Antiikkisia kaakeliuuneja - Kertomus taloni siirrosta - Kaakeliuuni.net\nLipsahdin kaakeliuunien maailmaan elämänmuutoksen myötä.\nOlin ollut tiiviisti pukumaailmassa; Helsingin Ruoholahdessa toimivan Tanssiteatteri Hurjaruuthin puvustonhoitajana vaativassa ompelutyössä liki kymmenen vuotta, ja myöhemmin noin vuoden suunnitellen ja valmistaen pienemmille sirkusryhmille puvut, lisäksi ompelin siellä sun täällä- aerobicpuvuista Linnan juhlan pukuihin.\nIsossa maalaistalossa lapsuuteni asuneena en viihtynyt ahtaissa neliöissä koskaan; halusin talon maalta. Helsingin Sanomissa oli juttu Pasilasta raiteiden tieltä siirretyistä hirsitaloista, ja tämä jäi mieleen kaivelemaan. Aikanaan otin selvää talon siirtämisestä ollessani vuokralla omakotitalossa, ja soitinkin puhelimen käteen ottaen reippaasti suoraan yhdelle talonsiirtoja tekevälle firmalle leikitellen ajatuksella olisin hankkinut silloin myynnissä olleen pienen kaupunkitalon Hämeenlinnasta ja kyselin siirron hintaa. Myöhemmin sama mies siirsikin sitten hirsikehikkoni.\nOli selvää että Helsingin liepeillä budjetillani tämä ei onnistuisi joten katsastelin kotiseutuni Hollolan taloja ja tontteja.\nVälissä kuitenkin vierähti vuosi ja vasta yhden tympääntyneen Helsingin talven jälkeen ikäänkuin puuskamaisesti tartuin hommaan, koska olin kyllästynyt kaikkeen ja halusin jotain totaalisen muuta.\nKytistin aikani perikunnan pientä taloa, jota ei sitten myytykään, joten aloin etsiä tonttia, joka ei ollut ollenkaan helppoa. Välissä minun piti taistella pankista laina; hirsikehikon siirto oli heille täysin vieras asia ja budjetin laatiminen sellaiselle ei ollut heidän mielestään mahdollista, tai koko projekti ylipäänsä. Tarvittiin hiukan taustatukea perheestä ja pääkonttoriin marssimista että asia sujui eteenpäin.\nKauniina kesäkuun aamuna tein kaupat 2000 m² tontista Hollolan kirkon kupeesta, puustoisesta pikku hiekkateiden ympäröimästä kolmiomaisesta ihanasta pläntistä jossa oli kaikenlaista puuta, myös tammia.\nVarjoni Pekkaniskan Denkan kera\nAsuntovaunupaikka tontin kupeessa\nCirco Aereo Kuva Riku Virtanen\nKoska minulla ei ollut enää vakituista asuntoa, tuli kehikon etsimisen kanssa kiire koska halusin muuttaa niin pian kuin mahdollista. Hankittuani työhön rakennusliikkeen, arvioitiin voisin muuttaa vuoden vaihteessa. Olin naiivin innostunut ja positiivinen projektin suhteen. Hankin tontin kupeeseen vanhan Soliferin asuntovaunun josta saattaisin seurata rakennustöiden etenemistä.\nKatsastin useita kehikoita pitkin Etelä-Suomea. Koska päätin henkilökohtaisista syistä siirtää kehikon kokonaisena, määritteli kehikon siirtämisen onnistuminen talon ja kehikon koon. Kovin isoa ei saisi tuoduksi. Pidin lähtökohtana entisen vuokrataloni mittoja, eli noin 8x10, johon mahtui sopivasti neljä huonetta, ja sivuun kuisti. Sain vuokralla pari vuotta ollessani vanhassa samanikäisessä talossa tuntumaa sen koosta ja huonejaosta, ja muutenkin tottumusta vanhassa puulämmitteisessä talossa asumiseen, joskin siirretty hirsikehikko on nykyisin uudisrakennus, ja siinä on luonnollisesti uusi piippu, perustukset ja vuorilauta ja talotekniikka.\nKauniina kesäkuun iltana kävin katsomassa taloa Hämeenkyrössä, Kuustenlatvan kylässä. Siinä oli punainen vuorilauta ja korkea mansardikatto, talon korkeus viehätti minua. Kehikko maksoi kohtuulliset 6000 euroa. Aikani mietittyäni tein kehikosta kaupat varmistettuani kehikon siirron hoitavan henkilön kanssa se on kooltaan sopiva siirrettäväksi Hollolaan.\nKiitän rakennusliikettä ideasta tehdä taloon korkea sokkeli, jolloin se näyttää korkeammalta kuin alunperin. Talon alkuperäinen kivijalka oli vaatimaton, eikä kiviä kannattanut edes ajaa Hollolaan, vaan myin ne.\n2007 marraskuu, rouva Lanteri ja minä, Hämeenkyrön Kuustenlatva\nKehikko ennen myyntiä autiotalona\nSelviteltyäni kehikon siirron hoitavan henkilön ja rakennusliikkeen kanssa mitä talolle oli tarpeen tehdä ennen kuljetusta, ryhdyin toimeen koska kesä houkutteli ulkohommiin ja sormeni syyhysivät käsityöläisenä tehdä itse ja samalla säästää yksi työvaihe budjetissa. Purkamistyössä oli tuskin mahdollista mokata kauheasti vaikkei kokemusta ollut, ja näin asia olikin. Homma oli yksinkertaista, likaista, raskasta puurtamista.\nOstin talon naapurissa asuvalta rouva Lanterilta ja hänen aviomieheltään.\nTaloa kutsuttiin kylillä siis Lanterin taloksi. Kuitenkin ennen tätä vaihetta, oli kehikko alun perin 1926 rakennettu kyläkauppias J. Lindforsin kaupaksi.\nAsumme siis kauppias Lindforsin myymälässä joka toimii yhtäaikaa makuu-ja olohuoneenamme. Kaikissa talon ikkunan ja ovien karmeissa lukee kauniilla vanhanaikaisilla kaunokirjaimilla lyijykynällä kirjoitettuna “Kaup. J. Lindfors, Häm. Kyrön kirkkoranta, Läh. Santalahti” (ilmeisesti puuseppä Santalahti on laittanut ikkuna-ja ovilähetyksen veneellä jostain tulemaan Lindforsille ).\nMielivaltainen ikkunasommittelu oli pakon ja luovuuden sanelemaa\nTalon ikkunakarmeissa ja ovikarmeissa on oheinen teksti, Kauppias j. Lindfors H.Kyrön kirkkoranta\nKaton rakennepiirros, Pentti Pelkonen\nPohjapiirros, arkkitehti Sampo Honkala\nRouva Lanterin saunassa saatoin käydä iltaisin, ja hän sparrasi minua ilmaantuen vähän väliä paikalle polkupyöränsä vasussa kahvitermos ja kauramaitoa. Päivät koostuivat purkamisesta kehikolla, iltauinneista ja pyykinpesusta leirintäalueella. Jossain vaiheessa päähäni pälkähti, minullahan on tässä oma talo, miksi en yöpyisi siinä purkupäivieni välissä säästäen leirintäaluemaksuissa. Tein siis yhteen purkutalon nurkkaan pienen pesän, jossa nukuin aika monta yötä purkupölyn keskellä kuunnellen kesäyön ääniä hiljaisessa sivukylässä, lukkoja ovissa ei ollut, mutta minulla oli turvallinen ja kotoisa olo. Illalla peseydyin shampoopulloineni järvessä, koska oli todella lämmin kesä.\nTaloon suunniteltiin alunperin tiilikatto, siksi rakennekuvassa tiilet. Koska talon kantavuus on laskettu tiilien mukaan, on yläkerrassamme järeät ja komeat liimapuupalkit. Luovuin tiilikatosta heti alussa kustannussyistä.\nPuuhasteluni kehikolla herätti yleistä mielenkiintoa. Pienikokoinen nainen reuhaamassa piikkauskoneen kanssa herätti kummastusta, hämmästystä ja ystävällistä uteliaisuutta. Kesä piti sisällään useita hupaisia kohtaamisia paikallisten rakennusmiesten ja maansiirtomiesten kanssa.\nAlunperin oli ajatus, talo tuotaisiin lattioineen. Laskettiin kuitenkin sen painavan liikaa, joten poistin tuon kesän aikana talosta siis piipun, uunit, vuorilaudan, lattiat, ja eristeet ala- ja välipohjasta, joka toi suurimman painokuorman, eli hiekkaa, purua, sammalta ja heinää. Poistaminen oli melkoinen urakka.\nTalosta tuotiin myös katto, joskin sen mansardikaton taitteen alapuoliset osat jätettiin paikalleen ja laskettiin kehikon päälle katon keskiosan siirryttyä kyytiin kehikon suojaksi ikäänkuin peltinen hattu. Talo näytti tuossa vaiheessa todella orvolta ja surkealta ruskealta, päättömältä kuutiolta.\nKehikko painoi siirrettäessä liian painokuorman poistettuani 16 000 kiloa. Arveltiin se alunperin olisi painanut kaikkinensa 30 000 kiloa.\nYläkerran eristeiden lapiointia\nPiipun betonikohdan piikkausta\nKehikko juuri paikalleen laskettuna marraskuussa 2008\nHelteinen, pölyinen yläkertani purun aikaan\nKaton siirto tapahtui lokakuussa, kehikon marraskuun ensimmäisinä päivinä 2007. Lämmin syksy helpotti siirtoa ja rakennustöitä muutenkin, lumesta tai pakkasesta ei ollut tietoakaan.\nKaton siirto eli ensimmäinen kuljetus Hollolaan oli varsin “kevyt-keikka”. Katon leveys oli vain muutamia metrejä ja pituus noin 11, joten saattoautoja oli kaksi, eikä matkassa tarvinnut tehdä isompia mutkia koska se mahtui kulkemaan ongelmitta suorinta reittiä Hämeenkyröstä Hollolaan. Kuului hauska ratina kun katon keskiosa nousi syysillassa, kun sen vanhat, pellin alla olevat päreet irtoilivat.\nMyös ajoaika Hollolaan oli kohtuullinen.\nSen sijaan kehikon siirtopäivä oli miehille pitkä, minulle ainutkertainen elämys, ja kylän väelle ohjelmanumero. Mukana oli isommat nosturit ja isompi liuta miehiä ja saattoautoja ja päivä kaikinpuolin muutenkin haastava ja pitkä.\nRakennusliikkeen kaksi timpuria saapui paikalle aamukuudelta valmistelemaan kehikkoa siirtoon. Kehikkoa tuettiin alaosasta liimapuupalkeilla ja pulteilla , ja ikkunat peitettiin muoveilla. Purkamani pönttöuunin kuoret sidoin lattiavasoihin kulkemaan samalla kyydillä. Purkamani lattialankut heiteltiin ulos kehikosta.\nPuolen päivän aikaan timpurit lopettivat työnsä ja paikalle tuli iso nosturi Tampereelta.\nOn kuulemma aina jännityksen paikka, kun kehikko nostetaan, se voi hajotakin huonolla tuurilla. Puhelimen päässä tilannetta seuranneessa rakennusliikkeen johtajassa havaitsi selvää hermostuneisuutta, hän eikä sen koommin toki minäkään ollut koskaan ollut tällaisen kanssa tekemisissä. Itse luotin intuitiivisesti kaikki sujuu kuten pitääkin.\nNostureita ja timpureita akuuttiin aikaan nostopäivänä\nPurkuvaihetta kesäiltana 2007\nTalo ennen myyntiä, kuva EEva Lanteri-Sali\nLanterin rouva touhotti paikalle kerääntyneelle kylän väelle ja työtään tekeville tiukkailmeisille miehille kahvia ja pizzanpalaa. On hämmentävää seurata kuinka tiiviistä, vaativaa keskittymistä työ on nostajalleen, keskittymisen ei passaa herpaantua, oli takana ja edessä pitkä päivä tai ei, väsytti tai ei, mukana monia aikataulutettuja koneita ja miehiä ja vanhan kehikon kyseessä ollessa erilaisia epävarmuustekijöitä.\nIltapäivän mittaan paikalle oli saapunut myös saattoautot, neljä kappaletta, miehineen.\nAjo kohti Hollolaa alkoi iltakahdeksalta. Kaksi autoa kulki takana, kaksi edessä.\nAjo oli puuduttava ja kesti 8 tuntia. Koska kehikko ei korkeutensa vuoksi mahtunut kelkemaan Tampereen rautatiesiltojen ali, vietiin se noin 150 km ylimääräinen lenkki tehden Kurun kautta. Matkalla monen monituista kertaa nousi mies saattoautosta, nosti liikennemerkin paikaltaan, ja kehikon kuljettua ohi, laittoi sen samalle paikalleen. Useista risteyksistä ja liittymistä mentiin päin vastaa tulevaa liikennettä, ja usean useita kertoja vastapäinen liikenne ohjattiin pysähtymään. On hämmentävää miettiä kuinka tarkkaan kuljetus on suunniteltu niin että tenkkapoota ei tule kesken sen tärkeä ajon, voi kuvitella millainen määrä liikennemerkkejä, risteyksiä, siltoja, puita ja tien yli kulkevia metallisia palkkeja 300 km pitää sisällään.\nAjoin tietysti itse kuljetuksen mukana, olihan tämä minulle ainutlaatuista ja juhlavaa, kukapa kulkee oman talonsa perässä.\nTalon takaosassa näkyi jotain vilistämässä, hämeenkyröläisiä talon mukana tulleita hiiriä siellä vipelsi. Useimmiten mentiin viittäkymppiä, välillä 20 km tunnissa, vauhdikkaimmillaan valtatie 12 lla 80 km tunnissa.\nNeljän tienoilla lähestyimme vihdoin Hollolan kirkonkylää josta tontille oli kirkon kupeesta noin 700 m. Mielessäni huokaisin helpotuksesta, mutta päivän viimeiseksi numeroksi ilmeni viiden postilaatikon rivistö. Olin sopinut naapurin kanssa, kehikko voi kulkea hänen pihansa ja maidensa kautta, koska normaalia reittiä tontilleni se ei mahtunut menemään toisen naapurin kauniiden pihamäntyjen vuoksi, joita hän ei luonnollisesti ollut halukas minun kehikkokuljetukseni vuoksi kaatamaan.\nJoten käännyimme kohti naapurin pihaa, mutta tiellä olikin tuo postilaatikkorivistö.