Korvamerkittyä koulutilaa - Akaan Seutu\nJaa: Mikko Peltoniemi Julkaistu 11.7.2018 5:00 Pääkirjoitus\nAkaan kaupungin päätöksenteko Rasin koulun väistötiloista osoittaa, että kuntavaaleissa valitut päättäjät eivät oikeasti päätä asioista. Lopullinen toimintalinja on se, jonka virkamiehet ovat jo aiemmin valinneet.\nHomevaurioiden ja sisäilmaongelmien vuoksi suljetun Rasin koulun toiminta oli viime lukuvuoden sijoitettuna Viialan kirjastoon, Viialan nuorisotilalle ja Karpinmäen palvelutaloon. Lokakuussa 2017 sivistysjohtaja Tero Kuusisto kertoi Akaan Seudussa, että Rasin koululle ei aiota hankkia siirtokoulua. Tarkoitus oli mahduttaa ja hajauttaa koko koulun toiminta muihin tilapäisiin tiloihin määräämättömäksi ajaksi. Konsultit ja sivistysjohtaja ehdottivat jopa kahteen kertaan käyttökelvottomana hylätyn Rasin puukoulun korjaamista väistötilaksi.\nPitkin syksyä, talvea ja kevättä sivistyslautakunta, kaupunginhallitus ja valtuusto tekivät monta esitystä ja päätöstä Rasin koulun väistötiloista. Maaliskuun alussa va. kaupunginjohtaja Briitta-Liisa Sinivuori esitti, että Rasin koulun kahdelle opetusryhmälle vuokrataan väistötiloiksi Akaanportin liiketalosta Toijalasta kaupungin omistamia tiloja lukuvuodeksi 2018–2019. Tämä oli myös sivistysjohtaja Kuusiston näkemys. Kaupunginhallitus kuitenkin päätti, että Rasin koulun luokkia ei siirretä Toijalaan ja edellytti, että sivistyslautakunta järjestää Rasin oppilaille koulumaiset väistötilat Viialan taajaman alueelta.\nEhdolla olleiden tyhjentyneiden pankkisalien ja teollisuushallien sijaan sivistyslautakunta on esittänyt sinnikkäästi, että Rasin koululle hankitaan oma siirtokoulu nykyisen koulun pihapiiriin. Va. kaupunginjohtaja on ollut yhtä sinnikkäästi eri mieltä ja esittänyt muiden tilojen etsimistä Viialasta.\nMaaliskuun lopulla kaupunginhallitus päätti lopulta yksimielisesti, että Rasin koulun oppilaat saavat Parmacolta vuokrattavan siirtokoulun Rasin koulun pihapiiriin. Samana iltana Akaan valtuusto päätti yksimielisesti, että siirtokoulun vuokra- ja ylläpitokustannuksiin sekä perustamiskustannuksiin varataan tarvittavat määrärahat kuluvalle vuodelle sekä tuleville vuosille.\nToukokuun lopulla kaikki oli taas toisin, ja kaupunginhallitus päätti Sinivuoren esityksestä, että Rasin koulun siirtokoulua ei hankita Rasin koulun alueelle, vaan siitä pyydetään tarjousta Viialan yhtenäiskoulun pihapiiriin. Tämä, kuten moni muukin nykyhallituksen päätöksistä, syntyi äänin 6–5. Sivistyslautakuntaa ei asialla ei enää vaivattu.\nRasin siirtokoulu ei ehdi valmistua Viialan yhtenäiskoulun pihapiiriin syyslukukauden alkuun mennessä. Hyvä jos syyslomaksi lokakuun lopulla. Niinpä sivistysjohtaja Kuusisto lähetti heinäkuun alussa oppilaiden vanhemmille viestin syksyn väistötiloista.\nRasin koulun luokkien 4–5 väistötilaksi on suunnitteilla, yllätys yllätys, Akaanportti Toijalan ABC:n vieressä. Sivistysjohtajan mukaan Akaanporttiin on parhaillaan rakentumassa neljä lisäluokkatilaa, joista kaksi on korvamerkitty Rasin koulun väistötilakäyttöön.\nKyseinen korvamerkintä on ilmeisesti tehty virkamiesvoimin Akaaportin takana olevalla aidatulla asfalttikentällä jonkinlaisessa poroerotus-tyyppisessä prosessissa, koska mitään poliittista päätöstä Rasin koulun oppilaiden ja henkilökunnan siirtämisestä Toijalaan ei edelleenkään ole.


Rauhaa ei tule nykyrajoilla - Maailman Kuvalehti\nJotta Syyriaan ja Irakiin saataisiin rauha, olisi maiden annettava hajota, sanoo Husein Mohammed.\nViime viikkoina on uutisoitu toivoa herättäneistä neuvotteluista Syyrian sodan päättämiseksi. Syyrian naapurimaat ja suurvallat ovat tavanneet Wienissä. Tärkeänä on nähty eritoten Venäjän osallistuminen neuvotteluihin.\nKaikki tietävät Syyrian sodasta. Harva kuitenkaan muistaa, että myös rauhanneuvotteluja on viritelty lähes koko sodan ajan. Rauhaa ovat yrittäneet vuodesta 2011 alkaen niin Arabiliitto, YK kuin nyt tärkeänä pidetty Venäjä.\nNeuvottelu toisensa jälkeen on päätynyt tuloksettomana. Suurimmissa neuvotteluissa hallituksen ja opposition edustajia ei edes saatu samaan keskustelupöytään. YK:n asettama rauhanvälittäjä pomppi huoneesta toiseen. Rauhansopimusta ei tietenkään tullut.\nToiveikkuudesta huolimatta myös meneillään olevat neuvottelut tulevat epäonnistumaan. Neuvotteluosapuolet eivät luota toisiinsa. Naapurimailla ja suurvalloilla on kaikilla omat intressinsä.\nYhteisestä julkilausumasta huolimatta osapuolet eivät ole samaa mieltä muusta kuin Syyrian yhtenäisyyden vaalimisesta. Edes pääsyyllisen, presidentti Bashar al-Assadin jatkosta ei päästä yhteisymmärrykseen.\nOn ironista, että juuri se, mistä ulkovallat ovat samaa mieltä – vaatimus Syyrian yhtenäisyydestä – tulee romuttamaan toiveet rauhasta.\nSyyriaa hallitsi rautaisin ottein vuosikymmenien ajan aleviittivähemmistöön kuuluva al-Assadin perhe. Sunniarabit ovat maan ehdoton enemmistö, mutta heillä ei ollut sananvaltaa maan johdossa. Kurdivähemmistöltä oli riistetty jopa kansalaisuus.\nAsetelma on muuttunut ratkaisevasti. Nyt kullakin väestöryhmällä on omat vahvat tukialueensa. Mikä tahansa rauhansopimus muuttaisi vanhat valtasuhteet, johon entiset vallanpitäjät eivät suostu. Entiset alistetut eivät myöskään suostu entiseen asemaansa. Enemmistönä olevat sunniarabit eivät ole myöskään osoittaneet kiinnostusta vallanjakoon.\nUlkovaltojen vaatimus Syyrian yhtenäisenä pitämisestä ei edistä rauhaa vaan pitkittää sotaa. Koska eri väestöryhmillä ei ole luottamusta toisiinsa, ne yrittävät nujertaa toisensa. Käytännössä mikään taho ei tule voittamaan.\nJos maan eri osien annettaisiin irtaantua toisistaan, niin kuin on käytännössä jo tapahtunut, kukin suurimmista muodostaisi oman alueensa. Riittävän itsenäisyytensä turvaamisen jälkeen ne voisivat olla valmiita myös yhteistyöhön osana löyhää liittovaltiota.\nMyös naapurimaassa Irakissa ulkovaltojen vaatimus maan pysymisestä yhtenäisenä on aiheuttanut loputtoman konfliktin jo 1990-luvun alusta.\nVaatimus yhtenäisyydestä ei ole pitänyt väestöryhmiä yhdessä, vaan maassa on tapahtunut etnisiä puhdistuksia.\nSota pitkittyy, sillä keskinäistä luottamusta ei ole. Ulkovallat eivät salli ryhmien erota, eikä mikään ryhmä voi lopullisesti nujertaa muita. mikään ryhmä voi lopullisesti nujertaa muita.


Viimeinen nelimoottorisen Airbus A340 -koneen lento Finnairin väreissä on ohi | lentoposti.fi\nViimeinen Finnairin väreissä lennetty A340 lento oli paluu Tokion Naritasta Helsinki-Vantaalle 31. tammikuuta. Se lennettiin Finnairin viimeisellä A340-koneella OH-LQE:llä. Finnair kertoi 1. helmikuuta twitterissä lentäneensä konetyypin viimeisen lennon.\nMahdollinen seuraava sijoituspaikka Finnairin viimeiselle A340-300-koneella on esimerkiksi Tarmac Aerosaven lentokoneiden säilytyspaikka Ranskan Tarbes-Lourdesissa\nOH-LQE (msn938) on varsin tuore koneyksilö, joka teki ensilentonsa heinäkuun alussa 2008. Finnair vastaanotti koneen uutena ja se saapui Helsinki-Vantaalle 31. heinäkuuta 2008. Kyseessä oli tuolloin Finnairin viides A340-300 -kone.\nNelimoottoristen koneiden polttoainetehokkuus ei kuitenkaan ollut riittävän hyvä. Koneet ovat poistumassa lentoyhtiökäytöstä muuallakin. Airbus yritti taannoin mainostaa koneiden mahdollisuuksia turvatakseen niiden tulevaisuuden. Finnair oli sopinut A340-koneista ja niiden palautuksista osana uusien A350-koneiden tilauksia.\nVielä tammikuun 2017 alussa Finnairin viestintä välitti Lentoposti.fi:lle tiedon, että A340-koneilla lennettäisiin useita reittejä vuoden 2017 aikana. Nähtäväksi jää tullaanko lennot mahdollisesti lentämään jonkin ulkoisen operaattorin koneilla. Finnair on käyttänyt useita eri yhtiöitä lennoillaan kouluttaakseen omia lentäjiä uusiin A350-900 -koneisiin.


(Ohjattu sivulta Suojeluskunnat)\nKoko 150 000 (jäseniä historian aikana)\nMarssi Vapaussoturin valloituslaulu\nVuosipäivät 16. toukokuuta\nSeiskarin suojeluskunta syksyllä 1917.\nNummen suojeluskunta 1930-luvulla.\nSuojeluskuntajärjestö (ruots. Skyddskår) oli Suomessa vuosina 1918–1944 toiminut vapaaehtoinen maanpuolustusjärjestö ja kansalliskaarti, joka lakkautettiin Liittoutuneiden valvontakomission määräyksellä syksyllä 1944 fasistisena järjestönä. Ensimmäiset suojeluskunnat perustettiin syksyllä 1917 yksityisten aloitteesta, mutta ne eivät olleet rakenteeltaan ja jäsenistöltään tai muutenkaan samanlaisia kuin vuosien 1918–1944 Suojeluskuntajärjestön suojeluskunnat. Vaikka ne alkujaan perustettiin yksityisinä kansalaisjärjestöinä, vuonna 1918 Suojeluskuntajärjestön organisaatio ja tehtävät vahvistettiin erityisellä asetuksella ja vuonna 1927 lailla.\nSuojeluskuntien historian aikana niihin ehti kuulua 150 000 jäsentä. Tuona aikana se oli selvästi Suomen suurin kansalaisjärjestö. Vuositasolla jäseniä oli keskimäärin 90 000. Suurimmillaan Suojeluskuntajärjestö oli vuonna 1941, jolloin sillä oli vajaat 127 000 jäsentä. Pienimmillään se oli vuoden 1918 lopussa, jolloin sillä oli 39 000 jäsentä. Vuosien 1918–1944 suojeluskuntalaisista oli esimerkiksi vuoden 1918 sodan veteraaneja vain 12 prosenttia. Enimmillään Suojeluskuntajärjestöön kuului 672 suojeluskuntaa 22 suojeluskuntapiirissä.\nJärjestön ensisijaisena tehtävänä oli Suomen turvaaminen ulkoiselta uhalta. Lisäksi sillä oli Suomen sisäisiä tehtäviä, kuten virka-avun anto ja laillisen järjestysvallan turvaaminen. Se toimi tärkeänä runkona reserviläistoiminnalle ylläpitäessään rauhan aikana reservin koulutusta.\nSuojeluskuntajärjestö syntyi suomalaisista lähtökohdista, eikä sillä ollut ulkomaista esikuvaa. Yhteneväisyyksiä voi toki nähdä saman ajan eri maiden kansalliskaarteissa. Lähin verrattavissa oleva organisaatio on kuitenkin Viron Kaitseliit (Suojeluliitto), josta voidaan käyttää myös nimitystä ”Viron suojeluskunta”.\n1 Suojeluskuntajärjestön juuret\n1.1 Suurlakon järjestyskaartit\n1.2 Suojeluskuntien synty syksyllä 1917\n1.3 Vuoden 1918 alku\n2 Suojeluskuntajärjestön perustaminen 1918\n3 Suojeluskuntajärjestön alkuvuodet ja sisäpoliittinen jännitys 1918–1922\n3.2 Oikeiston ja aktivistien konflikti suojeluskuntien asemasta valtiovallan kanssa\n4 Lauri Malmbergin aika ja Suojeluskuntajärjestön kehittyminen\n4.1 Suojeluskuntajärjestön vakiinnuttaminen 1923–1927\n4.1.1 Suojeluskuntapiirit vuoden 1925 perustein\n4.2 Lapuan liike ja presidentti Svinhufvud\n5 Suojeluskuntien yhteiskunnallinen luonne\n6 Suojeluskuntien luonteen muuttuminen 1930-luvulla\n6.1 Fasismia vastustamaan\n7 Suojeluskunnat toisen maailmansodan aikana\n8 Suojeluskuntien lakkauttaminen\nSuojeluskuntajärjestön juuret[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSuurlakon järjestyskaartit[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nVuonna 1905 lakkautettu Suomen kaarti.\nNikolai II vahvisti 12. heinäkuuta 1901 suomalaisia koskevan asevelvollisuuslain sekä erityisen armollisen julistuskirjan, jossa todettiin että Suomen asema velvoittaa suomalaisia osallistumaan valtaistuimen ja isänmaan puolustukseen. Sen nojalla lakkautettiin Suomen oman sotaväen osastot vuoden 1901 lopulla, Suomen kaartia lukuun ottamatta, joka lakkautettiin vuonna 1905.\nTämän jälkeen maasta puuttui suomalaisten oma järjestysvalta. Loka–marraskuussa 1905 suurlakon aikana lakkoileva venäläinen santarmi- ja poliisilaitos eivät kyenneet ylläpitämään järjestystä, joten suomalaiset perustivat oman järjestyskaartinsa nimeltä Kansalliskaarti, jonka jäseninä olivat työläiset sekä porvarit. Myös ylioppilaat muodostivat Helsingissä tiistaina 7. marraskuuta 1905 suojeluskaartin.\nHelsingin entinen poliisimestari eversti Ivar Gordie ryhtyi yksityisten henkilöiden kehotuksesta järjestämään ylioppilaiden ja polyteekkarien suojeluskuntia. Maisteri Mexmontanin johdolla aktivisteista koottiin suojeluskuntaosasto, joka otti tunnuksekseen valkoisen käsivarsinauhan, jonka johdosta osastoa nimitettiin valkokaartiksi.\nRäätäli Kaarlo Luoto ja muutama muu keräsivät väkeä kansalliskaartiin, jonka jäseniksi tulivat lakkoilevat sortovallan poliisit, entiset sotilaat ja kadun nuorisoa. Luoto jakoi kaartin kahteen osaan, toisen tehtäväksi tuli pääkaupungin vartioiminen, tämän osaston johtajana toimi ylioppilas Eero Haapalainen. Toinen osasto sai tehtäväkseen yleisen turvallisuuden suojelemisen. Toinen osasto nimettiin seuraavana päivänä, tiistaina 7. marraskuuta 1905 punaiseksi kaartiksi.\nAluksi poliisimestari eversti Ivar Gordien ja työväen suojelusvartioiden välillä pyrittiin yhteistyöhön, työväen suojelusvartioiden pyydettyä Gordieta päällikökseen, mutta Johan Kockin saavuttua Helsinkiin, Matti Kurikka nimitti hänet kansalliskaartin päälliköksi. Aluksi ylioppilaiden suojeluskunta alistui Kockin komentoon, mutta erosi sitten ja valitsi päällikökseen kapteeni Gösta Theslöfin.