Nemzeti Fórum - Ezért nem születtél meg
Ezért nem születtél meg
Az elmúlt napokban (sőt években) nem egyszer hallhattunk olyan nyilatkozatokat hős fiatal liberálisainktól, hogy miért is nem kell gyereket vállalni. Hogy a gyerekvállalás az maga a fertő, egy ránk kényszerített viselkedésforma, ami elnyomja a szabadságunkat és ami megöli a szárnyaló, liberális lelket.
Az állam csak azért támogatja a családokat, mert haszna van belőle és mert így akarja megvenni a szavazatokat. Ha belegondolunk ezen eszmeiség köszön vissza akkor is, amikor a gyerekvállalás ösztönzése, a nők bátorítása és munkahelyükre való visszatérésük segítése, vagy egy esetleges új munkaszemlélet bevezetése helyett, migráció útján kívánják megoldani az államok a demográfiai problémájukat. Ez elgondolkodtatott minket, vajon egy ilyen szemléletű ember, mit szólt volna, ha az édesanyja/édesapja megírta volna neki egy levélben, miért is nem adta meg neki az életet? A következőkben egy teljesen liberális szemlélettel áthatott, fiktív levelet fognak megismerni az olvasók.
„Kedves meg nem született gyermekem! Tudod az az igazság, hogy valamikor én akartalak téged, szerettem volna szülő lenni és megtapasztalni, ahogy általad többé és értékesebbé válik a világ. Szüleim mindig is azt éreztették velem, mennyire jó, hogy vagyok nekik, hogy miattam teljesedett ki az életük. Kiskoromban én is sokszor eljátszottam, hogy kisbabám van. Elképzeltem, hogy milyen szülő lennék, hogyan nevelnélek téged és mennyi testvéred lenne. Ilyenkor mindig boldog voltam és nagyon vártam a pillanatot, amikor elérkezik az én időm. Csak éppen az életem másképpen alakult, mert megértettem, hogy engem valójában el akarnak nyomni és te vagy ennek az eszköze. Elvégre valljuk be végre, az apák isznak, verik a feleségeiket és csalják őket. Az anyák elhagyják magukat, kövérek lesznek és csak a gyerekeiknek élnek, a gyerekek meg hisztisek, vernyákolnak, terrorizálják a szüleiket. A család maga a megtestesült elnyomó, erőszakos diktatúra. Kinek kell ez?!
Rájöttem, hogy az egész szülősdi nem más, mint egy ámítás. Egy béklyó, ami meggátolta volna, hogy megvalósítsam önmagamat. Pedig én szabad akartam lenni, igazán szabad! Azt akartam, hogy az éjjel soha ne érjen véget, hogy a 20-as, 30-as éveim olyanok legyenek, mint amikor tinédzser voltam. Azt akartam, hogy csak rólam és csak értem szóljon minden. Nem akartam lekötni magam, nem akartam, hogy egy elavult eszme rám kényszerítse az akaratát. Nem gondoltam sem a nemzetre, sem a jövőmre, sem a holnapra. Csak magamra akartam gondolni és magamért akartam élni. Te pedig drága meg nem született gyermekem, csak gátoltál volna ebben. Veled kellett volna foglalkoznom, hozzád kellett volna mindent igazítom, magamon kívül mással is kellett volna foglalkoznom és én ezt nem akartam!
Szerencsére ezt a majdhogynem náci szemléletmódot sikerült hamar kinőnöm és onnantól kezdve csak a mának éltem. Eszembe sem jutottál, sőt kifejezetten idegesített, amikor azt kérdezték tőlem, mikor lesz már gyerekem. Az még jobban idegesített, hogy folyamatosan gyermeküket babakocsiban tologató naplopók és önámító idióták jöttek velem szembe az utcán azzal a bárgyú vigyorral a képükön, mintha boldogok lennének attól, hogy egy hozzád hasonló kis nyálgép szükségletei miatt aggódhatnak életük hátra lévő részében.