\nEn itse osaa peruuttaa peräkärryä, joten nostan melkoisesti hattua seurattuani lavetin ja 8 x 10 kokoisen kuution ehkä 45minuutin mittaista tämä saadaan tästä menemään- vääntöä jossa oli useamman miehen silmät ja korvat tuiki tarkkana. Ottaen huomioon että kello oli viisi aamulla ja takana liki vuorokausi työtä, oli uskomatonta seurata kylmä hiki otsalla kuinka kehikon sivu meni kuin menikin naarmuttamatta aamulehteään hakevan naapurini postilaatikon kylkeä, noin tulitikkurasian levyisen välin jäädessä erottamaan möhkäleen ja postilaatikon. Ehdotin itse otetaan postilaatikot aivan suosiolla pulteistansa ja laitetaan paikalleen, mutta miehet olivat tiukkoina.\nNaapurin takapihan joutomaan pienen männyn, joka oli vielä esteenä, vuoksi en enää jaksanut herättää häntä kysyäkseni lupaa sen kaatamiseen, vaan otin sahan ja kaadoin se pois tieltä omin lupineni. Ryhmä pikkuisia koivuja niiasi kauniisti taipuen kehikon sivujen alle ja ponnahtaen takaisin kehikon mentyä.\nTäkäläinen maaperä ja myös minun tonttini on umpisavea- täällä ei tarvita maaperätutkimusta kun ryhdytään rakentamaan. Siksi tässä kohdassa, johon nosturi ajettiin, oli kaivettava metrien kuoppa, johon taas kipattiin maata kovettavaa soraa, jotta nosturi ei uponnut. Siksi tuossa kohdassa tonttia minulla on kohta johon voisi periaatteessa rakentaa talon. Paikalla onkin nyt rakentamani harkkojen päällä seisova iso uunivarasto.\nNosturi on saapunut kehikon tontille Tampereelta\nKaton nosto, kuukausi ennen kehikon nostoa, rekan omalla nosturilla\nAamukahdeksalta paikalla oli vastaava iso nosturi Kouvolasta ja kehikko nostettiin viimein sille tehdyille perustuksille. Saattoautojen miehet olivat painuneet nukkumaan, talon siirtäjän työ jatkui parin tunnin unen jälkeen vielä tämän vaiheen. Nosturin poistuttua Kouvolaan jäin tontille kaksin taloni kanssa hämmentyneissä ja helpottuneissa tunnelmissa.\nKehikon siirrosta vastannut lapseni isä tarkistaa lähtöpaikalla kiinnityksiä. Näkymä keittiöstämme olohuoneeseen\nKehikko perillä juuri alas laskettuna\nJoulukuu 2014 , sama talon pääty joka näkyy edellisessä kuvassa\nKehikon tultua Hollolaan, laski romantiikka talonsiirrosta kuin lehmän häntä. Esimakua ja tunnelmaa tästä sain jo katon tuontipäivän jälkeisenä aamuna kun heräsin asuntovaunusta, sen oven eteen viritetyn pressukatoksen päälle oli yöllä tupsahtanut ensimmäinen, tosin tilapäiseksi jäänyt lumikuuro, enkä saanut ovea sujuvasti auki lumen takia. Pitkät roikat lojuivat rännän seassa, ja vaunussa oli kylmää, kalseaa ja nuhjuista, ei romanttista kesäistä rakennustöiden tuijottelua ja haaveilua akkunasta kohti taloa tosiaankaan. Liian pitkät roikat ei jaksaneet viedä tarpeeksi virtaa vaunulle jotta se pysyisi lämpimänä.\nMinunhan piti muuttaa muka vuodenvaihteessa, oli kohta joulukuu ja minulla Solifer ja pihassa kuutio hirsiä, jossa oli valtava työ saada asumiskuntoon! Noh, rakennusliike jatkoi työtään ja minä bunkkailin milloin missäkin.\nKylmien tultua havaitsin asuntovaunussa yhtenä iltana julmettua kipua käsissäni ja niskoissani, ilmeni olin saanut hermopinteen ranteisiini, ja olin siitä eteenpäin kivulias leikkausjonopotilas joka popsi Panacodeja joista ei ollut minkään valtakunnan apua vaivaan saati muista lääkärin neuvoista. Pinne tuli rasitusvauriona kesän purkutöistä, kun kokemattomana noin raskaasta työstä reuhasin yhtäkkiä pari kuukautta hakaten lapioiden ja kantaen, nykyisin olen jo hyvinkin tottunut raskaaseen fyysiseen työhön.\nJouluaattona, kun tuhlasin rahojani kalliiseen tilapäismotelliasumiseen, tehtiin talolla vasta vesikaton rakenteita, ja siitä tärkeimmästä, eli vesikaton suojasta, pellistä ei ollut tietoakaan, vaan sain peltikaton talon päälle vasta seuraavana kesänä. Miehet tulivat miten sattuu, räntää pääsi kostuttamaan kehikon yläpohjaa kun pressuja pantiin miten sattuu, tuhlasin sähköä kuivaamalla sisätiloja puhaltimin ja jouduin purkamaan kostumisen takia salin alkuperäisen paneelikaton.\nVuodenvaihteessa napsautin liikkeen kanssa välit poikki, ja riitautin ison laskun rakennusvirheistä, jonka voitinkin. Tosin tuo summa ei paljoa helpottanut koko projektin täysin miinukselle mennyttä budjettia. Olin yhtäkkiä siis rakennusasioista täysin ummikkona alirahoitetun hirsikehikon rakennusprojektin työnjohtaja hermokipuineni, siellä täällä asustelujeni kanssa, ja sairaslomalla kaiken kukkuraksi. Entinen vuokraemäntäni majoitti minut tuttavansa pieneen omakotitaloon jossa tein pientä tapetointi- yms hommaa asumista vastaan ja sain aikani oleilla siinä ennen kuin sinne tuli vuokralaisia. Jatkuva pomppiminen paikasta toiseen, päivärytmin puuttuminen, kodittomuus ja lähinnä autossa eniten oleilu kipuisena ja turhautuneena oli mahdollisimman nk. peestä, varsinkin kun rakennustyöt etenivät tuskaisesti, panikoiden rahojen riittämistä koko ajan, ja perään piti katsoa hoituuko työ, jossa en todellakaan ollut mikään asiantuntija.\nJa hoituihan se, noh, välillä…onneksi minulla oli sentään muutamia hyviä tekijöitä ja tutuiksi tulleita ihmisiä joista sain tukea ja neuvoa; sahuri, rakennesuunnittelija ja toki taloni vastaava mestari, jonka työaika ei kuitenkaan, eikä työtehtävä ollut tarkoitettu rakennustöiden päivittäiseen valvomiseen, vaan sen tarkkailun jouduin tekemään minä, sormi suussa ja jatkuvasti joltain neuvoa kysyen. Olin tuona talvena niin paljon puhelimessa, kysymässä jotain, tai murehtimassa jotain, tai kuulemassa viisi eri mielipidettä jostain seikasta, että minulla on yhä tänä päivänä yökötys jatkuvaan puhelimessa puhumiseen, ja olen mieluumin puhelin äänettömällä koko päivän. Minulla ei ollut mitään henkilökohtaista, työ, harrastukset, liikunta oli jäänyt epämääräisen asumisen ja stressaamisen takia, josta olisin saanut omaa, henkilökohtaista hyvää mieltä ja tsemppiä kuten normaali työssään viihtyvä ihminen saa, että minäkin osaan jotain. En osannut mitään enkä tiennyt mitään rakentamisesta,vaan huolehdin milloin mistäkin talolla tapahtuneesta kaaoksesta.\nKesään mennessä talossa oli tapahtunut jotain, mutta ei paljon mitään konkreettisen mullistavaa. Putket olivat paikallaan ilman hanoja, ja keittiössä lattiavalu. Oli minulla pyykkikone sen lattiavalun päällä.…ja lattiassa eristeet ja sen päällä väliaikaiseksi tarkoitettu lastulevylattia. Ikkunatkin olin saanut syksyllä, ja niiden hankinta oli onnistunut valinta; sain ne Jyväskylässä uusitun 30- luvun talon ikkunarempasta ylijääneenä kohtuuhinnalla, mutta asennuskin maksoi, ja aina vanhoissa ikkunoissa on jotain joka on korjautettava, josta tulee laskua. Kaikesta tuli koko ajan tuskallisesti jotain sellaista menoerää jota ei ollut laskettu alunperin rakennusliikkeen kanssa budjettiin!\nNykyisin siirrettävä hirsikehikko on uudisrakennus ja sitä koskee uudisrakennuksen määräykset, koneellinen ilmanvaihto, kolminkertaiset ikkunat ja muut määräykset. Onnekseni sain tuolloin toimessa olleen rakennusvalvojan ansiosta talooni joustoa: ikkunat ovat kaksilasiset, ja ilmanvaihto painovoimainen. Taloni on siis lisäeristystä joka on mineraalivillaa ja puhallusvillaa, lukuun ottamatta perinteisen vanhanaikainen.\nTalvi tietysti kaikkinensa ankeutti tunnelmia. Puhaltimet tuhlasivat sähköä, joista sain myöhemmin messevän tasauslaskun ja niin edelleen.\nOllessani tanssiteatterissa töissä, tehtiin siellä aina projekti kerrallaan, budjetin mukaan jaettiin summa pukuihin, työntekijöihin, lavastemateriaaleihin, esiintyjiin ja niin edelleen. Suhtauduin talon siirtämiseen samoin, ja ajattelin niin tämäkin asia hoidetaan, mutta homma sisälsi niin valtavan määrän epävarmuustekijöitä, joiden yllätykset laskettiin tonneissa ja kymppitonneissa, eikä muutamissa lavastepahveissa. Myöhemmin lueskelin rakennusvalvonnan jotain opasvihkosta, asioita joihin olisi pitänyt suoda aikaa ja ajatusta jo viisi vuotta aiemmin,eli kaiken suunnitteluun. On kuulemma perussääntö; budjettiin on laskettava 30 prosenttia ylimääräistä, koska joku ei aina mene kuten on laskettu. Ja tämä tosiaan pitää paikkaansa. Tosin minulla asia oli niin että jotta talo olisi valmistunut ilman lopulta omaa työtä, kommervenkkejä, suoranaisia ihmeitä ja talkootyötä, oli varsinainen alkuperäinen budjetti tuon saman prosenttimäärän miinuksella.\nElokuussa 2008 talon entinen omistaja, rouva Lanteri kävi rakennustyömaalla.\nKaikki elämässäni on noina vuosina, muutenkin sen jälkeen pyörinyt niin moninaisten rakennusasioiden ja ongelmien parissa, että elämästäni oli suodattunut tuona aikana pois television katsominen, lehden lukeminen, pehmeät naiselliset asiat tuikkukippoineen ja resepteineen, ennen kokkailinkin ihan mielelläni. Kaikkien näiden vaativien asioiden takia, ja myöhemmin itse timpurintöitä opetelleena minusta tuli kunnianhimoinen, en halunnut enkä kokenut tarpeelliseksi käyttää aikaa johonkin niin turhaan kuin resepteihin, televisioon, tai naistenlehtiin. Minulla oli talo täynnä puuttuvaa sitä ja tätä, että kaikki joka edisti sen valmistumista siinä vaiheessa kun aloin saada keinoja ja kykyjä tehdä asioita itse, oli niin innostavaa ja palkitsevaa, että tuollaiset asiat elämässä tuntuivat hömpötykseltä ja turhalta ja olenkin varsin intohimoinen rakentaja kun siihen sattuu olemaan aikaa ja materiaalia.\nSuunnittelin talon ikkunoiden paikat itse. Mielivaltainen yläkerran ikkunarivistö syntyi vahingossa, kun työssä tilapäisesti ollut hyvin asiallinen mutta hyvin tilapäinen rakennusliike teki talon päätykolmioita ja huikkasi minulle tellingiltä “Hei Noona, mihin tänne tulee aikanaan ikkunat kun laitetaan nyt nämä pystypuut tänne?” Panikoiduin koska minulla ei ollut todellakaan silloin ikkunoista tietoa eikä niihin rahaa. Asia ratkesi ajamalla Orimattilan kierrätyskeskukseen, josta poimin näitä vanhoja yksilasisia pokia talon päätykolmion mitan kanssa vierekkäin kierrätyskeskuksen pihassa. Soitin tuttuun ikkunafirmaan josta kysyin karmin paksuuden kun se aikanaan teetetään. Lopuksi timpurit saivat näin välipuut aikataulussa paikallensa.\nKesällä talon tehtiin peltikatto talkoina huipputaitavan, ja huippumukavan timpurin ohjeistuksella ja työnjohdolla. Valitettavasti nämä huippumukavat ja huippuhyvät ja kohtuuhintaiset timpurit olivat aina kalenteri täynnä pari vuotta eteenpäin. Piippu tehtiin uudestaan toisen, hyvän muurarin toimesta. Vuorilautaa lyötiin pohjamaalissa paikalleen, jotain sentään tapahtui, ja kesällä 2008 muutin talon väliaikaiseksi tarkoitetulle lastulevylattialle asumaan. Saliin muurattiin myös pönttöuuni. Piipussa on useampi hormi, ja tänä päivänä talossani on vihdoin , alunperin suunnitellut kolme uunia kun kolmas 2015 valmistui.\nVaippaikäinen Peppi “mitoilla”\nOikean lattian sain saliin vasta 2013. Lienee ymmärrettävää että kuunnellessa näitä muutetaan vasta kun on viimeinenkin lista-paikoillaan-juttuja, en jaksa oikein sanoa mitään.\nKuvassa paikallinen, viimeisen uuninsa meille n. 80- vuotiaana muurannut muurari Niinivirta. Hän kuoli pari vuotta muurauksen jälkeen, eli meidän uunimme jäi siis hänen viimeisekseen. Hän myös iästään huolimatta slammasi piipun reippaasti kuin nuori mies konsanaan. Nuorempaa pönttöuunin muurauksen taitavaa muuraria ei näiltä seuduin tahtonut löytyä, ja Niinivirta ymmärsi toisin kuin muut paikalliset muurarit myös kaakeliuunin muurauksesta ja rakenteesta.