\nPunakaartin päällikkönä toimi kapteeni Johan Kock. Suurlakon jälkeen, joulun aikoihin pidettiin Tampereella Venäjän vasemmistopuolueiden kokous, jossa Johan Kock nimitettiin vallankumousta valmistavaan valtuuskuntaan Suomen edustajaksi.\nMarraskuun manifesti saapui lauantaina klo 17 aikaan Eläköön-laivan tuomana Pietarista Helsinkiin. Kenraalikuvernööri Ivan Obolenski luki manifestin panssarilaiva Slavassa eroa pyytäneille senaattoreille ja paikalle kutsutuille eri puolueiden johtajille. Manifestista kerrottiin yleisesti jo sunnuntaina, mutta julkaistiin virallisesti maanantaina.\nMarraskuun manifestin jälkeen yleislakkoa aloitettiin lopettamaan, mutta kansan valitsemat sosiaalidemokraattiset ”senaattorit” halusivat jatkaa lakkoa, saadakseen voimaan yhteiskunnallisen ohjelmansa. Perustuslailliset ja vanhasuomalaiset olivat tyytyväisiä manifestiin ja tahtoivat lopettaa lakon. Helsingin kauppiaat pitivät kokouksen, jossa he totesivat marraskuun manifestin palauttaneen maahan lailliset olosuhteet ja päättivät lopettaa lakon ja avata kaupat maanantaina kello 9. Tehtailijat ja käsityöläiset tahtoivat myös lopettaa lakon.\nYleislakkokomitea ja punakaarti tahtoivat jatkaa lakkoa ja levittivät sunnuntaina kapteeni Kockin allekirjoittamaa julistusta lakon jatkamisen puolesta. Maanantaina monet kauppiaat aukaisivat liikkeensä. Stockmannin liikkeen edessä, Aleksanterinkadun ja Unioninkadun kulmauksessa punakaartilaiset tappelivat liikkeen työntekijöiden ja heitä auttamaan tulleiden sivullisten kanssa, tämän johdosta 400:sta ylioppilaasta koostuva ylioppilaskaarti komennettiin liikkeelle, kapteeni Gösta Theslöfin johdolla, joka oli saanut lauantaina kaupunginvaltuustolta tehtäväkseen poliisikunnan järjestämisen ja oli maanantaina virallisesti määrätty poliisilaitoksen johtajaksi. Ylioppilaskaartin marssittua pitkin Esplanadia, saatiin ilmoitus punakaartin saapumisesta. Valkokaarti ja punakaarti kohtasivat toisensa Aleksanterinkadulla. Kapteeni Theslöf puhutteli punakaartia ja punakaartin johtaja kapteeni Johan Kock sai punaiset perääntymään ja ylioppilaskaarti vetäytyi takaisin ylioppilastalolle.\nYleislakko lopetettiin 6. marraskuuta 1905 Senaatintalon edustalla, suuren paikalle kerääntyneen yleisön laulaessa Maamme-laulua. Samaan aikaan työväki piti paikalla omaa tilaisuuttaan, jossa ivattiin kyseistä juhlatoimitusta ja sanottiin manifestin olevan vain halpa perustuslaillinen valhe. Eero Haapalainen julisti että perustuslailliset olivat yrittäneet kiihottaa venäläistä sotaväkeä käymään työväen kimppuun ja vaati että perustuslailliset pitäisi tuomita nälkäkuolemaan. Haapalainen lupasi, että he saisivat vielä nähdä, mitä tulee tapahtumaan, sillä työmiehet nousevat uuteen taisteluun, jolloin sortajat tuhotaan viimeiseen mieheen saakka.\nSuurlakon aikana pakotettiin venäläisiä viranomaisia avustaneet poliisit, kuvernöörit ja monet muutkin eroamaan tehtävistään. Venäjän keisarin ja Suomen suuriruhtinaan kuvia poistettiin julkisista rakennuksista ja tuhottiin julkisesti. Venäläiset santarmit karkotettiin. Myös useissa muissa Suomen kaupungissa, Helsingin ohella, perustettiin järjestyskaarteja suurlakon aikana.\nViaporin kapinan ja epäonnistuneen uuden yleislakon jälkeen punakaarti ja sen apuna olleet venäläiset matruusit ottivat yhteen kunnallisen suojelusvartion kanssa Hakaniemen torilla 2.8.1906. Tässä kahakassa 7 suojelusvartion jäsentä kuoli. Tämän jälkeen valkokaartin ja punakaartin välillä vallitsi epäluulo. Tämän jälkeen Helsingin kunnallinen suojelusvartio luovutti aseensa ja lopetti toimintansa, myös monet muut, muiden paikkakuntien suojeluskaartit lopettivat toimintansa. Senaatti hajotti punakaartit kapinaan osallistumisen perusteella, mutta ne jatkoivat toimintaansa maanalaisena.\nSuurlakon aikaiset järjestyskaartit olivat rakenteeltaan, jäsenistöltään ja järjestykseltään erilaisia kuin vuonna 1917, mutta suurlakon kokemukset olivat kyllä tuolloin syksyllä 1917 mielessä niitä perustettaessa.\nHelsingin Yliopistokaarti vuonna 1905.\nSuojeluskuntien synty syksyllä 1917[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSyksyllä Suomen sisäpoliittinen tilanne kärjistyi nopealla vauhdilla. Tilannetta leimasi elintarvikepula, kun maassa vallitsivat maatalouslakot sekä muut kunnallislakien takia järjestetyt lakot. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla ja Karjalassa kuntakokoukset alkoivat perustaa järjestysmiehistöjä viranomaisten avuksi. Kuuluihan järjestyksen ylläpidon järjestäminen kuntien tehtäviin. Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa taas maanviljelijät alkoivat perustaa maatalouslakkojen takia järjestyskuntia. Pohjanmaalla ja Itä-Suomessa aktivistit perustivat taas palokuntia jääkärien kanssa mahdollisesti yhdessä toteutettavaa kansannousua varten. Näillä alueilla palokunnat eli myöhemmät suojeluskunnat nivoutuivat näin ollen itsenäisyysliikkeen pyrkimyksiin, mikä näkyikin niiden toiminnas|sa myöhemminkin Suomen historiassa. Osa näistä palokunnista joutui toimimaan maanalaisesti.\nSuojeluskunnat perustettiin alun perin yleissuomalaisiksi kokoamaan jäsenistöä kaikista yhteiskuntaryhmistä. Ainakin paikallisesti suojeluskunnissa oli loppukesällä ja alkusyksyllä 1917 mukana monia työväenluokkaan kuuluvia. Tämä oli aktivistien keskusjärjestöön Aktiivisen komitean (AK) tavoite, ja se onnistuikin tässä ainakin Pohjanmaalla, jossa itsenäisyysliikkeen kannatus oli suurinta. AK painotti voimakkaasti tuolloin, että sosiaalidemokraatteja oli saatava toimintaan mukaan ja oli korostettava toiminnan keskittyvän ainoastaan venäläisiä vastaan. Esimerkiksi Lapuan palokunnassa oli tuolloin 11 prosenttia sosialisteja. Työläiset kuitenkin alkoivat varsin pian syksymmällä erota näistä järjestyskaarteista luokkataisteluretoriikan kiihtyessä. Rinnalle perustettiin uusia työväen järjestyskaarteja eli punakaarteja. Aktivistijohtaja Elmo Kailan mukaan yhteistyön suunnittelu oli kuitenkin sosialistien kanssa kariutunut jo toukokuussa 1917, mutta hän yritti vielä marraskuussa. Lokakuussa SAJ:n (Suomen Ammattijärjestö) valtuuskunta antoi virallisen kehotuksen perustaa punakaarteja, koska sen mielestä porvaristo aseistautui työväenluokkaa vastaan. Punakaartien perustaminen johti taas siihen, että aktivistit alkoivat pitää niitä luokkakaarteina. Heidän mielestään työväenliike oli punakaarteja perustaessaan tehnyt valinnan ja asettanut luokkataistelun itsenäisyystaistelun edelle. Toinen johtava aktivisti Kai Donner tiuskaisi: ”Sosialistit olivat menneet aivan hulluiksi ja unohtaneet itsenäisyyspyrkimykset luokkakaartiensa takia”. Nämä aktivistien syksyn 1917 johtopäätökset ja kevään 1918 tapahtumat taas antoivat oman leimansa suojeluskuntien suhtautumisessa vasemmistoon vuosikymmeniksi eteenpäin.\nMarraskuussa 1917 puhkesi SAJ:n julistama viisipäiväinen yleislakko, joka johti tällä kertaa verisiin yhteenottoihin. Marraskuun aikana näissä yhteenotoissa sai surmansa 22 henkeä. Punakaartit yrittivät riisua suojeluskuntia aseista, kun taas suojeluskunnat yrittivät turvata omaisuutta ja säilyttää järjestystä. Sosiaalidemokraattisessa puolueessa ja SAJ:ssä oli bolševikkien valtaannousun jälkeen jouduttu vaikeaan tilanteeseen vallankumouslinjan vahvistuessa. Lisäksi puolue ei pystynyt kuumassa sisäpoliittisessa tilanteessa kontrolloimaan paikallista toimintaa. Lakon jälkeen osapuolet olivat entistä kauempana toisistaan. Lakon aikana ja sen jälkeen punakaartien ja suojeluskuntien perustaminen kiihtyi entisestään. Suojeluskuntaliike tiivistyi ja suojeluskuntien tavoitteet yhdistyivät. Näin ollen erilaiset porvarillisten piirien omaisuuden ja järjestyksen turvaamiseen keskittyneet kaartit sulautuivat yhteen itsenäisyyspyrkimyksiä ylläpitäneiden suojeluskuntien kanssa.\nSyksyn 1917 suojeluskuntia tutkittaessa on osoittautunut, että ne olivat itse asiassa huomattavasti valkoisempia kuin vuoden 1918 valkoinen armeija. Tosin suojeluskuntien sosiaalisen koostumuksen selvittäminen tuolta ajalta ei ole helppoa, joten tulokset ovat aina vain suuntaa antavia. Eliitin ja ylemmän keskiluokan ja alemman keskiluokan osuus perustajina, johtajina ja kouluttajina ennen jääkärien tuloa oli suurempi kuin koskaan muulloin suojeluskuntien historiassa. Tätä voi selittää sillä, että suojeluskunnan perustamisesta aloitteen tehneet olivat monesti paikallisesti arvostettuja ja korkea-arvoisia henkilöitä. Tutkija Turo Tamminen tuli vuoden 1992 suuntaa antavassa tutkimuksessaan siihen tulokseen, että syksyllä 1917 2/3 tai 3/4, riippuen siitä mihin ylioppilaat lasketaan, suojeluskuntalaisista kuului keskiluokkaan. Talonpoikien osuudeksi hän sai vain 18 prosenttia. Tosin osa talonpojista oli ilmeisesti laskettu keskiluokkaan kuuluviksi. Työväestöä hän ei erillisenä osiona saanut ollenkaan, vaan vain yksittäisinä ryhminä, kuten ”rautatieläiset” tai ”luokittelemattomat”. Dosentti Ali Pylkkänen sai vuoden 2001 tutkimuksessaan suuntaa antaviksi osuuksiksi seuraavat:\neliitti (1,2 %) [Huom 1]\nTällöin peräti 50 prosenttia jäsenistä kuului keskiluokkaan, mutta talonpojat suvereenisti suurin yksittäinen ryhmä, kuten he olivat valkoisessa armeijassakin. Suurin työväestön osuus oli kaupunkisuojeluskunnissa, joissa heitä oli 7,25 prosenttia, ja tehdassuojeluskunnissa, joissa heitä oli 6,67 prosenttia. Syksyllä vasemmiston luokkataistelupolitiikan korostuessa eronneet työläiset kavensivat suojeluskuntien työläisosuutta huomattavasti. Valkoiseen armeijaan taas liittyi työväestöä vapaaehtoisesti taisteluiden alettua tammi-helmikuussa 1918 ja osuus kasvoi huomattavasti asevelvollisuuden astuttua voimaan senaatin hallitsemilla alueilla, joten tästä syystä valkoisen armeijan kokoonpano muodostui erilaiseksi kuin syksyn 1917 suojeluskuntien. Valkoisessa armeijassa työväkeä oli nimittäin noin 25 prosenttia.\n↑ Ali Pylkkäsen määritelmä: ylin virkamiehistö (yläraja maaherra, alaraja toimistopäällikkö), ylin upseeristo (yläraja kenraali, alaraja eversti), suurmaanomistajat (yläraja kreivi, alaraja aatelismies), liike-elämän johto (yläraja vuorineuvos, alaraja toimitusjohtaja), kirkollinen johto (yläraja arkkipiispa, alaraja piispa), kunniakonsulit, neuvokset kunnallisneuvoksesta ylöspän ja kansanedustajat.\n↑ virkamiehistö (yläraja kunnanjohtaja, alaraja nimismies), opettajat (yläraja rehtori, alaraja lehtori), papisto (yläraja rovasti, alaraja kappalainen), upseeristo (yläraja everstiluutnantti, alaraja vänrikki), liike-elämä (yläraja apteekkari, alaraja kauppias), vapaat ammatit (yläraja asianajaja, alaraja näyttelijä), suurtilalliset (yläraja kartanonomistaja, alaraja rusthollari), kunnallisneuvosta alemmat neuvokset, lääkärit, merikapteenit, insinöörit, päätoimittajat, pankinjohtajat ja vastaavat.\n↑ opettajat, alemmat virkamiehet (yläraja asemamiesten esimies, alaraja vanginvartija), toimihenkilöt (yläraja kanttori, alaraja suntio), aliupseeristo, pienyrittäjät, poliisimiehet, palomiehet, sairaanhoitajat, pienyrittäjät, sähköttäjät, kirjanpitäjät, toimittajat ja vastaavat.\nVuoden 1918 alku[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nTammikuussa 1918 suojeluskuntaliike oli organisoitunut ja muuttunut yhtenäisemmäksi. 26. joulukuuta 1917 oli aloitettu jääkärien johdolla ensimmäinen yhteinen suojeluskuntalaisten päällystökoulu, Vimpelin koulu, jossa koulutettiin joukkueenjohtajia. Kokonaisuudessaan maassa oli noin 500 suojeluskuntaa ja noin 40 000 suojeluskuntalaista. 12. tammikuuta 1918 senaatti sai valtuudet lujan järjestysvallan luomiseksi maahan ja 25. tammikuuta suojeluskunnat julistettiin hallituksen joukoiksi. Punaisten noustessa kapinaan Helsingissä ja Mannerheimin johtamien suojeluskuntalaisten aloitettua venäläisten riisumisen aseista Pohjanmaalla 27. tammikuuta suojeluskuntalaisia oli mukana vapaaehtoisina 17 000–18 000. Myöhemmin säädetty asevelvollisuuslaki toi loputkin suojeluskuntalaiset mukaan sotaan. Suojeluskuntalaiset olivat ottaneet punakaartilaisten kanssa yhteen jo muutamaa päivää aiemmin Kymenlaaksossa ja Karjalassa.\nSodan sytyttyä suojeluskuntalaiset sulautuivat osaksi hallituksen joukkoja eli valkoista armeijaa, johon kuului lisäksi vapaaehtoisia ei-suojeluskuntalaisia rintamakomennuskuntia ja joukkoyksiköitä sekä tietenkin asevelvollisista koostuneita jääkäriprikaateja. Näin ollen kaikki valkoisen armeijan sotilaat eivät olleet suojeluskuntalaisia. Lisäksi valkoisessa armeijassa taistelleet myöhemmät suojeluskuntalaiset eivät välttämättä olleet sodassa suojeluskuntalaisia. Suojeluskuntien jäsentilanteesta ja toiminnasta, lukuun ottamatta sotimista, ei juuri ole tietoa tuon sodan aikana, varsinkaan kun Suojeluskuntajärjestöä ei ollut vielä perustettu. Jääkärien saavuttua 25. helmikuuta armeijaan saatiin ammattimainen päällystö, mutta myös suojeluskuntalaisia toimi päällystössä, kuten myös miehistössä.