A Vaják legenda – I. rész - Vaják VI. - Fecske-torony
Vaják VI. - Fecske-torony / 2017. április 20.
Átkok, rémek, vér és intrika
Andrzej Sapkowski neve nem mindenki számára lehet ismerős, holott a lengyel származású író a modern fantasy irodalom egyik meghatározó alakja, a méltán népszerű Witcher (eredetiben Wiedźmin) legenda kitalálója és Ríviai Geralt karakterének megalkotója. Az író számtalan neves díjat tudhat magáénak, köztük a European Science Fiction Society díját, amit kétszer is elvitt, az impozáns David Gemmell Award for Fantasy díjat, tavaly pedig életműdíjat zsebelhetett be műfajformáló munkásságáért.
Népszerű Witcher-sorozatát húsz nyelvre fordították le, így magyarra is (hozzánk 2011-ben érkezett meg az első kötet a PlayOn jóvoltából, amit négy másik követett) és a szláv folklórt fantasy miliőbe oltó sorozat sokak szívét rabolta el világszerte, olyannyira, hogy még játék, sőt, filmadaptáció is készült belőle. A könyvek sötét, véres realizmusa, ismerős, mégis idegen pogány misztikuma, és izgalmasan árnyalt karakterei minket is lenyűgöztek, így úgy döntöttünk, hogy az április 22-én megjelentő, A Fecske-torony című hatodik kötet megjelenése előtt visszatekintve elmeséljük, miért is tartjuk olyannyira jónak a Vaják-könyveket.
„A rossz csak rossz, Stregobor – közölte a vaják komolyan, miközben felállt. – Kisebb, nagyobb, közepes, teljesen mindegy, a mértéke csak nézőpont kérdése, a határai homályosak. Nem vagyok én szentéletű remete, nem csak jót cselekedtem az életben. De ha választanom kell az egyik és a másik rossz között, jobb szeretek egyáltalán nem választani...”
Úgy mesélik, minden utazás egyetlen kurta lépéssel kezdődik, illő hát, hogy Geralt hosszú utazása is hasonlóképpen induljon – igaz, nem egy, hanem számos apró lépéssel, rövid kalandok füzérével. Így van, egy novellás kötetről van szó és bizony ez a szerkezet rendkívül jó szolgálatot tesz a mítosznak, hiszen megágyaz annak a sok könyvön átívelő történetnek, amivel számos órát fogunk majd eltölteni.
Az utolsó kívánság nem sokat habozik, karon ragadja az olvasót, hogy aztán gondos alapossággal vezesse végig a pogány rituálék, népi hiedelmek és a szláv ihletésű folklór világán, bátor ecsetvonásokkal vázolva fel ezt a sajátos miliőt. Mindeközben lefekteti a Vaják szakma alapjait és színpadra szólít jó pár neves, a későbbiekben kulcsfontosságúvá váló karaktert is, mint amilyen a rejtélyes Vengerbergi Yennefer, Kökörcsin, a bajkeverő dalnok, a bölcs papnő Nenneke vagy éppen a brutálisan egyenes Foltest király.
Az egyes novellák, bár önmagukban rövidek, korántsem felületesek – mindegyik hozzáad egy csipetnyi fűszert a Vaják univerzum egyedi ízvilágához. Minden egyes történet saját titkot dédelget és önálló tanulsággal szolgál, ahogyan tették azt a vaják legendát tápláló, olykor komor, máskor vicces népmesék. A fordító munkáját dicséri, hogy mennyire szépen visszaköszön az eredeti írás népies, enyhén anakronisztikus nyelvezete – különösen annak fényében dicséretes ez a törekvés, hogy a kötet hemzseg a szláv mitológia különös nevű lényeitől.
Habár rajongtam a történetekben hemzsegő szellemes dialógusokért, a vérpezsdítő harcjelenetekért és a mindent körbelengő, sötét misztikumért, a szívemhez mégis a novellákat összekötő rövid szegmensek álltak a legközelebb. „A Belső Hang” volt az a habarcs, amely összetapasztotta a látszólag levegőben lógó, önálló történeteket és tette őket egy utazás mérföldköveivé. Mi több, ezen kis átvezetések nemcsak, hogy felkonferálták a következő novellát, de tünékeny bepillantást is engedtek Geralt gondolataiba, többet mutatva a mesteri szörnyvadász mögött rejtőző emberből. Csekélyke örömnek tűnhet ez, de a tucat fantasy irodalom gonoszok áradatát lemészárolni kész isten-hőseinek tengerében egy, a profizmusa mögött is emberi, esendő főhős igazi csemegének tűnik.