\nSalimme pönttöuunin, viimeisen uuninsa meille muurannut muurari Niinivirta paljon nähneine muurarin käsineen. Uuni jäi hänen viimeisekseen.\nMuurasin toisen pönttöuunin pari vuotta myöhemmin itse, osin purkutiilistä, kierrätyskuorista,ja lahjoitussuuluukuista nollabudjetilla, noudattaen muurarin ohjeita puhelimessa, koska ei ollut varaa maksaa muurauksesta. En laita tähän uunin kuvaa. Se lämmittää mutta huonon lattaraudan takia luukku repsottaa pysyvästi ja se ei ole sellainen visuaalinen näky, mutta ajaa asiansa talossa.\nKeplottelin talon osin isäni avustuksella,ja osin äitini pienellä perinnöllä asumiskuntoon niin, että se pysyi talvella lämpimänä ja saatoin käydä suihkussa.\nKylpytila eli 2 m² pikkuruinen kylpyhuone tehtiin valmiiksi, haalin kierrätyshanoja ja pönttöjä ja kierrätyskeskuksen laattoja sieltä sun täältä. Jaoin töitä timpureiden kanssa tekemällä laatoituksen pääosin itse vauvavatsa itseni ja laattaleikkurin välissä. Haaveilin jääkaapista talossa mutta en jaksanut niin kepeille asioille suoda aikaa rahaa tai vaivaa. Sain haalittua tuttujen kautta sellaisia kivoja tekijöitä, joille saatoin maksaa sitten kun jaksaa. Oli paljon tekijöitä jotka näkivät miten tiukassa jamassa olin, ja sain täten joustoa sieltä ja täältä melkolailla,ja pakko oli saadakin. Piippu sai hatun, palotikkaat ja sokkeli pilareittensa ja siten putkien suojaksi hetken mielijohteesta peltimiehen vinkistä todella edulliseksi tulleen 9cm paksun peltiuretaanielementtikuoren, kun kaikessa piti nipistää niin paljon kuin suinkin, oli se monella tapaa hyvä sokkelin suojamateriaali. Heinä-, elo-, syys-, ja lokakuu 2008 oli tiivistä rakennusaikaa,ja kiemurtelin patjoineni ja pussukoineni rakentamisen keskellä. Marraskuussa hankin terapiaksi muutamia ihan oikeita, uusia pyyhkeitä keittiööni, se tuntui kummalliselta\nJa minähän pyöräytin sen lapsosen tässä vaiheessa, ettei mitään olisi liikaa kerralla. Elelin vauvan kanssa talossa ongelmitta, keväämmällä katselin taloa ja ajattelin olispas kiva maalata se. Budjettiahan ei ollut, ja nurkista puuttui nurkkalaudat, ja ikkunoista vuorilaudat. Mietin mielessäni en voi olla niin tumpelo etten saa tavallista lautaa poikki käsisahalla, edes sirkkeliä en osannut käyttää. Soittelin vähän sinne sun tänne, ja lopulta minulla oli 25 metrinen ilmainen henkilönosturi käytössäni useamman viikon tai niin kauan kuin tarvitsin, ilmaisia rakennuskoneita mitä vain tarvitsin, tellinkiä, puutavaraa, talon puunsuojat ja pintamaalit ja smyygimaalit. Loin nimittäin erilaisia sponssisuhteita jotka nämä mahdollistivat. Rahaahan minulla ei ollut mihinkään materiaaleihin, pelkkää velkaa ja piikkiä parin viime vuoden ajalta. Ryhdyin hommiin.\nTästä lähti rakennustöideni opettelu ja innostava oma tekeminen, olin täynnä puhtia ja virtaa, opin, osasin, ei maksa juuri mitään, koko ajan tapahtuu ja teen perkele itte enkä vahdi aikaisia miehiä kuin pikkulapsia!\nTalon vuorilauta ja ikkunoiden vuorilaudat saivat mallinsa oittilaisen sahurin soitosta talvella 2007-2008. Hän soitti hössissään lähellä on taloni aivan samanmallinen autiotalo, mutta kooltaan noin kolmanneksen pienempi. Kävimme sitä katsomassa,ja sain mukaan malliksi pari vuorilautaa, jonka mukaan myöhemmin leikkuutin nuo ikkunan vuorilaudat malliinsa. Itse talon vuorilauta tehtiin sahurin omalla terällä ja se on vaakalaudaltaan hiukan leveämpää kuin normirautakaupan tavara. Samoin salin sisäkatto on tehty saman sahurin omalla terällä, ja on kopioitu porvoolaisen vanhan talon paneelista. Paneeli on 20 cm leveää.\n2014 tein ison varaston kaakeliuuneilleni kooltaan 11,5 m ja syvyydeltään 3,5 m. Tein tuon maalausprojektin jälkeen talon yläkertaan villojen päälle ensin lattian. Sitten tuumasin tehdäämpää seinää.…lopulta yläkerrassa oli lämmöneristys,ja timpurintyön huipentumahaasteena toteutetut oikeat portaat yläkertaan, joista paukutan hiukan henkseleitä.\nTalo ennen myyntiä Lanterin yksinäisenä autiotalona.Kuva Eeva Lanteri-Sali\nKaikkiin näihin tietoihin ja taitoihin jotka halusin ja sain ja jouduin opettelemaan, sain opastuksen mukavilta timpureilta, ja varsinkin taloni ihanalta rakennesuunnittelijalta. Hänen kanssaan laskimme nuo portaat, joka ei ole ihan yksinkertainen juttu, ja monen monta muuta niin että osaan nykyisin paljon muilta kyselemättä rakennella vähän sitä sun tätä.\nKuvassa rakentamani mansardikattoisen leikkimökin katto jota kuljetetaan Sysmään jonne myin mökin. Olin alunperin ajatus se olisi pihassani taloni toisena pikkusisarena ensimmäisen mökin jonka lapselle rakensin harjoituskappaleena, lisäksi, mutta päätin luopua siitä jotta saan paikalle kakluunivaraston.\nRakennusaikojen alussa huomasin heti, pienellä rakkaalla ensiautollani, kullankeltaisella Yariksella ei kuskailla. Hankin siis ensimmäisen Hiaceni. Piakkoin ilmeni ongelma: en yllä kattotelineelle lyhyyteni vuoksi, enkä aina saa jotakuta auttamaan. Kehitin jossain vaiheessa oman systeemin: kiipeän auton katolle pelkääjän puolelta, ja sidon kuorman sieltä. Nyt noutopihalla tai sahalla käynti käy minulta yhtä arkisesti kuin hiivapaketin noukinta lähikaupasta, joskin saan joskus huvittuneita katseita rautakaupoissa.\nPölötän sujuvasti alan miesten kanssa puutavaroista, sirkkeleistä, eristeistä, vesivaraajista, ruuveista, rakennuskoneista, terassilaudoista, kulmaraudoista, ankkurinauloista, sidontaliinoista, villalaaduista, valuista, laasteista, raudoitusverkoista, sementeistä, tuuletusraoista, tuulensuojalevyistä, helmapelleistä, smyygeistä, maaleista kuin kuka tahansa rakenteleva miesihminen-yleensä minulla on enemmän puhuttavaa miesten kuin naisten kanssa, jos sattuu sopivalla alalla oleva ihminen kohdalle. Minä joka en 2007 tajunnut näistä asioista yhtikäs mitään enkä ollut koskaan käyttänyt käsisahaa, ja olen tästä kaikesta aika ylpeä ja todella tyytyväinen, koska talollani tapahtuu koko ajan jotakin, vaikka se ei maksa mitään.\nAi niin. Niistä kaakeliuuneista. Opettelin sen homman tässä sivussa. Mentorina alanvaihtoon tietysti Pia Kuurma joka aukaisi suunsa kun ihmettelin mitäs nyt pitäis ruveta tekemään kun ei kiinnosta enään ommella.\nAssistenttini, tyttäreni Peppikaroliina ja kruunullinen perusmallinen kakluuni työtilassani.\nJuttu Kotiliedessä 2011\nPuutavaran sidontaa 157 cm pituisen naisen systeemillä.\nMinä ja Peppikaroliina Lahden Kotilan talon muurauskohteessa.Kuva Heikki Tuominen.


CP O.R.S. Oral Rehydration Salt 12 sachets 1 kpl - Walkiapteekki.fi\nEtusivu Matkalle ja mökille CP O.R.S. Oral Rehydration Salt 12 sachets 1 kpl\nNestehukka voi olla hyvin vaarallista. Se saattaa johtaa kehon lämpötilan nousuun, toimintakyvyn heikkenemiseen, lihasten, munuaisten ja mahasuolikanavan verenkierron heikkenemiseen. Sillä voi myös olla negatiivinen vaikutus aivoihisi. Jos et piittaa oireista, ne saattavat johtaa shokkiin, koomaan tai jopa kuolemaan. Nestehukka on yleisintä kuumissa lämpötiloissa fyysisen aktiviteetin aikana ja sen jälkeen. Ylenpalttinen hikoilu, oksennus tai ripuli, palohaavat ja tietyntyyppiset lääkkeet saattavat aiheuttaa nestehukkaa.\nAlle kaksivuotiaat pikkulapset, raskaana olevat naiset, kroonisia tauteja sairastavat ja vanhukset ovat kaikki nestehukan riskiryhmiä. Ole tietoinen oireista, ja kanna aina mukanasi O.R.S. -kippoa. Nestehukan oireita voivat olla päänsärky, huimaus, pahoinvointi, heikotus, kihelmöinti, sydämentykytys, kylmät kädet ja jalat, lihaskrampit sekä hikoilun ja virtsaamisen väheneminen. Jos sinulla on jokin tai joitain näistä oireista voit täydentää neste-, suola- ja sokerivajettasi Care Plus O.R.S.’illa. Juo, lepää, viilennä niskaasi ja otsaasi jäällä, ja hae välittömästi lääkärinhoitoa.\nMitä nestehukkatilassa tapahtuu? 25 asteessa ja sitä kuumemmassa lämmössä hikoilu lisääntyy. Saatat menettää jopa kaksi litraa nestettä ja suoloja tunnissa. Jos et juo tarpeeksi, suorituskykysi laskee nopeasti. Voit menettää jopa 6% kehosi painosta nesteenä. Kun se tapahtuu, kärsit nestehukasta. Verestäsi tulee tahmeampaa, ja kehollasi on vaikeuksia poistaa lämpöä. Verenkierto lihaksiisi, munaisiisi ja mahasuolikanavaan heikkenee, ja saatat kokea sekavuutta tai tajunnan menetyksen. Ehkäise nestehukka ennalta, äläkä lykkää juomista janontunteeseen saakka: jano on nestehukan ensimmäinen oire! Pidä säännöllisesti vedenjuontitaukoja ja juo O.R.S.’ia palauttaaksesi nestetasapinosi.\n- Glukoosi- ja suolavalmiste, joka tehostaa nestetasapinon palauttamista fyysisten aktiviteettien yhteydessä.\n- Sitruunan ja limetin makuaineet antavat raikkaan maun\n- Sopii kaikenikäisille.\nRasittavat aktiviteetit saattavat johtaa nesteiden menetykseen. Yhdistelmä suoloja ja sokereita oikeassa suhteessa tehostaa veden imeytymistä fyysisen rasituksen aikana. Care Plus® O.R.S. on glukoosi-suolavalmiste, joka tehostaa veden imeytymistä fyysisen aktiviteetin yhteydessä. Tuotteemme Oral Rehydration Salts (O.R.S.) pitäisi löytyä jokaisesta matka-apteekkilaukusta. O.R.S. soveltuu kaikenikäisille.\nLiuota pussin sisältö 200 ml juomavettä. Alle 220-kiloiset lapset – korkeintaan 10 ml O.R.S.-liuosta tunnissa. Runsaan hikoilun yhteydessä: Liuota yhden pussin sisältö litraan vettä.\nSelaa myös nämä tuoteryhmät: Matkalle ja mökille, Urheiluravinteet, vitamiinit ja kivennäisaineet


Vastuullisuusvuoden kevätjuhla - Valtiolla.fi\nEtusivu / Blogit / Vastuullisuusvuoden kevätjuhla\nKulunut toimintavuosi viime syksystä tähän alkukesään on ollut kestävän kehityksen edistämisen ja vastuullisuusraportoinnin näkökulmasta tapahtumarikas. Syyskuussa 2021 saimme Valtiokonttorissa julkaistua ohjeen vastuullisuusraportoinnista valtionhallinnossa. Ohjeessa hahmoteltiin kaikille valtionhallinnon organisaatioille yhteistä tapaa raportoida omasta toiminnasta vastuullisuuden ja kestävän kehityksen edistämisen näkökulmasta. Loppuvuoden ja kevättalven mittaan tähän jaettuun viitekehykseen tutustuttiin erilaisissa Vastuullisuusverkoston tapahtumissa ja työpajoissa, mutta mielestäni se todella konkretisoitui tänä keväänä julkaistuissa vastuullisuusraporteissa.\nTähän mennessä 40 valtionhallinnon organisaatiota on julkaissut omasta toiminnastaan vastuullisuusraportin. Jotta kaikkiin julkaistuihin raportteihin olisi vaivattomampaa tutustua ja mahdollista hahmottaa kokonaistilannetta, olemme koonneet Valtiokonttorin verkkosivuille linkkejä niihin raportteihin, jotka raportoivat organisaatiot ovat omilla verkkosivuillaan julkaisseet.\nMeillä Valtiokonttorissa työ yhteenvedon muodostamiseksi kaikista näistä julkaistuista vastuullisuusraporteista on käynnissä, samoin kuin arvion tuottaminen valtionhallinnon hiilijalanjäljestä. Tavoitteenamme on julkaista vastuullisuusraporttien yhteenveto syyskuun loppuun mennessä. Yhteenvedon tarkoituksena on koota yhteen tiivis kuvaus siitä työstä, mitä valtionhallinnossa tehdään kestävän tulevaisuuden rakentamiseksi julkaistujen vastuullisuusraporttien valossa. Tulevaisuudessa vuosittain julkaistavista vastuullisuusraporteista laadittava vuosittainen yhteenveto voi parhaimmillaan tarjota työkalun valtionhallinnon työn kehittymisen seurantaan yli ajan. Lähestymmekö itsellemme asettuja vastuullisuustavoitteita? Onko kestävän kehityksen eteen tekemämme työ riittävää ja oikeansuuntaista?\nVaikka vuosi vastuullisuusraportoinnin näkökulmasta huipentui valmiisiin raportteihin, ei niiden valmisteluun käytettyä aikaa voi liikaa korostaa. Viime syksynä ja tänä keväänä on ollut ilahduttavaa työskennellä yhdessä poikkihallinnollisen vastuullisuusverkoston jäsenten kanssa erilaisissa tapahtumissa, Vastuullisilla aamukahveilla ja Vastuullisuus näkyväksi -työpajoissa. Toukokuussa pidetyssä työpajassa keskityttiin jakamaan kokemuksia julkaistujen vastuullisuusraporttien laadinnasta. Oli hienoa kuulla, miten vastuullisuusraportointi muuttui asteittain teoriasta käytännöksi ja oman organisaation vaikuttavuus kestävän kehityksen haasteissa vähitellen alkoi kirkastua. Kesätauon jälkeen hiomme Valtiokonttorissa seuraavan toimintavuoden suunnitelmat timanttisiksi ja jatkamme innolla yhteistä työskentelyä verkoston kanssa.\nSitä ennen on hengähdystauon paikka. Aurinkoista ja rentouttavaa kesää!\nAgenda 2030kestävä kehitysSDGvastuullisuusvastuullisuus näkyväksivastuullisuusraportointi