\nKotialueiden suojeluskuntien reservijoukoista muodostettiin 7 reservipataljoonaa. Niiden avulla vapautettiin valkoisten ensimmäisen yleishyökkäyksen aikana rintamakelpoisia joukkoja toisarvoisista tehtävistä, mikä antoi pari viikkoa lisäaikaa jääkärien johtamiin harjoituksiin. Valkoisen armeijan kokoaminen ja kouluttaminen jouduttiin tekemään samanaikaisesti käynnissä olleiden sotatoimien kanssa.\nSuojeluskuntajärjestön perustaminen 1918[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSodan jälkeen nousi esiin kysymys, mitä tehdä maassa oleville aseellisille suojeluskunnille. Osa oli sitä mieltä, että suojeluskunnat olivat suorittaneet voitetun sodan jälkeen tehtävänsä, eikä niille ollut enää tarvetta. Maan jälleenrakentamisen jälkeen kaikilla ei tuntunut olevan jaksamista jatkaa suojeluskuntatoimintaa. Toiset olivat taas sitä mieltä, että suojeluskunnat perustettiin nimenomaan jatkuvasti olemassa olevan ulkonaisen uhkan torjumiseksi. Valtiovallan puolelta asiaa pohti sotilasasiaintoimikunnan (nyk. puolustusministeriö) alainen komitea.\nEnnen valtakunnallista järjestäytymistä suojeluskunnista osa toimi huhti-toukokuussa 1918 Etelä-Suomessa valkokaartin nimellä, kunnes rauhantilan jatkuttua nekin muuttivat nimensä suojeluskunniksi. Yksi tällainen suojeluskunta on ollut Orimattilan valkokaarti, joka muutti valtakunnallisen järjestäytymisen edettyä nimensä Orimattilan suojeluskunnaksi.\nViitasaaren alue-esikunta teki aloitteen suojeluskuntalaisten kokouksesta, jossa pohdittaisiin valtakunnallisen järjestön tarvetta, ja se järjestettiinkin Jyväskylässä 4. heinäkuuta 1918. Osanottajat olivat yhtä mieltä siitä, että tarvittiin valtakunnallinen järjestö ja sen jäsenkunnan tuli olla ehdottomasti valkoista. Keskustelua käytiin erityisesti siitä pitäisikö järjestön perustua vapaaehtoisuuteen vai pakkoon. Osa ehdotti sitä, että hallituksella olisi oikeus siirtää reservistä ja nostoväestä väkeä palvelukseen suojeluskuntiin. Toisaalta esitettiin sellaista kantaa, etteivät suojeluskunnat olisi enää suojeluskuntia, jos ne perustuisivat pakkoon. Myös sotilasasiantoimikunnan edustaja kannatti vapaaehtoisuutta.\nLapualla pidettiin 30.–31. heinäkuuta suojeluskuntien yhteinen edustajainkokous ja maakuntakokous sekä näiden yhteydessä juhla, johon otti osaa noin 10 000 henkeä. Tässä kokouksessa keskusteltiin ja pidettiin alustus myös sosialidemokraattisesta puolueesta. Näiden pohjalta kokous hyväksyi ponnen, jossa vaadittiin sosialidemokraattisen puolueen lakkauttamista.\nSuojeluskunta-asetus[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nJyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:\n»Suojeluskuntain tarkoituksena on maan hallituksen ohjeiden mukaan edistää kansan puolustuskuntoisuutta sekä turvata laillista yhteiskuntajärjestystä.\n»Jäseniksi suojeluskuntiin otetaan sellaisia niihin pyrkiviä miehiä, joiden uskollisuuteen laillista yhteiskuntajärjestystä kohtaan voidaan luottaa ja jotka ovat täyttäneet seitsemäntoista vuotta. Poikkeustapauksessa voidaan jäseniksi suojeluskuntaan harkinnan mukaan ja vanhempain suostumuksella ottaa nuorempiakin.»\nNäin ollen periaatteessa ei ollut poliittisia esteitä suojeluskuntiin liittymisellä. Pykälän kohta ”uskollisuus laillista yhteiskuntajärjestystä kohtaan” viittaa valkoiselle Suomelle ominaiseen isänmaallisuuteen, joten se oli tietynlainen poliittinen kannanotto. Vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön etu oli siinä, että tällöin voitiin kontrolloida suojeluskuntien poliittista koostumusta. Tähän liittyi ajatus siitä, että asevelvollisuuden kautta armeijaan saattoi päästä punaista ainesta, mutta porvarilliseen vapaaehtoiseen maanpuolustukseen perustuvat suojeluskunnat olivat valkoisen Suomen vartijoita. Suojeluskuntajärjestö nähtiin tasapainottavana tekijänä, joka viime kädessä turvaisi valkoisuuden. Tämä ajattelu korostui erityisesti alkuvuosina.\nAsetus vahvisti myös Suojeluskuntajärjestön organisaatiorakenteen. Kunnassa asuvat suojeluskuntalaiset muodostivat kunnan nimen mukaisen suojeluskunnan. Suojeluskuntain ylipäällikkö kuitenkin saattoi jakaa isomman asutuskeskuksen (kaupungin, kauppalan, maalaiskunnan) useampaan suojeluskuntaan. Paikallista suojeluskuntaa johti aluepäällikkö (14. helmikuuta 1919 lähtien paikallispäällikkö), joka muodosti kansliapäällikön, talouspäällikön ja kasvatuspäällikön kanssa nelihenkisen paikallisesikunnan. Yhdessä alueen suojeluskunnat muodostivat yhden 22:sta suojeluskuntapiiristä. Paikallisesikunnat lähettivät 3 edustajansa piiriesikuntaan, jossa istui lisäksi piiripäällikkö (asetuksessa sotakomisario) ja tämän apulainen eli piirisihteeri. Piirit olivat varsin itsenäisiä tässä ensimmäisessä vuoden 1918 asetuksessa. Niiden yläpuolella oli vain Suojeluskuntain ylipäällikkö, joka oli samanarvoinen sotaväenpäällikön kanssa. Seuraavana vuonna 1919 asetusta korjattiin siten, että piirien itsenäisyyttä kavennettiin ja järjestölle luotiin vahva itsenäinen keskushallinto, joka korkeinta valtaa käytti Suojeluskuntain yliesikunta johtajanaan Suojeluskuntain ylipäällikkö. Tasavallan presidentti nimitti vain ylipäällikön ja yliesikunnan esikuntapäällikön. Ylipäällikkö nimitti piiri- ja paikallispäälliköt. Tällä valtio oli yrittänyt antaa järjestön keskushallinnolle itsenäisyyttä ja tyydyttää näin vaatimukset suojeluskuntien itsenäisyydestä.\nSuojeluskuntajärjestön alkuvuodet ja sisäpoliittinen jännitys 1918–1922[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSuojeluskuntajärjestön alkuvuosia varjostivat erilaiset ongelmat ja haasteet, kuten koko maan sisäpoliittista tilannetta. Syksyllä 1918 Suojeluskuntajärjestö aloitti suuren propagandakampanjan, jolla yritettiin saada uusia vapaaehtoisia liittymään suojeluskuntiin. Esimerkiksi tuona aikana Vaasan suojeluskuntapiirissä kiersi kahden kuukauden ajan palkattuja agitaattoreita, jotka kutsuivat talo talolta ihmisiä mukaan iltaisin pidettäviin kyläkokouksiin. Lisäksi erilaisilla lehdissä julkaistuilla isänmaallisilla ja bolševisminvastaisilla lehti-ilmoituksilla houkuteltiin vapaaehtoisia.\nUusien suojeluskuntien perustamista ja jäsenrekrytointia vaikeuttivat kommunistien ja vankileiriltä palanneiden punaisten kostopropagandasta aiheutunut jäsenkato sekä näiden työpaikoilla harjoittama suojeluskuntaan kuuluviin työläisiin kohdistettu työmaaterrori, ase- ja varustepula, poliittiset kiistat, sotaväsymys ja sotavoiton jälkeinen huolettomuus. Järjestöllä ei vielä ollut keskusorganisaatiota, joten kaikki johtamiseen ja valtaan liittyvät kysymykset olivat avoinna. Paikalliset suojeluskunnat eivät olleet yhteneväisiä, eikä suojeluskuntalaisilla tai suojeluskuntalaisiksi liittyvillä ollut välttämättä yhtenäistä käsitystä uuden vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön luonteesta. Suojeluskuntien omaa itsenäistä toimintaa vaikeuttivat myös sidonnaisuus kutsuntapiireihin ja niiden päälliköihin. Lisäksi paikallistasolla jäsenkanta piti organisoida. Esimerkiksi sodan jälkeen tai sen aikana ongelmia välttääkseen suojeluskuntiin oli liittynyt olosuhteiden pakosta tai painostuksesta punaisiin myötämielisesti suhtautuvia tai muuten poliittisesti arveluttavia henkilöitä. Joillain paikoilla oli vain kerätty suojeluskuntalaisiksi liittyvien nimiä epämääräisiin listoihin, eikä ollut selvyyttä kuuluiko joku suojeluskuntaan vai ei. Nimellisten jäsenten karsiminen alkoi pääasiassa vuoden 1919 jälkeen karun arjen alettua, mikä myös vaikutti järjestön jäsenmäärän laskuun.\nPoliittisia ongelmia olivat muun muassa kysymys siitä, mihin suojeluskuntia oli tarkoitus käyttää. Sodan jälkeen toukokuussa alkanut hallitusmuototaistelu herätti erityisesti Karjalan suojeluskunnissa arveluja siitä, että hallitus aikoisi käyttää Suojeluskuntajärjestöä monarkian ajamiseksi. Hallitusmuototaistelu jopa esti liittymistä suojeluskuntiin tai aiheutti jopa eroanomuksia. Vaasan suojeluskuntapiirissä pelättiin hallituksen käyttävän suojeluskuntia mahdollisessa hyökkäyssodassa hyväkseen vakinaisen sotaväen tapaan. Nämä pelot liittyivät suojeluskunta-asetuksen 2. pykälään, jossa suojeluskuntaan liittyneen piti kuulua suojeluskuntaan vähintään kolmen kuukauden ajan ennen kuin saisi eron. Välittömän eron estäminen sai epäilemään hallituksen ja järjestön tarkoitusperiä.\nOikeiston ja aktivistien konflikti suojeluskuntien asemasta valtiovallan kanssa[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSaksan antautuminen ensimmäisessä maailmansodassa 11. marraskuuta 1918 sai oikeiston tarrautumaan entistä tiukemmin suojeluskuntiin järjestönä. Suojeluskuntien porvarillisuus korostui tässä tilanteessa entistä enemmän, vaikka valkokaartin maineesta olikin tavoitteena päästä eroon. Oikeisto ja aktivistit katsoivat Suomen jääneen yksin bolsevistista Neuvosto-Venäjää vastaan. Saksalaisjoukkojen poistuminen maasta aiheutti pelkoa. Suomi oli joutunut luopumaan Saksan hävittyä ensimmäinen maailmansota saksalaisuuntautuksesta ja tukeutumaan entente cordialeen. Samoihin aikoihin Moskovassa elokuussa 1918 perustetun Suomen Kommunistisen Puolueen toiminta kiihtyi erityisesti SDP:ssä. Oikeistossa pelättiin vasemmiston uutta kapinahanketta, jolloin suojeluskuntien merkitystä alettiin korostaa entistä enemmän.\nHeimosodat olivat kiihtymään päin ja Viro joutui Saksasta itsenäistyttyään Neuvosto-Venäjän hyökkäyksen kohteeksi joulukuussa 1918. Tilanne johti jäsenmäärän kasvuun. Vuotta 1919 ja erityisesti sen alkupuolta sävyttivät sotaväsymyksen jälkeisestä voimantunnosta ja suojeluskuntapropagandasta syntynyt sotilaallisen uhon ilmapiiri. Lisäksi punaisten retket Kainuussa ja Itä-Lapissa lisäsivät liittymistä Lapin suojeluskuntapiiriin.\nSuojeluskunta-asetus ei kuitenkaan vielä vakiinnuttanut suojeluskuntien asemaa maan sotavoimien osana. Aktivistit katsoivat luoneensa suojeluskunnat ja näkivät valtiovallan kaapanneen ne nyt itselleen. Aktivistit ja oikeisto halusivat kehitellä suojeluskuntajärjestöstä oikean valkoisen hengen organisaatiota, jota voisi käyttää omien tarkoitusperien ajamiseen. Samaan aikaan valtiovalta ja hallitus taas ajoivat järjestöä kauemmaksi vuoden 1918 perinnöstä sekä kavensivat sen itsenäisyyttä parlamentarisoiden sitä lainsäädännöllä.\n14. helmikuuta 1919 asetusta (AsK 22/1919) antaessaan hallitus ei taipunut aktivistien vaatimuksiin ja puolustusministeri Rudolf Waldenin asettaman komitean ehdotuksiin. Helmikuun 1919 asetus synnytti järjestön uudelleen luoden sille keskusjohdon, jolloin piirien ja siten myös aktivistien vaikutusvalta väheni suojeluskunnissa. Samalla uudessa asetuksessa aiemmin hiertänyt pakollinen jäsenyysaika tiputettiin kolmesta kuukaudesta yhteen.\nValtionhoitaja Gustaf Mannerheim kuitenkin onnistui saamaan kadettitoverinsa Georg Didrik von Essenin neljänneksi Suojeluskuntain ylipäälliköksi. Tilannetta ei helpottanut yhtään se, että maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa sosiaalidemokraatit tekivät paluun suurella vaalivoitolla vaatien ensitöikseen suojeluskuntajärjestön lakkauttamista. Aktivistit perustivat suojeluskuntien varaorganisaation Suomen Suojeluskuntain Liiton, jonka säännöt Ingmanin I hallitus vahvisti.\nSDP:n vaalivoiton jälkeen aktivistit huolestuivat siitä, että Suojeluskuntajärjestön lakkauttaminen oli mahdollista ainakin periaatteessa normaalilla asetuksella. Heidän mielestään järjestön itsenäisyys takaisi sen olemassaolon, jos vaikka suojeluskuntakielteinen tai vasemmistolainen nousisi sotaministeriksi tai valtionpäämieheksi. Sotaministeri Walden kuitenkin esti Suomen Suojeluskuntain Liiton aseiden hankinta-anomuksen ja yhdistyshanke kaatui, eikä sitä edes rekisteröity.\nTilanne kuitenkin muuttui koko ajan vaikeammaksi aktivisteille ja jyrkän valkoisen aatteen kannattajille. Heinäkuun 1919 presidentinvaalissa K. J. Ståhlberg voitti valtionhoitaja Gustaf Mannerheimin selvästi äänimäärin 143–50. Ståhlbergiä tukivat Maalaisliitto, Kansallinen Edistyspuolue ja Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, kun taas Mannerheimin takana olivat Kansallinen Kokoomuspuolue ja Ruotsalainen Kansanpuolue. Oikeisto kärsi näissä eduskunnan järjestämissä presidentin- vaaleissa kovan tappion. Protestiksi suojeluskunnat järjestivät paraatin Helsingissä 16. elokuuta 1919. Rautatientorilla järjes- tetyssä juhlavassa tilaisuudessa Mannerheim kutsuttiin suojeluskuntien kunniapäälliköksi ja hänelle osoitettiin uskollisuutta.