Szigorúan ellenőrzött vonatok · Bohumil Hrabal · Könyv · Moly
Szigorúan ​ellenőrzött vonatok 88% 432 csillagozás
A mű a második világháború utolsó napjaiban, egy cseh kisváros vasútállomásán játszódik. A történet hőse Miloš, az ifjú forgalmista, akit sikertelen öngyilkossága után (az ereit vágta fel, merthogy nem sikerült férfivá válnia szerelmével a kis kalauzlánnyal) kiengednek a kórházból, és újra szolgálatra jelentkezik az állomáson, ahol különös társaság verődött össze. Először is itt van Hubička forgalmista úr, a nagy szoknyavadász és bohém életművész, aki egy unalmas szolgálati… (tovább)
Eredeti mű: Bohumil Hrabal: Ostře sledované vlaky
1001 könyv listán szerepel 2. világháború 20. század cseh énregény fejlődésregény fekete humor filmadaptáció groteszk háború halál hangoskönyv magyar nyelvű regény szex történelmi regény vasút
90 oldal · keménytáblás · ISBN: 9789630796965 · Fordította: Zádor András
104 oldal · keménytáblás · ISBN: 9789630785839 · Fordította: Zádor András
104 oldal · ISBN: 9789630784368 · Fordította: Zádor András
ISBN: 9789638729330 · Fordította: Zádor András · Felolvasta: Kálloy Molnár Péter
104 oldal · ISBN: 963077562X · Fordította: Zádor András
104 oldal · ISBN: 9630772116 · Fordította: Zádor András
Timár_Krisztina ♥ISMP 2017. szeptember 23., 21:35
Bohumil Hrabal: Szigorúan ellenőrzött vonatok 88%
Nem igazság, hogy pont akkor szedtem elő ezt a könyvet szombat estére, amikor mindenestül Várkonyi hatása alatt vagyok, és tegnapelőtt fejeztem be az Íliászt.
Nem igazság. Hrabal annál sokkal több figyelmet érdemel, amennyit én neki most adni tudtam.
Hrabal meg ez az egész hrabali világ, fecsegésből, sárból, fájdalomból, napsugárból, emberszeretetből, melankóliából, nemiségből, nevetésből, torzulásból, forró puskagolyókból összegyúrva.
Nagyságrendekkel többet.
Éppen ezért, mert keveset kapott tőlem, kárpótlásul hozzáadom azt a fél csillagot, amit le akartam vonni azért, mert nem Hrabal a kedvenc cseh íróm, hanem Karel Čapek.
Sapadtribizli P 2016. június 30., 10:49
Kicsit nehezen fogtam bele, mert azt hittem, hogy sokkal vicceskedőbb, erotikusabb, könnyedebb lesz, ehhez képest egy ízig-vérig szép történetet olvashattam!
Mindennek megvan a mélysége és magassága, mint mikor azt, ami megszépíti az életet az égre vetítitk ki, és onnan nézik; de azt, ami nyomorba dönt, a föld nézésén keresztül látják…
Tetszett, hogy egy napba bele volt sűrítve minden, hogy olyan szép a szimbolika-világa.
Olyan egyszerű az egész, mi élünk, tesszük amit kell, még ha őrültségnek is tűnik mások szemében – mint egy olyan gondolat, hogy a tankokat hipnotikus erővel meg lehet állítani – és közben pedig világok omlanak össze…
Nagyon szerettem ezt a könyvet! És soha többé háborút!
csillagka P 2017. április 7., 15:50
„– Maradtatok volna otthon a seggeteken…”
Nem lehet mindig otthon maradni, nekem ma 2017 tavaszán erről szólt a könyv. Nem lehet mindig csendben kussolni, néha valakinek muszáj oda állni a tank elé, hogy utána a dédunoka büszke lehessen az elődökre, és nála is megjelenjenek a gerinc kezdemények.
Mivel a világokat, akármennyire is szeretünk más gondolni, a kicsit komikus, szerencsétlen kisemberek sokasága tudja átértelmezni, te, ő és én, azaz mi, a társadalom, aki ha elhiszi, hogy együtt ellehet érni, akkor bármilyen hatalommal elbánik.