Suomi mukana taistelemassa muovijätettä vastaan Vietnamissa - Suomen suurlähetystö, Hanoi : Ajankohtaista\nSuomi mukana taistelemassa muovijätettä vastaan Vietnamissa\n(Hanoi – 4. kesäkuuta 2018)\nYhteensä 41 Hanoissa toimivaa suurlähetystöä ja kansainvälistä organisaatiota allekirjoittivat maailman ympäristöpäivän kunniaksi yhteiset menettelyohjeet, joilla kukin taho pyrkii vähentämään kertyvän muovijätteen määrää. Allekirjoitusseremonia oli osa suurempaa muovin vastaista kampanjaa, jonka tavoitteena on tukea Vietnamia kestävässä kehityksessä ja turhan muovijätteen vähentämisessä.\nAllekirjoitusseremonia maailman ympäristöpäivän kunniaksi.\nAllekirjoittamalla menettelyohjeet Suomi ja muut kansainväliset tahot sitoutuivat arvioimaan tämänhetkisiä kertakäyttömuovin kulutustottumuksiaan ja toteuttamaan käytännön muutoksia muovijalanjäljen pienentämiseksi. Kaikki allekirjoittaneet tahot sopivat myös sitouttavansa henkilökuntansa minimoimaan syntyvän muoviroskan määrää ja kannustamaan yhteistyötahojaan omaksumaan vähämuovisia tai kokonaan muovittomia vaihtoehtoja. Allekirjoittaneet pyrkivät myös toimimaan muutosagentteina muovijätteen vähentämiseksi Vietnamissa ja lisäämään tietoisuutta globaalista muoviongelmasta ja sen haitallisista vaikutuksista ihmisiin, eläimiin ja ympäristöön.\nAllekirjoitusseremoniassa nähtiin video, jossa suurlähettiläät ja organisaatioiden johtajat kertoivat omasta sitoutumisestaan muovin vastaiseen taisteluun. Videolla nähdyillä hyvinkin yksinkertaisilla valinnoilla haluttiin osoittaa, että turhan muoviroskan syntyä voidaan minimoida helposti. Tilaisuudessa oli myös paneelikeskustelu, jossa poliittiset päättäjät, yritysjohtajat, akateemikot ja ympäristöaktivistit keskustelivat sekä muovijätteen vähentämisen haasteista että erilaisista tehokkaista tavoista tarttua ongelmaan. Lisäksi kuultiin puheet Ranskan ja Kanadan suurlähettiläiltä, Vietnamin ympäristöministeriön (MONRE) varaministeriltä ja Hanoin kaupungin kansankomitean puheenjohtajalta.\n"On aika taistella muoviongelmaa vastaan" - Suomen Suurlähettiläs Kari Kahiluoto.\nViime kuukausien aikana Suomi ja muut kansainväliset tahot Vietnamissa ovat olleet aktiivisesti mukana kertakäyttömuovin vastaisessa kampanjassa. Yksi kampanjan tärkeistä elementeistä on ollut dialogi vietnamilaisten päättäjien kanssa, jotta pitkäaikainen ja tehokas muutos muovin vähentämiseksi Vietnamissa olisi mahdollinen. Myös #CountdownPlastic – somekampanja on houkutellut yleisöä kantamaan kortensa kekoon ja vähentämään kertakäyttömuovia niin kotona kuin työpaikoilla.\nPaneelikeskustelu valtameriämme turmelevasta muovijätteestä.\nAloitteessa mukana olevat suurlähetystöt ja kansainväliset organisaatiot:\nAasian kehityspankki, Alankomaat, Belgia, Espanja, Euroopan unioni, Irlanti, Iso-Britannia, Italia, Itävalta, Kanada, Maailmanpankki, Norja, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Sri Lanka, Suomi, Sveitsi, Tanska, Tšekki, Uusi-Seelanti, Yhdysvallat, Yhdistyneet kansakunnat


Lumiomena - Kirjoja ja haaveilua: huhtikuuta 2012\nHuhtikuussa luettua ja vappuinen (kirjakaapista) ulostulo\nVappuaattona on aika nauttia omatekoista simaa ja munkkeja sekä kirjabloggaajan roolissa myös ynnätä hieman nyt päättyvää kuuta. Huhtikuun aikana luin (pääosin) hyviä kirjoja, vietin pääsiäistä ja matkustin iloiseen Kööpenhaminaan. Seurasin myös innolla eri blogeissa käytäviä keskusteluja, joista linkityksen muodossa nostan esille Sallan hyvän kirjoituksen bloggaamisesta ja tekijänoikeuksista sekä Hannan toissapäivänä aloittaman keskustelun lukemisesta ja kertojanäänistä. Käykää lukemassa!\nHuhtikuussa tulin myös hieman enemmän ulos kirjakaapista. Edelleen myynnissä olevassa Evitan (kannessa Saimi Hoyer) numerossa nimittäin "eräs" nainen väittää, ettei mene minnekään ilman kirjaa. Tämä ei tietenkään ole totta, vaikka se ihana ja haaveellinen ajatus olisikin. Tänäänkin aion käydä kaupassa ja leikkipuistossa ilman kirjaa, mutta sen sijaan munkkitaikinan kohotessa sekä lasten pomppiessa trampoliinilla minulla (tietenkin!) tulee olemaan romaani seuranani.\nMutta nyt niihin huhtikuun luettuihin. Huhtikuu oli kahdessa mielessä poikkeuksellinen blogissani: siitä alkaen, kun aloin antaa kirjoille tähtiä, olen ollut tarkoituksella säästeliäs viiden tähden suhteen. Vaikka maailmassa on valtavasti erinomaisia kirjoja, niitä itselleni täydellisiä tulee vastaan kuitenkin korkeintaan kerran kuussa. Tämä on oma periaatteellinen linjani. Mutta ei voi mitään, tässä huhtikuussa luin kaksi viiden tähden kirjaa: Gaute Heivollin Etten palaisi tuhkaksi ja Jeffrey Eugenideksen Naimapuuhia ovat varsin kova kirjakaksikko enkä keksi juuri ketään, kenelle en niitä suosittelisi. Toinen syy huhtikuuni poikkeuksellisuuteen on se, että luin vain yhden kotimaisen romaanin. Yleensä luen paljon kotimaista, joten olen hieman harmissani tästä etenkin, kun se lukemani kotimainen on sekä kuukauden että koko tähänastisen kirjavuoteni kehnoin teos. Heivollin ja Eugenideksen romaanien ohella minua ihastuttivat erityisesti Hoegin ja Shriverin teokset. Varsin kelvollinen oli myös Ulitskajankin romaani ja nostalgiassaan suloinen taas Erich Kästnerin Lisen ja Lotten salaisuus.\nHauskaa vappua ja suloista alkavaa toukokuuta!\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 9.21 34 kommenttia\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 18.35 27 kommenttia\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 18.47 12 kommenttia\nAlkuteos: The Marriage Plot 2011\nKyse ei ollut vain siitä, että tämä kirjoitus tuntui Madeleinesta kauniilta. Eikä vain siitä, että hän ymmärsi heti paikalla nmä Barthesin aloitusvirkkeet. Kyse ei ollut vain siitä, että tässä nyt vihdoinkin oli se kirja, josta hän ehkä kirjoittaisi tutkielmansa. Se, mikä sai Madeleinen nousemaan istualleen, oli pikemminkin lähempänä syytä miksi hän ylipäätään luki kirjoja ja oli aina rakastanut niitä. Tässä oli merkki siitä ettei hän ollut yksin. Tässä puettiin sanoiksi se mitä hän oli toistaiseksi vain mykästi tuntenut.\nMadeleine Hanna on kirjanörtti, joka lukee Henry Jamesia ja Jane Austenia ja osallistuu viktoriaanisen kirjallisuuden seminaariin. Hän on aurinkoa etsivä pölynvastainen nainen, joka varaa opiskelijabileiden ajaksi pyykkivuoron siitä käytännöllisestä syystä, että juhlien aikana pesukoneita on varmasti vapaana. Ennen kaikkea hän on ihmeellinen nuori nainen, joka näyttää elegantilta ja osaa valita tilanteeseen kuin tilanteeseen sopivan viinin. Kolmen viikon romanttisen tuskailun päätteeksi vedetty mahtikännikään ei vie hänen raikkauttaan. Tämän on huomannut michiganilaissyntyinen Mitchell, joka on varma siitä, että hänet ja Madeleine on tarkoitettu toisilleen. Madeleine kuitenkin rakastuu Leonardiin, jota moni muukin haluaa. Karismaattinen ja komea biologi Leonard kärsii maanis-depressiiviisyydestä, mikä vaikuttaa hänen onneensa Madeleinen kanssa. Mitchell yrittää unohtaa Madeleinen etsien omaa tietään mitä erilaisimmista uskonnoista ympäri maailman. Kuka saa kenet ja onko onnea edes mahdollista - tai tarkoituksenmukaista - saavuttaa?\nJeffrey Eugenidesin Naimapuuhia (2011) on vakava ja hauska, tieteenhistoriallinen ja hieman paasaava romaani. Se on täydellinen rakkauskertomus ja tarkkanäköinen sosiaalisten suhteiden kuvaus. Siinä on arkea ja juhlaa, semiotiikkaa ja biologiaa, seksiä mitä fantasioita toteuttavimmilla tavoilla sekä pitkiä keskusteluja rakastavaisten sekä äidin ja tyttären kesken. Naimapuuhia on ennen kaikea nykyaikainen kolmiodraama, joka kunnioittaa viktoriaanisen ajan romaania sen ansaitsemalla tavalla. Kaiken kukkuraksi kirjassa on maailman ihanimmat tapetit, joiden ihanuuden jokainen täysiverinen lukutoukka oivaltaa:\nEräänä viikonloppua Phyllida vei Madeleinen New Yorkiin. Kun tyttö saapui kotiin sunnuntai-iltana, Phyllida sanoi, että häntä odotti yllätys omassa huoneessaan. Madeleine ryntäsi portaat ylös ja huomasi, että hänen huoneensa seinät oli tapetoitu kuvilla kirjasta, joka tuolloin oli hänen mielestään maailman paras, Ludwig Bemelmansin Madeline. Sillä aikaa, kun hän oli ollut Manhattanilla, tapetoija oli poistanut entiset tapetit höyryllä ja korvannut ne uusilla, jotka Phyllida oli varta vasten painattanut Trentonin tapettitehtaalla. Kun Madeleine astui huoneeseensa, hänestä tuntui kuin hän olisi astunut suoraan Madelinen sivulle.\nTäydellistä! Ei liene vaikea arvata, että minä(kin) olen aivan myyty Eugenideksen tekstin äärellä ja pelkään, että nyt tulee taas niitä blogiarvioita, joissa enemmän fiilistellään ihastuneena kuin edes yritetään analysoida kirjaa.\nNo, yritän nyt kuitenkin. Naimapuuhia on erittäin kaunokirjallinen romaani niin itsenäisenä teoksena kuin intertekstuaalisia viittauksia vilisevänä kirjana. Se johdattaa lukijansa luennoille ja bileisiin, tutustuttaa Umberto Econ, Jacques Derriran ja äiti Teresan ajatuksiin, kuljettaa etsimään juuriaan sekä maailmankatsomustaan niin Kreikasta kuin Intiasta ja näyttää myös maanis-depressiivisyyden mustimmat tunnot. Siinä luetaan itsellenikin tuttua The Madwoman in the Atticia ja muistutetaan, miten 1700- ja 1800-lukujen kirjallisuus on kaikkea muuta kuin vanhanaikaista. Naimapuuhissa myös kirjoitetaan pitkiä naimisiinmenon vaiheita pohtivia kirjeitä maailman toiselta laidalta (huomasin itse olevani ykkösvaiheen ihminen, kappas). Omaa tietä haetaan niin rakkaudesta, kaiken muun maailman unohduksiin saavasta seksistä kuin ankarasta uskonnostakin: Herra Jeesus Kristus, Jumalan poika, armahda minua syntistä. Kaikkea on kovin paljon ja taitamaton kirjailija saisi Madeleinen, Leonardin ja Mitchellin seurustelusta sekavan sopan, mutta Eugenides pitää kaiken kasassa.\nTämä johtuu siitä, että Eugenides kirjoittaa kuin velho: vaikka hän lähestulkoon pitäisi luentoa semiotiikasta tai uppoutuisi uskontofilosofian omituisiin, hörhöihinkin koukeroihin, hänen tekstiään lukee ahmien. Eugenides todellakin viihdyttää siinä mielessä, että Naimapuuhien äärellä viihtyy paremmin kuin monen muun teoksen. Silti Eugenideksen kirja ei ole tippaakaan viihteellinen, vaan kaikki koukerot ja poukkoilut ovat täyttä asiaa, mielenkiintoni herpaantui hetkeksi vain Mitchellin Intiassa, mutta sielläkin vain toviksi. Eugenidekselle näyttää olevan ominaista kertoa asioita lukuromaanimaisella vauhdilla, mutta tarjota pohdiskelevia suvantoja aina sopivassa suhteessa. Madeleinen, Mitchellin ja Leonardin tarina viekin mukanaan kokonaisvaltaisesti. Naimapuuhia on minulle täydellinen kirja; romaani, jonka kannet voi sulkea kaikin tavoin tyytyväisenä. Se on myös kirja, jonka voisin kuvitella lukevani joskus uudelleen.