\nMannerheim ei suinkaan ollut tyytyväinen vallitsevaan tilanteeseen. Vaalien jälkeen vuosina 1919–1920 Mannerheim korosti puheissaan valkoista aatetta, vapaussodan perintöä ja rinnasti vuoden 1918 sodan suojeluskunnat suojeluskuntajärjestön suojeluskuntiin, vaikka näin ei enää tässä vaiheessa ollut. Poliittinen tilanne kuitenkin siirtyi kohti porvarillista keskustaa, jolla oli paljon kannatusta suojeluskuntalaisten keskuudessa.\nVuosi 1921 muodostui käänteen tekeväksi Suojeluskuntajärjestön historiassa. Valtiovalta ja suojeluskunta-aktivistit yhdessä oikeiston kanssa joutuivat avoimeen konfliktiin. Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkö Paul von Gerich julkaisi kesäkuussa 1921 ulkopoliittista kiistaa aiheuttaneen lehtikirjoituksen. Hallitus määräsi von Gerichin erotettavaksi, mutta Suojeluskuntain ylipäällikkö Georg Didrik von Essen kieltäytyi panemasta eroa täytäntöön. Lopulta tasavallan presidentti Ståhlberg erotti von Essenin ja korvasi tämän Karl Emil Bergillä, joka taas ei kestänyt painostusta ja ampui itsensä. Tämän jälkeen suojeluskuntalaisten edustajakokous ehdotti Suojeluskuntain kunniapäällikköä Gustaf Mannerheimia uudeksi ylipäälliköksi. Pian alkoivat levitä huhut suojeluskuntien, aktivistien ja radikaalien oikeistolaisten vallankaappaussuunnitelmasta. Suojeluskunta-aktivistit pitivät kokouksia Mannerheimin asunnolla Kaivopuistossa.\nLopulta sisäministeri Heikki Ritavuori teki kriisin ratkaisusuunnitelman keskustaa lähellä olevien suojeluskuntalaisten kanssa ja hallitus nimitti uudeksi ylipäälliköksi Kenttätykistörykmentti 1:n komentajan, jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmbergin. Mannerheim syrjäytettiin kylmästi ja hallituksen viesti oli selvästi se, että hänellä oli liian suuri poliittinen painolasti kannettavanaan. Mannerheimin tappio tässäkin kamppailussa oli yksi hänen uransa suurimpia pettymyksiä.\nLauri Malmbergin aika ja Suojeluskuntajärjestön kehittyminen[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nMalmberg korosti pian nimittämisensä jälkeen 13. lokakuuta 1921 annetussa päiväkäskyssä, että suojeluskunnat oli alun perin perustettu ulkonaista uhkaa vastaan. Hän alkoi viemään suojeluskuntia kauemmaksi valkoisesta perinnöstä ja vapaussota-asetelmista. Hänen mielestään Suojeluskuntajärjestön oli tehtävä osansa kansallisen eheyttämisen toteuttamiseksi. Malmberg asettui tukemaan keskustahallitusten virallista kansallisen eheyttämisen politiikkaa. Tässä oli myös omakohtaisesta merkitystä sen verran, että Malmbergin äiti oli sosialisti ja hän itsekin oli omaksunut tiettyjä mielipiteitä äidiltään.\nVarsinaisesti lopullinen käänne tapahtui vuonna 1922, johon asti oikeisto korosti suojeluskuntien sisäpoliittisia tehtäviä. Vuonna 1922 Suojeluskuntajärjestö hyväksyi yleisesti Malmbergin vuotta aiemmin antaman suojeluskuntien tehtäviä ja tarkoitusta selvittäneen ohjelmajulistuksen, joka sisälsi edellä mainitut linjaukset. Ennen siirtymistä täydellisesti Malmbergin aikaan kuitenkin tapahtui dramaattinen ”viimeinen näytös”, kun suojeluskuntaselkkauksen selvittelyssä mukana ollut sisäasiainministeri Heikki Ritavuori murhattiin kotiovensa edessä 14. helmikuuta 1922. Murhaaja Ernst Tandefeltin vuoden 1927 tunnustuksessa hän mainitsi entisen Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön Paul von Gerichin sekä muita ruotsinkielisiä suojeluskunta-aktivisteja. Tosin suojeluskunta-aktivistien mahdollisesta osallisuudesta ei kuitenkaan ollut murhan tapahtuman aikaan näyttöä, joten tilanteesta ei muodostunut tuolloin mitään vakavampaa rasitetta Suojeluskuntajärjestölle.\nMalmbergin ensimmäisinä vuosina suojeluskunnan jäsenistöä karsittiin. Itsenäisyyden alkuvuosien innostus oli hiipunut ja nimellisiä suojeluskuntalaisia alettiin poistaa jäsenrekistereissä. Lisäksi myös piiri- ja paikallispäälliköitä erotettiin. Tämä oli osa ohjelmaa, jossa aktivisteja poistettiin suojeluskunnan johtopaikoilta. Nämä korvattiin ammattiupseereilla. Muutenkin koulutuksessa alettiin suosia oikeita ammattisotilaita ja moni syksyn 1917 perintönä edelleen esimerkiksi kouluttajana toiminut kyläkauppias vapautettiin tehtävästään. Suojeluskunnat ammattilaistuivat.\nVanhojen epäaktiivisten jäsenten karsiminen lisäsi jäsenmäärän laskua, johon myös sisäpoliittiset kiistat olivat vaikuttaneet. Kuitenkin jäsenistön sosiaalinen koostumus uusiutui uusien jäsenten myötä. Työväestön osuus oli kasvanut jo vuosien 1918–1922 aikana. Esimerkiksi vuonna 1917 kaupunkisuojeluskuntien jäsenistö oli koostunut 91 prosenttisesti keskiluokasta, mutta vuonna 1922 enää 72 prosenttia. Vuonna 1918–1922 kaupunkisuojeluskuntiin liittyneistä oli 22 prosenttia työläisiä, kun vuonna 1917 se oli ollut seitsemän prosenttia. Koko maassa työväestön osuus vuosina 1918–1922 suojeluskuntiin liittyneistä oli 14 prosenttia. Osa entisistä työläisistä taas kuului talonpoikien ryhmään sen jälkeen, kun torpparivapauslain säädettiin, jolloin vuokraviljelijöistä tuli pienviljelijöitä. Kokonaisuudessaan vuonna 1922 Suomen suojeluskuntiin kuuluneista jäsenistön sosiaalinen koostumus oli seuraava:\neliitti (0,49 %)\nylempi keskiluokka (11,56 %)\nalempi keskiluokka (29,75 %)\ntalonpojat (44,58 %)\ntyöväki (12,41 %)\nluokittelemattomat (1,10 %)\nVuoteen 1922 mennessä Suojeluskuntajärjestö ei ollut kuitenkaan saanut houkuteltua kaikkia ns. valkoisia työläisiä toimintaansa. Tästä kertoo se, että työväestön osuus oli edelleen pienempi kuin valkoisen armeijan.\nSuojeluskuntajärjestön vakiinnuttaminen 1923–1927[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nVielä 1920-luvun puolivälissä osa suojeluskuntien valistusohjaajista sai vakuutella, ettei järjestöä ollut luotu kotimaista vasemmistoa vastaan, vaan ulkonaista uhkaa. Kuitenkin tuohon aikaan työväestön osuus jäseneksi liittyneistä kasvoi koko ajan kaupunkien ja kauppaloiden suojeluskunnissa. Samaan aikaan kuin sisäpoliittinen tilanne vakiintui myös Suojeluskuntajärjestön asema teki samoin. Suojeluskuntaharjoituksen ongelmia olivat sotalaitoksen suojeluskuntiin kohdistama vähättelevä asenne, jossa vihjailtiin suojeluskuntiin kerääntyvän armeijaan sopimaton aines. Tämä johtui siitä, että vielä alkuvuosina kouluttajissa ei ollut sotilaita. Toisaalta sotalaitoksessa vuonna 1925-1926 käynnistynyt jääkäriupseerien kapina johti myös siihen, että jääkärimielisiä upseereita tai jääkäriupseereita siirtyi armeijasta Suojeluskuntajärjestön palvelukseen.\nSuojeluskunnan resurssien hankintaa haittasi valtion antamat pienet määrärahat. Vuosina 1920–1923 määrärahat olivat 20 miljoonasta 28 miljoonaan. Vuonna 1924 tuli korotus 32 miljoonaan ja vuonna 1925 42 miljoonaan, jona se pysyikin vuoteen 1927 asti. 1920-luvun lopulta alkaen määrärahat alkoivat kasvaa käytännössä joka vuosi. Tasaisena pysynyt määräraha oli ongelma, kun samaan aikaan yritettiin toteuttaa koulutuksen uudistamista ja modernisoimista.\nKeväällä 1923 ”Vapaussodan 5-vuotismuistopäivien” aikoihin Suojeluskuntajärjestö julkaisi uuden mainoskampanjan ”Liity suojeluskuntaan – turvaat rauhaa!” Jäsenistön määrä oli laskussa jäsenistöuudistusten aikana, ja se taittui vuoden 1926 jälkeen. Vuonna 1920 suojeluskuntalaisia oli ollut 94 295, kun vuonna 1926 heitä oli 77 805. Vuonna 1927 jäsenmäärä oli jo kasvanut ja siitä lähtien se kasvoi joka vuosi päätyen lopulta vuoden 1941 huippulukuihin.\nSuojeluskuntien Yliesikunta ryhtyi julkaisemaan suojeluskuntien viikkolehteä, Hakkapeliittaa, 1926. Lehti 1928 siirtyi suojeluskuntien ja Lotta Svärdin pää-äänenkannattajana perustetulle Suojeluskuntain Kustannusosakeyhtiölle. Lehti on digitoidussa muodossaan ensimmäisten numeroiden osalta kansalliskirjaston palvelussa.\nSuojeluskuntapiirit vuoden 1925 perustein[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSuojeluskuntapiirit olivat suomenkielisiä lukuun ottamatta kaksikielistä Helsingin suojeluskuntapiiriä ja Nylands Södra skyddsgårdsdistriktiä, Uudenmaan Eteläistä suojeluskuntapiiriä, Åbolands skyddsgårdsdistriktiä, Turunmaan (ruotsinkielistä) suojeluskuntapiiriä sekä Wasa skyddsgårdsdistriktiä, Vaasan suojeluskuntapiiriä.\nVuoden 1925 jaon jälkeen ennen seuraavaa jakoa perustettiin Turunmaan suojeluskuntapiiri 16. lokakuuta 1926.\nuusi nimi (1926)\nSuojeluskuntain Yliesikunta Helsinki\nHelsingin suojeluskuntapiiri-Helsingfors skyddskårsdistkrikt Helsinki\nNylands Södra skyddskårsdistrikt Helsinki\nUudenmaan Pohjoinen suojeluskuntapiiri Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiri Kerava\nTurun suojeluskuntapiiri Varsinais-Suomen suojeluskuntapiiri Turku\nTurunmaan suojeluskuntapiiri Turku\nÅbolands skydsskårsdistrikt Turku\nPorin suojeluskuntapiiri Satakunnan suojeluskuntapiiri Pori\nHämeen Eteläinen suojeluskuntapiiri Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri Hämeenlinna\nHämeen Pohjoinen suojeluskuntapiiri Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiri Tampere\nKyminlaakson suojeluskuntapiiri Kymenlaakson suojeluskuntapiiri Kouvola\nViipurin suojeluskuntapiiri Viipuri\nSortavalan suojeluskuntapiiri Sortavala\nMikkelin suojeluskuntapiiri Mikkeli\nKuopion suojeluskuntapiiri Pohjois-Savon suojeluskuntapiiri Kuopio\nJoensuun suojeluskuntapiiri Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiiri Joensuu\nWasa skydsskårsdistrikt Vaasa\nEtelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiiri Seinäjoki\nKeski-Pohjanmaan suojeluskuntapiiri Kokkola\nJyväskylän suojeluskuntapiiri Jyväskylä\nRaahen suojeluskuntapiiri Raahe\nKajaanin suojeluskuntapiiri Kajaani\nOulun suojeluskuntapiiri Oulu\nKemin suojeluskuntapiiri Kemi\nSuojeluskuntajärjestön lakkauttamisen pelko nousi esille vielä vuonna 1926, kun valtaan nousi pelkästään sosialidemokraattien muodostama Tannerin hallitus. Pelko oli kuitenkin epärealistinen, koska sosiaalidemokraatit tiesivät, ettei heillä ollut todellisia mahdollisuuksia muuttaa suojeluskuntien asemaa niin kauan kuin heillä oli vähemmistö eduskunnasta. SDP:n poliittinen asema oli riippuvainen yhteistyöstä muiden puolueiden kanssa. Se olisi menettänyt luottamuksensa, jos se olisi kajonnut suojeluskuntiin, koska kaikki porvaripuolueet olivat Suojeluskuntajärjestön olemassaolon kannalla. Kaiken lisäksi presidentti Lauri Kr. Relander oli itse entisenä suojeluskuntalaisena vahvasti järjestön tukena. SDP kyllä tunnusti Suojeluskuntajärjestön tärkeän aseman armeijan rauhan aikaisena reservinä, mutta se piti sitä pohjimmiltaan valkoisena luokkakaartina ja vuoden 1918 perintönä. Sen sijaan ne vasemmistolaiset, jotka vastustivat koko puolustuslaitosta pitivät myös Suojeluskuntajärjestöä tarpeettomana. SDP:n suojeluskuntavastaisuus oli lähinnä poliittista retoriikkaa, jolla se yritti estää äänien valumisen kommunisteille, jotka olivat nousseet eduskuntaan vuonna 1922 Suomen sosialistisen työväenpuolueen vaalistoilta.\nSDP ei myöskään tehnyt lakiesitystä suojeluskuntien lakkauttamisesta, vaan jätti sen Suomen sosialistiselle työväenpuolueelle. Se ei myöskään koskaan yhdessä kommunistien kanssa tai yhteisin perustein vaatinut valiokuntaesittelyissä suojeluskuntien lakkauttamista, vaan aina erillisellä paperilla. Tannerinkin hallitus laati budjettiesityksen, jossa ei ollut lainkaan suojeluskuntien valtionapua ja puolustuslaitoksen rahoitustakin oli vähennetty selvästi, mikä oli täysin tarkoituksellisesta ja hallitus tiesi itsekin, että se tulisi kaatumaan heti budjettiehdotuksen jälkeen.\nTannerin hallitus kuitenkin osoitti olevansa yhteistyökykyinen porvaripuolueiden kanssa ja tätä uutta tilannetta symboloi 16. toukokuuta 1927 ”Vapaussodan muistopäivänä” pidetty suojeluskuntain paraati, jonka pääministeri Väinö Tanner otti vastaan tasavallan presidentin sijaisena. Heinäkuussa 1927 kovana valkoisen Suomen puolustajana tunnettu dosentti Kai Donner toivoi sosialidemokraattien ja suojeluskuntalaisten lähentymistä. Pian tämän jälkeen säädettiin erityinen laki suojeluskuntajärjestöstä (347/1927), joka vahvisti järjestön aseman. Asetuspohjalta Suojeluskuntajärjestö olisi ollut huomattavasti helpompi lakkauttaa. Samaan aikaan työväestön määrä kasvoi jäsenistössä ja erityisesti tehdaspaikkakuntien työväestöstä liityttiin suojeluskuntiin laajasti vuosina 1923–1928. Näissä tehdassuojeluskunnissa 37 prosenttia oli työläisiä ja he muodostivat yksittäisen suurimman ryhmän. Näinä vuosina koko Suomessa joka viides suojeluskuntaan liittynyt oli työläinen. Näin ollen vuodet 1926–1927 olivat suojeluskuntien uuden nousun alku, jossa oli merkkejä kansallisesta eheytymisestä.