Kõik kaardid lauale\n21. märts 2018 by britt 38 Comments\nMa olen siin kolimisküsimustele mõnda aega vastanud pigem pealiskaudselt ja lubanud, et räägin kui aeg tuleb. Suuresti olen teemat vältinud lihtsalt seetõttu, et iga jumala kord, kui ma räägin siit ära kolimisest tulevad 2-3 inimest, kes ei saa üldse aru, miks me siit minema tahame, kui siin ideaalne on. Vastus on lihtne: kui oleks ideaalne, siis ju ei tahaks.\nJa teiseks, sest see oli lihtsalt väga-väga keeruline ja ega me ise ka ei teadnud suuresti, mis saab. Etteruttavalt olgu öeldud, et ei tea praegugi. Ma lihtsalt sattusin eile vanu postitusi lugedes ja videosid vaadates nostalgialainele ning mulle tuli meelde, kui palju ma varem jagasin. Ja kuigi ma olen kordades rohkem rahul jagades veidi vähem, siis tahaksin siiski suuremaid ja tähtsamaid osasi elust jagada. Mistõttu jagan ka seda.\nÜhel ilusal hetkel tuli meile mõte, et aga mis siis kui koliks Eestisse? See mõte on meil aegade jooksul muidugi rohkem kui paar korda pähe tulnud. Aga sel korral võtsime seda mõtet tõsiselt. Nii tõsiselt, et rääkisime juba ka Bruno vendadega, otsisime (ja peaaegu ka leidsime) Brunole tööd, otsisime kodu, võrdlesime netipakette ja kõik muu. Kalkuleerisime oma elu igast erinevast aspektist, et näha, kas ja kuidas see muutuks. Olime elevil ja väga-väga hirmul. Peamiselt mina. Teadsin ju, et kuigi kõik minuga suure hurraaga kaasa tuleks, siis on see kõige rohkem ikka minu soov.\nEi möödunud õhtut, mil ma end suurest ärevusest magama nutnud poleks. Üks osa minust kisendas: “jaaa, see on õige aeg! kas nüüd või ei iial! sa ei taha kunagi kahetseda seda, et ei proovinud”. Teine osa kisas vastu: “kas sa oled puhta lolliks läinud? mida sa sealt ootad või otsid? sa oled siin kordades rõõmsam! te kõik olete siin rõõmsad! miks sa võtad oma pere ära keskkonnast, kus teid ümbritseb suurepärane tugivõrgustik?”\nLühidalt öeldes olid mu päevad JA ööd täis ärevust. Me olime lõpetanud Prantsusmaal kodu otsimise. Ütlesime ka Bruno vennale, et ta võib oma maja maha müüa, mida ta tegi.\nKuniks ma veetsin ühe pärastlõuna koos Bruno vennanaistega köögis jutustades, naerdes ja nuttes. Sama pärastlõuna, millele eelnes hommik, kui saatsin Bruno isale sõnumi uurides, kas ta saaks mulle ehk kirsstomateid turult tuua ja pärast mida oli ta kahe minuti pärast mu akna taga ja ütles, et võtaks tüdrukud ka hea meelega kaasa. Pärastlõuna, millele eelnes hommik, mil käisin poes ja müüja palus tüdrukutele tema poolt pai teha.\nÜhtäkki käis minus nagu mingi klikk ära. No see klišee, et ühtäkki näed kõike selgelt. Ja mina nägin, et ma ei taha siit ära kolida. Ma sain aru, et mulle meeldib IDEE sellest. Aga kas ka reaalsus?\nVaatame nüüd korraks faktidele otsa: ma olen pea terve oma täiskasvanuea elanud Prantsusmaal. Inimesena on mind suuresti kujundanud just siinne ühiskond. Ma olen siin harjunud, mul on siin hea, ma mõistan (enamasti) siinseid inimesi. Ka siis, kui tegin plussid-miinused nimekirjasid sai Prantsusmaa plusside nimekiri kõvasti pikem. Pärast pikka kaalumist sain Eesti alla vaid:\n– isa (sest mu ema on Eestis veel vähem kui ma ise)\nHaridus on üsna kaalukas faktor. Aga kahjuks ei määra see üksi midagi. Ka Eesti süsteemist sirgub kuhjaga loodreid, kel kahe kõrva vahel vaid tuul. Ja kohalikust süsteemist jälle kuldpäid, kel suus mitmed keeled. Lõpuks taandub kõik õppija enda motivatsioonile ja teotahtele. Jah, üks süsteem annab ehk parema eelise, aga ka see pole veatu süsteem.\nLoodus. Kena punkt, aga taaskord idealiseerimine. Ma võin ju öelda, et armastan Eestimaa rabasid, aga kui nüüd täitsa aus olla, siis olen rabasse sattunud kahel korral elus. Tea, kas tasub just seetõttu kolima hakata.\nSõbrad ja isa. Need kõige kõnekamad argumendid. Reaalsus on siiski see, et kõikidel on omad elud ja tegelikult näeks ju ikka harva.\nJa kui lõppkokkuvõttes tahakski minna vaid nende pärast, siis kas selle jaoks on tõesti vaja päriselt kolida? Võtta lapsed ära keskkonnast, mida nad hüüavad oma kodumaaks? Võtta neilt ära see side, mis neil Bruno vanematega on? Miks mitte lihtsalt…rohkem Eestis käia? Tegelikult ju see on rahaliselt võimalik. Ma olen ise selle valiku teinud, et käia vähem. Aga kui otsustaks nüüd teisiti?\nSelle postituse kirjutamine on veider. See tundub lõplik. See kõvasti välja ütlemine, et mu hing ei igatse enam Eestisse. Et ma olengi lahti lasknud. Et ma olen täitsa päriselt siin rõõmus. Muidugi ei saa ma kunagi seda olema 100%. Ma olen eestlane ja ma jään selleks. Tükike minust on ikka kodumaal ja jääb sinna alatiseks. Aga mul on tunne, et ma olen pikalt seda igatsust endale ka peale sundinud. Üritanud end veenda, et ma pean seda igatsema rohkem, kui tegelikult teen. Pean proovima tagasi minna. Justkui siinsega rahul olemine oleks väär. Ei ole.\nMa olen siin rõõmus, lapsed on rõõmsad. Mul on i-me-to-re väikelinnaidüll. Ma ei taha uuesti ümber harjuda. Ja ma ei taha lapsi niiviisi loksutada.\nMina olen eestlane, nemad on pooleldi ja Bruno on lihtsalt eestientusiast. Meie kodus loetakse eestikeelseid lasteraamatuid, kuulatakse eestikeelseid lastelaule, vaadatakse eestikeelseid multikaid ja telesaateid. Meie kodu lihtsalt pole Eestis.\nAga minnes tagasi selle esialgse teema ja kolimise juurde. Ühesõnaga olid kõik plaanid tehtud niiviisi, et me ei otsinud siin enam midagi. Mis ilmselgelt muutus. Ja kuna me ise nii lahkelt palusime ka Bruno vennal oma maja müüa, siis kaevasime endile (olgu-olgu, labidas oli ikka minu käes) piraka augu, sest nüüd on meil siin jäänud mõned kuud, aga kodu pole.\nMaja ostmise plaanidest loobusime tegelikult juba enne Eestisse kolimise ideed. Lihtsalt nägime pärast aastapikkust otsimist, et turul pole meie jaoks sobivat maja ega krunti. Seega otsustasime midagi üürida kuniks selline maja või krunt tekib.\nVastan ennatlikult ka küsimusele, miks me üürimise asemel siia ei jää: sest Bruno venna perele kulub kolimine VÄGA ära. See on blogi meie perest ja meie elust, mistõttu ei saa ma kahjuks jutustada nende lugu, aga ütleme lihtsalt nii, et neil on praeguses elukohas halvasti pea kõik, mis saab halvasti olla ja me oleme neist kordades paremas seisus, mistõttu tunduks lihtsalt tobe neil kannatada lasta.\nSeega siin me oleme – alguses tagasi. Aga siiski rõõmsad. Sest üle pika aja pole me segaduses.\n21. märts 2018 at 22:48\nNii värskendav on lugeda seda lugu. Ma olen tunduvalt lihtsamas olukorras kui Sina, aga ma ei suuda ka hetkel välja mõelda, kas ma tahaks elada pigem siin (Põhja-Inglismaal) või Eestis. Ma olen lihtsamas olukorras, sest mul on põhimõtteliselt koti pakkimise ja Eestis mingi töö- ja elukoha leidmise vaev ehk siis vastutan vaid enda eest. Aga ikkagi on raske otsus.\nJa minu arust on tore, et Sa tunned, et tahad olla ja elada just Prantsusmaal ja mitte Eestis. Mina olen alati mõelnud, et kodu ja kodumaa ei pea geograafiliselt lähestikku asuma. Eestlasena on Sinu kodumaa alati Eesti, aga ilmselgelt on sinu kodu Prantsusmaal. See ei tee sind mitte kuidagi kodumaa reeturiks\nÜhesõnaga, nii rusikas-silmaauku-positutus minu jaoks praegu! Aitäh!\n23. märts 2018 at 11:51\nMuidugi on raske! Kirjuta omale plussid-miinused lahti. Ja teiseks arvesta sellega, et tänapäeval on tegelikult KÕIK võimalik. Eriti, kui sa veel vaid iseenda eest vastutad. Võib-olla oled nagu mina, et tahaksid lihtsalt saada osa Eesti parimatest külgedest ja seal rohkem käia, aga elada ikka mujal? Vaata oma sissetulekud üle, tee plaan, vajadusel korrigeeri.\nMina näiteks sain aru, et oleksin igati õnnelik, kui saaksin iga kahe kuu tagant Eestis nädala veeta. Rahaliselt on see tehtav. Rohkem vajab lahendamist pigem see logistiline pool, et kui palju lapsi kaasa võtta ja kes hoiab neid, keda kaasa ei võta (kui ei võta) ja kui tahan Eestis olles välja minna, siis kes hoiab neid kaasavõetuid. Aga põhimõtteliselt on kõigele lahendus, tuleb see lihtsalt leida.