„Habár fölűl a gálya, S alúl a víznek árja, Azért a víz az úr” (Petőfi Sándor)
SteelCurtain 2017. november 1., 17:08
Hiába koncentráltam a könyvre, és hiába ír lebilincselően Hrabal. Folyton a megfontoltan – mint az egy magára valamit is adó állami alkalmazottól elvárható – pecsételő Hubička forgalmista alakja tolakodott elém a filmből. Ezúttal a film jócskán megelőzte az olvasást, méghozzá többszörösen, mert nem lehetett ellenállni a csábításának. De a könyv is hasonlóan örök csábítónak tűnik. Egy álmos kisváros lakóiról fest ragyogóan éles portrét, megannyi hétköznapi figuráról, akik az unalomig ismert napi rutin végtelen ismétlésével igyekeznek tudatukból kizárni a háborút. Terjedelme alig haladja meg egy-egy túlfejlett novella hosszát. S bármily hihetetlen, ez a vékony kis könyvecske nemcsak feledhetetlen karaktereket varázsol elénk egy kerek kis történetben, de többet mond el nekünk becsvágyról, humanizmusról, s általában az embert mozgató elvont dolgokról, mint némely, magát írónak képzelő „művész” teljes életműve.
Bélabá P 2016. július 27., 23:27
Én és a könyv avagy én és Hrabal könyvei úgy tűnik nem leszünk kenyeres pajtások… Második olvasás volt az írótól, a Sörgyári után, jókora blődség mindkettő. Nem szeretem az ilyen mesterkélt, cél nélküli humort illetve ennyire töményen nagyon sok nekem, már szinte irritál. Pont emiatt nem vagyok oda pl Benny Hillért vagy Mr Beanért sem. Sok idétlenség egy rakáson. Mert ha csak egy-egyet ír, azt még élveztem is volna, ld az első „találkozás”spoiler, de aztán túlzásba esett az író. Nem tudom ezt élvezni, sajnálom. Talán ez fél fokkal jobb a Sörgyárinál viszont nagyon messze van az ideális könyvemtől. 3,5 csillag (3,4 pont). Szerintem feladom Hrabal könyveit, nem olvasok tőle mást, nem a világom.
Kozmikus_Tahó 2017. március 31., 17:53
Az a bizonyos kenyérfalat esete áll fenn.
Egy nap alatt befaltam. Csak azért nem jelöltem be akkor, hogy végeztem vele, mert még egyszer át akartam élni, hátha akkor több szavam lesz rá. Hátha kis idő elteltével megjelennek a fejemben a megfelelően kifejező és frappáns mondatok.
Nem jelent meg semmi, pedig valamivel több, mint másfél hónapot vártam a szavak érkezésére.
Marad a szótlan szeretet.
Már nem szégyellem, hogy hallgatva szeretem. Jólesik.
oldmoviegirl01 P 2016. július 17., 10:56
Egy kisváros vasútállomásának emberi életképei, messze a háború gócpontjától. Ám a háború kegyetlensége bekúszik még a legapróbb helyekre is, akár az állat(roncs) szállító, akár a kórházvonatok, akár a szigorúan ellenőrzött vonatok áthaladása által, és a hatás elkerülhetetlen. A háború szörnyűségei mellett ugyanúgy szól egy fiatalember útkereséséről, példaképkereséséről és vágyáról, hogy férfivá érjen.
A vége nálam nagyon ütött. Hubicka forgalmista urat jól megutáltam, Milost pedig nagyon sajnáltam, spoiler
Nehezen fog kimenni a fejemből ez a történet, kevés oldalon maradandó hatást tudott elérni Hrabal. Azonban továbbra is tartom magam ahhoz, hogy kerülni fogom a világháború, elsősorban a második vh. témakörét az olvasmányaimban. Nem, egyszerűen nem megy, nem bírok erről olvasni.
csgabi MP 2016. november 3., 21:18
Hát igen. Hrabal nagyon szereti a bélyegzőket ahogy olvasom a könyvet: A Bambini di Praga 1947-ben is megjelenik, bár tagadhatatlan, hogy itt nagyobb hangsúlyt kap. :-)
Szeretem Hrabal regényeit. Valami megfog bennük, és magához láncol. Mindegyik könyv fontos és kihagyhatatlan részének kellene lennie mindenki életnek, olvasmányainak. Ahogy olvasom… Az ember nevet, amikor sírni lenne kedve. Hrabal megmutatja a valóságot. És ahogyan megmutatja, az a mód jobban fáj, mintha fekete-fehér fotókat mutatnának egy boncteremből.