\nLapuan liike ja presidentti Svinhufvud[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nLapuan liike pyrki Mäntsälän kapinassa 1932 kaappaamaan vallan suojeluskuntien avulla, mutta presidentti Svinhufvudin ja suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmbergin kehotukset saivat harvat kapinaan yhtyneet suojeluskuntalaiset palaamaan koteihinsa jo parin päivän sisällä. Tosin Malmberg ei suostunut lukemaan julistusta ääneen radiossa, vaan sen luki hänen puolestaan puolustusministeri Jalo Lahdensuo.\nSuojeluskuntien rinnakkaisjärjestö naisille oli Lotta Svärd.\nSuojeluskuntien yhteiskunnallinen luonne[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSuojeluskuntien rooli porvarillista järjestystä ylläpitävänä taistelujärjestönä tuki pitkään sisällissodan synnyttämää kansan jakautumista. Järjestön paikallistason tehtäviin kuului esimerkiksi kelpoisuuslausuntojen antaminen kutsuntaikäisistä miehistä. Asepalvelukseen otettiin vain ne, jotka saivat paikallisen suojeluskuntaupseerin hyväksynnän, eikä niille, joilla oli lähisuvussa ollut punakaartilaisia, annettu mielellään sotilaskoulutusta. Toisaalta Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ei suositellut jäseniään tai kannattajiaan liittymään suojeluskuntiin ennen kuin 1940 ja Suomen Kommunistinen Puolue oli Suomessa kielletty.\nEnsisijaisesti järjestön jäsenkunta koostui pienviljelijöistä ja pikkuporvareista. Upseeristo oli kuitenkin pääosin yläluokkaista. Kuten muussakin valtakunnallisesti järjestetyssä ja ylhäältä ohjatussa kansalaisjärjestötoiminnassa, myös suojeluskunnissa hierarkkinen rakenne vastasi usein paikallista sosiaalista hierarkiaa. Virallisesti suojeluskunnat oli epäpoliittinen järjestö, mikä käytännössä tarkoitti, että ne eivät tehneet eroa erilaisten porvarillisten mielipiteitten välillä.\nSisällissodassa punaisten puolella olleet työläiset pitivät suojeluskuntiin liittymistä luokkapetturuutena. Kun jotkut työnantajat kuitenkin edellyttivät suojeluskuntien jäsenyyttä, kuului suojeluskuntiin myös jonkun verran työväestöä. Tilanne muuttui hieman talvisodan aikana. Kansallisen yhtenäisyyden nimissä SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner antoi talvisodan aikana lausunnon, ettei sosiaalidemokraattisilla työläisillä ollut mitään syytä olla kuulumatta suojeluskuntiin. Samaan aikaan työmarkkinaosapuolet sopivat työehtosopimusjärjestelmän luomisesta tammikuun kihlauksessa. Käytännössä kuitenkin hyvin harvat vasemmistolaiset liittyivät vielä tämänkään jälkeen järjestöön.\nLapuan liikkeen mahtiaikoina 1920–1930-luvun vaihteessa myös jotkut suojeluskuntalaiset syyllistyivät ammattiyhdistysaktiivien ja vasemmistolaisten suomalaisten terrorisointiin. Ammattiyhdistysten jäseniä uhkailtiin väkivallalla, estettiin kulkemasta töihinsä ja aika ajoin myös pahoinpideltiin. Lisäksi suojeluskuntalaisia käytettiin joitakin kertoja lakonmurtajina. Virallisesti suojeluskuntien johto ei tällaista valtuuttanut, mutta käytännössä antoi sen tapahtua.\nSuojeluskuntien luonteen muuttuminen 1930-luvulla[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nParikkalan Harjulinnan suojeluskuntatalo valmistui juuri ennen sota-aikaa, vuosina 1937 ja 1938.\nSuojeluskuntia kehitettiin 1930-luvulla Mäntsälän kapinan jälkeen voimakkaasti. Kommunistien aiheuttaman vallankumousvaaran katsottiin väistyneen ja esimerkiksi Tampereen suojeluskunta lakkasi harjoittelemasta kaupungin valtausta. Sen sijaan suojeluskunnista kehitettiin eversti Aksel Airon johdolla Puolustusvoimien aluejärjestö, joka sai tehtäväkseen liikekannallepanon järjestämisen. Suojeluskuntayksiköille annettiin selkeät kotirintamatehtävät, ja suojeluskuntaan kuuluneet nuoremmat miehet sijoitettiin liikekannallepanossa vakinaisen armeijan yksiköihin.\nSuojeluskuntien muuttuminen armeijan aluejärjestöksi muutti niiden luonnetta. Niiden kyky itsenäiseen sodankäyntiin poistui ja suojeluskuntien komentotie integroitui käytännössä osaksi Puolustusvoimain yleistä johtamisjärjestelmää. Muutos ei ollut erityisen näkyvä ruohonjuuritasolla, mutta oli selvä ammattilaisille. Sotamarsalkka C. G. E. Mannerheim valittikin 1930-luvun loppupuolella puolileikillään Airon tuhonneen suojeluskuntajärjestön.\nFasismia vastustamaan[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nSuomalaisia lähti vuonna 1935 Abessiniaan (Etiopiaan) taistelemaan Mussolinin fasistisen Italian hyökkäystä vastaan. Myös suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehti tuki vahvasti Abessinian puolustustaistelua.\nSuojeluskunnat toisen maailmansodan aikana[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\nToisen maailmansodan aikana suojeluskunnat toimivat integroidusti osana Puolustusvoimia. Erityisiä suojeluskuntajoukkoja ei muodostettu ja suojeluskuntapiirien esikunnat muodostivat paikalliset sotilashallintoelimet. Suojeluskuntalaiset toimivat hajautetusti omissa tehtävissään eri yksiköissä.\nMoskovan rauhan vuoksi Suomen alueluovutuksista johtuen organisoitiin suojeluskunnat uudelleen 30. elokuuta 1940. Tämän jälkeen suojeluskuntapiirit olivat seuraavat:\nHelsingin suojeluskuntapiiri – Helsingfors skyddskårsdistrikt Helsinki\nEtelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri Kotka\nPohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri Kouvola\nPohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiri Kerava\nSuur-Saimaan suojeluskuntapiiri Lappeenranta\nLahden suojeluskuntapiiri Lahti\nKanta-Hämeen suojeluskuntapiiri Hämeenlinna\nLounais-Hämeen suojeluskuntapiiri Forssa\nPirkka-Hämeen suojeluskuntapiiri Tampere\nSavonlinnan suojeluskuntapiiri Savonlinna\nSaimaan suojeluskuntapiiri Pieksämäki\nPohjois-Karjalan suojeluskuntapiiri Joensuu\nPohjois-Savon suojeluskuntapiiri Kuopio\nKainuun suojeluskuntapiiri Kajaani\nIisalmen suojeluskuntapiiri Iisalmi\nSisä-Suomen suojeluskuntapiiri Suolahti\nKokkolan suojeluskuntapiiri Kokkola\nPohjolan suojeluskuntapiiri Kemi\nLänsi-Pohjan suojeluskuntapiiri Tornio\nEtelä-Pohjanmaan Läntinen suojeluskuntapiiri Seinäjoki\nEtelä-Pohjanmaan Itäinen suojeluskuntapiiri Seinäjoki\nVasa skyddskårsdistrikt Vaasa\nPorin suojeluskuntapiiri Pori\nEtelä-Satakunnan suojeluskuntapiiri Vammala\nPohjois-Satakunnan suojeluskuntapiiri Kankaanpää\nTurunmaan suojeluskuntapiiri – Åbolands skyddskårsdistrikt Turku\nVarsinais-Suomen suojeluskuntapiiri Turku\nVakka-Suomen suojeluskuntapiiri Rauma\nSalon suojeluskuntapiiri Salo\nRaseborgs skyddskårsdistrikt suojeluskuntapiiri Tammisaari\nÅlands skyddskårsdistrikt Maarianhamina\nAhvenanmaalla toimi lisäksi Ålands Hemvärn.\nSuojeluskuntien lakkauttaminen[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]\n”Suomi sitoutuu heti hajoittamaan kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoinkuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille Kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa, sekä vastaisuudessa olemaan sallimatta tämäntapaisten järjestöjen olemassaoloa.”\nAluksi pykälän ei katsottu välttämättä koskevan suojeluskuntia näiden virallisesti epäpoliittisen luonteen vuoksi. Valvontakomissio kuitenkin piti suojeluskuntia organisoituna sotilaallisena järjestönä. Maan, jonka sotavoimien vahvuutta säänneltiin rauhansopimuksessa, ei ollut sopivaa pitää hyvin koulutettua, aseistettua ja organisoitua vapaaehtoisjärjestöä, jonka vahvuutta ei laskettu armeijan määrävahvuuteen. Lisäksi Neuvostoliiton johtamalle valvontakomissiolle oli ideologisesti mahdotonta sallia alun perin punaisia vastaan suunnatun porvarillisen taistelujärjestön säilyttämistä.\n30. syyskuuta 1944 Suojeluskuntajärjestö kenraaliluutnantti Malmbergin johdolla ja Suomen Punainen Risti tekivät sopimuksen, jonka mukaan suojeluskuntajärjestön omaisuus siirtyisi sen lakkauttamisen myötä Punaiselle Ristille. Järjestö ei ehtinyt lakkauttaa itse itseään, kun valvontakomission päällikkö Andrei Ždanov lähetti 30. lokakuuta presidentti Mannerheimille kirjeen, jossa vaadittiin suojeluskuntien lakkauttamista. 3. marraskuuta Mannerheim allekirjoitti eduskunnan hyväksymän lain (770/1944), jolla suojeluskunnat lakkautettiin. Tämän jälkeen puolustusministeriö määräsi 6. marraskuuta, että järjestön toiminta on lakkautettava seuraavana päivänä. Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei valvontakomissio pitänyt suojeluskuntajärjestön toiminnan jatkumista suotavana.\nValvontakomission brittiläiset jäsenet saivat tiedon suojeluskuntien lakkautusvaatimuksesta vasta sen jättämistä seuranneena päivänä. Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen Helsinkiin lähettämä ”poliittinen edustaja” Francis Shepherd esitti epäilynsä lakkauttamisen tarkoituksenmukaisuudesta, koska hän piti toimenpidettä kovana iskuna suomalaisille, jotka olivat tosin ottaneet sen vastaan järkevästi ja rauhallisesti. Shepherd pelkäsi, että lakkauttamisesta saattaisi seurata väärinymmärrettyyn patriotismiin ja venäläisvastaisuuteen perustuvan maanalaisen järjestön syntyminen. Kuvaavaa oli, ettei Britannian ulkoministeriö, jolle Shepherd toimitti asiasta raportin, ollut edes tiennyt suojeluskuntajärjestön olemassaolosta.\nSuojeluskuntien tehtävät Puolustusvoimien aluejärjestönä siirtyivät sotilaspiireille, joita kutsuttiin ”aluejärjestöksi” vielä 1960-luvulla.\nMyös Lotta Svärd -järjestö aloitti toimenpiteet omaisuuden siirtämiseksi Suomen Naisten Huoltosäätiölle, nykyiselle Lotta Svärd -säätiölle. 23. marraskuuta 1944 Valvontakomissio määräsi myös Lotta Svärdin lopetettavaksi.\nSotien jälkeen suojeluskuntalaisten suosimat marssilaulut kuten Vilppulan urhojen muistolle muuttuivat poliittisesti epäkorrekteiksi.\nPentti Papinaho, suojeluskuntalainen, Seinäjoki\nLuettelo suomalaisista suojeluskuntalehdistä\nTarkennus: Mistäpä tietää, onko kaikki näistä lähteistä ja mikä on mistä\nJussila, Osmo; Hentilä, Seppo; Nevakivi, Jukka: Suomen poliittinen historia 1809-2009. WSOY: Helsinki 2009. ISBN 978-951-0-33241-2\nWegelius, K. A.: Routaa ja rautaa 1. WSOY, Helsinki, 1926.\nJuva, Einar W.: Suomen kansan aikakirjat. Osa 9. Otava, 1937.\nJuva, Einar W.: Suomen kansan aikakirjat. Osa 10. Otava, 1938.\nHersalo, N. V.: Suojeluskuntien historia 1. Puolustustahtoinen kansa. 4 p. Hata, Vaasa, 1966.\n↑ Anne Wacklin: Suojeluskunnat ja Lotta Svärd syksyllä 1944 (Tiivistelmä – Abstract) jyx.jyu.fi. Viitattu 14.12.2017.\n↑ Anne Wacklin: Suojeluskunnat ja Lotta Svärd syksyllä 1944 jyx.jyu.fi. Viitattu 14.12.2017.\n↑ Jussila, Hentilä, Nevakivi 2009: 143.\nWegelius 1, s. 20–21\n↑ Suojeluskuntien historia 1, s. 87\n↑ Suojeluskuntien historia 1, s. 98.\nSuomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 222.\n↑ a b Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 223.\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 224–225.\nSuomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 222–223.\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 334–336.\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 337–338.\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 340–341\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 343–344\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 346, 357–358\n↑ Suojeluskuntien historia 1, s. 100–101\n↑ Suomen kansan aikakirjat. Osa 10, s. 416–423\n↑ Hannula, J. O.: Suomen vapaussodan historia, s. 157. WSOY, 1956.\n↑ Roselius, Aapo & Silvennoinen, Oula: Villi itä. Suomen heimosodat ja Itä-Euroopan murros 1918-1921, s. 277. Tammi, 2019. ISBN 978-951-31-7549-8.\n↑ Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1988, s. 187. Helsinki: Otava, 1987.\n↑ Seppo Zetterberg (toim.): Suomen historian Pikkujättiläinen, s. 744. Porvoo–Helsinki: WSOY, 1987. ISBN 951-0-14253-0.\nTikka, Marko: Valkoisen hämärän maa? Suojeluskunnat, virkavalta ja kansa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 951-746-803-2.\nSelén, Kari: Sarkatakkien maa: Suojeluskuntajärjestö ja yhteiskunta 1918–1944. WSOY, 2001. ISBN 951-0-25684-6.\nSelén, Kari ja Pylkkänen, Ali: Sarkatakkien armeija: Suojeluskunnat ja suojeluskuntalaiset 1918–1944. WSOY, 2004. ISBN 951-0-29418-7.\nRoselius, Aapo: Teloittajien jäljillä: valkoisten väkivalta Suomen sisällissodassa. Tammi, 2007. ISBN 978-951-31-3841-7.\nTikka, Marko: Suomen levottomat vuodet 1917–1921. Ajatus Kirjat, 2006. ISBN 951-20-7051-0.\nVasara, Erkki: Valkoisen Suomen urheilevat soturit, Suojeluskuntajärjestön urheilu- ja kasvatustoiminta vuosina 1918-1939. Bibliotheca Historica 23. Suomen historiallinen seura 1997. ISBN 951-710-062-0\nKuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suojeluskunta Wikimedia Commonsissa\nTietoa suojeluskuntia koskevista lähteistä (Arkistolaitos)\nSuomalaisen klubin Mannerheim-sivuston artikkeli Suojeluskunnista\nTampereen yliopiston teemasivut\nNoudettu kohteesta ”https://fi.wikipedia.org/w/index.php?title=Suojeluskunta&oldid=20492437”\nSivua on viimeksi muutettu 21. toukokuuta 2022 kello 12.41.


