájában, akkor az ember már csak a hecc kedvéért is keresi benne jót. (Az "Elhagy" nincs előttem, csak a "Villany".)
A könyv nagyon heterogén, de ez nem baj. Az viszont kár, hogy a sokféleség hevenyészettségnek hat. A 131. oldal listája aztán meg is magyaráz egy csomó alkalmiságot, például hogy mire fel az a - kissé a levegőben lógó - kőmetaforika a "Kavics-vers" című darabban. A megfejtés: Szabó T. Anna megkapta Lackfi Jánostól a "Nizzai kavics" díjat, ezt köszöni meg a versben. Ami megint nem baj, de e nélkül a háttérismeret nélkül nem egészen világos, mire megy ki - illetve honnan indul - ez az egész, kissé túlbeszélt (kövezzetek meg:) kövezés.
A még alkalmibb - tévés vetélkedő alkalmából írt - "Kocka-rap" sem a kedvencem, bár mottóul ide másolhatnám belőle, hogy "vered a gépet, tudom, jogod van, hogy megírj engem a blogodban". De a kritikusoknak nem is elsősorban az ilyesmivel van bajuk, hanem - ha jól látom - a reflektálatlan idillel, vagy az idill reflektálatlanságával, illetve - ezekből az "Elhagy"-ról író Bedecs válogat hervatag kis csokrot - egyes közhelyes megfogalmazásokkal, elkoptatott jelzőkkel.
Ez utóbbival kezdem. A mostani kötetben is van "csillogó fémpénz", "szitáló eső", sőt "vítt" (= vívott), "beh" meg "künn" is - ám meg lennék lepve, ha ezek mondjuk a szerző kisprózáiban is felfedezhetők volnának. Egy korábbi posztban idéztem egy novellából a kedvenc Szabó T. Anna-mondatomat: "kimarkolta fenekemből a tangát". Azért ez nem ugyanaz a behes, künnös stílus. Szóval lehet (persze nem biztos), hogy érdemes volna a kritikusoknak a végére járni, hogy ha itt nem, amott miért igen, túl azon, hogy regisztrálják a jelenséget.
Ami az élet, az élés élményére adott rácsodálkozó, keserű vagy ujjongó reakciót illeti, nekem nincs eleve ellenemre, ha a létnek ezt a soha meg nem unható döbbenetét egyfajta emelkedettséget sem nélkülöző közvetlenséggel igyekszik kifejezni a költő. (Persze lehet, hogy csak nem olvasok elég sok ilyet ahhoz, hogy unni kezdjem, ellentétben a teszetosza, egyenszürke kudarcversek dömpingjével.)
"A kötetben van pár szép kis dalszerű vers" - írja a vége felé Vári György, ami a korábbi könyv Bedecs-féle kritikájának zárlatához képest ("egy szebb reményű költői pálya kiutak nélküli mélypontja") valóságos Prima Primissima-díj. De szerintem ennél jobb a mérleg. remekül indul a "Mementó". Itt olvasható az egész, de az első versszakát ide is bemásolom:
"Két fogorvos a családomban. Ketten,
idejekorán megválni a testtől."
Vegyük észre, hogy mennyire jó helyen van itt az amúgy elkoptatott "szív nyugalma"! Aztán: nem eredeti a karácsonyfa beállításáról azt mondani, hogy "deszakszilánkokat vertünk a sebes láb / s a nehéz vastalp bilincse közé"? Nem frappáns jelző a használaton kívüli, felfordított csónakokra a "púpos hátú"? A strandoló fenekére a "fűcsíkos"? Szerintem címe ellenére nem a "kis dalszerű vers"-ek közé tartozik a "Hold-dal", ezzel a két remek versszakkal a közepén: "sütött a hold és te már aludtál / az öleléstől sütött még a testem / felkeltem mellőled a bodza ízű / derengésben az erkélyre kimentem // levágott hajad ott volt még kupacban / bizsergetően körülvette lábam / lapult akár egy éjszakai állat / még meg is mozdult, ahogy rajta álltam". "A pók" ugyanazt a helyzetet dolgozza fel, mint a 2010 októberi Mozgó Világban megjelent Lackfi-vers, az Isteni dilemma, csak tömörebben, a pók/bogár meg(nem)ölésének perspektíváiba nem annyira belefeledkezve, de annál nem rosszabbul. Jó a "Jég" ("Szabadulni a testtől, azt akartam. / Bőröm fólia, benne mirelit hús"). Érdekes a "Fiam első képére", ami nem a gyerek első portréjáról, hanem az általa készített első fotóról és a fantomfájdalomként élő múltról szól. "A nyár" is jól szcenírozott vers ("Téli testükkel[!] az első turisták / a víz mentében sorra fekszenek". "A talp" és "A csoda" című karácsonyi versek egész jó kis belső ciklust alkotnak a köztük lévő "Ajándék"-kal. Ez utóbbiról egyébként Vári György azt írja: "kicsit még rosszabb a helyzet, amikor a költő óvodás kisfiát és barátját javítja ki, hogy nem a Dávid, hanem a Nietzsche mondta, hogy Isten meghalt. Ezt nyilván nem árt időben tisztázni." Szerintem a versben ez reflektáltabb, én legalábbis úgy látom, az anya maga is érzi, hogy belekotyog valamibe.