\nVaikka 1980-luvun maailma - Yhdysvallat, Ranska kuin Intiakin - on sekä ulkoisesti että henkisesti kaukana Victorian ajan Englannista, tempoilee elämä järjen ja tunteen välisessä aallokossa. Jokainen tarvitsee oman eloonjäämispakkauksensa. Se, onko onnellista rakkautta muualla kuin 1800-luvun englantilaisten romaanien lopussa selvitkööt vain kirjan lukeneille.\n*****- (Blogissani ei tavallisesti ole viiden tähden kirjoja kuin korkeintaan kerran kuussa, osin ihan periaatteellista syistä: vaikka on paljon hyviä kirjoja, täydellisiä on kuitenkin vain vähän. Naimapuuhia on tämän huhtikuun toinen viiden tähden kirja, ei voi mitään.)\nNaimapuuhia ovat ihastelleet myös Minna, Sara, Erja, Susa, Jenni ja Sanna.\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 19.06 32 kommenttia\nTunnisteet: Eugenides Jeffrey, Otava, Otavan kirjasto, Sininen kirjasto, suosikkikirjoja, ulkomainen kaunokirjallisuus, Viisi, Yhdysvallat\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 14.21 49 kommenttia\nLapsi on kirjoittanut keittiön liitutaululle muistilistan matkatavaroista: huomaattehan, että kuusivuotias ehdotti itse kirjoja (vaikka pahankurinen j menikin tytön harmistukseksi peilikuvaksi) jo kolmanneksi asiaksi listalle. Ja niitä kirjoja on pakattu: ainoa vierastamani Astrid Lindgrenin kirja Katto-Kassinen sekä Tammen kultaisen kirjaston Jere Jarruvaunu lapsille, Naimapuuhia ja joku muukin pinon kirja minulle.\nP.S. Muutaman blogikollegan innoittamana uusin omasta itsestäni kirjoittamaani bloggaajaesittelyä. Kuka ja mitä nyt?\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 9.00 38 kommenttia\nUlkomainen romaani, Venäjä\nMolemmilla puolilla avautuvat vuorijonot laskeutuivat melko jyrkästi alas, kohti kaukana siintävää merenkaistaletta ja muinaisen linnakkeen raunioita, jotka saattoi erottaa vain terävänäköinen ihminen ja hänkin vain selkeällä säällä. Georgi ihasteli tätä seutua, sen tuulen pieksämiä vuoria ja silinneitä alarinteitä. Tämä oli skyyttien, kreikkalaisten ja tataarien maata. Vaikka siitä olikin nyt tullut sovhoositiluksia, jotka olivat jo kauan kaivanneet ihmisen rakkautta, ja vaikka maa teki hidasta kuolemaa taitamattomien isäntiensä käsiin, historia ei kuitenkaan kaikonnut täältä. Se leijui tässä keväisessä autuudessa muistuttaen itsestään jokaisessa kivessä ja puussa. Suvun jälkikasvu oli jo aikoja sitten päässyt yhteisymmärrykseen siitä, että maailman upeimmat näkymät avautuivat Medeian ulkohuoneesta.\nAntiikin Kreikan noidan mukaan nimetty Medeia Mendes, omaa sukua Sinopli, on kreikkalaiset sukujuuret omaava venäläisnainen, joka asuu vanhassa talossaan Krimillä, Mustanmeren rannalla. Neuvostoliiton vuosina leipää jonotetaan, mutta päärynäpuiden täyttämä Krimin maaperä on Medeialle suopea, se lahjoittaa niin vuoriminttua, sieniä kuin ruusunmarjoja ja Medeia aistii tänä suopeuden jalkapohjillaan. Leskeksi jääneen, lapsettoman Medeian talo on ympäri Neuvostoliittoa hajonneen suvun kohtaamispaikka, jonne väki kokoontuu kesä toisensa jälkeen, ensimmäiset aina toukokuussa sinisadeköynnösten kukkiessa liilan sävyissä. Medeia on kaiken keskeishenkilö, mutta samalla laajaa sukuaan sivusta katsova, ihmisiä ymmärtävä erakkomainen nainen. Hänen koko olemuksessaan on kreikkalaista ylpeyttä ja tuon järkkymättömyytensä ansiosta hän tarkkailee omaan perhettään, joiden elämäntarinoissa heijastuu koko Neuvosto-Venäjän lähihistoria aina sodista poliittisiin muutoksiin ja edelleen kaikkein yksityisimpiin murheisiin ja iloihin.\nErään Venäjän arvostetuimman nykykirjailijan Ljudmila Ulitskajan romaani Medeia ja hänen lapsensa (1996) on miltei eeppinen sukusaaga ja hienovireinen lähihistorian kuvaus, joka vyöryttää lukijansa eteen melkoisen henkilöiden kavalkadin. Runsaassa henkilögalleriassa näkyy se, kuinka Neuvostoliitto hajoitti sukuja: Medeian läheisissä on niin tataareja, venäläisiä, gruusialaisia kuin balttejakin; on juutalaisia, ortodokseja, luterilaisia ja uskonnottomia. Kirja muistuttaa siitä, kuinka valtavasti Neuvostoliitto ja sen eri kansallisuuksia edustavat ihmiset joutuivat kokemaan 1900-luvun aikana. Niin paljon menetyksiä, salaamista ja pelkoa, että sitä on vaikea kuvitellakaan. Medeian laajennetun perheen näkökulmasta erilaiset tapahtumat ja syy-seuraussuhteet valottuvat lukijalle välillä kirkkaana, toisinaan ajan haalistamana haamuna.\nHeti saadessaan harmaan, iljettävästä paperista tehdyn kirjekuoren Medeia arvasi heti, että asia järjestyy. Joka kerta kun vanhat siteet ja menneisyyden ihmiset ilmaantuivat kuvaan, kaikki järjestyi.\nSukusaagassaan Ulistkaja piirtää kauniin, surumielisen ja ennen kaikkea kiehtovan kuvan Neuvostoliiton erilleen ajamista ihmisistä. Romaani alkaa kauniisti, kun Ulitskaja kuvailee Medeiaa Goyan maalauksen hahmoa muistuttavana naisena. Krimin maisemat ovat kirkkaat, tunnelma ihmeellinen. Kirjan alkupuolella olin kuitenkin hetken aikaa suorastaan tuskastunut, koska minun oli vaikea pysyä kärryillä siitä, kuka kukin oli: kuka oli menettänyt puolisonsa, kuka mennyt uusiin naimisiin tai kenen pienokainen tarvitsikaan yöastiaa: Henkilöiden paljouden vuoksi he kaikki jäävät enemmän tai vähemmän etäisiksi painajaisia näkevää Mašaa ja lahjakasta Butonovia lukuunottamatta. Onneksi Ulitskaja on velho kirjailijaksi ja pikkuhiljaa ainakin minä oivalsin, että kaikki on ikään kuin Medeian kertomaa tai hänessä heijastuvaa ja tuon (terävän) huomioni ansiosta ymmärsin, että heidän kuuluukin olla etäisiä. Medeialle he ovat vieraita hänen omassa talossaan, laajan suvun jäseniä, jotka tulevat ja menevät miten sattuu. Romaanina Medeia ja hänen tyttärensä ei kaiken runsautensa vuoksi ole aivan niin vahva kuin toivoin; vaikka luin kirjan mielelläni ja vaikka Ulitskaja tavoittaa paljon, ei kirjan jännite kanna koko ajan, vaan toisinaan asiat, tapahtumat ja ajatukset jäävät roikkumaan.\nUlitskaja saa onneksi kuitenkin pidettyä kokonaisuuden hallinnassaan. Medeian ja hänen lastensa tunnelma on vahva läpi koko romaanin. Ulistkaja kirjoittaa surullisista asioista, kuten loikkauksista ja "loikkauksista", nälänhädästä, menetyksistä ja vaietuista asioista. Toisaalta hän osaa tarpeen tullen olla myös sarkastisella tavalla hauska kuvaillessaan maan tapaa, menestyksen salaisia mekanismeja tai lasten fiksuutta. Ennen kaikkea hän kirjoittaa kauniisti ja hyvin. Ulitskaja ei aliarvioi lukijaa selittämällä asioita auki, vaan moni tapahtuma selviää rivien väleissä, viittauksissa, pahoissa unissakin. Erikseen haluan vielä mainita, että pidin aivan erityisesti siitä, että vaikka Ulitskajan yhteiskuntakriittinen ote paljastaa neuvostovallan aikaisia epäkohtia, on kirja on valoisa. Elämä Neuvostoliitossa ei olekaan vain harmaata, ankeaa ja köyhää - toki sitäkin mitä suurimmassa määrin - vaan myös autoajeluja, sirkuslaisuutta ja retkiä sinisenä kimmeltävän meren rannalle. Keskeistä on ajan virta, katoava ja silti läsnäoleva: Medeian taloon kokoontuvat ihmiset tuovat mukanaan muistoja menneistä ja menetetyistä, mutta edustavat myös uutta tuulahdusta, muuttuvaa maailmaa. Mennyt ja nykyisyys kohtaavat, sekoittuvat ja peilaavat toisiaan. Vaikka Medeia on lapseton, elämä jatkuu, hänen sukunsa jatkuu. Tämän Ulitskaja tavoittaa hyvin, vaikka kirjan runsaus olisi juonen kannattelun vuoksi sallinut laveampaakin kerrontaa suurten venäläisten klassikkojen tapaan. Vertaukseni ei välttämättä ole edes kaukaa haettu, koska romaanillaan Ulitskaja selvästi sovittuu samaan kirjalliseen traditioon kuin eeppinen Leo Tolstoi tai hienovireisen kuvauksen mestari Anton Tsehov. Tunnelmassa on myös elokuvallisuutta sekä ripaus Latinalaisen Amerikan suurten kertojien perintöä, mutta täysin omalla, tärkeällä tavallaan.\nMedeia ja hänen suuri sukunsa tuli lähelle, loittoni, vieraannutti ja vetosi tunteisiini. Ennen kaikkea kirja jätti puhtaan olon. Aloin miltei kaivata Mustanmeren äärelle maalauksellisten mulperipuiden alle. Jos jotain kirjailijaa voi kutsua viisaaksi, niin Medeian ja hänen lastensa perusteella Ulitskajaa voi. Kirjailijana viisaaksi ja tarinankertojana kauniiksi.\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 9.31 24 kommenttia\nTunnisteet: Neljä, Siltala, Ulitskaja Ljudmila, ulkomainen kaunokirjallisuus, Venäjä\nAlkuteos: La Délicatesse 2009\nHän ajatteli nyt Nathalien tapaa siirtää hiussuortuvat korvan taakse. Liike oli kiehtonut häntä. Hän oli ryhmäkokouksessa toivonut, että Nathalie tekisi taas samoin, mutta ei, se oli ollut ainutkertainen lahja. Hän ajatteli myös Nathalien muita tapoja, kuten sitä, miten tämä laski asiakirjat pöydän nurkalle, nuolaisi nopeasti huuliaan ennen juomista ja piti hengähdystauon lauseiden välissä, tai hänen tapaansa lausua s-äänne joskus, varsinkin loppupuolella päivää, ja hymyillä kohteliaisuudesta tai kiitokseksi - niin, ja hänen korkokenkiään, jotka olivat ylistykseksi hänen pohkeilleen.\nNathalie on luonteeltaan sveitsiläisen hillitty. Hän on elänyt suojattua ja hyvää elämää ja hän nauraa ja lukee mielellään. Hänet voisi helposti kuvitella kirja-alalle, mutta sen sijaan hän työskentelee taloustieteilijänänä pohtien muun muassa Viron bruttokansantuotetta. Hän ei koskaan haikaile mennettyä, ei vaikka Nathalie-nimisillä naisilla on usein selvä taipumus nostalgiaan. Nathalie avioituu onnellisesti Francoisin kanssa, koska jo ensitreffeillä valittu aprikoosimehu osoittaa omaperäisyyttä, mutta kuitenkin tasapainoisuutta. Elämää sujuu kaupunkilaisranskalaisen mukavasti, kunnes Francois jää auton alle ja kuolee. Syvä suru valtaa Nathalien, joka kuitenkin palaa töihin ja kohtaa siellä ruotsalaisen Markuksen. Myös työtoveri Charles on kiinnostunut Nathaliesta. Voiko uusi rakkaus alkaa syvän surun jälkeen? Ja jos voi, niin onko sillä mahdollisuuksia?\nRanskalaisen David Foenkinoksen romaani Nainen, jonka nimi on Nathalie (2009) on kepeällä tavalla vakava romaani menetyksestä, peliin puuttuvasta kohtalosta, ranskalaisuuden ja ruotsalaisuuden kohtaamisista ja eroista, aprikoosimehusta, sanojen merkityksestä, käsienpesusta ja symboliikasta.\nJOHN LENNONIN DISKOGRAFIA,\nELLEI HÄN OLISI KUOLLUT VUONNA 1980\nEn voi kuin ihailla sitä tapaa, jolla Foenkinos yhdistää älyllisen ja viihdyttävyyden, tekee helposta eleganttia ja raskaasta kepeää. Tässä hän selvästi asettuu samaan jatkumoon monien muiden nykyisten ranskalaiskirjailijoiden kanssa, jotka ovat kieleltään napakoita, yhteiskunnallisesti tarkkanäköisiä ja samalla hauskoja, mutta tekee sen omalla tavallaan. Hän ei ole yhtä riemastuttavan häijy kuin Claire Castillon, ei aivan yhtä ihanan söpö kuin Anna Gavalda eikä yhtä filosofiaan pyrkivä kuin Muriel Barbery. Hän on sopivasti ja raikkaasti niitä kaikkia. Hänen kynästään Naisesta, jonka nimi on Nathalie tulee samalla rakkauskertomus sekä metkoja populaarikulttuurisia nippelitietoja sisältävä kirja. Kerrontaa rikkovat mielestäni hauskat listat (kuten yo. lainaus John Lennonin kuvitteellisesta diskografiasta), sanomalehtiuutiset sekä hihittelemään saavat alaviitteisiin kirjoitetut huomautukset.