\nJa suur aitäh sulle su kommentaari viimaste ridade eest. Ma tunnen tõesti väga-väga tihti, et kui räägin asjadest, mis mulle siin meeldivad, siis parastatakse ja pannaksegi mind end reeturina tundma. Mina jälle ei saa aru, miks ei või end hästi tunda kahes kohas. No nii hästi, kui võimalik. Miks ei või armastada kahte riiki. Muidugi ma ei hakka väitma, et siin ongi mu suur õnn. Ei ole. Ma jään a-la-ti Eestit igatsema ja nostalgitsema. Aga Eestisse kolides igatseksin ma samamoodi Prantsusmaad..\n22. märts 2018 at 04:10\nUsun, et tegid õige valiku.\nElan ise perega teisel pool Atlandi ookeani ja Prantsusmaa-Eesti vahemaa ei tundu mulle sugugi liiga kauge.\n23. märts 2018 at 11:46\nMeil õnneks veab tõesti, sest 3h sõidu kaugusele jääb kokku viis lennujaama ja otselend koju 2,5h. Seega pole tõesti kaugel ja hind on tegelikult ka mõistlik. Vähemalt üksi reisides. Viiekesi (no tulevikus, praegu üks veel ei pea eriti maksma õnneks) on muidugi ükstapuha kuhu minek kulukas.\n22. märts 2018 at 07:47\n23. märts 2018 at 11:45\n22. märts 2018 at 08:31\nÜkski otsus ei pea ju olema igaveseks. Hetkel lihtsalt pole veel õige aeg Eestisse kolimiseks ilmselt. Kui tuleb, siis sa tunned selle ära, siis ei ole enam plusse või miinuseid, on ainult meeletu vajadus tagasi Eestisse saada. Kohe! Ma olin elanud 15 aastat erinevates maailma riikides, ka mõelnud, et ehk kunagi kolin tagasi, mänginud mõtetega elada hoopis Lõuna-Hispaanias või Prantsusmaal jne. Aga ühel hetkel käis klõps, korralik pauk lausa ja kuigi mujal on ilm parem või inimesed sõbralikumad, palgad kõrgemad või elutempo mõistlikum, ikkagi oli ainsaks variandiks Eesti. Kõhus keeras, silm läks märjaks ja põlved nõrgaks kui mõtlesin sellele. Siis ei jäänudki enam suhtkoht muud üle, kui tegu ära teha ja Eestisse kolida. Ei olnud mul töö- ega elukohta Eestis, sõpru nägin ka mujal elades rohkem (kes siis ei tahaks all-inclusive puhkust sõbra juures mõnel soojal maal) jne, aga pisitasa said kõik asjad paika (elukohta ikka veel tekitame). Kuigi bürokraatia on olnud närviajav, ilm külm ja pole siingi neid pudrumägesid ega piimajõgesid, ei tahaks ma hetkel olla mitte kusagil mujal. Ja loodust oskad hinnata küll rohkem, kui sellest puudust oled tundnud. Isegi hakikisa on nagu ööbikulaul. 😀 Ühesõnaga – praegusel hetkel tundubki ju teile parem olla seal, kus olete, aga see ei pea tingimata olema otsus terveks ülejäänud eluks. Edu igal juhul!\n23. märts 2018 at 11:44\nJah, siinkohal on sul õigus, et terveks eluks otsuse tegemine tundub hetkel natuke kauge ja hirmutav. Eks paistab, mis tulevik toob. Lähitulevik (no vähemalt järgmised 10 aastat) võiks minu meelest ikkagi siin mööduda.\n22. märts 2018 at 09:45\nImelik kui sa ka ei ole, aga ma kujutan sind rohkem ette Prantsusmaal, kui Eestis. See, kuidas sa eestlasena näed prantslaste elu ja Prantsusmaad, seda on nii värskendav lugeda. Lahe on lugeda, kuidas Eesti raamatud, multikad, muusika jne on olulisel kohal ja elad Eestile alati kaasa ( Eurovisioon näiteks).\nPS! Sinu kirjutised veisehimulise hülge kohta on NII NALJAKAD! Loen neid mehele ette ja kihistame naerda. Kuna meil kodus peaaegu sama vana tegelane, siis on nii palju sarnast, va see, et meie oma sööb lisatoitu suurima mõnuga. Juusiis, Prantsuse piim parem, kui Eesti.\n22. märts 2018 at 12:02\nSelle kaasa elamisega on niiviisi, et ma Eesti Laulu jälgin igal aastal, aga Eurovisioonil elan siiski kaasa pigem mõtteliselt. Hääletan ainult siis, kui laul mulle päriselt ka meeldib. Sel aastal näiteks ei meeldi. 😀\nJa see piim on nüüd tehniliselt võttes siiski Eesti oma, sest toodab seda ju eestlane. 😀\n22. märts 2018 at 15:40\nAga see piim on ehtsa Prantsuse croissanti ja baugette maitsega.\n23. märts 2018 at 11:42\n22. märts 2018 at 10:41\nKas see maja, kus praegu elate, on siis Bruno venna maja? Et nüüd kolivad nemad sinna?\nSee postitus (no kasutame ka siis seda moodsat sõna) kõnetas mind hetkel väga. Olen praegu enam-vähem täpselt samas olukorras, süda igatseb kolimist kodulinna, kuid mõistus ütleb, et see on vaid romantiline igatsus, igapäeva elu muutuks kordades keerukamaks. Aitäh, et jagasid neid mõtteid, see aitab kindlasti ka minul enda peas asju veidi korrastada.\n22. märts 2018 at 10:49\nPraegu on see endiselt Bruno ema ja tädide maja tegelikult, aga Bruno vend on hetkel selle ostmisprotsessis jah.\nMa soovitan sul teha väga aus +- nimekiri. Endale valetada pole mõtet. Ja tee nii detailsed nimekirjad, kui vähegi võimalik. No ausõna, ma enda nimekirja panin isegi selle, et Eestis on võimatu telekat vaadata, sest reklaamid neelavad kogu eetriaja enda alla. 😀\n22. märts 2018 at 18:45\nTeleka osas on see probleem ajamasinaga lahendatud 😀 lihtsalt tuleb hiljem vaatama hakata ja reklaamid edasi kerida 😀\nÕigus, hea lahendus! Ma teen siin sama. Kuigi siin on reklaame pigem vähe ja kestavad max viis minutit. Mis mind see-eest meeletult närvi ajab on see, kui reklaam pannakse 3-4 minutit enne saate lõppu. Nagu kamoon noh… 😀\n22. märts 2018 at 12:21\nNo aga plusside hulgas oleks ka ju kahtlemata see, et lapsed saaksid päriselt eesti keele suhu? Sest hoolimata sellest, et sina räägid nendega ainult eesti keeles ja kodus vaatate eestikeelseid filme ja raamatud, jpm, kui nad on born and raised prantslased, siis võib ju ennustada, et prantslasteks nad ka kasvavad ja räägivad omavahel prantsuse keeles ja Eesti on kauge ja arusaamatu motherland, liiatigi kui seal käiakse külas kord aastas. Minu arust (rõhutan juba ette ära, et saan aru, et mitte teie jaoks) ei ole see aus, kui segaperel ei ole võimalustki elada ja tunnetada mõlema vanema kultuuri seal mingit aega elades. It’s a damn shame, kui vahemaa on 3h lennusõitu.\nKohanemine: sa oled 27 😀 mitte 77. Noortel käib see üldiselt lups ja lups, lastest rääkimata. Ma arvan, et igasugune “ümber harjumine” ja “kohanemine” ei ole päriselt probla. Ja mis siis ikka saab, kui see ei peaks õnnestuma? Tagasi Prantsusmaale! Pole vaja seda suuremaks mõelda, kui see tegelikult on.\nAga kui sinu väljavaade on see, et sa elad ja sured Metzis, samal ajal aeg- ajalt südames koduigatsust kandes, ma lausa pean kommenteerima, et JUST.DO.IT.\nMa tahtsin seda tegelikult kommenteerida juba sinu EV100 postituse alla, aga läks meelest ära.\nMa tean, millest ma räägin, kuna mu mees on samuti Lääne-Euroopast pärit ja õpetaja – oli seda päritoluriigis ja on seda nüüd Eestis edasi, kõik on läinud siiani üle ootuste positiivselt ja toetavalt (just kolleegide poolt).\nEestis on tohutult äge ja kasvav rahvusvaheline lastega perede grupp, teeme asju koos ja lapsed ei jääks ka Prantsusmaa kultuurist ilma ja saaksid teiste lastega pr.keeles suhelda. Eestis on hea!\nKui ei proovi, siis ka ei tea… Ja iga paari aasta tagant selle mõtte pinnale ulpimine ja siis ikka mõtlemine, et äh, nope, on ju jama! Elame vaid korra ja sul on õigus elada täiskasvanuelu ka Eestis, mitte olla sunnismaine Prantsusmaal.\n22. märts 2018 at 12:37\nAga vaata seda nüüd teise mätta otsast ka. Nad saaksid eesti keele suhu, aga prantsuse keel hääbuks. Ja nad kasvavaksid siis vastupidiselt eestlasteks. See pole ju jälle aus Bruno suhtes ja selleks kaugeks ja arusaamatuks maaks jääb Prantsusmaa. Mingit kuldset keskteed ei eksisteeri nagunii. Mind ei häiri, et nad ei hakka kunagi (tõenäoliselt) eesti keeles esseesid kirjutama või filosoofilisi vestlusi pidama. Mind ei häiri, kui nendest kasvavad prantslased. Nad on ju minu lapsed. Ja osalt on nad siiski eestlased – ükstapuha milline on nende keeleoskus. Siin on ka eesti keelt kõnelevaid lapsi ja kokkusaamisi, aga see ei asenda päris eestikeelset kultuuriruumi. Nii nagu Eestis ei asendaks mõndade prantsuse keelt kõnelevate lastega mängimine prantsuse kultuuriruumi.