Persze nem akarok úgy tenni, mintha nem érteném, hogy az elutasító kritkák miről beszélnek - nem értek egyet maradéktalanul a kötetet védelmébe vevő Takács Ferenccel sem, például abban, ahogy egyes versek "érzelmes egyszerűség"-ét vagy "naiv ártatlanság"-át megítéli, mondván: "a végső interpretációs bizonytalanság, hogy a tapasztalati tárgy valamely jegye vagy jellegzetessége mennyiben a tapasztalati aktus révén a tárgynak tulajdonított jegy vagy jellegzetesség, s hogy maga a tulajdonítás mennyire függ a tapasztalat alanyának, az értelmezőnek az értelemadó akaratától vagy szándékától, természetesen a költői tapasztalatra, azaz a versolvasásra is igaz". Persze sok a kötetben az óvatosabb elbírálás alá kívánkozó szerepvers, de nem csak azokban szólal meg ilyen közvetlenül a érzelmes egyszerűség hangja.
De ha már a szerepverseknél tartok: ezek sokszor dalszerűek, és számomra ezért kevésbé érdekesek. Azt hiszem, Rakovszky Zsuzsa gondolatibb fogantatású verseinek egészen más felépítése (vagy mondhatnám a közelmúltból Takács Zsuzsa káprázatos versét) a szerepvers lehetőségének sokkal jobb kiaknázását teszi lehetővé, mint ezek a kisebb teherbírású helyzetdalok.
Takács Ferenchez ugyanakkor hasonlóan magam is átmeneti kötetnek érzem a "Villany"-t, amelyben mintha olykor az egyes versek részeinek sorszámokkal (1., 2., 3.) való jelölése, illetve hármas gondolatjelekkel (---) való tagolása és az olykor - nem egyszer a jók esetében is - túlságosan lekerekített verszárlat valamiféle megoldatlan formaproblémára utalna. Gondolatilag az istenhit és az egzisztencialista tapaszatalat (bah, milyen könnyű leírni) összehangolása tartogathat érdekes fejleménykeet.
Ps.: a "Protokoll"-ügyekre még visszatérek.
https://folyometer.blog.hu/api/trackback/id/tr982561407
Mm 2011.01.05. 13:21:48
Ha már így szóba kerültem: valóban írtam Radics Viktóriának, sőt Bedecs Lászlónak is annak idején, a Narancsos Vári-kritika azonban leverte a nem túl magasra állított lécet. Inkább egy ilyesféle elemzést kellett volna írni, és örülök, hogy megtette más.
Amúgy nem hiszem, hogy egy szerzőnek árt, ha vitát kavar a kötete.
Sok mindennel egyetértek a fenti cikkben, bár én a "családaprítós" szerepverseket is fontosnak tartom. (Én is) azt hiszem, minden szerzőt a legjobb teljesítményeivel érdemes mérni, ahogy minden kötetet is. Egyenletesebb kötetekből gyakran hiányoznak azok a magaslatok, amik itt a Villanyban megvannak.
NagyLevin 2011.01.05. 18:50:42
Kedves Domingo!
Azt hiszem, inkább Radics Viktória kritikája szólt az idill reflektálatlanságáról és Bedecsé a közhelyes képekről. Az én bajom (mindezektől nem függetlenül, persze) az volt, hogy a kötet banális, nem mutatkozik meg benne semmi olyanként, ahogyan még nem volt látható, semmi sajátos nincs benne és a lelkes tiszteletkörökön kívül semmiféle viszonyt sem épít ki a költői hagyománnyal sem. Ahelyett, hogy bármit is felmutatna, prédikál és tanít, méghozzá végtelenül alacsony nívón, lásd kedvenc soraimat: "Én nem szurkálok szereket/ az én szerem a szeretet". (Fejből idézem, lehet, hogy pontatlan). A képi fantázia érdektelensége is ezzel függhet össze, de a kétségtelen technikai érzék segít néha eredeti képeket találni még e költészet ilyetén, szomorúbb állapotában is, ezek azonban fentebbiek miatt csak illusztrációi lehetnek az emlékkönyv-bejegyzés nívójú "tanulságoknak". A szerző kétségtelen tehetsége teszi, amit az Ön idézetei bizonyítottak is, hogy továbbra is sok minden felhozható a mentségére, a végeredmény azonban épp ezért különösen szomorú. Az idillnek nem kell reflektáltabbnak lennie a katasztrofizmusnál, mondjuk, ez még nem poétikai probléma, az ásító üresség és rutinszerűség azonban igen: ez az idill nem reflektálatlan (ugyan milyen is volna a reflektált idill, kérdené joggal Friedrich Schiller), hanem hazug. (Nem úgy értve, hogy Szabó T. Anna át akarta verni az olvasót és igazából nem is boldog és derűs annyira az élete, nem magánéleti beszámolóként, hanem versként hazug, ettől Szabó T. még lehet a föld legőszintébb embere).
Mi indokolja ezt a végtelen fölényt? A bloggazda vitázott és érvelt, Te pedig bejelented, hogy még vitára is méltatlan vagyok, pedig az eddigi kis butáknak még kegyesen hajlandó voltál megmondani az igazságot Szabó T. költészetéről, ami szép és nagyvonalú dolog volt Tőled. Ezek után még azt is megmondod, milyen kritikát kéne szerinted írni a Villany-ról, ami azért mégis kissé pedellusos túlzás talán, Te nem így látod? Ha egy kötetben ennyi kínos sor van, hogy - ahogy Szabó Dezső mondta - akkor vagy a legkegyetlenebb és gúnyosabb, ha egyszerűen idézel, nos, ez esetben nem gondolom, hogy csak a legjobb versekről kéne beszélni. A szerző vagy a szerkesztő dolga a válogatás, nekem már csak a végeredmény jut.
Amúgy nagyon jó, alapos, okos blog ez, szinte semmivel nem értek egyet a bejegyzésekben, de pont ettől érdekes számomra (és az is lehet, hogy én tévedek).