A rövid történetek másik védjegye – innentől fogva egész az utolsó kötetig – a sztereotípiák és szélsőségek nélkülözése. Gyönyörködtető és mégis hátborzongatóan valós Sapkowski mester azon törekvése, hogy elmossa jó és rossz határait, és rámutasson az erények melletti emberi gyengeségre. A szörny nem mindig gonosz és az áldozat nem mindig ártatlan. Nem mindig kedves, aki segíteni akar és nem mindig jó szándék nélkül való az önzés. Az élet összetett, ezért nehéz embereket és tetteket egyértelműen egyik, vagy másik kategóriába sorolni, a szerző pedig kiváló érzékkel vezeti hőseit, antihőseit és ezáltal minket ezen az árnyalatokat nem nélkülöző, mégis szürke zónában.
Az utolsó kívánság szinte lerakhatatlan. Jól taglalt és könnyen olvasható, mint a legtöbb novellás kötet, de a közös főhős és millió, illetve a történeteket átkötő szösszenetek okán mégis regényszerűen egységes hatást kelt. Az a tény pedig, hogy egynémely történet a magyar olvasó számára még ismerősnek is tetszhet, úgymond hazaköszön, csak pikánsabbá teszi az élményt.
Élvezeti érték: 7,5/10
„Az lényegtelen – fakadt ki Kökörcsin. – Nem azért írsz balladát, hogy higgyenek benne. Azért írod, hogy meghatódjanak.”
A Vaják-sorozat második kötete szolgai hűséggel látszik végigjárni az első könyv által kitaposott ösvényt, tehát továbbra is egy, a Ríviai Geralt kalandjait feldolgozó novellás gyűjteményéről van szó. Mégis, ahogy az egyszeri olvasó egyre mélyebbre merül a kalandokba, úgy válik nyilvánvalóvá, hogy ezúttal – még a Belső Hang híján is –, valami egységesebb, valami összefogottabb született. A kötet gerincét ugyanis Yennefer és Geralt meglehetősen bonyolult kapcsolata adja, egy tragikus, mégis megkapó románc a „szívtelen” szörnyvadász és a kiismerhetetlen varázslónő között.
Kettejük relációja már csak azért is fontos, mert a kudarcra ítélt szeretetvágy egy eleddig ismeretlen mélységet ad Geralt karakterének. Yennefer jelenléte megkérdőjelezni látszik az alapvetést, miszerint a vajákok nem éreznek, s bár a varázslónő maga csak egyetlen történetben szerepel, személye, egyénisége, szavai állandó széljegyzetei a novelláknak. Hol Geralt gondolataiba merészkedik be, hol Kökörcsin „bölcsességén” keresztül hallunk róla, hol pedig egyfajta belső hajtóerőként munkál a vaják cselekedeteinek mozgatórúgójaként.
Ezen alapvetésen túl egy, még az első kötet szintjét is meghaladó, lenyűgöző történet-füzérre számíthatunk (talán az egyetlen Jégszilánk című novellát leszámítva, amiben érzéseim szerint Geralt már-már karakter idegen mélységekbe zuhan), melyekben végre megmutatkozik, mennyire társadalomidegenné is tud válni a vaják lét. Geralt nem egyszer mutat megdöbbentő szimpátiát a „szörnyetegek” iránt, gondosan körbejárva azok problémáit és fáradhatatlanul kutatva a megoldást feloldásukra, míg ugyanakkor mélységesen megvetni látszik az emberi természet sötét oldalát – azt a nyers, mohó, előítéletektől terhes gondolkodásmódot, amivel az egyszerű népek viseltetnek a tőlük idegen jelenségekkel szemben.
A könyv méltó folytatása az első kötetnek, Sapkowski lebilincselő, összetett történetei, mesteri meseszövése, árnyalt karakterei szórakoztatnak, már-már behúznak a lapok közé, bár nem kétlem, hogy néhány olvasónak talán csöppet terhes lehet Geralt Yennefer felé tanúsított megszállottsága.
További cikkek: A Vaják legenda - II. rész, Vaják VI.: Fecske-torony kritika, 5 dolog, amit talán nem tudtál a Vaják-franchiseról