\nMa saan su mõtetest igati aru ja usu mind, et olen ka ise (rohkem kui korral-kahel) niiviisi mõelnud, aga tegelikkuses on see mõtteviis MINU jaoks siiski liialt idealistlik ja lühinägelik. Elu (eriti koos lastega) ei käi päris niiviisi, et “just do it”. Tuleb mõelda ette ja veenduda, et tehtavad otsused on tõesti ratsionaalsed ja kõikide kõige paremates huvides. Võib-olla osadele inimestele sobib katseeksitusmeetodil elamine ja vooluga kaasa minema, aga mulle ei sobi. “Tagasi Prantsusmaale! Pole vaja seda suuremaks mõelda, kui see tegelikult on.” – see ei käi ju niiviisi, et nips ja kohe tagasi. Mina näeksin sellist käitumist vaid laste solgutamisena.\nSüdames koduigatsuse kandmine on igati normaalne. Ja olen enamgi kui kindel, et Eestisse kolides kannaksin sama igatsust Prantsusmaa pärast. See on paljude välismaale kolinud inimeste taak. Teadmine, et suure tõenäosusega ei saa enam kuskil olla 100% rahul.\nJa mis peamine, ma ei ole ju sunnismaine. Nagu öeldud, siis kõik tuleksid minuga rõõmuga kaasa, kui ma vaid hõiskaks, et lähme. Ma ise olen siin rahul ja ei taha ära. Igatsus on okei.\nMis ma tahan öelda on aitäh su mõttevahetuse eest ja ma saan aru, millest see tuleneb ja hindan seda väga, aga ma näen asju teisiti.\n23. märts 2018 at 09:19\nSee on sul õige point, et selline see mujale kolinute taak tegelikult juba on, et enam kusagil ei ole 100% õige. Olen elanud mitmes riigis pikemat aega ja mõlgutanud neid mõtteid. Ega tegelikult iga riigiga seda klikki ei teki kah, mõne puhul saab kiirelt aru, et väga imeline riik külastamiseks aga ise püsivalt elada ei sooviks. Töökohaga seoses viibisin vahepeal aga pikemat aega ühes Euroopa riigis ja see hakkas mulle juba väga väga meeldima, eks omajagu aitas ka kaasa see, et kohtusin ühe väga toreda noormehega ja asi hakkas susisema. Terve meie suhte aja aga mind tegelikult juba eos häiris ainult üks asi, nõme aga nii see oli, lihtsalt see, et ta ei ole eestlane. Eks järelikult see ei olnudki õige asi aga mind tegi nukraks see mõte, et on NII palju asju, mida ta eales ei mõistaks. Pidin ise vahepeal mõneks ajaks Eestisse tagasi tulema ja no üks asi viis teiseni ja pidasin paremaks selle asja lõpetada.\nPaar aastat hiljem kohtasin lõpuks seda päris õiget inimest ja õnneks ei pea oma pead vaevama enam sellega, et kus riigis me siis ka elaksime ja mis rahvusest meie lapsed oleksid.\nMa lihtsalt tean, et ma olengi täpselt see lollilt rahvusromantiline tüüp, kellel tuleb härdusest kohe pisar silma igasuguste Eesti asjade peale ja no ma tean, et ükskõik, kus ma ka ei elaks, siis hinges nutaksin alati Eestit taga. Neid imelisi oma inimesi. Meie väike riik on nagu vahva imedemaa, kus kõik on võimalik kui vaid ise pingutada ja vaeva näha. Ei ole kuulsaid ja tähtsaid ja kättesaamatuid inimesi, lähed pitsat sööma ja kõrvallauas istub president (true story, mitu korda ) või jalutad linnas ja mööda kõnnib tähtis Euroopa Parlamendi saadik, samamoodi lumetormis endale mantlist varju tegemas nagu sinagi, ilma turvameesteta ja puha. Kui linnas korterielust siiber saab, siis sõidan perekonna maamajasse, pool tundi sõitu ja oleme nii sügavam metsa sees, et hoovi sattuvad nii kitsed kui karud. Saab paljalt saunas käia ja metsast õhtusöögiks seeni korjata. Mul on nii hea meel, et mu lapsed saavad üles kasvada sellises riigis ja sellises ühiskonnas ja ma olen nii tänulik, et asjad läksid just nii nagu nad läksid.\n23. märts 2018 at 11:36\nMhmh, olen nõus, et kui rahvus tema puhul häiris, siis polnudki see asi määratud kestma jääma. Mul pole seda tunnet Brunoga kunagi tekkinud. No muidugi ma mõnikord mõtlen, et kui ma poleks teda kohanud, siis ma oleksin Eestisse tagasi tulnud, aga samas kes ütleb, et ma Eestis mõnd teist prantslast poleks kohanud.\nJa rahvusromantilised tüübid on mõnusad! Mulle meeldivad ka kõik need asjad, mis kirjeldasid. Lihtsalt mulle meeldib siin ka palju asju ja lõpuks tulebki siis üles ehitada mingi kuldne kesktee.\n24. märts 2018 at 10:20\nSeda vist nimetataksegi integratsiooniks. Suurepäraselt välja kukkunud integratsioon..\nPõnev seda mõttekäiku lugeda. Aga muidugi vastan siia selleks, et kirjutada endast, kellest muust!\nMa olen see, kes osales lapsena laulvas revolutsioonis ja pärast oli mitu-mitu aastat aktiivne kodutütar ja üleüldine patrioot. Eesti oli väga oluline. 20-ndates aastates reisisin palju ja erinevate inimestega suhtlemine on alati väga huvitav olnud.\nNüüd olen juba ca 7 aastat pere loonud inimesega, kellel põhimõtteliselt polegi kodumaad – ta on mitmerahvuselisest perest ja elanud lapsena mitmes eri riigis. Ka meie oleme temaga elanud mitmes Põhjamaa riigis ja sealhulgas ka aasta Eestis. Kolisime sealt ära, sest tal tegelikutl puudus seal igasugune karjäärivõimalus ja lisaks talle absoluutselt ei sobinud sealne töökultuur ja potentsiaalsed kolleegid olid ebameeldivad (põhimõtteliselt see üks seltskond olekski olnud tema jaoks ainuke võimalus Eestie töötada). Muidugi oluline oli ka, et läänerikide palgatasemelt on ikka väga raske laskuda Eesti palgatasemele. Ja talle on karjäär ikka väga oluline osa eneseteostusest, ei kujutaks ette ilma… Niipalju temast… kindlasti on see ikka veidi erinev erineva valdkonna inimestele, aga see oli tema/meie kogemus.\nAga ma ise. Ja integratsioon. Ma pean ültema, et mul ei ole enam kodumaad. Ma mõtlen seda mõistet “kodu” ja “maa” üheskoos. Nendel lihtsalt pole minu jaoks mingit tähendust ja isegi mitte vajadust niimoodi defineerida. Jah, praegu elame maal, kuhu tõepoolest tahame pikemalt elama jääda, aga ma ei nimeta seda kindlasti kodumaaks. Ja Eesti ei ole ka kodumaa. Polegi sellist kohta. See pole oluline. On mu kodu (maja), on mu pere, on olulised inimesed, kes elavad kaugemal või lähemal, on mingid toidud-maitsed, mida küll vahepeal igatsen, aga maitseid igatsen näiteks ka oma reisimise-perioodist ja mujalt maailmast. Jaa, Eestis ont ore käia, sest seal on mingid tuttavad kohad ja mälestused ja inimesed ja ehk mingi suhtlus ja olemise viis, mis mulle meeldib ja sobib, aga seal on ka palju tüütud ja närvidele käivat, samuti nagu selles riigis, kuhu praegu proovin sisse elada. Ja nii ongi kujunenud minu jaoks, et pole üldse vahet, kus ma elan. Igal pool on midagi ägedat (ja ka mitte ägedat), millega end kohandada ja millest rõõmu tunda. Mis õpetab olemaja elama mingit (muud ja) huvitavat moodi.\n27. märts 2018 at 10:19\nTead, ma alustan hoopis sellest, et mul on alati hea meel näha, kui sa kommenteerinud oled. Päriselt.\nJa su viimane lõik pakub mulle päris palju samastusvõimalust. Enam-vähem niiviisi ma tunnengi. Eesti on mu sünnimaa, aga mis on mu kodumaa? Kodu ongi minu jaoks seal, kus on mu pere ja kus on mul hea. Kas siis Prantsusmaa? Aga kui läheksime Eestisse, siis oleks ju seal ka. Ühesõnaga ma ei näegi vajadust seda eraldi määratleda.\n“Igal pool on midagi ägedat (ja ka mitte ägedat), millega end kohandada ja millest rõõmu tunda.” – ning see võtab kõik ideaalselt kokku.\nAitäh, et enda elu natukene jagasid siin.\n26. märts 2018 at 11:52\nOeh, see on nii keeruline teema.