Ruotsalaiset Nettikasinot - OnlineCasinot.com\nNetticasinot toimivat maailmanlaajuisesti ja toivottavat pelaajat ympäri maailman tervetulleiksi. Globaalissa bisneksessä olettaisi tekijöiden tulevan joka maailman kolkasta, joten voikin olla hieman yllättävää, että hyvin monen huippucasinon juuret juontavat Ruotsiin. Monissa maissa, kuten Suomessa, laki rajoittaa rahapelien järjestämistä, mutta rakkaassa länsinaapurissamme casinotoiminnasta on vuosikymmenien perinteet.\nRuotsalaiset peliammattilaiset ovat siirtäneet rahapelikokemuksensa nettiin ja perustaneet kokonaisen joukon hulppean hienoja netticasinoita kuten Bettson, MrGreen ja LeoVegas. Ruotsista tulee myös moni maailman parhaista hedelmä- ja casinopelien valmistajista, kuten NetEntertainment ja Quickspin.\nSuomessa ruotsalaisten perustamat kasinot ovat erityisasemassa, koska naapureina meitä palvellaan hienosti lokalisoiduilla palveluilla ja saavat siksi casinovertailuissa parhaita pisteitä. Kaikki ruotsinkieliset casinot on suomennettu, rahansiirrot soveltuvat suomalaisille ja voitot ovat verottomia.\nPARHAAT RUOTSALAISET CASINOT\nEditor's Rating 5/5 Leo Vegas arvostelu\nNetin paras mobiilikasino\nPaljon pelejä ja kilpailuita\nEditor's Rating 4.5/5 Casino Heroes arvostelu\nUpea kasinoseikkailu pelien taustalla\nRunsaasti bonuksia kesken seikkailun\nEditor's Rating 5/5 ComeOn arvostelu\nLoistava kasinokauppa lisäbonuksille\nPaljon pelejä ja vedonlyönti\nEditor's Rating 5/5 Betsafe arvostelu\nPelaa kaikkia pelejä samassa paikassa\nPaljon bonuksia ja jatkuvia tarjouksia\nEditor's Rating 5/5 Wunderino arvostelu\nLaadukas mobiilikasino liikkuvalle pelaajalle\nPelivalikoimassa tuhatpäinen joukko pelattavaa\nRuotsalaiset kasinot ovat suomalaisten pelaajien suosiossa, osin sen takia että niissä saamme erikoiskohtelua. Naapurimaassa tunnetaan meidän pelitavat ja vaatimukset, eivätkä he epäröi hetkeäkään täyttää näitä. Ruotsalaisten perustamat suomi kasinot tarjoavatkin parasta mahdollista palvelua, mitä suomalainen pelaaja ulkomailla voi saada. Näissä peleissä todennäköisyydet ovat sinun puolellasi.\nRuotsalaiset ovat mahtavia tekemään nettikasinoita ja vaikka yleensä sanotaankin, että ruotsalaiset panostavat määrään kun suomalaiset panostavat laatuun, ei se tässä pidä ihan paikkaansa. Vaikka ruotsalaiset nettikasinoit ovatkin vallanneet markkinoita määrällisesti, ovat ne huippuluokkaisia. Laatua löytyy ja jokaiseen osa-alueeseen on panostettu.\nRuotsalaiset ovat loistaneet niin pelivalmistajina, kuin itse pelejä tarjoavina kasinoina. Pelattavaa löytyy ruotsikasinoilta sadoittain, ellei jopa tuhansia. Pelit ovat monipuolisia ja jokaiselle löytyy jotain. Massiivista valikoimaa tietysti helpottaa se, että pelejä voi testata leikkirahalla ja hedelmäpelien ilmaiskierrokset antavat pelata oikeista voitoista ilman omaa panosta. Näin pääset kokeilemaan mitkä pelit ovat juuri sinulle sopivia.\nOnhan se näin suomalaisena välillä vaikeaa sanoa, mutta ruotsalaiset kasinot ovat netissä parempia kuin suomalaisten tekemät. Onneksi kuitenkin länsiveljemme tekevät kasinonsa myös meitä ajatellen ja pelaaminen niillä tuntuu hyvin suomalaiselta.\nPelaa nytBetsafe Betsafe arvostelu Betsafe\nBetsafe on yksi netin vanhoja veteraanikasinoita ja se on toiminut markkinoilla jo vuodesta 2006 lähtien. Pitkä kokemus näkyy pelitarjonnassa ja palveluiden laadussa. Betsafe onkin yksi niistä kasinoista, joissa kokemuksen syvä rintaääni kuuluu selkeästi. Betsafella pääset käsiksi huippuluokkaiseen valikoimaan kasinopelejä, jonka lisäksi mukana on myös vedonlyöntiä ja nettipokeria. Tarjonta kattaakin siis kaikki tärkeät rahapelien muodot mitä netissä pääseekin pelaamaan. Betsafe onkin oikea täyden palvelun nettikasino.\nPelaa nytCasino Heroes Casino Heroes arvostelu Casino Heroes\nKun Casino Heroes aloitti toimintansa, nousi kasino heti pelaajien huomion keskipisteeksi. Se nimittäin tarjosi pelaajille aivan ennennäkemättömän kasinoseikkailun, jossa sinun toimillasi oli merkittävää vaikutusta. Casino Heroes ei ollut ensimmäinen kasinoseikkailu, mutta se oli ensimmäinen joka teki sen suurella mittakaavalla. Pelaajat pääsivät seikkailemaan fantasiamaailmassa, jossa pelit olivat merkittävässä roolissa. Mitä enemmän pelasit, sitä enemmän asioita pystyit tekemään seikkailussa. Hirviöiden tappaminen ja hahmon kehittyminen olivat hauska lisä tavallisten hedelmäpelien rinnalle. Casino Heroesin bonus oli myös yksi syy miksi pelaajat innostuivat ja ovat vieläkin kiinnostuneita siitä. Kasino on nimittäin aina antanut jättimäiset määrät ilmaiskierroksia pelaajille.\nPelaa nytGuts Guts arvostelu Guts\nGuts on netin äijämäisin kasino, jossa pelaaminen on helppoa ja selkeää. Sivuston visuaalinen ilme on tumma ja suoraviivainen, mikä tekee hommasta erityisen selkeää. Guts onkin kerännyt aina hyvät pisteet kasinon helppokäyttöisyydestä, sillä kaikki on suunniteltu erittäin selkeästi. Ulkoasu on kuitenkin vain se ensimmäinen asia, mikä tulee vastaan. Tärkeintä on tietysti se mitä pinnan alta löytyy. Gutsilla on tarjolla huippuluokkainen kattaus pelattavaa ja kaikki herkut päälle. Vedonlyönti, nettipokeri ja muut lisät antavat pelaajille mahdollisuuden pelata juuri niin kuin itse haluavat.\nPelaa nytWunderino Wunderino arvostelu Wunderino\nWunderino on virtaviivainen nettikasino, jossa pelaaminen on riisuttu yksinkertaisimmilleen. Turhat taiteilut ja seikkailut on otettu pois ja kasinon tarkoitus on vain toimia paikkana päästä nopeasti pelaamaan hedelmäpelejä ja kasinopelejä. Wunderinosta nousi nopeasti suosittu kasino erityisesti suomalaisten pelaajien parissa. Kasinon suoraviivaisuus oli monen pelaajan mieleen ja turhien härpätyksien poisjättäminen teki pelaamisesta entistä hauskempaa. Tälläkin hetkellä kasino nauttii pelaajien suosiosta ja pitää paikkaansa suosittujen listalla. Wunderino on kasvanut alkuajoista. Muutaman sadan pelin valikoima on räjähtänyt käsiin ja nyt kasino tarjoaa jo nelinumeroisen määrän pelejä. Valmistajia on otettu lisää, jotta valikoimasta saataiisiin entistä monipuolisempi.\nPelaa nytLeo Vegas Leo Vegas arvostelu Leo Vegas\nLeoVegas on ruotsalaisen kehitystyön helmiä. Se aukesi vuonna 2011 ja mullisti kasinomaailmaa heti. Se nimittäin tarjosi pelaajille aivan ennennäkemättömän laadukaan mobiilikasinon. LeoVegas pitikin hallussaan maailman parhaan mobiilikasinon titteliä vuosia ja on vieläkin monen mielestä se kaikista paras. Gustaf Hagmanin ja Robin Ramm-Ericsonin perustama LeoVegas on nykypäivän mittapuulla kovatasoinen kasino, jossa pelivalikoima on laaja ja laadukas. Koska kasino on ruotsalaista pohjaa, ovat tietysti suomalaiset asiakkaat otettu heti alusta pitäen hyvin huomioon. Meille onkin tarjolla laadukas lokalisaatio, mikä tekee pelaamisesta helppoa ja turvallista. LeoVegas on nykyisn myös pörssiyhtiö, jonka osakkeita kaupataan Tukholman pörssissä. Tämä on tietysti omiaan luomaan turvallista ja vakavaraista kuvaa yhtiöstä, jonka laatu on suoraan verrannollinen sen osakekurssin arvoon. LeoVegas onkin voittanut useita palkintoja vuosien varella, mm. Vuoden parhaan kasino-innovaation palkinnon 2013, Parhaan mobiilikasinon palkinnon 2014, Grand Prize -palkinnon 2015 sekä vuoden kasino-operaattorin palkinnon vuonna 2016 ja 2017.\nPelaa nytBetsson Betsson arvostelu Betsson\nSuomessa yksi tunnetuimmista rahapelibranderista on Betsson, jonka historia ulottuu 60-luvulle Etelä-Ruotsiin. Ruotsalaiskaverukset Bill Lindwall ja Rolf Lundström perustivat ravintoloissa rulettipeliä pyörittäneen yrityksen, joka vuosien varrella laajeni Itä-Eurooppaan ja vuosituhannen vaihteessa nettiin. Betsson Groupiin kuuluu tätä nykyä useita casinoita, NetEntertainment-pelinvalmistaja ja rahapelitoimintaa ympäri maailman. Betsson Groupin ykköstuote Betsson.com on täyden palvelun rahapelisivusto, jossa voit pelata netticasinossa, live-casinossa, moninpelibingossa, nettipokerissa ja urheiluvedonlyönnissä. Kaikki palvelut toimivat suomeksi, asiakaspalvelu vastaa suomeksi ja ruotsiksi ja suomalaiset pelaajat saavat hienot bonukset ja muut pelaajaedut. Betssonilla on Maltan pelilisenssi, mikä tarkoittaa myös verottomia voittoja suomalaisille pelaajille.\nPelaa nytMr Green Mr Green arvostelu Mr Green\n2010-luvun kovin casinouutuus ja alan mullistaja MrGreen tulee sekin Ruotsista, mistäpä muualta. MrGreen oli ensimmäinen joka toi monen eri suuren pelinvalmistajan pelit saman katon alle ja suoraan selaimessa pelattavaksi, samalla tuoden uutta rentoa meininkiä ja asennetta netticasinolle. MrGreen on kotimaassaan valittu kolme kertaa peräkkäin vuoden parhaaksi pelisivustoksi ja Suomessakin se on noussut suosituimpien netticasinoiden joukkoon. MrGreen palvelee myös suomalaisia lähes täydellisesti. Sillä on suomenkielinen live-chat-asiakaspalvelu, talletukset onnistuvat suoraan suomalaisista pankeista ja sillä on jopa suomalainen blogi.\nPelaa nytUnibet Unibet arvostelu Unibet\nTukholman pörssiin listattu Unibet on yksi maailman suurimpia urheiluvedonlyöntisivustoja, netticasinoita ja pelisivustoja ylipäätään. Sen valikoimaan kuuluu videopokeri, bingo, kaksi eri netticasinoa, livepelejä ja paljon muuta. Unibet on erittäin näkyvä yritys urheilusponsorointinsa kautta Suomessa ja muualla Euroopassa ja sen palveluksesta löytyy useita suomalaisia urheilulegendoja kuten Esa “Tiki” Tikkanen ja Shefki “Sheriffi” Kuqi. Unibetilla pääset pelaamaan satoja casinopelejä, veikkaamaan tuhansia urheiluvetoja ja pelaamaan bingo tuhansien muiden pelaajien kanssa. Unibet tunnetaan myös runsaista bonuksistaan ja monipuolisista kampanjoistaan.