„A bakelitkagylót a fülemen tartva néztem a peront, a napsütésben álldogáló férfiakat, a mozdonyvezető most előrehajolt, és valamit súgott a forgalmista úr fülébe, de amikor egy kicsit oldalra néztem, a szénszállító vagonokra, megijedtem. A vagonokból szarvak álltak ki, fejek ágaskodtak az oldalfalak fölé, és barna szempárok meredtek a peronra, nagy tehénszemek, tele kíváncsisággal és szomorúsággal. És majdnem minden vagon padlózata lyukas volt, és a lyukakon egy-egy tehénláb kandikált ki, felhorzsoltan, mozdulatlanul, megkékülten, ezt én nem szerettem, ezt nem bírtam, és azt se bírtam, ha éhező borjúkat szállítottak, és a vonat ott állt nekem az állomáson, ha megláttam, hogy valahol rés van a vagonajtón, odanyújtottam az ujjamat a kisborjúknak, hogy legalább egy pillanatra pótoljam nekik a tőgyet, nem, ezt nem szerettem! meg a kecskeszállítmányokat sem, a szoros kötelektől elhaló kecskelábakat, ezt nem bírtam, és azt sem, ha a nyitott emeletes vagonokban sertést szállítottak Prágába a vágóhídra, és az állatok ott álltak egymás mellett a rettenetes fagyban, és mozdulni se mertek, nehogy az a maradék meleg is elpárologjon belőlük, ott álltak egymás mellett fagyott lábbal, porcelánpatákkal, ah, ezt nem bírtam!, meg azt se, ha a nyári forróságban szállították őket egészen Magyarországról, egy egész vadon sertést, és mindegyik állatnak nyitva volt a szája a szomjúságtól, olyan nyitva volt, mint egy szomjúságtól haldokló madáré.”
„Erre megint elnevette magát: De forgalmista úr, én sötétben is megtalálok minden jegyet. És tovább kacarászott, mert azt hitte, hogy viccelek. Erre azt mondtam: Hát akkor hetedik oszlop, hetedik fach, tudja, kisasszony, hogy a hetes a zsidók szerencseszáma? Odanyúlt, de nem vette le rólam a szemét, és azt mondta: Bystřice, huszonhét korona…”
Frank_Spielmann I 2012. június 1., 14:43
Ó, istenek, isteneim, milyen keserű pirula a háború, pedig az orvos nem is írja föl nekünk, és semmit nem segít, hát akkor meg minek?, csak a fájdalom van, a reménytelen közöny, az származik belőle, a halál, amit el lehetne odázni, fiatal emberek halála, kegyetlenkedés az állatokkal, az emberekkel…
Na de a háborúban is élni kell valahogy, a háborúban is lehet boldognak lenni, Kertész Imre megmutatta, hogy a koncentrációs táborban is meg lehet találni a boldogságot, igen, élni kell, szeretni kell a nőket, főleg egyet, bár legtöbbször muszáj az egész életben többet is szeretni, pedig higgyétek el, a legjobb, csak egyet, de annak odaadni minde(n)t, amit a sok-sok nőnek adnánk, na szóval a boldogság nem a külső körülményektől függ, pajtikáim, hanem csakis a belsőtől, az emberben ott a boldogság, valahogy a lelkében, vagy mi a fenében, persze, az agyban, csak hát meg kell találni, agyműtéttel persze nem lehet, inkább meditálással, gondolkozással, meg szeretéssel, hasonlókkal…
Habók ♥P 2018. július 28., 09:50
Egyszerű emberek mindennapi élete. Napi munka az állomáson, galambtenyésztés, libatömés, némi erotika, amiért fegyelmi jár (és amin persze minden fegyelmező jóízűen csámcsog) mindez remek humorral. És nevetnék is rajta, ha nem lennének folyton a szemem előtt a szigorúan ellenőzött vonatok. A háború. Ami már vége felé jár, de még szétrombol, amit lehet. (De ahhoz Hrabal kell, hogy ezt ennyi oldalba így beleférjen.)
Frank_Spielmann I 2012. május 30., 17:49
A németek bolondok, mondom magamban. Közveszélyes bolondok. Én is bolond voltam egy kicsit, de a saját számlámra, viszont a németek mindig a más számlájára bolondok.
ÁrnyékVirág 2011. május 15., 10:42
Az utolsó pillanatig, amíg csak nem kerültem kívül a saját látókörömön, kézen fogva tartottam a halott katonát, és nem halló fülébe egyre azokat a szavakat ismételtem, amelyeket a drezdai gyorsteher vezetője mondott azoknak az elkínzott németeknek:
– Maradtatok volna otthon a seggeteken…
ÁrnyékVirág 2011. április 15., 13:29
Szóval Hubička forgalmi tiszt úr az éjszakai szolgálat alatt az asztalra döntötte Zdeničkát, felhúzta a szoknyáját, és az állomásunk minden bélyegzőjét sorba rányomta a fenekére. Még a keletbélyegzőt is! Zdenička reggel hazament, és az anyukája mindjárt elolvasta az összes bélyegző szövegét az ülepén, aztán nyomban ideszaladt, hogy azt mondja, panaszt tesz a Gestapónál. így hát, Milos, kénytelen voltam jegyzőkönyvet felvenni. Borzasztó!
robinson P 2014. május 11., 11:08
– Mielőtt a forgalmi tiszt úr lefektette volna önt a távíróasztalra, nem alkalmazott önnel szemben kényszert? Nem szorította le erőszakkal?