\nOlles ise lastetu (eriti veel kakskeelsete lastega lastetu), siis on minu kaasarääkimine sama hea kui… ma ei tea, lumi keset päikesepaistelist suvist päeva, st võimatu? aga eks ma siis ütlen omalt poolt seda, et mina arvan, et pigem hääbub eesti keel kui mõni muu, suurema riigi keel. Just seetõttu, et suuremate riikide (nagu Prantsusmaa, Saksamaa, Suurbritannia või USA) keelte puhul on lihtsalt materjale nii palju rohkem – raamatuid, filme, muusikat, mänge jne. Amazonist vms saab kõike nendes keeltes kätte kui tahad, aga eesti keeles – mitte just nii väga. Ehk kui mina oleksin sinu kingades (mida ma ilmselgelt ei ole ja ei saa ka isegi ette kujutada, et oleksin), siis keele osas ma ehk NII väga ei muretseks (pealegi saaks te ka kodus PR keelt edasi rääkida).\nAga… vot see kodutunne. Ma tunnistan ausalt, et ei tea, mis tunne on Eestit mitte koduks pidada. Jah, siin on nõmedaid inimesi, kohati väga jama tervishoid ja pensionisüsteem, kohati väga nõme kliima ja tööd peab rabama kohati kolme eest. Alles eelmine nädal ilmus Postimehes lugu neist, kes Eestisse tagasi tulid ja kui raske neil eestlastel oli kohanemine Eestiga. Aga ma mõtlen oma peas, et maailm 1) globaliseerub veel rohkem ehk varsti pole ehk vahemaad ei midagi – juba praegu on need ei midagi 2) rahvastub, risustub veelgi rohkem – Eesti on üks kohti, kus on väike rahvastatus; kliimamuudatused jäävad ka siin asju mõjutama, aga selle mõjud on väiksemad kui näiteks Kesk- ja Lõuna-Euroopas; jne.\nAga samas tunnen ma, et mõnikord tahaks kõik kus seda ja teist jätta ja minema minna. Sest mul on üks elu ja ma ei pea seda elu veetma siin, kus on palgad väikesed ja elamiskulud võrreldavad Berliiniga vms; sest ma tunnen, et ei pea surmani näiteks töötama jne. Ja neid tundeid on väga-väga raske kohaldada selle nägemusega, et Eesti on mu kodu; veelgi enam, et mul on kohati ehk keeruline mõista neid, kelle jaoks Eesti ei ole enam….. paik kuhu alati tulla.\nÜhesõnaga, nagu aru võid saada, siis su tunded on täiesti normaalsed – ma ELAN siin ja ma tunnen end kohati kaheldavalt 😀 Ma arvan, et sul on alati võimalus, et te tulete näiteks lastega teismeeas siia vms – kunagi ei tea, seega päris maha seda mõtet matta ei tasu, aga ennast igapäevaselt piinelda pole vast kah mõtet (mitte et sa seda teeks – nagu lugeda sai), nii et selles mõttes on sul endaga tehtud hea kompromiss – ennast ei piina ja samas ei mata midagi maha ka.\n26. märts 2018 at 14:05\nMa sain aru jah, et on üsna võimalik, et mu emotsiooni põhjustab hoopis see, et ma pole viimasel paaril aastal eriti tihti Eestis käinud. Seega proovikski järgmised aasta-kaks nüüd niiviisi, et käiks iga mõne kuu tagant. Vaataks, kas see muudab midagi. Kui ei, siis saab edasi mõelda.\nMis puudutab lapsi, siis tead, mul on tihtipeale tunne, et inimesed vaatavad asju natukene ühekülgselt. St. mul on mitu tuttavat, kes oma lastega eesti keeles ei räägi. Eelistavad asukohariigi keelt, mida nad isegi eriti ei valda. Aga no tühja see Eesti, see väike ja tühine Eesti. Nende jaoks siis.\nMa saaks nende puhul aru mingist kriitikast, et miks nii ja miks naa.\nParaku öeldakse ka mulle tihti, et oi…aga su lastest kasvavad ju prantslased (ma ei mõtle vaid üht siin kommentaariumis leiduvat sõnavõttu). Noh..jah, nad ju ongi prantslased?! Nad on prantslased täpselt sama palju kui eestlased.\nMulle jääb just eesti põhjal mulje nagu lapsed oleksid rohkem ema teema. Et lapsed peavad olema nagu ema. Samas siin on vastupidi. Vanemad tegelevad võrdselt, vastutavad võrdselt, mängivad võrdselt. Võimalik, et oled tähele pannud, aga kui pole, siis ma ütlen laste kohta harva “minu lapsed”. Pea alati kirjutan ja ütlen “meie lapsed”. Ehk siis ma ei näe mingit probleemi selles, kui nad räägivad prantsuse keeles ja elavad prantsusmaal ning saavad prantslasteks. See ei kustuta nende eesti juuri ja nende elushoidmisega kavatsen ma tegutseda nii kaua kui lastakse.\nKakskeelsete laste puhul on üks kultuur tahes tahtmata dominantne ning tihtipeale on see asukohariigi oma. Ei näe probleemi. Ja see ei tähenda absoluutselt, et ma Eestit ei armastaks või hindaks. Mu lastel on siin lihtsalt nende jaoks parem lapsepõlv. Kõik.\n26. märts 2018 at 15:57\nMuuseas, mind on alati huvitanud, et kui eestlane on isa, ja mitte ema, kas siis ka näiteks lastele keelt üritatakse õpetada?\nJust seetõttu, et nagu sa ise kirjutad, on tihti kuvandiks “naine abiellub välismaalasega, saab lapsed ja hoiab nende eestlust”, aga isad? Isadest – tõsi, neid on vast üsna vähe – kuuleme me ikka väga väga harva.\nMul pole kahtlustki, et õnnelike vanemate lastel on õnnelik lapsepõlv\n26. märts 2018 at 16:08\nSee on huvitav küsimus tõesti! Kui ma nüüd järgi mõtlen, siis ma ei teagi palju sääraseid olukordi. Üks tuttav tuleb küll meelde, kes eestlane, kelle naine rootslane ja koos elatakse Prantsusmaal. Mõlemad õpetavad lapsele oma keelt.\n26. märts 2018 at 20:07\nMa tundsin ennast veidi su kommentaarist puudutatud, et “Ma tunnistan ausalt, et ei tea, mis tunne on Eestit mitte koduks pidada.” Ehk kirjutan veidi…\nEsiteks, ma olen oma doktoritöö kirjutanud teemal “kodu” ja kuidas kodu luuakse ja ehitatakse nii füüsiliselt kui vaimselt. Tõepoolest on kohal “kodu” puhul eriline tähendus, aga sellel on ka palju muid tähendusi – pere, inimsuhted, mälestused, kodused tarbeasjad jne.\nAga lahti seletada seda lauset… Eestit mitte koduks pidada tähendab seda, et mõiste “kogu” juurest kaob ära ruumiline tähendus ja teglikult ka selline kodu kui mälestuste kogumi tähendus. Eestlastele on see väga tavapärane, et kodu, on mingi koht, kodumaja, kodutalu, kodutänav, kodulinn ja kodumaa ja see on päris sügaval eestlase veres, nii et ma ei arvagi, et peaksid üldse mu mõttekäiku mõistma… Mina olen aga oma elukogemuse põhjal “avastanud”, et minu jaoks ei oma koht tähtsust, tegelikult ei oma absoluudselt mitte mingit tähtsust. Minu jaoks on “kodu” see hetk ja koht, kuhu ma ärkan hommikul üles ja mu pere, kellega ma koos olen ja pere ja sõbrad, kellele aeg-ajalt helistan või kirjutan ja kellega mul on ühine minevik.\n26. märts 2018 at 20:30\nVabandust, üks mõte jäi veel kirjutamata. Mõistele “kodumaa”, peaks ju vastandama ka “välismaa” ja “välismaalased”. Aga mul pole juba ammugi seda tunnet, et ma elaksin kuskil välismaal või suhtleksin välismaalastega või oleksin abielus välismaalasega. Need on lihtsalt teise nimega riigid, kultuurid ja teist keelt kõnelevad inimesed. Tavalised inimesed ja kui päris aus olla, siis mulle isegi käivad need mõisted närvidele.\n27. märts 2018 at 09:16\nVäga ilus seletus! Jah, ma pole tegelikult välismaal nii kaua elanud, et mul saaks tekkida mõne muu kohaga (ja sealsete inimestega) selline side, et seda “koduks” kutsuda – küllap on see ka osaliselt see põhjus, miks mul on seda keerulisem mõista…\nMa usun, et kui mu ümber oleksid inimesed, kes mulle olulised ja kallid on, siis võiks ka minu “kodu” olla mujal. Aga kuna minu kallid inimesed on siin, siis seostub ka mu kodu Eestiga. Vähemalt praeguseks\n26. märts 2018 at 15:08\nKas lahenduseks ei võiks olla nt laste koolivaheajal kuuks Eestis korteri üürimine? Nii saaks lapsed eesti keelekeskkonnas olla, tutvuda rohkem sealsete sugulastega jne… Saad lapsed ju isegi ajutiselt mõnda lastehoidu panna, et laste seltskonnas eesti keeles rohkem rääkida.\n26. märts 2018 at 16:06\nÜtlen päris ausalt, et see jääb hetkel veel küll puhtalt raha taha kinni. Samas on ka see põhjus, miks ma aina vähem Eestis käinud olen – ruumipuudus. Just jõuludel saime aru, et tuleb Eestis käia kas vähendatud koosseisus või mingi muu lahendus leida, sest sinna korterisse me lihtsalt ei mahu enam. Nädalaks mingi külaliskorter – okei. Kuuks ajaks..no teeb natukene haiget rahakotile. Ma muidugi pole veel päris peensusteni igaühte vaadanud. Aastake tagasi veidi sirvisin ja leidsin mingisugused pakkumised 800-900 eurot kuu eest ja koos lennupiletite, toidu ning muu meelelahutusega on nõks kirves.\nAga eks me hetkel tegutseme selle nimel, et mingi taoline lahendus võiks võimalikuks saada. Seni pigistame silmad kinni Viimsi kodu suuruse osas.