Nem értem, hogyan lehet az, hogy még mindig ők vannak többségben?! Hogy lehetséges az, hogy ennyire buták és korlátoltak legyenek az emberek és elhiszik azt, hogy családban élni csodálatos dolog? Pedig nem az! Én mind a mai napig azt csinálok, amit csak akarok, oda megyek akkor és amikor, csak akarok. Nem függők senkitől, nem korlátozzák a szabadságomat ez pedig azért van, mert nem engedtem, hogy rám erőszakoljanak egy, már a múlt században is idejétmúlt ideológiát. Egymagamban élhetek, váltogathatom a partnereimet és persze még mindig ott van annak a lehetősége, hogy egyszer, talán majd akarlak téged is. Én azonban egyelőre sokkal önzetlenebb vagyok, mint bármelyik szülő, hiszen nekem nincsen senkim, csak magammal foglalkozom és éppen ezért nem sipákolok, meg aggódom a jövő miatt. Ugye milyen nagyszerű nekem?
Önmegvalósítok ugyanis, ha még nem tudnád. Élek bele a világba, céljaim annyira nincsenek, de ez manapság már nem is kell, elég ha elvárásokat tudok támasztani. Elég, ha mindenről megvan a véleményem, amihez meg is kaptam a megfelelő csatornákat, ahol kiélhetem a sorstársaimmal a dühömet. A dühömet, miattad! Lehet, hogy néha még így is eszembe jutsz, hogy milyen jó lenne, ha velem lennél, de hát sosem késő, van még időm, hogy az életemben helyet csináljak neked. Ha akarjuk, akkor a természetet is legyőzzük! Nem értem, miért nem érti meg a sok korlátolt, hogy szabad akarok lenni. Nem akarlak téged sem elnyomni, holmi nemi béklyókkal, nem akarom, hogy helyetted eldöntsem, mi akarsz lenni és kivel akarod megosztani majd az életedet. Ez a világ pedig nem készült még fel az abszolút szabadságra, ezért csak jót teszek neked azzal, hogy nem vállallak téged.
Ne vedd magadra, igazság szerint mindenkinél sokkal fontosabbnak érzem magam és nem értem, mit kell a jövő miatt aggódni, hiszen arab rabszolgákat mindig lehet importálni, nem igaz? Így ne haragudj, drágám, de várnod kell még az életedre, de az is lehet, hogy sosem fogod tőlem ezt megkapni. Mert nekem így jó, mert én így akarom és én így dönthetek. A legjobb az egészben pedig az, hogy te nem is vagy, tehát nem tudod számonkérni tőlem, miért nem vállaltalak téged és a testvéreidet. Másoknak meg mi közük van ehhez, elvégre ez az én döntésem és az én életem. Felelőtlenül, következmények nélkül mondhatok és tehetek bármit. Engem a ma érdekel és nem pedig te, vagy egy boldognak hazudott párkapcsolat. Én igazi liberális haladó vagyok!”
Úgy véljük, valahogy így hangozna az a bizonyos levél, ha egy liberális hala(n)dó megírná a meg nem született gyermekének. Mi nem tettünk semmi mást, csupán felhasználtuk azokat az érveket és gondolatokat, amiktől zeng ez az ideológia. Annyit engedjenek azért meg nekünk, hogy egy kicsit levonjuk az elhangzottakból a lényeget.
Élhetnek ők a mának, lelkük rajta, azonban ellentétben velük, mi nem akarjuk átmosni az agyukat és nem is akarjuk kétségbeesetten hirdetni az igazunkat várva a megerősítést. Csak szeretnénk, ha ők is ilyen belátóak lennének és hagynának minket élni a jelenért és a jövőért. Mert még a legelvakultabb liberális sem tud mit kezdeni az idő múlásával és azzal sem, hogy igenis ki lehet futni a gyerekvállalás csodájából. Ez a természet rendje: megszületünk, felnövünk, megöregszünk és végül meghalunk. Lehetnek ők haladók, de ettől még halandók és a végén nem mi leszünk azok, akik szeretteik és Isten nélkül fogják várni az élet befejezését. Ezért remélem felteszik majd a kérdést (legalább az útjuk végén): megérte?