\nNainen, jonka nimi on Nathalie sisältää hyvän tarinan. Se on kirjoitettu huolella, hienostuneesti, yhtä lailla näkyviä kuin rivien välissä olevia kulttuurisia merkityksiä viljellen: Nathalien ja Markuksen asennossa on hieman belgialaista maalausta; on erään puolalaisen filosofin ajatus siitä, että jotkut ihmiset ovat mahtavia, koska tapaamme heidät oikealla hetkellä; tuumataan Ingmar Bergmanin elokuvien ajattelun auttavan tekemään Uppsalasta hieman kiinnostavamman. Kaikesta tästä huolimatta Foenkinosin kirja oli vähällä jättää minut kirjallisesti kylmäksi: periaatteessa pidin kirjassa ihan kaikesta, mutta käytännössä en päässyt kirjan imuun, enkä välittänyt sen henkilöistä juuri lainkaan. Foenkinos tuntuu katsovan kaikkea, etenkin Nathalieta, ulkopuolisen silmin ja tuo ulkopuolisuus tarttui myös minuun lukijana. Harmittelen sitä, että en saanut Foenkinosilta sitä mitä hain: täydellistä kepeyden tunnetta, jollaista kaipaan usean (Shriver, Heivoll, Hoeg) painavan ja erinomaisen kirjan jälkeen. Kirjan lopun ansiosta pääsin sentään lähelle tuota tunnetta, mutta silti epäilen unohtavani Nathalien pian. Oikeastaan haluaisin nähdä Naisen, jonka nimi on Nathalie mieluummin elokuvana. Rakastan ranskalaisten komediallisten elokuvien älykkyyden ja kepeyden yhdistelmää ja luulenkin, että Nathalie on elokuvana onnistunut. Siinä on kaikki ainekset hyvään, suloisella tavalla outoon tarinaan. Lisäksi Foenkinos itse on toinen elokuvan ohjaajista.\nNainen, jonka nimi on Nathalie on - kaikesta huolimatta - suorastaan ihanteellinen välipalakirja. Se on kepeä ja helppo eikä yritäkään olla sen enempää; se on myös fiksu juuri sellaisella oikeanlaisella (mielikuvieni) ranskalaisella tavalla. Suosittelen luettavaksi nyt kevätaikaan muutaman leivoksen kera tai aprikoosimehun kanssa - ja mieluiten kahvilassa ballerinakengät jalassa.\nNainen, jonka nimi on Nathalie on jakanut lukijoitaan voimakkaasti. Kirjain virran Hannaa sekä Nathalie että Foenkinosin uudempi romaani Vaimoni eroottinen potentiaali ärsyttivät. Ilselän Minnan mielestäni taas kirja on hyvällä tapa höpö, oikein pidettävä romaani. Mari A. suosittelee kirjaa ihan kaikille. Itse olen (ehkä hieman ristiriitaisesti) samaa mieltä kaikkien kolmen linkittämäni bloggaajan kanssa.\nTunnisteet: Foenkinos David, Gummerus, Kolme, Ranska, ulkomainen kaunokirjallisuus\nKustantaja: Tammi 2012 (kirjat julkaistu suomeksi vuosien 1952-2012 välillä)\nKuvitus: mm. Alice ja Martin Provensen, Richard Scarry, Gustaf Tenggren\nSuomennos: mm. Helena Anhava, Kirsi Kunnas, Marjatta Kurenniemi, Tuula Korolainen, Sinikka Nuormaa\nUlkomainen lastenkirja, kooste Tammen kultaisista kirjoista, Yhdysvallat\nKun kana Karoliina taas oli kotona se sanoi:\n- Kuka auttaa minua alustamaan taikinan?\n- En minä! sanoi hanhi.\n- Enkä minä! sanoi kissa.\n- Enkä minä! sanoi porsas.\n- Sitten minä alustan taikinan itse, sanoi kana Karoliina.\nIhastuttavia muistoja omasta lapsuudesta? Ne kaikkein rakkaimmat, kaikkein kultaisimmat kirjat? Ärsyttävän moralistisia tarinoita? Amerikkalaista hapatusta? Sitä kaikkea, aivan varmasti. Tammen kultainen juhlakirja (2012) sisältää kymmenen Kultaista kirjaa, joihin mahtuu niin eläin- kuin lapsitarinoita, toiminnallisia kertomuksia, elämisen ja olemisen ihmettelyä sekä riimien juhlaa.\nTammen kultaiset kirjat-sarja alkoi ilmestyä Suomessa Helsingin olympialaisten vuonna 1952. Lastenkirjallisuuden vapaa tutkija ja kriitikko, mainiosta Lastenkirjahylly-blogistaan tunnettu Päivi Heikkilä-Halttunen on koonnut ja toimittanut sarjan ansaitseman juhlakirjan, johon sisältyvät tarinat - kokonaiset kirjat - on julkaistu Suomessa vuosien 1952-2012 välillä. Teoksen viimeinen kirja Oi, mikä talo! ilmestyy suomeksi nyt ihkaensimmäistä kertaa.\nHeikkilä-Halttunen on tehnyt hyvää työtä kootessaan Juhlakirjaa. Hänen ansiostaan kirjan kansien väliin mahtuvat tarinat antavat hyvän läpileikkauksen Kultaisista kirjoista. Mukana on niin ihania eläintarinoita, paikoin hyvinkin opettaisia ja ehkä hieman ylisöpöjä kertomuksia, runoja ja satuja. Totta kai itse kukin lukija alkaa kirjaa lukiessaan muistella ja kaivata jotain tiettyä kirjaa, ihmetellä valintoja ja sitä rataa, mutta kirjaa koottaessa on aina tehtävä valintoja, kenties kompromissejakin. Monipuolisuutensa ansiosta Juhlakirja täyttää roolinsa hienosti. Se myös muistuttaa siitä, kuinka huippuammattilaiset ovat tehneet lastenkirjallisuutta kotimaassamme vuosikymmeniä; Kultaisten kirjojen kohdalla toki suomentajina, mutta Kirsi Kunnas, Helena Anhava, Sinikka Nuormaa sekä ennen suomentamattomassa Oi, mikä talossa Tuula Korolainen ovat saaneet ja saavat äidinkielemme vivahteikkuuden hehkuunsa. En ole lukenut yhtään Kultaista kirjaa alkukielisenä, mutta uskoisin, että Maalarikissat suomentanut aina yhtä taitava Kirsi Kunnas on yltänyt vähintäänkin samaan kuin kirjan kirjoittanut Margaret Wise Brown:\nJa kultaiset päärynät\nJa tuostapa löydän\nja keltaiset tuolit\nsaat sinä, jos huolit.\nMaalarikissoista pääsen vielä sanomaan muutaman sanan kirjan kuvituksesta. Nykylukijalle kirjojen 1950- ja 60-lukulainen kuvitus näyttäytyy viehättävän vanhanaikaisena, nostalgisena, miltei klassisena. Kuvitus on kuitenkin yhtä epätasaista kuin itse kirjatkin: Richard Scarryn kuvittama Atte Ankka ja hänen ystävänsä hurmaa, Tibor Gergelyn Viisi pientä palosotilasta edustaa 1940-50-lukujen vaihdetta tyylipuhtaimmillaan ja Feodor Rojankovskyn kuvittama Kolme karhua luo karhukertomukselle sopivan metsäisen ja hieman slaavilaisenkin tunnelman. Kolme karhua on sivumennen sanoen itselleni yksi rakkaimmista Kultaisista kirjoista. En ollut nähnyt kirjaa yli 30 vuoteen, mutta nyt heti muistin kuvat ja saavutin jotain omasta lapsuudestani. Olen siitä iloinen. Osa kuvituksesta ei ole yhtä ihastuttavaa: Garth Williamsin kuvittama Laivakoira on suttuinen ja jotenkin vääränlainen. Eloise Wilkinin kuvittama Nukke ja minä taas miltei ällösöpö, mutta kaikki maailman pikku äidit rakastanevat sitä. Suhtautumiseni kirjojen kuvitukseen on tietenkin täysin subjektiivista. Sitä ohjailevat paitsi omat muistoni ja mieltymykseni, myös 4- ja 6-vuotiaiden lasteni maku.\nVaikka en ole varauksettoman ihastunut Kultaisten kirjojen maailmaan - sarjassa on liki 200 kirjaa, olisi mahdotonta olla haltioissaan niistä jokaisesta - olen erittäin tyytyväinen Juhlakirjaan. Ihmettelen oikeastaan vain yhtä asiaa: Juhlakirjan lopussa on luettelo kaikista julkaistuista 193 Tammen kultaisesta kirjasta. Jostain syystä juokseva numerointi alkaa kuitenkin vasta toisesta kirjasta, Pörri, pienestä ankanpojasta. Tämä sinänsä pieni toimittajan tai kustannustoimittajan huolimattomuusvirhe alkoi häiritä niin, että kävelin tyttäreni kirjahyllylle, otin esiin hänelle rakkaan Pikku Viu-Viun (joka on kolmas sarjassa koskaan julkaistu kirja, alkukielisenä julkaistu vuonna 1950). Se paljasti heti, että ihkaensimmäinen ja numerolla yksi merkitty Tammen kultainen kirja on Meidän Mirri. Sen puuttuminen listasta oudoksuttaa. Heikkilä-Halttusen esipuheessaan mainitsema Meidän Mirri toivottavasti lisätään luetteloon sitten, kun Tammen kultaisesta juhlakirjasta otetaan uusi painos.\nOlen varma, että uusi painos otetaan, sillä Juhlakirjalla on monille aikuislukijoille sellaista tunnearvoa, että kirja löytänee tiensä moneen kotiin. Nykylapsiakin kertomukset tuntuvat miellyttävän. Ja vaikka tarinat ovat monin paikoin ärsyttävyyteen saakka opettavaisia, ovat ne niin hauskoja, oivaltavia ja ihania, että monet pienet lukijat uppoutuvat varmasti niiden maailmaan ihastuen ikihyviksi. Tammen kultaisen juhlakirjan suurin viehätys piileekin siinä ketjussa, joka kesää sukupolvelta toiselle. Siinä on sellaista lisäarvoa, joka tekee kirjasta klassikon ja monen perheen kirjahyllyn aarteen - niin ainakin meillä. Juhlakirja on ihana, ärsyttävä ja rakastettava. Se on juuri oikeanlainen.\nP.S. Yleensä huomioin blogini lastenkirjajutuissa omien lasteni kommentit. Tällä kertaa en niitä saanut, mutta olemme viimeisen parin viikon aikana lukeneet Tammen kultaista juhlakirjaa joka päivä nimenomaan lasteni toiveesta. Se kertonee siitä, kuinka paljon he kirjasta pitävät. Kuusivuotias lukee tarinoita itse ääneen: kirjat ovat siis myös mainiota luettavaa lukemaan opetteleville esikoululaisille.\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 14.20 34 kommenttia\nTunnisteet: Anhava Helena, Korolainen Tuula, Kunnas Kirsi, Kuvakirjat, lasten- ja nuortenkirjat, Neljä, Tammi, Yhdysvallat\nAlkuteos: Elefantpassernes Børn 2010\nUlkomainen romaani, Tanska\nEnnen kuin aloitan, minun on kysyttävä sinulta yhtä asiaa. Kysyn, muistatko omasta elämästäsi tiettyjä hetkiä, joina olet ollut onnellinen. Et vain tosi iloinen. Et vain tosi tyytyväinen. Vaan niin onnellinen, että kaikki oli sinä hetkenä totaalisen ja täysin sataprosenttisen täydellistä.\nEllet muista yhden yhtäkään sellaista hetkeä, se ei ole ihan hyvä juttu, mutta siinä tapauksessa on sitäkin tärkeämpää, että saan tämän selitettyä sinulle kunnolla.\nJos muistat yhden ainoankin sellaisen hetken, tai vielä parempi, useita, pyydän sinua ajattelemaan niitä. Se on tärkeää. Sillä juuri niinä hetkinä ovi raottuu.\nNeljätoistavuotias Petrus, tuttavien kesken Peter, on kuvitellut, että hänellä oli onnellinen lapsuus. Hänhän on saanut asua Finøn saarella, joka on Tanskan Gran Canaria tai peräti La Gomera, pappilassa, jossa on kaksitoista huonetta sekä puiston kokoinen puutarha. Suuren perheen - äiti, isä, sisko ja veli, isovanhemmat, isomummo ja vielä koirakin - ympäröimänä Peterin elämän pitäisi olla turvattua eikä hänellä näyttäisi olevan syytä tyytymättömyyteen, vaikka onkin luokkansa toiseksi lyhin oppilas. Kaikki kuitenkin muuttuu hankalaksi, kun Peterin vanhemmat katoavat ja muutenkin moni asia tuntuu olevan oudolla tolalla: vaikka Peterin perheelle Jeesus on tie, niin silti Peterin isä arvostaa Maseratia ja äiti minkkiturkkia. Peterin vanhemmat eivät katoa suinkaan ensimmäistä kertaa ja kaiken kukkuraksi heidän katoamisensa kiinnostaa myös poliisia, rikollisia, uskonnollisten liikkeiden johtajia sekä lastensuojeluviranomaisia. Peterin isosisko Tilte on sitä mieltä, ettei ongelmia ole olemassakaan, on ainoastaan kiinnostavia haasteita. Näitä haasteita riittää matkalla, jonka aikana kirjava ihmisjoukko yrittää löytää Peterin vanhemmat.\nPeter Høegin romaani Norsunhoitajien lapset (2010) on hurja, hilpeä ja koskettavakin matka erään perheen sisäisiin jännitteisiin, tanskalaisen yhteiskunnan holhoavaan ilmapiiriin, uskonnollisiin liikkeisiin sekä ennen kaikkea ihmisen oikeuteen saada elää onnellinen lapsuus. Teos on sekä veijariromaani että fundamentalismia vakavasti pohtiva teos, jossa kaikki kerrotaan Peterin näkökulmasta. Paikat ja ihmiset vaihtuvat, kun Peter etsii sitä ovea, joka avautuu vapauteen. Mutta mitä tekemistä norsunhoitajilla on kaiken kanssa?\n- He ovat norsunhoitajia, se juuri on isän ja äidin ongelma, he ovat norsunhoitajia tietämättä sitä itse.