\n3. aprill 2018 at 21:43\nMa ei ole küll üürihindadega kursis, aga kas tõesti tavalisi üürikortereid ainult suvekuudeks soodsamalt ei saa? Ma mäletan,et u 5 aastat tagasi oleks saanud selle 900€ eest 3 kuud üürida 😀\n26. märts 2018 at 20:01\nOlen ise 21 aastane ning olen Inglismaal elanud 8 aastat, hetkel käin siin ülikoolis. Ei kujuta ettegi, et peaks tagasi kolima sest mulle ausalt öeldes ei meeldi Eesti, just inimeste pärast. Ma ei pannud seda pidevat halvustamist tähele kui ma seal elasin aga nüüd, kui on inglise elu kõrval võrdluseks, jääb see halvustav suhtumine natukenegi suurematesse või teistmoodi inimestesse mulle väga silma. Eesti on tore koht kus puhkamas ja perekonnal külas käia aga elada ma seal ei suudaks, ausalt kohe. Kes mind tööle võtaks? Vene keelt ma ei oska,õpetajaks ma keeldun saamast,olematu palga eest poemüüjana ma ka töötama ei hakka ning tõlgiks ma vaevalt saan kuna Eesti keeles kirjutamine (õigekiri) ei ole enam nii lihtne mu jaoks. Perekonnal, nagu sa ütlesid, on oma elu, omad tegemised. Sõbrad on ülikoolides üle riigi ja maailma laiali või käivad tööl, osadel juba omal lapsed. Mu vanemad elavad Inglismaal niiet kui ma peaks lapsed saama on kõik nende vanavanemad siin. Kas Eesti keelt oma lastele õpetan, eks seda näha ole. Ainult hariduse pärast ma ka kolima ei hakkaks, mida see Eesti haridus neile nii väga rohkem annab? Ka mina tundsin ennast algul süüdi kui tundisin, et vot, see riik on just minu koht. Eesti jääb alati kodumaaks ning alati kohaks kuhu saad tagasi minna\n27. märts 2018 at 10:24\nMa pole seda eraldi välja toonud, sest olen kindel, et halvustamist leidub enam-vähem igal pool, aga jah…niiviisi kasvõi meediat tarbides, kommentaare lugedes jääb ka minul seda kõvasti rohkem silma eestlaste puhul. No prantslastega võrreldes siis. Väga paljudel tundub olevat kindel seisukoht, et just nende viisi elamine on õige ja kõik need, kes elavad teisiti, elavad valesti.\nAga keelt soovitan sul lastele ikkagi õpetada. Esiteks sest mu meelest on nii tore oma kultuuri (isegi kui sellest tihti osa ei saa) edasi anda ja kui see ei huvita, siis mõtle pigem sellele, et see stimuleerib meeletult lapse aju ja annab väga suure eelise hilisemaks keeleõppeks.\n26. märts 2018 at 20:39\nMäletan kui me mehega olime aastaid tagasi enam vähem samas situatsioonis nagu teie praegu. Me küll ei kaalutlenud Eestisse alatiseks elama minemist, vaid lihtsalt tahtsime Eestis veeta kas pool aastat või aasta, et mees ja laps saaks keele suhu ja et näha kuidas me Eesti hirmus pika talvega hakkama oleksime saanud.\nOlin ise sel ajal veel Eesti idealiseerimis faasis ja mõtlesin samuti et Eesti loodus ja kooliharidus ning see ja teine ikka nii palju parem, et tore oleks kui laps Eestis saaks olla.\nEga me pikalt seda mõtet veeretada ei saanudki, sest Eesti palkade juures ei oleks meil selline kolimine mitte mingil juhul võimalik olnud. Kuna meil oli siin siis juba oma maja ja majalaen, siis ka Eesti väga hea palgaga ei oleks meil võimalik olnud siinset majalaenu maksta ja siis veel ka Eestis eraldi elamist üürida ning igapäevaselt toime tulla. Seega asi jäigi vaid mõtteks.\nKui laps neljaselt kooli läks, siis iga uue kooliaastaga jõudis mulle üha enam kohale, et kui ma enne lugesin Eestis elamise juures just Eesti kooliharidust üheks suureks plussiks, siis tänaseks on sellest plussist saanud väga suur miinus. Roosa mullike läks suure pauguga lõhki ja kui ka praegu keegi pakuks meile Eestis sama suurt palka mis me siin hetkel saame, siis esimese asjana jääks Eestisse kolimine just lapse koolihariduse pärast ära.\nMingi aeg vist mõtlesime ka pensionipõlve mööda saatmist Eestis, aga see oli üsna hull mõte, sest miks me peaksime tahtma vanaduses elada kuskil kus on nii pikk talv ja nii lühike suvi\nEesti on minu sünnimaa ja selleks ta ka jääb kuni minu elupäevade lõpuni. Ma arvan, et kui ma ei saaks iga aasta Eestis käia, siis tuleks kindlasti väikene Eesti igatsus peale. Mitte selline igatsus, et tahaks seal elada, vaid pigem et tahaks vanalinnas kolada ja raamatupoes käia ja jäätist süüa jne. Kuna me aga külastame Eestit kaks korda aastas, siis minule endal küll Eesti igatsust ei ole. Mulle pigem piisaks ka täitsa ühest korrast aasta, aga just lapse pärast siis kaks reisi. Talle meeldiks seal ka tihedamini käia, aga tean, et peale kahte nädalat hakkame me mõlemad juba vaikselt tagasi oma koju igatsema ja tihedamad reisid hakkaks juba rahakotile mõjuma.\nSamas mul on väga hea meel, et mu lapsel on kaks oma keelt ja et tal on oma lähdane side kahe eri maaga. Ega tema Eesti ei peagi ju olema samasugune ,kui näiteks mõne teise Eestis elava lapse Eesti. Ta on ja jääb alati poolikuks eestlaseks, aga mina näen selle pooliku eestlase olemise juures pigem suurt plussi kui miinust. Ma ise ka ei tunne enam nagu ma oleks kahe maa vahel pooleks kistud. Minu jaoks ongi lihtsalt Eesti mu sünnimaa ja Inglismaa mu kodumaa. Elame siin sest meile meeldib siin ja meil on siin palju parem elu. Kui peaks aga Eestis elama, siis saaks ka seal kindlasti hakkama vaatamata sellele, et mulle seal paljud asjad ei meeldi.\nProovisin oma arust lühikese kommentaari kirjutada, aga välja tuli ikkagi hirmus pikk 😀\n27. märts 2018 at 10:28\nMul vist ka sama, et ma igatsen rohkem neid mõnusaid asju. Nagu ütlesid, siis vanalinn ja raamatupoed. Argipäevaelu vist kordades vähem.\nJa teie koolisüsteem tundub tõesti VÄGA mitmekülgne ja mõnus. Olen osasid postitusi mitmeid kordi üle lugenud ja mõelnud, et lastel võib seal väga huvitav ja põnev olla.\nSiinne eelkool on minu jaoks lahjavõitu, aga noh, lapsele meeldib ja on tore. Liigselt kurta seega ei taha. Õpetan ise kodus juurde ja asi ants.\nJa pikad kommentaarid mulle meeldivad!\n30. märts 2018 at 17:42\nTeil on väikesed lapsed ja peaksite eelkõige mõtlema nende tulevikule ja mõtlemine peaks olema ratsionaalsem. Kummaline on argument, et eesti telesaadete reklaamid on liiga pikad…\nTeie tänased otsused kujundavad laste elukäiku. Kindlasti peaks ära otsustama, millises keeleruumis lapsed haridust omandavad. Väga keeruline on haridusküsimusi poolel teel ümber mõelda. Kakskeelsete perede põhiline oht on selles, et nad ei omanda heal tasemel kumbagi keelt ja jäävadki nö pudikeelseks ja see pärsib nende edasiõppimise võimalusi mingil eluetapil. Eesti süsteemis küll rakendatakse järjest rohkem põhikooli tasemel individuaalseid õppekavasid mujalt tulijatele, aga saadav haridus pole võrreldav eestikeelses keskkonnas kasvanud lapsele. Ehk siis tekivad probleemid gümnaaisiumi ja kõrgkooli astumisega.\nSeega tuleks teha otsus, kas lapsed jäävad kooliajaks prantsuse või eesti keelekeskkonda ja vastavalt otsusele ka lapsi keeleliselt arendada.\n30. märts 2018 at 20:50\nTere Tarmo! Suur aitäh, et sõna sekka ütlesid! Mis puudutab telesaadete märkust, siis kummaline on hoopis see, et sa siinkohal läbi ei hammustanud, et tegu on ikka naljaga. Ilmselgelt ei oma sellised asjad suurte otsuste juures mingit kaalu.\nMis puudutab seda kakskeelsete perede kohta puudutavat, siis kuulaksin hea meelega, kuskohast sellise info võtnud oled. Peamine oht on ikka selles, et kakskeelsed lapsed muutuvad ükskeelseks ja vähemuskeel kaob ära. Pudikeelseks jääb neist ikka väga-väga-väga väike osa. Enamikega juhtub lihtne ja loogiline: asukohariigi keel muutub domineerivaks. Mõistagi ma üle terve ilma rännanud pole ega uurimustöösid läbi viinud, aga lähtun teiste kogemustele, mida olen kuulnud (ja neid on palju) ja enamasti on kõikide lapsed ikkagi kõike muud kui pudikeelsed.\nMa olen üsna kindel, et mu lapsed kasvavad üles prantsuse koolisüsteemis ja keele pärast ma ei muretse.