– Á, dehogy. Magamtól feküdtem le. Magamtól… hirtelen le akaródzott feküdni…
Wiggin77 2016. június 19., 23:15
Szóval Hubička forgalmi tiszt úr az éjszakai szolgálat alatt az asztalra döntötte Zdeničkát, felhúzta szoknyáját, és az állomásunk minden bélyegzőjét sorba rányomta a fenekére. Még a keletbélyegzőt is!
csillagka P 2016. november 25., 19:07
Mášára gondoltam, arra, hogyan találkoztunk először, amikor még a pályafelvigyázónál dolgoztam, aki két vödör vörös festékkel kiküldött bennünket az államvasúti műhelyek kerítéséhez, hogy fessük be. Máša is akkor kezdte a gyakornokéveit, akárcsak én, szemben álltunk egymással, de ott volt közöttünk a magas drótkerítés, mind a ketten a lábunkhoz tettük a vödröt a míniumfestékkel, és elkezdtük mázolni a kerítést, mindegyikünk a maga oldalán, arccal folyton szemben egymással, és a kerítés összesen négy kilométer hosszú volt, öt hónapig álltunk így egymással szemben, és mindent elmondtunk egymásnak, ami csak eszünkbe jutott, és mindig közöttünk volt a kerítés; amikor már két kilométert lefestettünk belőle, egyszer Máša szája magasságában kentem a festéket a drótra, és azt mondtam neki, hogy szeretem, és ő a másik oldalon az én szájam magasságában kente a festéket a drótra, és azt mondta, hogy ő is szeret… és belenézett a szemembe, és mert épp egy mélyedésben álltunk magas laboda között, odatartottam a szájam, és a frissen festett dróton keresztül megcsókoltuk egymást, és amikor kinyitottuk a szemünket, a Máša száján olyanfajta illetlen romboid volt vörös festékből, amilyet a falakra szokás rajzolni, és az én szájamon ugyanolyan romboid volt vörös festékből, erre elnevettük magunkat, és attól fogva boldogok voltunk.
Manni P 2010. november 11., 17:22
(…) amikor már két kilométert lefestettünk belőle, egyszer Máša szája magasságában kentem a festéket a drótra, és azt mondtam neki, hogy szeretem, és ő a másik oldalon az én szájam magasságában kente a festéket a drótra, és azt mondta, hogy ő is szeret… és belenézett a szemembe, és mert épp egy mélyedésben álltunk magas laboda között, odatartottam a szájam, és a frissen festett dróton keresztül megcsókoltuk egymást, és amikor kinyitottuk a szemünket, a Máša száján olyanfajta illetlen romboid volt vörös festékből, amilyet a falakra szokás rajzolni, és az én szájamon ugyanolyan romboid volt vörös festékből, erre elnevettük magunka, és attól fogva boldogok voltunk.
ÁrnyékVirág 2011. április 15., 13:25
– Kirepesztetták a kanapét? – kiabált a főnök úr. – Kettérepesztették a főnök kanapéját? Ez mind azért van, mert az emberek nem ismernek tekintélyt maguk fölött! Se Istent, se mítoszt, se allegóriát, se szimbólumot! Egyedül vagyunk a világon, minden meg van engedve…de nem nekem! Mert én félek az Istentől! De az a a mocskos disznó nem fél! Annak semmi se szent… csak a sertéssült knédlivel meg káposztával.
fülcimpa 2012. január 18., 13:11
A hajacskáját úgy fésülte, hogy bal oldalról jobbra terelte a tonzúráján át, a jobb fülétől pedig balra terelte a tonzúráján át. De néha, amikor a peronon sétált, szél kerekedett, és az egész csúcsívet szépen leválasztotta a tonzúráról, és a levegőbe emelte.
17. oldal Európa, 2002
csgabi ♥MP 2016. november 3., 17:28
Erre megint elnevette magát: De forgalmista úr, én sötétben is megtalálok minden jegyet. És tovább kacarászott, mert azt hitte, hogy viccelek. Erre azt mondtam: Hát akkor hetedik oszlop, hetedik fach, tudja, kisasszony, hogy a hetes a zsidók szerencseszáma? Odanyúlt, de nem vette le rólam a szemét, és azt mondta: Bystřice, huszonhét korona…
Jaroslav Durych: Wallenstein árnyai · Összehasonlítás
Milos V. Kratochvíl: A magányos harcos · Összehasonlítás
Alois Jirásek: Mindenki ellen · Összehasonlítás
Ivan Olbracht: A hódító · Összehasonlítás
Milos V. Kratochvíl: Európa keringőzött · Összehasonlítás
Jiři Sotola: Jézus-társaság · Összehasonlítás
Oldřich Daněk: A király megfut a csatából · Összehasonlítás
Szigorúan ellenőrzött vonatok (1966) 78%