\nMe kaikki ymmärrämme, mitä hän tarkoittaa. Hän tarkoittaa, että äidillä ja isällä on sisällään jotain, mikä on paljon suurempaa kuin he itse ja mitä he eivät pysty hallitsemaan, ja nyt me lapset näemme sen ensimmäisen kerran. --\nNiin, Norsunhoitajien lapsissa ei ole elefantteja. Sen sijaan siinä on paljon ihmisen sisäisiä norsuja: Peterin vanhemmat ovat norsunhoitajia, koska heidän elämäänsä ohjailee heidän sisäinen eläimensä - liian suureksi kasvanut uskonto, aate tai peräti fundamentalismi - eikä ihminen itse. Peterin vanhemmat hoitavat enemmän omia aatteitaan tai pyrkimyksiään kuin omia lapsiaan, vaikka juuri lapset sitä huolenpitoa kaipaisivat. Se on koko romaanin punainen lanka, vaikka Høegin kerronnassa riittää vauhtia ja juonenkäänteitä enemmän kuin monessa seikkailu-, poika- tai jännityskirjassa konsanaan.\nRomaanin tarina on suorastaan villi. Peterin, Tilte-siskon sekä monen muun poukkoilu ympäri Tanskaa on kuin hurja karusellimatka. Pintatasoltaan Norsunhoitajien lapset on veijaritarina ja jännityskertomus, se on kuvaus lapsuudesta, yksinäisyydestä, pettymyksistä ja sisaruudesta. Norsunhoitajien lapsi on siitä metka kirja, että siinä on aivan liikaa rönsyjä ja liikaa sivuja, mutta silti tuota kaiken paljoutta lukee nauttien. Høeg saa tarinan rullaamaan niin, että vaikkei lukija - ainakaan minä - usko tarinan käänteisiin, hän uskoo vilpittömästi kaikkeen mitä Peter kertoo; hän uskoo Peteriin, vaikka tietää tämän luettelevan omiaan. Yksinäinen lapsi kun liioittelee ja hyvänä jutunkertojana hän osaa peilata yksinäisyyttään mitä ihmeellisimpiä sattumia vasten.\nPohjimmiltaan Norsunhoitajien lapset on täynnä symboliikkaa. Toisinaan Høegin yhteiskuntakritiikki osuu, toisinaan ei, useimmiten tilanne on sekä-että: romaanin terävin kärki koettelee tanskalaista hyvinvointiyhteiskuntaa sekä uskontoa. Pohjoismaisten lukijoiden on varmasti hyvin helppoa ymmärtää, etteivät tanskalaisen hyvinvointiyhteiskunnan antimet jakaudu tasaisesti, koska tilanne täällä Suomessa on varmasti sama. Vaikka jokaisella on periaatteellisella tasolla samat mahdollisuudet, niin toisen baguettessa on paremmat täytteet kuin kaverilla. Yhteiskunnan ja tanskalaisen täytetyn voileivän vertaaminen on melko yksinkertaista eikä kovin yllättävää ja vastaavia vertauksia Høeg viljelee melko paljon. Hän ei kuitenkaan onneksi jumitu saarnaamaan, vaan antaa Peterin perheen tarinan rullata omalla painollaan. Sen vuoksi kirja on raikas ja yllätyksiä täynnä.\nKoska Høeg on niin ihailtavan taitava kirjailija, hän saa sidottua kaikkien rönsyjensä langanpäät yhteen. Vaikka kesken lukemisen olin paikoin uupua tarinan ihmeellisiin käänteisiin, en voinut olla jatkamatta, suorastaan ahmimatta kirjaa eteen päin. Kuin kirjaa kuin mitäkin lukuromaania, vaikka Høegin teos on kaikkea muuta kiitos moniulotteisuutensa. Norsunhoitajien lapset on tarinavetoinen romaani, jonka hurjien juonenkäänteiden alla kulkee sisempi, puhutteleva taso. Kaiken huipuksi Norsunhoitajien lapset on kaunis ja surullinen kirja, joka kuitenkin tekee onnelliseksi. Ainakin minua hymyilyttää edelleen - ja pökeryttääkin vähän.\nItselleni lukukokemuksessa parastaa taitaa kuitenkin olla se, että olen reilun viikon kuluttua kaupungissa, jota Høeg ironisesti kuvailee paikaksi, joka on globaali hengellinen keskus ja jonka henkinen keskus on Kongens Nytorv. Pääsen kaupunkiin, jossa turistit eivät huhtikuussa tiedä pukeutuako kaupunkikävelylle bikineissä vaiko lentäjänhaalareissa. Ehkä kevättakki ja -mieli riittää!\nNorsunhoitajien lapset ovat tulleet tutuiksi myös Ilselle ja Arjalle.\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 13.45 33 kommenttia\nTunnisteet: Høeg Peter, Keltainen kirjasto, Neljä, Tammi, Tanska, ulkomainen kaunokirjallisuus\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 13.12 36 kommenttia\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 11.22 27 kommenttia\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 18.43 23 kommenttia\nHuhtikuu toi virpojat ja aprillipäivän, toivottavasti se tuo myös hyviä kirjoja. Huhtikuu ei koskaan ole ollut lempikuukauteni, mutta mitä enemmän ikävuosia minulle on kertynyt, sitä enemmän olen alkanut nauttia keväästä, ensimmäisistä lumikelloista ja krookuksista, ihmeellisistä valoisista illoista. Nyt viivyn kuitenkin vielä hetken maaliskuussa, koska on blogini kuukausikatsauksen aika.\nMaaliskuussa ehdin lukemisen ohella pohtia muun muassa kirjallista mukavuusaluetta sekä naistenpäivän kunniaksi vastata haasteeseen vain naiskirjailijoiden teoksia siteeraten. Lisäksi laadin oman TBR 100-listani, jossa mainitsemani sata kirjaa aion lukea enemmin tai myöhemmin. Osan ehdinkin jo heti maaliskuussa.\nViime viikolla perustin myös oman Facebook-sivun blogilleni. Sinne päivitän aina ajankohtaisia linkkejä niin blogipäivityksistäni kuin (toisinaan) muistakin kirjamaailman kuulumisista. Sivusta saa tykätä, joten liittykää seuraan Facebookissa olevat blogini lukijat!\nMaaliskuu oli erinomainen lukukuukausi ainakin siinä mielessä, että luin pääosin hyviä kirjoja. Aloin jopa kaivata keskinkertaisia lukuromaaneja, koska en halua turtua hyviin kirjoihin. Olen sitä mieltä, että heikompien teosten lukeminen aina ajoittain pitää oman lukumielen virkeänä. Onneksi maaliskuulle mahtuikin muutama heikompi, joskaan ei suorastaan huono teos: Rosamund Luptonin Sisar on jo unohtunut mielestäni, niin yhdentekevä kaikessa viihdyttävyydessäänkin se minulle oli. Hauskassa Vuoden mutsissa oli valoisat hetkensä, muttei siitäkään mitään kirjasuosikkiani tullut. Ann Rosmanin Noitavasaran koin genressään onnistuneeksi, mutta senkin suurin arvo oli mukavana kertakäyttödekkarina. Koska maaliskuu kuitenkin oli minulle valtavan hyvä kaunokirjallisen antinsa osalta, on kuukauden parhaimman kirjan valitseminen miltei mahdotonta. Vaikuttavin oli ehdottomasti Lionel Shriverin Poikani Kevin, joka sai minut haluamaan lukea pian muita shrivereitä. Turkka Hautalan Kansalliskirja saakoot kuukauden ilostuttajan tittelin. Håkan Nesserin Kim Novak oli kuukauden raikkain (ja ihana), Joel Haahtelan Tule risteykseen seitsemältä taas kaikkein ihanin. Mutta se kuukauden rakkain kirjani oli ehdottomasti Carol Shieldsin Ruohonvihreää, koska minulle Shields kirjoittaa vain täydellisiä kirjoja. Vanha fani on vanha fani.\nKaikki maaliskuussa lukemani ovat tässä:\nLähettänyt Katja / Lumiomena klo 17.21 20 kommenttia


Blogi Archives - Page 6 of 8 - Solidaarisuus\nJos joka päivä olisi naistenpäivä\nHuomenna vietetään kansainvälistä naistenpäivää. Yhdysvalloissa ensimmäistä naistenpäivää juhlittiin jo 1900-luvun alussa. YK julisti maaliskuun 8. päivän naistenpäiväksi 65 vuotta myöhemmin, vuonna 1975. Suomessa naistenpäivää on vietetty vuodesta 1990 alkaen. Siitä…\nVapaaehtoistoiminta kiinnosti Anna aikaa -tapahtumassa\nKepan järjestämä Anna aikaa -tapahtuma toi yhteen vapaaehtoistoiminnasta innostuneita ihmisiä ja sitä tarjoavia järjestöjä.\nOpettajat innostuivat täyttämään solidaarisuuskyselyä Educa-messuilla Helsingin Messukeskuksessa 24.-25.1. Kyselyllä kartoitettiin opettajien kiinnostusta hyödyntää Solidaarisuuden tuottamaa materiaalia globaalikasvatukseen tähtäävässä opetuksessaan.\nJelpi-keräyksellä lahjoitustavoite täyteen parissa päivässä\nNaisten sukuelinten silpomisen vastainen keräys onnistui Jelpin avulla.\nÄitien koulutus vähentää tyttöjen silpomista\nHelsingin Sanomat (5.1.2014) toi keskusteluun yhden vakavimmista tyttöjen ruumiillisen koskemattomuuden suojaan liittyvistä ihmisoikeusrikkomuksista: tyttöjen sukuelinten silpomisen. Syvään juurtuneita, meille vieraita, oikeustajumme ja ymmärryksemme vastaisia haitallisia perinteitä on vaikea kitkeä. Pitkäjänteisen…\nVapaaehtoistoimintaa esittelemässä Menu-messuilla\nSolidaarisuus oli lauantaina 23.11. mukana Suomen suurimmassa vapaaehtoisten rekrytointitapahtumassa, Menu-messuilla Helsingin Messukeskuksessa. Messuilta saattoi löytää mahdollisuuksia toimia niin kaikenikäisten ihmisten kuin vaikkapa eläinten ja luonnon parissa. Solidaarisuus oli messujen ainoita…\nKehitysyhteistyö lähtee ihmisistä\nKehitysyhteistyön keskiössä tulisi olla ne ihmiset, joiden elämää halutaan parantaa. ”Hyödynsaajat tulisi osallistaa osaksi koko kehitysprosessia”, toteaa ugandalainen tutkija Alice Ndidde. Ndidde osallistui Pohjoismaisen kehitystutkimuksen konferenssiin, joka keräsi yhteen 14.?15.11.2013…\nSolidaarisuus osallistui Osaava Nainen -messuille\nTurun Messu- ja Kongressikeskus täyttyi viikonloppuna osaavista naisista. Solidaarisuuden ständillä käytiin vilkasta keskustelua kehitysyhteistyöstämme naisten taloudellisen aseman vahvistamiseksi. Solidaarisuus oli mukana 18.?20.10. järjestetyillä Osaava Nainen -messuilla Turussa. Tänä vuonna paikalle…\nPuhumalla parempi maailma? myös tytöille!\nAsioista puhuminen on ensimmäinen askel kohti muutosta – kohti maailmaa, jossa tyttöjen kehoon ei väkivaltaisesti kosketa. Hiljaisuudessa ei muutosta rakenneta.\nNaiset ja vähemmistöt mukaan Somaliaa rakentamaan\nNaiset muodostavat noin 60 prosenttia sodan runteleman Somalian väestöstä, ja kolmasosa somalialaisista kuuluu johonkin etniseen vähemmistöön. Siitä huolimatta naisten ja vähemmistöjen äänet on perinteisesti syrjäytetty. Sama jatkuu nyt, kun rauhaa…\nSolidaarisuus tangon pyörteissä Tampereella\nVuoden solidaarinen festivaalikesä sai hienon päätöksen Maailmantango-festivaalilla, joka järjestettiin aurinkoisissa tunnelmissa Tampereella. Solidaarisuus oli mukana perjantaina ja lauantaina 13.?14.9. Festivaalikävijät voivat ostaa lippunsa solidaarisena, jolloin he saivat rintaansa Hyvä tyyppi…\nKehitysyhteistyön tuloksia ? kuvien kera\n"Kehitysyhteistyön tulosten esille tuominen on tärkeää, vaikka niiden mittaaminen onkin vaikeaa." Näin totesi ulkoministeriön kehityspoliittisen osaston uusi päällikkö Pekka Puustinen toukokuussa. Solidaarisuudessa olemme samaa mieltä. Pyrimme aktiivisesti kertomaan kehitysyhteistyömme tuloksista…\nPienet laatikot keskellä metsää\nNicaraguassa mehiläisillä on tappajan maine. Parvet hyökkäävät ihmisten ja eläinten kimppuun. Kaupungeissa soitetaan heti palokunta tuhoamaan liikkeelle lähteneet parvet. Maaseudulla ohikulkija voi polttaa vartioimatta jääneen mehiläistarhan, koska ihmiset pelkäävät mehiläisiä.…\nNäinä päivinä taas tuhannet uudet ensiluokkalaiset aloittavat koulun. Lisäksi opintielle lähtevät myös muut ala- ja yläkoulujen, lukioiden sekä ammattiopistojen ja -koulujen oppilaat ja opiskelijat. Omasta kokemuksesta muistan, että elokuu oli…