Thavet Atlas: Kuidas kaval Kirjarüütel va Sinder endale kuulsust sai\nKuidas kaval Kirjarüütel va Sinder endale kuulsust sai\nSarjast: Muinasjutud on muhedad, turujutud on lahedad\nIstunud kord suure mure kaissu kooldunud seltskond lõkke ääres, seda väga üksildases metsakohas – et keegi nende juttu segama ei tuleks, ammuks salakõrv ei kuuleks. Arutatud, et mis nõuga rahva nurisemise leeki vähemaks või päris maha keerata saaks. Tulisemaks kui nende ees tasa hubisev tuli, läks kohevarsti lõõmavaks vaidluseks.\n„Liiga palju räägivad meie alamad,“ kaebas kohtukulliküünistest meisterdatud ametiketiga pärjatud piiga.\n„Ei, liiga palju kirjutavad!“ leidis Võimu Haldur.\n„Kas on sel mingit vahet?“ heitis Meele Valvur nende suunas oma valvsaks ihutud pilgu.\n„Muidugi on, see praegune: lausa nagu turbavälja põlemine – tasa miilab, vaat kui päris tulekahjuks lahvatab, mis siis saab, ah? Kus kõik ülemate patud päevavalgele kätte praadima pannakse! Pole sünnis ju!“ säristas Kohtupiiga talle vastu. „Ja mis kõige hullem, kirjas kirjutatu jääb ju alles, paljad sõnad viib tuul homseks unustusse tuulduma.“\n„Ei, seda saa küll kuidagi lubada, säärastel tarbetutel valgustajatel tuleb juba sündimisel keeled suust lõigata!“ täiendas teda Võimu Haldur, „aga meil puudub selleks vajalik seadustäht! Kahju! Oot, vaadake, mis või kes see veel on?“ hõõrus ta äkitselt oma silmi.\nNimelt piilus ühe jändriku puu tagant välja üks jurakas nina, mille valdaja näis agaralt endale olukorda selgemaks nuuskivat.\n„See on nõid! Kohe tuleriidale saata! Kus on vahimehed, miks me ometi neid kaasa ei võtnud?“ kahetses Kohtupiiga.\n„Kes sa selline oled, tule aga välja!“ hõikas ta oma vöölt pistoda pihku tõmmates.\nNina aevastas korra arupidavalt ja tõmbas endasse tubli sõõmu hetkeseisu karmi hõngu.\nAga Kohtupiiga pidi nina pihta ergutuseks veel mitu käbijunni viskama.\nJa siis said meie seltskonna lõkkesuitsust ja murest vaevatud silmad nägema üht õnnetut Kirjarüütlit, kel seni avaldamata kirjarullid üle õla puldanist kotis rippumas, nüüd puu tagant lõpuks välja astus.\nMehe raudrüü oli üpris mõlkis ja roostetäpine, ka kirjasulest odaots oli kõver ja väändunud.\n„Miks sa nii armetu välja näed, kas said viimastel turniiridel kogu aeg peksa või?“ uudistas Meele Valvur meest veidi õelalt. „Ja kes sa üldse oled, mis tõust ja soost? Esitle meile ennast!“\n„Olen tähtedega sehkendaja, veergudega kaupleja, tulihingeline kirjapattude eest võitleja“ sõnas rüütel siiralt, ent alandlikult. „Va Sinder kõlab mu nimi.“\n„Või kohe selline mees on meie teele sattunud, nagu umbes lendu lastud nool oled sina täitsa äkitselt õige üles märgi leidnud,“ elavnes korraga muidu morn Meele Valvur. Kaks ta kaaslast vaatasid teda algul üllatunult, siis juba suureneva huviga – ju oli kaaslane mingi salanipi otsa kätte saamas.\nVaid Va Sinder vaatas teda kahtlevalt, nagu siga lihunikku.\n„Seega, viimasel ajal ei lähe sul päris hästi?“ uuris meest Võimu Haldur, ise mehe loppis välimust oma kasuks kaaludes.\n„Ja kus sinu vapp on?“ näppis Kohtukulli piiga tema varustuse ahervaremeid.\n„Vaat vapi pidin mina panti panema,“ tunnistas va Sinder häbelikult, äkki kaeblikult nuuksatades. „Ka tahtsin oma veel ilmumata kirjaread juba ette maha müüa – aga keegi ei tahtnud.“\n„Aga mis su vapi peal oli, on sel mingi tunnusmärk?“ uudishimutses piiga.\n„Kolm valget valli,“ vastas Kirjarüütel väikese kõhkluse järel.\n„Aga hobune, miks sa nõnda alandaval moel jalgsi käid?“\n„Ära lendas!“ tõmbas Kirjarüütel ennast turri. „Reetur selline!“\n„Ah, et sina oskad siis meil kohe nilbeid jutte kirjutada või?“ uuris Meele Valvur rüütlit üha ärksama huviga. „Kas sa patupalka teenida tahad? Ühe loriloo eest näiteks?“\n„Selgitage palun lähemalt,“ tõmbas rüütel ennast kerra – kaitseasendisse, kes midagi aru ei paistnud saavat või siis osavalt lollikest mängis.\n„Vaata, meil siin on pärispatust hinge vaja. Sellist ohvrilammast. Aga mitte ainult. Lisaks pead sina ühe väga ropu loo kirjutama, kus üht vaga last hirmsasti ära pilastatakse. Saaksid sa taolise tükiga hakkama?“\n„Kah mul asja, mida osata,“ tõmbas va Sinder üleolevalt oma vägeva ninaga ennast õhku täis. „Ma virnade viisi teisi sehkendanud. Aga mis ma selle eest vastu saan?“ tõmbas kirjamehes korraga ennast vinna kaupmees.\nMille peale kolmik oma pilgud kaalutlevalt ristas.\n„Sõlmime sinuga õige kokkuleppe, muidugi suulise,“ hakkas Võimu Haldur kokkuleppe kotisuud kärmelt kinni köitma.\n„Suulised kokkulepped, need on kõige auklikumad,“ kahtles Va Sinder.\n„Me sõlmime ainult sääraseid, kui ei meeldi, astu otse perse!“ käratas Võimu Haldur juba kannatust kaotades. „Me laseme iga päev sind kohtukantsli pealt mahahüüdes tõrvata, pannes heeroldite pasunad hüüdma – sinu teised raamatud, mis seni rängas rahapõuas, saavad samas kaalus hõbedaga üles ostetud!“\n„Aga miks sul nina nõnda valge on?“ märkas Kohtupiiga Kirjarüütli juraka nina sõõrmete ümber korraga rante, mis sealt kui kaks aupärga vastu helendasid.\n„Jahuga vist koos,“ ühmas Kirjarüütel vaid, küll oma ninaalust käeseljaga ägedalt hõõrudes.\n„Mida, käisid veskitega võitlemas või?“ uuris teda silmvidukil Meele Valvur.\nMille peale kõik see kolmik kooris naerma puhkes.\n„Aga ikkagi, mis teil sest kasu oleks?“ ei jätnud Kirjarüütel jonni.\n„Meil või,“ venitas Meele Valvur tõsinedes, „meie saaksime need seaduse ratta peale tõmmata, kes tõelist tõde liiga usinalt otsivad. Sest nende kahtluste ussid on kõige mürgisema nõelaga ussid,“ sisistas ta vastikusest kehast värisedes.\n„Aga kohtutee kaudu saad sina endale märtrikrooni pähe, meie aga seaduse, et neil suud igaveseks saaksime lukku löödud!“\n„Aga kui rahvas ikkagi aru saab?“ kahtles Va Sinder oma suurele puust sulele nõjatudes, mille terasest ots nüüd kõhklusetähti maapinnale kraapis. „Pealegi, mõni kirjatsunfti kannupoiss või isegi sealne kõrgem isand võib mind tõsimeeli ju kohtusse kaitsma tulla, mis ma neile ütlen?“\n„Kui asi nõnda täbaraks kisub, siis tuleb meiepoolne ratsukäik,“ mõõtis Kohtupiiga talle kohtupingi pikkust parajaks. „Laseme sulle hullusärgi õmmelda, sellist õiget mõõtu, et ei pigistaks.“ Ta mängles muusana loovaks ergutuseks näppudega rüütli „tallivärvaval“.\n„Hulluks tunnistada? Mind?“ ahmis Va Sinder õhku, endal aru kiivri alt välja kärssamas. „Te olete vist tõega liiga palju nõdrameelseks tegevat seent söönud?“\n„Ah, mis sest erilist, näed Hamletkti mängis ju hullu, ei, see toob sulle vaid lisaloorbereid ja kinnismajja sa ei satu,“ lohutas piiga ja nõjatas vaesele kirjamehele oma pea korraks õlale.