KAIKKI MITÄ SINUN TARVITSEE TIETÄÄ ELATUSAPUNEUVOTTELEMISEEN - RAHA\nKodin Rahoitus Ja Omistus\nKaikki mitä sinun tarvitsee tietää elatusapuneuvottelemiseen\nElatusapusopimuksen tekeminen on yksi elämän vähiten nautinnollisista kokemuksista. Mutta pieni valmistelu ja tutkimus voivat tehdä prosessista paljon sujuvamman.\nJos tilastot pitävät paikkansa, on todennäköistä, että monet meistä joutuvat jossain vaiheessa käymään elatusapuneuvotteluja. Länsimaisissa kulttuureissa yli 90 prosenttia ihmisistä menee naimisiin 50-vuotiaana American Psychological Association . Ja Yhdysvalloissa 40–50 prosenttia aviopareista eroaa lopulta.\nkuinka paljon sinun pitäisi tiputtaa hierontaan\nElatusapuneuvotteleminen (tunnetaan muuten puolison elatuksena) osana avioeroa voi olla stressaavaa, ylivoimaista ja täynnä tunteita molemmille osapuolille. Tässä on muutamia tärkeitä seikkoja, jotka on pidettävä mielessä elatusapuratkaisujen suhteen, sekä vinkkejä, joiden avulla voit saavuttaa järkevän elatusapuluvun ja aloittaa neuvottelut tietoisena.\nÄlä jätä tekemättä tutkimusta\nVerkossa on runsaasti tietoa, joka on suunniteltu auttamaan eroavia osapuolia selvittämään monia elatusapuun liittyviä kysymyksiä. Joidenkin saatavilla olevien tietojen lukeminen voi olla hyödyllinen paikka aloittaa. Elatusapulainsäädäntö vaihtelee osavaltioittain, mutta et myöskään halua jättää rahaa pöydälle (tai päinvastoin, tule elatusneuvotteluihin täysin epärealistisilla odotuksilla).\nYksi kattavimmista sivustoista aloittaa on MaritalLaws.com , joka ei sisällä vain a tarkastella elatusapulakeja osavaltioittain , mutta tarjoaa myös an elatusapulaskuri jonka avulla käyttäjät voivat syöttää sellaisia tietoja kuin maksajan ja maksunsaajan brutto- ja nettopalkka sekä avioliiton pituus, jotta he voivat laatia elatusapuluvun.\nSivusto NOLO perehtyy mitä elatusapu on, miten verot vaikuttavat niihin ja enemmän. Lisäksi NOLOn sisarsivusto, DivorceNet, kattaa kuinka parhaiten arvioida puolison resurssit ja tarpeitasi.\nNeuvottele niin kuin elämäsi riippuisi siitä, koska se yleensä tekee niin\nElatusapuneuvotteluissa esiintyvien lakien ja parametrien ymmärtämisen lisäksi on tärkeää ajatella realistisesti tarpeitasi tällaisen taloudellisen tuen suhteen, sanoo Jeffrey Knipmeyer, rehtori Nottage ja Ward, LLP, perhelakitoimisto Chicagossa.\n'Kaiken tuen perusta, oli se sitten elatusapu tai elatusapua, on laskelma ohjemäärästä, johon henkilö on oikeutettu lain mukaan kunkin osapuolen tulojen ja taloudellisten resurssien perusteella”, Knipmeyer selittää. 'Kuitenkin useimpien henkilöiden kohdalla tarvittavan tuen määrä on parempi mittari sen puolueen tarpeista.'\nTeoriassa lakisääteiset elatusapulaskelmat riittäisivät vastaamaan puolison tarpeisiin. Mutta todellisuudessa näin on harvoin, jatkaa Knipmeyer. Tämän seurauksena sinun ja asianajajasi (jos sinulla on) on tärkeää ymmärtää todella rahatarpeet ja neuvotella aktiivisesti näiden tarpeiden tyydyttämiseksi sen sijaan, että hyväksyisitte vain ohjelaskelmia.\nKun harkitset elatusmaksuja, on myös tärkeää ymmärtää, miltä taloudellinen kuvasi näytti aikana avioliitto, joka muodostaa avioliiton elämäntavan, sekä miltä se näyttää avioliiton ulkopuolella. Näiden kahden eri skenaarion välisen kuilun ymmärtämisen pitäisi auttaa sinua päättämään jatkuvan tuen määrästä.\n'Tarkka budjetti päivittäisistä kuluista voi olla korvaamatonta, kun teet tämän', sanoo Sarah Jacobs, yksi perustajista ja omistaja. Jacobs Berger , LLC. 'Se lievittää osan stressistä, kun tiedät, että sinulla on selkeä kuva siitä, mitä avioliiton aikana on käytetty ja mitä tarvitset tulevaisuudessa.'\nElatusapu kotona oleville vanhemmille\nChicagossa toimiva asianajaja Derek Bradford, perhelakitoimiston perustajaosakas Bradford & Gordon , sanoo, että kotona olevilla vanhemmilla on usein oma ainutlaatuinen huolenaiheensa avioeron ja elatusapujen etsimisessä.\n'En voi kertoa, kuinka monet vanhemmat, erityisesti äidit, pelkäävät hakea avioeroa, koska heidän puolisonsa ovat uhanneet 'ottaa kaiken'. Tosiasia on, että näin ei todellakaan voi tapahtua', Bradford sanoo. – Illinoisin nykyinen laki, joka on samanlainen useimmissa osavaltioissa, määrää, että jokaisella on velvollisuus yrittää tulla taloudellisesti itsenäiseksi. Useimpien äitien on lopulta löydettävä työpaikka. Mutta perheille, joilla on varoja, elatusapu (tai elatusmaksu) voi antaa äideille enemmän aikaa jäädä kotiin lastensa kanssa.\nOnko elatusmaksu veronalainen?\nMitä tulee veroihin ja elatusmaksuihin, on hyviä ja huonoja uutisia. Elatusapua koskeva liittovaltion verolaki muuttui 1.1.2019, Jacobs sanoo. Tuolloin elatusapua maksavan osapuolen verovähennys poistettiin, mikä ei ole hienoa, jos eliminointi vaikutti sinuun. Laki poisti myös elatusapumaksujen verotettavan luonteen vastaanottajalta. Eli elatusapua saavia ei enää veroteta tuloista (se on hyvä uutinen). Muutokset koskevat kuitenkin vain liittovaltion veroja.\n'Jokainen osavaltio voi käsitellä sitä eri tavalla osavaltiotasolla', lisää Jacobs. 'Esimerkiksi New Jerseyssä elatusapu on edelleen verovähennyskelpoinen osavaltion verotuksessa.'\nVaihtoehtoja elatusapujen neuvottelemiseen ja jäsentelyyn\nSuoraan oikeuteen meneminen ei ole ainoa tapa käsitellä elatusapuneuvotteluja. Ja se ei ehkä ole paras tapa. Sovittelu voi tarjota joillekin maukkaamman vaihtoehdon; Tämä lähestymistapa tarjoaa ammattimaisen sovittelijan apua, joka voi työskennellä molempien osapuolten kanssa rakentaakseen sopimuksen, joka toimii kaikille osapuolille, sanoo Erik Wheeler. Sovittelusopimus .\nLisäksi, kuten on olemassa erilaisia lähestymistapoja elatusapuneuvotteluihin, on myös erilaisia vaihtoehtoja loppuratkaisun jäsentämiseen. Kuten NOLO-sivusto selittää, vaihtoehtoja ovat kertakorvauksen saaminen, säännölliset kuukausimaksut tai jopa omaisuuden siirto.\n'Ihmiset jäävät joskus jumissa neuvottelemaan kiinteästä summasta, mutta on monia muita mahdollisuuksia', Wheeler selittää. 'Esimerkiksi jos maksaja arvioi, että kassavirta on tiukka kahtena ensimmäisenä vuonna avioeron jälkeen, mutta paranee myöhemmin, maksut voitaisiin jäsentää kahdeksi ensimmäiseksi vuodeksi pienemmäksi kuukausieräksi ja nostaa sitä seuraavina vuosina. .'\nTai taloudellisista olosuhteistasi riippuen, saatat haluta maksaa kertakorvauksen elatusapua. Tämä voidaan maksaa heti alussa tai se voi tapahtua myöhemmin', Wheeler jatkaa.\nNe, joilla ei ole tarpeeksi rahaa tai omaisuutta elatusapujen maksamiseen, mutta joilla on omaa pääomaa kodissa, voivat myös harkita kotitalouksien jälleenrahoitusta kertakorvauksen maksamiseksi. Vaihtoehtoisesti, Wheeler sanoo, saatat pystyä neuvottelemaan alennetuista elatusmaksuista vastineeksi muun aviovarallisuuden jakamisesta.\nmiten pääsen eroon staattisista hiuksistani\nOn monia hyviä syitä, miksi sinun kannattaa harkita kertakorvauksen maksamista etukäteen, lisää asianajaja Gabrielle Hartley.\n'Jos esimerkiksi erotat henkilöstä, joka todennäköisesti tekee parhaansa välttääkseen maksuja, tai joka ansaitsee epäjohdonmukaisia tuloja, voi olla edun mukaista maksaa yksi maksu etukäteen', Hartley selittää. 'Lisäksi tyypillisesti elatusapu päättyy, kun asut avoliitossa tai menee uudelleen naimisiin. Jos kuitenkin suoritat ennakkomaksun tai mainitset nimenomaisesti, että elatusapua ei voi muuttaa, voit varmistaa maksun olosuhteiden muutoksesta huolimatta.\nPidä koko kuva mielessä\nLopuksi, kun on kyse elatusapusopimuksen tekemisestä, johon molemmat osapuolet ovat jokseenkin tyytyväisiä, on tärkeää säilyttää laaja näkökulma, joka sisältää kaikki omaisuuden jaon osatekijät, ei pelkästään puolison elatusmaksuja.\n'Älä harkitse yhtä näkökohtaa tyhjiössä', selittää Jacobs, Jacobs Berger. 'Jos asiakkaani keskittyy vain tukeen, olipa kyseessä elatusapu tai lapsilisä, yritän varovasti ohjata häntä katsomaan koko taloudellista kuvaa, joka voi sisältää oman pääoman kodissa, eläketilit, korkeakoulusäästöt ja paljon muuta. '\nKokenut perhelakimies, jolla on suhteita taloudellisiin neuvonantajiin ja vastaaviin ammattilaisiin, voi olla hyödyllistä luotaessa tämäntyyppistä 360 asteen näkymää.\nMoney View -sarja\nMitä sähköautojen omistajat haluavat sinun tietävän, ennen kuin investoit sähköautoon\n5 uutta talouskirjaa, jotka muuttavat naisten rahankäyttöä\nVoitko saada työttömyysetuutta, jos lopetat työsi? Tässä on mitä asiantuntijat sanovat\n3 yleistä kiistaa rahasta – ja niiden ratkaiseminen\nkuinka pakata kaikki jatkoksi\nkuinka puhdistaa le creuset -valurautainen paistinpannu\nyhteisen pankkitilin hyvät ja huonot puolet\nmistä ostaa keittiön kaapin laitteita\nvirtuaaliset perhepelit verkossa ilman latausta\nkuinka tehdä riisiä potissa\nkuinka pestä hiukset askel askeleelta\nkuinka mitata rengaskokoni kotona\nkuinka turvallisesti lähettää luottokorttitiedot sähköpostitse


Olli Ohtonen on vahvoilla Vuoden valmentajaksi myös urheilutoimittajien äänestyksessä, jonka lopputulokset julkaistaan Urheilugaalassa.\nVuoden 2017 valmentajaksi valitulla Olli Ohtosella on alkaneelle vuodelle kaksi tavoitetta.\nMäkihyppääjä Matti Nykänen kutsui takavuosina valmentajaansa Matti Pullia maisteriksi. Samaa kaavaa noudattaen voisi hiihtäjä Iivo Niskanen alkaa kutsua omaa valmentajaansa Olli Ohtosta kohta tohtoriksi.\nSuomen Valmentajien viime vuonna Vuoden valmentajaksi valitsemalla Ohtosella on alkaneelle vuodelle kaksi tavoitetta ylitse muiden. Ensimmäinen on Niskanen auttaminen olympiavoittajaksi Etelä-Korean Pyeongchangissa helmikuussa järjestettävissä talviolympialaisissa. Toinen tavoite onkin sitten henkilökohtaisempi eli tohtorihattu.\n– Koreassa päätavoite on 24. helmikuuta, jolloin hiihdetään perinteisen tyylin 50 kilometrin yhteislähtö, mutta toki kultamitali saa tulla aikaisemminkin, Ohtonen sanoo.\nOhtonen, 38, on ollut Niskasen valmentaja vuodesta 2013 lähtien ja yhteistyö on tuottanut jo yhden olympiakullan ja maailmanmestaruuden. Siinä sivussa liikuntatieteen maisteri Ohtonen on tehnyt hiihtotutkimusta Jyväskylän yliopiston liikuntateknologian yksikössä Vuokatissa.\n– Olen peruskoulutukseltani tietotekniikka-alan insinööri, mutta halusin oppia hiihtämisestä enemmän. Valmistuin maisteriksi Vuokatin yksiköstä ja maastohiihtoa käsittelevästä artikkelipohjaisesta väitöskirjastani on jo julkaistu kolme neljästä artikkelista. Väitöksen aika on vielä tämän vuoden aikana, paljastaa Ohtonen.\nOlli Ohtosen valmentamisen johtotähti on pitkälti tiede eli mittaukset ja analyysit. Pelkän tieteen lisäksi tarvitaan myös tunnetta eli säännöllistä yhteydenpitoa valmentajan ja valmennettavan välillä. Ohtosen mukaan kaiken takana on kuitenkin lahjakas urheilija, jonka psyyke on kunnossa.\n– Menestyvällä urheilijalla on oltava älyttömän korkea voittamisen halu, hänen pitää kestää kovaa harjoittelua ja lisäksi urheilijan on oltava valmis ottamaan se harjoittelu vastaan. Iivosta sellainen tyyppi oli helppo löytää heti yhteisen taipaleemme alussa, Ohtonen luonnehtii.\nOmalla hiihtourallaan yhdet olympialaiset ja kahdet MM-kisat kokeneen Olli Ohtosen ura valmentajana alkoi vuonna 2007 Toni Ketelän kanssa. Hiihtoliitossa Ohtosen osaaminen huomattiin 2013, jolloin hänestä tuli sprinttihaastajien ryhmän valmentaja.\n– Minulle kävi niin, että ajauduin valmentajaksi. Se ei ollut alkuun mikään ykköstavoite, hän vannoo.\nIivo Niskasen kanssa Ohtonen on kuluvalla kaudella panostanut tietoisesti entistä enemmän myös vapaan hiihtotyylin harjoitteluun. Sekä Ohtosen että Niskasen puheista on muutenkin kuin vain rivien välistä havaittavissa, että olympialaduilla ollaan valmiita mainetekoihin muutenkin kuin vain ”pertsalla”.