\n„Aga kuidas?“ püüdis Kirjarüütel näitsiku palet oma õlal alles hoida, tolle põske püüdlikult suudlema kippudes. Oma kätt piiga undruku alla uudistama sättides. „Mu sõrmedel on hellad silmad,“ lubas ta.\n„Võigas peab see kirjatükk olema, nii et põlvist nõrgaks võtab, sinu kirjatüki vastu palju kaebajaid sünnitab,“ tõrjus Kohtupiiga Kirjarüütli kätt ja mesijuttu taas argiseks ja vagaks.\n„Et asi ontlik välja näeks, pead sina selle roppkirja riigist väljaspool posti panema, õigelt, meie võimust väljaspool olevalt rajalt teele saatma,“ õpetas Va Sindrit Kohtupiiga veel enne lahkumist.\nKäsud käes, jäeti rüütel plaani hauduma ja kolmik sättis ennast minekule.\n„Sa meenutad mulle kedagi,“ näris Meele Valvur veel korraks Kirjarüütlit oma pilguga.\n„Keda siis ometi?“ ei mõistnud osatatu.\n„Seda templisüütajast Herostratust,“ ütles too nii tasa, et rüütel ei kuulnud.\nÜksi jäänud va Sinder sügas oma kongusnina – kuulsus vajas lisatiibu, närbunud aujärg tahtis ohtrat kastmist. Kirjarüütel jäi kauaks mõttesse.\n„Tuleb vist laenata, üks kaebelugudega kirjutajast ori leida, või siis taoline tegelane lausa välja mõelda,“ arutas ta endamisi. „Midagi vanast kirjapajast tuleks ka uuesti lettile sättida, uueks kokku kleepida?\nVõi siis lausa ise kirjutada, nimme vigaselt, et kõik ikka usuksid? Ah, mis arutada, siin tuleb tegutseda, korraks piiri taga ära käia ja siis uudishimu äratava kohtulõõma taustal saaksin oma teisedki raamatud lõpuks ära müüdud,“ otsustas mees ja uinus.\n„Aga äkki pannaksegi teine hullumajja?“ õõtsus Kohtupiiga nõtkelt oma hobusel.\n„Las aga panevad, mis meil enam sellest. Tema töö on siis ju tehtud,“ ühmas Võimu Haldur. Meele Valvur vaid noogutas koos langeva päevarattaga – varsti algav kohus lubas peataset vagadust ja vaikimist – sellest punguvat murumadalat lugemust.\nKõik läkski nii nagu plaanitud. Valju kära saatel kohtupidamine tõi Kirjarüütlile Va Sindrile au ja suure hulga hõbedat ta kirjatükkide eest. Ka sai rahvas oma hääle tummaks karjutud ja nõnda õiguse nõudmise eest uue seaduse kaudu kaitstud ja mahatasutud. Kohtupiiga pidas kõne, mis kulda raiuti, Võimu Haldur hoolitses selle eest, et see ka seadusesse lukku löödaks, ja Vaimu Valvur valvas, et rahva meel liiga kõrgelt ei lainetaks.\nАвтор: Thavet Atlas на 2:39 AM\nKuidas kaval Kirjarüütel va Sinder endale kuulsust...\nKui tahtmine on vaevariik...


klipper - Eesti Entsüklopeedia\nklipper (ingl clipper, vn клипер), pikk ja kitsas purjelaevanduse kõrgperioodi kiirpurjelaev. Nimetus tekkis 1812. aasta paiku seoses väikeste kiirpurjekate ehitamisega Põhja-Ameerika idarannikul, eriti Baltimore’is. Need Baltimore’i klipperid olid 90–200-tonnise kandevõimega, teravate veeliinidega kahemastilised laevad. Tugeva ahtripoolse kaldega mastid kandsid kõrgeid kahvelpurjesid alamastil ja 1–2 raapurje fokk- ning mõnikord ka groottengil. 1831 rakendasid inglased esimestena väikesi klipper-kuunareid ja -prikke oopiumi veoks Indiast Hiinasse. Peagi osalesid selles tulusas äris ka ameeriklased. Nii kasvas väga erineva purjestusega oopiumiklipperite arv.\nPärisklipperiteks loetakse aga 1840–70 ehitatud kiirpurjelaevu, mille tunnused olid sale kerekuju, ette väljaulatuv kaarjas vöörtääv (klipperivöör), väga kõrged mastid ja tohutu purjepind. Nad olid harilikult 3-mastilised täis- ja parklaevad ning neil kasutati raapurjedele lisaks ka leipurjesid. Seoses kullaleiukohtade avastamisega Californias 1848 hoogustus USA-s kipperite ehitus. Massiline kullaotsijate ja seiklejate väljaränd toimus nn California klipperitel Põhja-Ameerika idarannikult Hoorni neeme kaudu San Franciscosse.\nKui Austraalias avastati kullamaardlaid, kasvas Suurbritanniast väljarändajate arv järsult. Inglaste nn Austraalia klipperite vähesuse tõttu tuli kiiresti uusi juurde ehitada; neid osteti ja telliti ka USA-st. Iga-aastasel teeveol Hiinast Suurbritanniasse ja USA-sse osalesid nii Briti kui ka Ameerika klipperid (nn tee-klipperid). Nende vahel toimus tihe võistlus, sest hooaja esimesele Inglismaale jõudnud klipperile maksti preemiat. 1865 kaotati preemia maksmine, kuid hooaja esimese teelasti eest maksti kõrgemat veotasu.\nAurulaevanduse kiire areng tekitas purjelaevadele tugeva konkurentsi. Olukord muutus eriti tõsiseks pärast Suessi kanali avamist (1869). Sellele vaatamata jätkusid tee-klipperite võiduajamised aastani 1872. Tuntumaid klipperiehitajaid oli Donald MacKay.\nVaata lisaks artiklit Cutty Sark.\nKategooriad: Purjelaevad | Mereleksikoni artiklid


Naiste teadlikkus raseduse vältimisest jätab soovida | Buduaar\nNaiste teadlikkus raseduse vältimisest jätab soovida\nEesti naistearstide läbiviidud uuringust selgus, et vaatamata kaasaegsete vahendite heale kättesaadavusele ei kasuta ligi viiendik naistest soovimatust rasedusest hoidumiseks mitte midagi ning lisaks on ka neid, kes kasutavad ainsa meetodina katkestatud suguühet.\nTartu Ülikooli Kliinikumi naistekliiniku vanemarst-õppejõud Pille Soplepmanni sõnul on uskumatu, et tänapäeval, mil rasestumisvastaste vahendite kättesaadavus on ideaalilähedane, kasutab kümnendik naistest ikka veel ajaloolist meetodit.\nUuringus osalenute hulgas oli kõige levinum viimase seksuaalvahekorra ajal kasutatud kontratseptsioonimeetod mittehormonaalne (47 protsenti), hormonaalset meetodit oli kasutanud 35 protsenti naistest ja 18 vastas, et ei kasuta üldse midagi.\n60 protsenti mittehormonaalse meetodi eelistajatest kasutas kondoomi, 20 protsenti emakasisest vahendit, 10 protsenti spermitsiide ning veel 10 protsenti lihtsalt katkestatud vahekorda.\nHormonaalsed kombineeritud preparaadid on maailmas enimkasutatav meetod rasedusest hoidumiseks, kuid problemaatiline võib seejuures olla kindla pillide võtmise kellaaja järgimine.\nÜhe uuringu kohaselt unustab 50 protsenti naistest ühe tsükli vältel ühe pilli võtmise, 22 protsenti unustab kahe või enama pilli võtmise.\nSellised vead on miljonite planeerimatute raseduste põhjustajateks maailmas.\nVärske uuringu tulemusena selgus, et naised, kes olid hakanud kasutama rasestumisvastast plaastrit, suutsid raviskeemi väga hästi järgida.\nEvita uuringu eesmärgiks oli koguda andmeid naiste eelistuste kohta rasestumisvastaste meetodite osas, aga ka rasestumisvastase plaastri EVRA kasutamise kohta.\nUuring viidi läbi viies Eesti keskuses 48 naistearsti kaasabil.\nUuringurühma kuulus 442 fertiilses eas naist vanuses 17 – 45 aastat. Statistilist andmeanalüüsi teostas Turu-uuringute AS.


Elisa uue originaalsarja „Reetur“ peaosas on Tambet Tuisk | Diktor\n8. nov. 2019 kell&nbsp15:00\n"Reeturi" peaosas astub üles Tambet Tuisk.Foto: Elisa\nTäna selgusid Elisa järgmise kodumaise originaalsarja „Reetur“ osatäitjad ja peaosaline, kelleks on kodumaine supertäht Tambet Tuisk. „Reetur“ on toodetud koostöös Eesti Rahvusringhäälinguga ning sari näeb Elisa Huubis ilmavalgust juba detsembris.\nEsimese Eesti teleoperaatorina omatoodangusse panustama asunud Elisa toob käesoleval aastal välja juba teise originaalsarja, milleks on spioonipõnevik „Reetur“. Uue sarja nimirollis on üks Eesti hinnatumaid meesnäitlejaid Tambet Tuisk („Seltsimees laps“, „Eia jõulud Tondikakul“, „Leanders letzte Reise“).\nSeriaali pilootosa näeb ilmavalgust juba käesoleval kuul, 25. novembril PÖFFil. „Jälgime PÖFFis suure põnevusega Elisa arenguid, mis on lisaks kvaliteetse sisu näitamisele jõudmas nüüd ka Eestis emaettevõtte eeskujul selle tootmiseni. Festival toetab kahe käega iga sammu, mis rikastab meie sarjatööstust ja kergitab selle taset,” sõnas Tiina Lokk-Tramberg, filmifestivali direktor.\n“Lisaks on ülimalt soe tunne ekraanil näha näitlejaid, kes kõik on mänginud PÖFFil esilinastunud või auhindu võitnud filmides nagu “Must alpinist”, “Eia jõulud Tondikakul”, “Rehepapp”, “Päevad, mis ajasid segadusse”“.\nElisa sisuhankejuht Toomas Ili sõnab, et „Reeturi“ sarnast kodumaist seriaali pole varem teleekraanil nähtud. „Kuigi sarja läbivaks teemaks on ülimalt põnev kassi-hiire mäng võõrriigi luuraja ja meie vastuluure vahel, kätkeb „Reetur “ ka peategelase ja tema lähedaste vahelisi inimsuhteid, kust samuti ei puudu reetmine ning noa selga löömine. Seda nii otseses kui ülekantud tähenduses.“\nTõsielulistest sündmustest inspireeritud lugu räägib Eestis tegutsevast riigireeturist 2000. aastate algul, ajal mil Eesti on liitumas NATO ja Euroopa Liiduga ning muutub Vene luure jaoks ülioluliseks sihtmärgiks.\nSeriaali idee autor ja stsenaariumi konsultant on Andres Anvelt ning stsenarist oma ala vaieldamatu tipp Martin Algus, kelle sulest on kodumaine publik näinud hitte nagu „Miks mitte?!“, „Sangarid“, “Klassikokkutuleku” triloogia, „Papad mammad“, „Lillepood“ jpt „Reetur“ valmib koostöös Eesti Rahvusringhäälingu ja produktsioonifirmaga Kassikuld.\nETV programmijuht Marje Tõemäe ütleb, et iga uue draamasarja sünd on tänasel Eesti meediamaastikul väike ime. „Meil on väga hea meel olla sel korral selle sündmuse osalised koos Elisaga.„Reetur“ on sari, mis kõnetab kindlasti iga eestlast.“\nMärksõnad: elisa, reetur, seriaal, tambet tuisk, televisioon


Kuidas tunda ära petisest automüüjat - Arhiiv - Tarbija\nKuidas tunda ära petisest automüüjat\n24. juuni 2013, 16:11\nEestis müüakse kuidas teab kuidas üles klopitud avariilisi sõidukeid.\nKuna automaakleri tööülesannete hulka kuulub pidev kohtumine erinevate automüüjatega, siis on aja jooksul meelde jäänud mõned omadused, mis võivad tihtipeale eristada ausat müüjat petturist, kirjutab automaakler Palle Kõlar.\nEbaausad automüüjad mõjutavad potensiaalseid kliente tihtipeale sellega, et kui kiirelt ei otsusta, siis tuleb järgmine klient ja viib auto minema. Kiirustamine tingib olukorra, kus inimesel napib aega, et kontrollida rahulikult auto ja ka müüja tausta ja ajalugu ning korraldada põhjalik ostueelne diagnostika. Petturite lemmikud on ostjad, kes tulevad autot vaatama kaugelt teisest Eesti otsast, sest reeglina pikka sõitu mitu korda ette ei võeta ja seetõttu ostetakse kiirelt esimene auto, mis tundub sobiv.\nVähimagi kahtluse korral müüja suhtes tuleks temalt kindlasti küsida täisnimi, et oleks võimalik uurida, kas tema nimega seostub mõni varasem pettus autode müügis. Kogenumate petturite kohta on otsingumootorites piisavalt infot. Nime avaldamisest keeldumise korral ei ole põhjust keeruline aimata.\nJuhul, kui auto on sõitnud Eestis, siis peaks müüja oskama vastata küsimustele, mis puudutavad auto senist hooldust ja remonti. Kui on tegemist uuema autoga, peaks kindlasti olema täidetud hooldusraamat, kus on vastava esinduse templid. See jätab ka võimaluse esindusest hooldusajalugu järgi kontrollida. Kui on tegemist vanema autoga, mida enam margiesinduses ei hooldata, peaks iga müüja oskama vastata, et milliste hooldus- ja remondikohtade klient on ta olnud. Reeglina hoiavad korralikud autoomanikud alles ka hooldus- ja remondiarveid.\nKõikide uuemate autode hooldusajalugu on reeglina margiesinduse kaudu kontrollitav Euroopa Liidu piires. Kui auto hooldusraamat on viimased aastad täitmata, siis tuleks arvutada, kas praegune läbisõit on kooskõlas varasemate andmetega. Näiteks on auto märgitud läbisõit 230 000 km ja auto on 8 aastat vana. Kui auto sõitis kunagi Saksamaal esimese nelja aastaga hooldusraamatu andmetel 200 000 km ja järgneva hooldusraamatust puuduoleva nelja aasta jooksul 30 000 km, siis võib oletada, et tegemist ei ole õige näiduga. Kahjuks paljud ostjad sellesse ei süvene ja vaatavad vaid hooldusraamatusse tehtud kandeid. Harvad ei ole ka olukorrad, kus petised on kogemata näidu kerinud väiksemaks, kui on viimane hooldusraamatusse kantud näit.\nErinevaid variatsioone pettustest võibki kirjutama jääda, kuid paneksime inimestele südamele vähemalt selle, et ärge kunagi ostke kasutatud autot kiirustades. Laske alati auto mõnel eksperdil üle vaadata. Seda ka juhul, kui kõik tundub ideaalses korras olevat.\nAusa automüüja tunnused\n1. Kuulutuses on näha auto registri number.\n2. Kuulutuses on vähemalt müüja eesnimi\n3. Müüja avaldab soovi korral ennem kohtumist VIN-koodi\n4. Müüja teab autost rääkida, vastab küsimustele konkreetselt.\n5. Müüja avaldab soovi korral oma täisnime.\n6. Müüja pakub ise proovisõitu.\n7. Müüja nõustub ostueelse ülevaatusega kliendi poolt valitud töökojas.\n1. Auto registri number ja VIN-kood on kuulutuses varjatud\n2. Kuulutuses ei ole müüja nime\n3. Müüja ei soovi ennem kohtumist avaldada auto VIN-koodi. Reeglina vabandatakse välja sellega, et keegi teine võib selle oma kuulutuses kasutusele võtta. Kohtumisel avaldatud VIN-kood reeglina ei anna piisavalt aega, et Euroopast toodud auto ajalugu põhjalikult kontrollida ja peale kohtumist mõjutatakse klienti kiirelt otsustama.\n4. Müüja ei tea autost rääkida, küsimustele vastatakse ähmaselt ja vabandatakse tihti välja argumendiga, et sõbra auto ja sõpra pole vms.\n5. Müüja ei paku ise välja proovisõitu ja kui toimub proovisõit, siis korraldab selle nii, et tema ise on roolis. Kui tegu on automüügiga tegeleva ettevõttega, siis vabandatakse välja sellega, et auto ei ole arvel ja tänaval sõita ei tohi (tegelikult on ettevõtetel võimalik kasutada PROOV numbreid).\n6. Müüja ei nõustu ostueelse diagnostikaga. Põhjenduseks on reeglina ajapuudus või müügiplatside puhul see, et auto ei ole arvel ja ei tohi sõita.