Kuulumisia kentältä ja vinkkivitonen ERP-pilvisiirtymään — Efima Blogi\nVieraskynä — ERP — Dynamics 365\nInlook Group tuntee suomalaisen sisärakentamisen kuin omat taskunsa. Viime aikoina tutuksi on tullut myös toisenlainen rakennushanke: uuden pilvipohjaisen ERP-järjestelmän rakentaminen vanhan paikallisen ERP-järjestelmän tilalle. Efiman urakoitsijakseen valinneen Inlook Groupin hankintajohtaja, Antti Metsola, jakaa kuulumisiaan kentältä ja kertoo, mitä organisaation raskaimman tietojärjestelmän siirtäminen konesalista pilveen on jo opettanut.\nVastoin totuttuja tapojani toukokuisena tiistaiaamuna löysin itseni Efiman ajankohtaisaamupäivän, Toiminnanohjauksen pilviaamun, puhujan penkistä. Mukana oli toiminnanohjauksen ja pilvisiirtymän asiantuntijoita sekä yli satapäinen katsojakaarti.\nPuhetta irtosi, mutta ei asiantuntijan, eikä konsultin meriitein. Vaan ERP-projektin keskellä ahertavan hankintajohtajan sanoin ja kokemuksin. Meillä Inlook Groupilla oli ollut jo pitkään käytössä vahvasti tarpeisiimme räätälöity, paikallinen Microsoft AX 2012 -toiminnanohjausjärjestelmä, kun muutama vuosi sitten saimme kuulla sen järjestelmätuen päättymisestä. Eteemme aukeni vaihtoehtojen valtava valikoima – ja kuten moni muukin, myös me päätimme heittää hyvästit lippulappusille ja siirtää toiminnanohjauksemme pilveen. Uudeksi järjestelmäksi valikoitui Microsoftin Dynamics 365 -pilvi-ERP ja kumppaniksemme Efima.\nToiminnanohjauksen siirtäminen pilveen ei ollut meille itseisarvo, vaan työkalu toimintamme kehittämiseen.\nVaikka taival on vielä aluillaan ja uusi pilviratkaisu otetaan käyttöön vasta ensi vuonna, matka on jo opettanut. Näistä opeista kerroin myös Toiminnanohjauksen pilviaamussa, ja tärkeimmät koostin vielä vinkkivitoseksi muillekin matkaa tekeville tai sellaista suunnitteleville.\n1. Mene liiketoiminta edellä pilveen!\nToiminnanohjausjärjestelmä on usein yrityksen jykevin ja samalla tärkein tietojärjestelmä, ja siihen liittyvät päätökset ovat painavia. Näiden päätösten edessä on huojentavaa, jos mielessä on tavoitteita ja periaatteita, joihin päätöksenteon hetkellä voi nojata. Meillä niitä oli uutta ERP-järjestelmää ja sen toimittajaa valitessa useita – kaikki johdettuna liiketoimintamme tavoitteista.\nProjektimme käynnistyessä, vuonna 2019, liiketoimintaamme oli kehitetty harppauksin, ja samaa kehitystä odotettiin myös toiminnanohjaukselta. Haluttiin automatisoida prosesseja, luoda yhtenäisempiä toimintamalleja, vähentää henkilöriippuvuutta, tehostaa varastotoimintoja, tehdä toiminnanohjauksesta käyttäjäystävällisempää – muutamia tavoitteita mainitakseni.\nIlokseni sain Toiminnanohjauksen pilviaamussa aiheen oikeilta asiantuntijoilta kuulla, että lähestymistapamme oli ollut aivan oikea. Toiminnanohjauksen siirtäminen pilveen ei ollut meille itseisarvo, vaan työkalu toimintamme kehittämiseen. Ja erityisesti projektin alussa tekemämme painavat päätökset järjestelmään ja sen toimittajaan liittyen tehtiin tämä ajatus mielessä pitäen. Tehtyjen päätösten takana on helppo seistä vielä vuosia myöhemminkin, kun ne alun perinkin tehtiin kestävästi.\n2. Pilvisiirtymä ei tapahdu sormia napsauttamalla – varaa siihen aikaa ja resursseja.\nJokainen ERP-projektin parissa työskentelevä huomaa ennemmin tai myöhemmin, että muu liiketoiminta ei pysähdy projektin ajaksi. Arki rullaa, halusi tai ei. Tästä syystä projektin perusteellisen suunnittelun, aikataulutuksen ja resursoinnin roolia on mahdotonta ylikorostaa. Oma ERP-projektimme suunnittelu käynnistyi syksyllä 2019. Varsinainen käyttöönotto aloitettiin prosessimäärittelyillä keväällä 2021, ja uuden pilviratkaisun käyttöönotto häämöttää edessä ensi keväänä. Suunnittelu kannattaa siis aloittaa ajoissa, eikä hyvää kannata odottaa hoppuillen.\nKaikki lähtee huolellisesti laaditusta aikataulusta, joka on realistinen ja toteutettavissa. Aikaa on varattava sille, että aikataulusiirtymiä ja viiveitä tulee väistämättäkin vastaan. On parempi olla aikaa asioiden uudelleen harkitsemiseen, kuin katua hätäisesti tehtyjä ratkaisuja vuosia myöhemmin.\nKun suunnittelutyö on tehty, alkaa arkinen ahertaminen. Ja projektin eteen ahertavia on hyvä olla mukana jonoksi asti. Olemme tehneet omassa hankkeessamme paljon työtä ihmisten sitouttamiseksi ja myös huolehtineet siitä, että projektiin sitoutuneilla on oikeasti aikaa projektin edistämiseen. Tätä hanketta ei voi vetää läpi vasemmalla kädellä. Sydän ja aivot pitää molemmat olla mukana projektissa.\n3. Avain onnistumiseen – ja epäonnistumiseen – on ihmisissä.\nKun sanoimme pilvipohjaiselle ERP-ratkaisulle kyllä, sanoimme kyllä myös muutokselle. Laajalle joukolle skaalautuvat ERP-pilviratkaisut eivät ole yhtä lailla suopeita räätälöinneille kuin perinteiset, paikalliset ERP-järjestelmät, joihin meillä oli totuttu. Tästä syystä pilviratkaisuun päätyessämme jouduimme ennemmin mukautumaan ratkaisun vaateisiin, kuin räätälöimään ratkaisua meidän totuttuihin tapoihimme. Pilviratkaisun mukanaan tuomat modernit toimintatavat ja prosessit otetaan tietenkin ilolla vastaan. Muutos sen sijaan – se on toinen asia.\nYmmärrys siitä, että ERP-projektissa ja pilvisiirtymässä on teknologiamuutoksen lisäksi kyse myös muutoksesta ihmisten arjessa, on ollut meille äärettömän tärkeää. Projektiin on alusta asti haluttu ottaa mukaan laaja joukko ihmisiä – sekä alueellisesti että funktionaalisesti. Emme ole halunneet synnyttää sellaista mielikuvaa, että kyseessä olisi vain Helsingin herrojen ja rouvien -projekti, sillä sitä se ei ole. ERP-ratkaisumme uudistaminen koskettaa koko organisaatiota, ja siksi asioita tehdään yhdessä lukuisissa työ- ja projektiryhmissä.\nOman organisaation väen lisäksi keskeistä on ollut myös löytää oikea kumppani ja ihmiset heidän taholtaan viemään hanketta kanssamme eteenpäin.\nPositiivisen muutoksen edistämisen kannalta meille on ollut erityisen tärkeää löytää ja tunnistaa ne organisaation muutosinnokkaat ja priimusmoottorit, jotka omalla tekemisellään ja viestinnällään ajavat muutosta eteenpäin ja saavat muutkin innostumaan. ”Ennen kaikki oli paremmin”, vaikeroivia vastarannan kiiskiä pelmahtaa esiin etsimättäkin.\nOman organisaation väen lisäksi keskeistä on ollut myös löytää oikea kumppani ja ihmiset heidän taholtaan viemään hanketta kanssamme eteenpäin. ERP-toimittajan kanssa yhteistyön on oltava avointa ja eteenpäin vievää, ja toimittajan valintavaiheessa on varmistettava riittävät resurssit ja ammattitaito näin suuren projektin läpiviemiseen. Tätäkään päätöstä ei meillä tehty kevyin perustein.\n4. Positiivista muutosta on mukavampi edistää.\nPositiivinen muutos otetaan vastaan paremmin kuin muutos. Kun edessämme oli väistämättäkin vanhan ERP-järjestelmän tuen päättymisen myötä vanhasta luopumista, tarjoutui meille samalla mahdollisuus luoda uutta ja tehdä asiat paremmin kuin ennen. Ja jos muutos tuo mukanaan paljon hyvää ja toivottua, ehkei se tunnukaan enää niin pelottavalta.\nJo ERP-projektimme suunnitteluvaiheessa toteutimme laajan käyttäjäkyselyn, josta saimme syötteitä siitä, minkälaista muutosta organisaatiossamme halutaan edistää. Minkälaisia haasteita nykyjärjestelmän käytössä oli ollut, ja miten uuden järjestelmän haluttiin toimivan.\nKäyttäjäystävällisyys lienee päivän sana kaikissa tietojärjestelmissä, ja saman vahvisti myös meidän kyselytuloksemme. Moderni pilvi-ERP mahdollistaa järjestelmän käytön missä ja milloin tahansa – ja se jos mikä oli kenttätyötä tekeville sisärakentamisen mestareille toivottu muutos. Tähän päivään asti paikallinen ERP-järjestelmämme oli vaatinut työmaatoimistolla ravaamista ja läppärin kannen avaamista.\nPilvipohjaisen ERP-ratkaisun mobiilikäytön mahdollisuuksiin tartuttiin siis meillä välittömästi. Olemme parhaillamme ottamassa käyttöön kahta uutta, ERP-järjestelmään integroitua mobiilisovellusta volyymiprosesseihimme: Dooap-sovelluksen ostolaskujen käsittelyyn ja Power Apps -teknologiaan pohjautuvan Varasto Appin varastotilauksiin. Jälkimmäistä on jo testattu käytännössä nykyisen ERP-ratkaisumme kyljessä, ja peukkua on näytetty. Sovelluksen käyttöliittymään on otettu ERP-järjestelmästä vain ja ainoastaan tarpeelliset toiminnallisuudet, ja käyttö työmaalta tai auton takapenkiltä käsin on sujuvaa. Paluuta monimutkaisiin softiin ja toimistolla ravaamiseen ei enää ole, eikä kukaan varmaan vanhaan haikailekaan.\n5. Johdon tuki on muutakin kuin tsemppimeili kerran kuussa.\nJohdon tukea korostetaan todennäköisesti jokaisessa ERP-projektioppaassa. Ja totta se on – johto on ERP-projektin tärkein sponsori, ja onnistuneessa ERP-projektissa kaikki vastuu ei valu projektiryhmän harteille. Mutta mitä johdon tuella sitten tarkoitetaan?\nPaljon muutakin kuin tsemppimeilejä ja kauniita sanoja, vaikka niillekin on paikkansa. Sitoutumista projektiin, näkymistä arjessa, viestimistä avoimesti, tavoitteiden kirkastamista ja vastuun välittämistä liiketoiminnan vetovastuullisille. Jotta koko organisaatio saadaan todella toimimaan uusien käytäntöjen mukaisesti ja tukemaan niitä. Inlook Groupin konsernin johtoryhmässä ja projektin ohjausryhmässä aihe on ollut pöydällä paljon, eikä yksikään käyty keskustelu ole mennyt hukkaan.\nPää poissa pilvistä, realistisesti projektiimme suhtautuen suuntaamme nyt Inlook Groupilla kohti ensi vuoden pilvisiirtymää. Oivalluksia on selvästi karttunut mukaan jo monia, ja tulevina vuosina niitä kertyy varmasti repullinen lisää – toivottavasti tähänastisista on hyötyä muillekin.\nAsiakkaamme Inlook Groupin hankintajohtaja, Antti Metsola, on vahvan ja monipuolisen kokemuksen omaava hankinnan ja IT:n ammattilainen. Antti toivoo, että hankinta ja tietotekniikka nähtäisiin lisäarvon tuojina ja mahdollistajina, eikä pelkkänä säästöpotentiaalina tai välttämättömänä pahana.


Playing with polish: Soft floral\nKesällä mulla ei ole ollut aikaa pahemmin kynsille - niin kuin olen jo monesti maininnut. Siksi silloin kun mulla oikeasti on useampi hetki aikaa kynsille, on ihan maailman kivointa sovitella eri lakkoja yhteen ja tehdä jotain vähän monimutkaisempaa. Ja kyllä, tällä kertaa monimutkainen tarkoittaa liukuväriä ja leimoja.\nMä olen käyttänyt mm. KBShimmerin kesän kirkkaita cremejä toistuvasti tässä kesän aikana, joten vähän murretummalla ja hempeämmällä linjalla toteutetut kynnet olivat mulle todella mieleen ja itseäni harmittaakin, etten ehtinyt kuvaamaan näitä ennen kuin kärjissä alkoi jo vähän näkyä kulumaa.\nSiitä huolimatta voin sanoa, että nämä kynnet olivat omaan mieleeni ja todella kovasti.\nLeimauksissa tällä kertaa on Bornprettystorelta saatu laatta Qgirl-016 jonka sain testiin jo varmaan toukokuun lopulla. Mä en yleensä hyväksy testaamaan mitään tuotteita ellen tiedä saavani niistä arvostelua julki edes jotakuinkin ajallaan, mutta nyt yritän saada loppujakin samassa paketissa tulleita tuotteita testailtua, pari sen verran kivaa juttua löysi kotiin tällä kertaa nimittäin :)\nOlen aiemminkin sanonut, että nuo Qgirlin laatat on laadultaan ihan ok tavaraa, mutta tällä kertaa jouduin testailemaan pariakin eri scraperia ennen kuin löysin sellaisen, joka pelitti laattojen kanssa yhteen (Konadin metallinen). Kaikki tähän mennessä testaamani laatat olen saanut kuitenkin toimimaan, mutta kaiken kaikkiaan näissä ei mielestäni hinta ja laatu ihan aina kohtaa. BPS:n omien laattojen kanssa mulla ei koskaan ole ollut ongelmia, joten jos heidän kauttaa laattoja tilaa, voi se heidän oma linjansa olla parempi vaihtoehto kuin nämä Qgirlit.\nEssence - Serendipidy\nQgirl-016 + Konad Black\nMeneekö muut vielä kesää kirkkaiden värien loisteessa vai iskeekö myös vähän murretumamat, ehkä syksyä enemmän henkivät kynnet muihin?\nTags: Essence, indie, liukuvärjäys / gradient mani, nail art, stamping, vaaleanpunainen / soft pink, violetti / purple, Zoya\nEmilia 17. heinäkuuta 2015 klo 22.15\nYksinkertainen toimii aina, tosi kivat!\nsalla 20. heinäkuuta 2015 klo 12.37\neekku 17. heinäkuuta 2015 klo 23.42\nSatsuli 18. heinäkuuta 2015 klo 0.05\nTosi kauniit kynnet! <3 Mulle kelpaa millaset lakkaukset vaan pitkin vuotta, ei niin väliä väreillä. :D\nsalla 20. heinäkuuta 2015 klo 12.38\nYleensä mäkin kyllä menen kaikenvärisillä lakkauksilla ympäri vuoden, nyt vaan viime aikoina kaikki kirkas on ollut omaan mieleeni poikkeuksellisen paljon :)\nAnni 18. heinäkuuta 2015 klo 10.52\nFani 20. heinäkuuta 2015 klo 9.51\nTodella nätit. :) Hyvin sopii värit yhteen!\nkiitos :) mäkin tykkäsin väimaailmasta näissä kovasti :)