Maailman toisella puolen – Nelli Kiinassa – Sibelius-lukion blogi\nMaailman toisella puolen – Nelli Kiinassa\n2.3.2020 3.3.2020 | Katariina Vihervalli\nVaihto-oppilasvuosi ulkomailla kasvattaa, avartaa ja koettelee rajoja. Tässä blogisarjassa tutustutaan sibisläisiin maailmalla. Toisessa osassa tapaamme Nellin, joka on juuri palannut Kiinasta. Nellin vaihtovuosi jäi suunniteltua lyhyemmäksi koronavirusepidemian vuoksi. Nelli kertoo kuitenkin, mitä kaikkea hän Kiinassa oppi ja miten kiinan kieli sujuu.\nOlen Nelli Mikkonen ja olin vaihdossa Kiinassa. Minulla oli monia maita, joihin olisin halunnut mennä Kiinan lisäksi, muun muassa Brasilia, Etelä-Afrikka, Japani ja Etelä-Korea. Brasilia ja Etelä-Afrikka eivät käyneet vanhemmilleni, koska heidän mielestään ne ovat liian vaarallisia maita. Japani ja Etelä-Korea eivät käyneet, koska Japaniin olin alkuvuodesta syntyneenä liian vanha ja Etelä-Koreaan ei järjestetty tänä vuonna vaihtoja. Vanhempieni mielestä Kiina oli hyvä kompromissi, sillä he ovat asuneet Kiinassa, ja heidän mielestään Kiina on turvallinen maa. Lisäksi halusin oppia kiinaa, koska kiinan kielen osaajia tarvitaan Suomessa enemmän ja kielestä on paljon hyötyä tulevaisuudessa. Minulle tärkein asia oli, että pääsisin tutustumaan johonkin vähän erilaiseen kulttuuriin ja pääsisin laajentamaan näkemystäni maailmasta.\nNelli ja ihastuttava kissa kiinalaisessa kissakahvilassa.\nKiinalainen kouluni oli kansainvälinen koulu, jossa suurin osa tunneista oli englanniksi. Koulussa oli lisäkseni toinen vaihtari Italiasta. Meistä tuli hyviä ystäviä hänen kanssaan. Tyypillisenä koulupäivänä heräsin 6.45 ja söin hostäitini minulle ja hostsiskolleni laittaman aamupalan. Lähdimme kotoa 7.30 ja kävelimme kouluun, joka oli kotiamme vastapäätä. Self study hour alkoi joka päivä 7.40, ja sen jälkeen koulu alkoi 8.10. Koulussa opiskeltiin normaaleja aineita, kuten matematiikkaa, biologiaa ja taloustietoa. Ruokailu alkoi 11.50 ja ruuaksi sai valita kolmen aterian välillä. Yleensä otin normaalin kiinalaisen kouluruuan, jossa oli riisiä, kolmea erilaista lisuketta ja keitto. Kerran yhtenä lisukkeena oli sammakkoa.\nKiinalaisen uudenvuoden tarjoilut.\nMinulla ja toisella vaihtarilla oli joka päivä koulun lopuksi tunti kiinaa. Koulun varsinaiset tunnit loppuivat 16.30, ja sen jälkeen meillä oli vielä pakollinen after school activities hour. Itse harrastin tanssia ja lautapelikerhoa. Tanssitunneilla oli hiukan vaikeaa pysyä mukana, koska ne olivat täysin kiinaksi. Koulu loppui joka päivä 17.20, ja koulun jälkeen menimme hostsiskoni kanssa kotiin syömään päivällistä. Minun ei ollut pakko mennä iltatunneille, mutta hostsiskoni lähti päivällisen jälkeen vielä kouluun ja tuli kotiin yhdeksän maissa. Luokassani oli 20 ihmistä, jotka kaikki opin tuntemaan. Parhaita tunteja koulussa oli liikuntatunnit, koska silloin opin tuntemaan luokkalaisiani paremmin. Kiinalaiset oppilaat olivat todella kiireisiä ja he eivät kerenneet kaveerata muilla tunneilla tai välitunneilla. 10 minuutin välitunnit käytettiin usein luokassa nukkumiseen.\nTemppeli, johon menimme vaihto-oppilaiden kanssa orientaatioleirillä.\nMinä ja vaihtarikaverit viikonloppuna puistossa veneilemässä. Puistoissa oli paljon erilaisia aktiviteetteja joita teimme yhdessä viikonloppuisin.\nKohtasin pieniä ja suuria kulttuurieroja. Kiinalaiset esimerkiksi juovat veden lämpimänä. Kiinalaisilla on suuri tarve menestyä koulussa, ja paineet ovat paljon suuremmat kuin Suomessa. Tämä johtuu käsittääkseni siitä, että Kiinassa on niin paljon ihmisiä, että yksilön on pakko olla hyvä kaikessa päästäkseen hyvään kouluun. Kiinalaisilla nuorilla on vähemmän vapauksia, mutta toisaalta vanhemmat tekevät kaiken mahdollisen heidän puolestaan, jotta he menestyisivät koulussa ja elämässään.\nKeltaisia koikarppeja. Niitä oli Kiinan puistoissa paljon.\nKiinassa minun ja hostsiskoni ei pitänyt tehdä paljon mitään kotitöitä tai ruokaa, koska hostäitini halusi, että keskittyisimme kouluun. Hän ei voinut uskoa, että vanhempani ovat päästäneet minut asumaan yksin 16-vuotiaana, mutta hän oli todella vaikuttunut minun kertoessa siitä, että Suomessa lukiolaiset nuoret ovat aika omatoimisia ja tekevät jopa töitä koulun ohella ja kesäisin. On kuitenkin ymmärrettävää, että Kiinassa vanhemmat auttavat nuoria paljon enemmän, koska siellä high school on niin raskasta, ettei siellä pärjäisi, jos asuisi yksin.\nYunnanin vuoristossa menimme katsomaan teatteriesityksen, jossa kerrottiin Yunnanin vähemmistökansoista.\nIhmispaljous vaikutti tapoihin paljon. Ei ollut tavatonta, että hissit olivat niin täynnä, että ihmiset puristuivat toisiaan vasten tai että ihmismassan keskellä ohitettiin niin että koski toista, kun taas Suomessa yritetään vältellä kosketusta kaikissa tilanteissa, ja hissi on täynnä jos sinne ei mahdu koskematta toista. Kiinassa panostetaan paljon enemmän estetiikkaan kuin Suomessa, ja kiinalaiset arvostavat kauniita ympäristöjä ja kaunista materiaa. Kiinassa oli paljon koriste-esine- ja korukauppoja, joissa myytiin kaikkea kaunista. Kiinassa kunnioitusta ja rakkautta osoitetaan monesti materialla. Hostäitini tuli usein töistä lahjapakettien kanssa, sillä Kiinassa työkavereille tulee antaa kauniisti pakattuja lahjoja osoittaakseen arvostusta heidän tekemälle työlleen. Hostäitini kertoi, ettei paketin sisällöllä ole väliä, kunhan pakkaus on kaunis. Usein pakkauksissa oli jotain normaalia ruokaa, kuten omenoita.\nMinä ja vaihtarikaverit oltiin Yunnanin vuorilla ja kuvassa olevalla miehellä on perinteinen puku päällä.\nTalojen pihat ja puistot olivat aina kauniita, ja pihoilla oli patsaita, puita ja pensaita. Kääntöpuolena tässä on se, että sain monesti herätä kuudelta aamulla, kun työntekijät leikkasivat pensaita muotoon sähkösahalla. Löysin kiinalaisista myös samanlaisia piirteitä kun suomalaisista. Kiinalaiset nuoret ovat suomalaisten tapaan aika ujoja eivätkä he avaa omaa ajatusmaailmaansa heti kättelyssä, vaan ystävyyden saavuttamiseksi pitää tehdä töitä.\n”Lasimansikoita” eli kirkkaalla sokerilla päällystettyjä mansikoita saa Kiinassa kaduilla olevista pikkuruisista herkkupuodeista. Taustalla kuvassa on Nanjing road eli Shanghain keskuskatu.\nSuomesta kaipasin eniten hiljaisuutta, kasvisruokaa ja hyvää ilmanlaatua. Vaihdossa tuntui välillä, ettei kukaan ymmärrä minua, koska kaikki ihmiset ympärillä olivat eri kulttuureista. Ne tunteet menivät kuitenkin ohi nopeasti, jos vain teki jotain kivaa.\nShanghain pikkukatu, jossa myydään kaikenlaista ruokaa. Tällaisia katuja oli paljon Kiinassa, ja niistä pystyi ostamaan kaikkia hedelmiä, vihanneksia ja lihaa tosi halvalla.\nEnnen kuin menin Kiinaan, en osannut kiinaa melkeinpä yhtään. Kiinassa ei pärjännyt englannilla muualla kuin koulussa, joten oli pakko oppia. Opin sen verran kiinaa, että pystyn elämään kiinassa, mutta en käymään syvällisiä keskusteluja. Neljännen kuukauden kohdalla vaihtoa aloin juuri oppimaan kieltä vähän nopeammin, ja uskaltauduin puhumaan enemmän. Oli harmi, että jouduin lähtemään juuri silloin, mutta aion opiskella vielä lisää.\nVien kynttilää Buddha-patsaalle, ja samalla sai lausua toiveen Buddhalle.\nParasta vaihdossa oli perhe, uudet ystävät ja uuden kulttuurin ja paikan kokeminen. On ihanaa, että minulla on Kiinassa perhe, jonka luokse voin mennä vierailemaan ja Suomen kokoinen kaupunki, jonka tunnen hyvin. Vaihdosta saadut ystävyydet ovat mittaamattoman arvokkaita. Minulla on nykyään ystäviä Italiassa, Venäjällä, Saksassa ja Australiassa Kiinan lisäksi.\nMinä, host-sisko ja serkku Nanjingissa. Sää oli vielä lämmin ja olimme kansallispäivän lomalla tapaamassa sukulaisia.\nParhaita kokemuksia vaihdossa olivat matkat, joita teimme Yunnaniin ja Shanghaihin. Yunnan oli kaunein paikka jossa olen koskaan ollut, ja siellä oli paljon kulttuurikohteita. Olimme siellä viikon, ja matkustimme joka päivä eri kaupunkeihin ja vuorille. Shanghaihin menin itsenäisesti italialaisen ystäväni kanssa. Vietimme joulun siellä yhdessä, koska kiinalaiset eivät vietä joulua. Söimme paljon hyvää ruokaa ja kävimme katsomassa nähtävyyksiä ja Shanghain kaupunginosia. Opimme myös käyttämään Shanghain yli 16-linjaista metroverkkoa.\nMinä ja kaverit Yunnanin vuoristossa.\nMinulla ei ollut paljoakaan vaikeuksia, koska kouluni ja perheeni olivat todella mukavia ja sopivia minulle. Vaikeuksista suurin oli tietenkin koronavirusepidemia, jonka takia jouduin lähtemään Suomeen ennenaikaisesti. Viimeiset viikot Kiinassa olivat aika tylsiä, koska ulos ei saanut mennä ja lopulta melkein kaikki paikat puistoja myöten olivat kiinni. Vain muutama iso kauppa oli auki. Kasvomaskin käyttö ulkona oli pakollista, ja sen pukeminen oli aika inhottavan tuntuista. Vietin kuitenkin paljon aikaa perheen kanssa, soitin ja suoritin lukion verkkokursseja. Mieluisan tekemisen löytäminen helpotti sisätiloissa oloa. Kouluun tultuamme ulkomaalaiset opettajamme kertoivat meille, että Kiinassa voi tapahtua mitä vaan ja asiat muuttuvat nopeasti. Mietin sitä usein, sillä he olivat oikeassa. Lähtömme tuli todella nopeasti ja arvaamatta. Onneksi kuitenkin viisi kuukautta, jotka sain olla Kiinassa olivat elämäni parhaimmat.\nPerinteinen kiinalainen teeseremonia.\nVaihtoa harkitseville ja tuleville vaihtareille: Kannattaa lähteä! Vaihto on upea kokemus, jossa oppii uuden kielen ja kulttuurin lisäksi paljon kaikkea hyödyllistä. Minun kohdallani vaihto-oppilaana olo kohensi itsetuntoani ja ryhmätyöskentelytaitoja. Olen nykyään myös paljon tiedostavampi omasta kulttuuristani, ja olen huomannut monia asioita suomalaisuudesta kun on vertailupintaa muista kulttuureista.\nTeksti ja kuvat: Nelli Mikkonen\nKategoriassa Yleinen\tvaihto-oppilasvaihtovuosi\n< Maailman toisella puolen – Mimmi Italiassa\nSibelius-lukiolaisia hiukkasfysiikan Masterclasses-tapahtumassa >


Britney Spears keimailee kameralle – juoksee hiekkarannalla bikineissä – Stara\nBritney Spears keimailee kameralle – juoksee hiekkarannalla bikineissä\nViihdeuutiset 31.1.2020, 18:40 · Annukka Heikkilä\nPoptähti Britney Spears ilahduttaa nykyään fanejaan usein kuvilla, joissa hän poseeraa bikineissä. Tällä kerralla nainen nähdään hiekkarannalla juoksentelemassa stetsoni päässään.\nBritney Spears on julkaissut omalle Instagram-kanavalleen videon, jossa hän keimailee kameralle bikineissään. 39-vuotias tähti hymyilee iloisesti kameralle ja kävelee upeassa ilta-auringossa meren rannalla ja selvästi nauttii vapaasta illastaan.\nHetki sitten poptähti julkaisi myös jatkoa hänen tunnetuille kuntoiluvideoilleen. Britney Spears antaa usein treenivinkkejä faneilleen, ja on viime aikoina esitellytkin treenejään vapailla painoilla ja näyttänyt myös joogaliikkeitään. Viimeisimmällä joogavideollaan nainen esittelee aamuisin tekemäänsä rutiinia, jonka kertoo olevan hänelle kuin aamurukous.


Volkswagen Passat 2.0 Business 4d 2.0 Business 4d Porrasperä 2002 - Vaihtoauto - Nettiauto\n2.0 Business 4d 2.0 Business 4d\nMoottori 2.0 l, Bensiini Rek.nro NFE-252\nTarkista ajoneuvon tiedot. Lähetä tekstiviesti AT NFE252 numeroon 16258, saat ajoneuvon omistaja-/haltijatiedot sekä tekniset tiedot suoraan Trafin ajoneuvorekisteristä. Hinta 3,73 €/viesti. Lisätietoja »\nVolkswagen Passat 2.0 Business 4d 2.0 Business 4d\nSiitäpä myyntiin pirteä vasta leimattu passatti!\nAutoa on pidetty todella hyvin, pesty ja remontoitu kun sille on ollut tarvetta. Auto ei ole uusi elikkäkäytön jälkeä on. Ainoona vikana autossa on keskuslukitus. joka ei suostu avaamaan takaovia kun välillä. Autoon vaihdettu 261tkm kohdalla öljyt, suodatin ja tehty ammattilaisen toimesta täydellinen jakopääremontti. Auto käy hienosti eikä savuta taikka ...Lue lisää »\nAutoa on pidetty todella hyvin, pesty ja remontoitu kun sille on ollut tarvetta. Auto ei ole uusi elikkäkäytön jälkeä on. Ainoona vikana autossa on keskuslukitus. joka ei suostu avaamaan takaovia kun välillä. Autoon vaihdettu 261tkm kohdalla öljyt, suodatin ja tehty ammattilaisen toimesta täydellinen jakopääremontti. Auto käy hienosti eikä savuta taikka kolise ylimääräisiä.\nAutoon ostettu myös samaan aikaan uusi alkuperäinen xenon umpio apukuskin puolelle!\nKeväällä 2020 vanteet (DOTZ 18) käytetty ammattilaisella maalautuksessa ja niissä ok kesärenkaaat. Talvivanteet 16, jossa renkaat myös ok kunnossa. Vanhan omistajan toimesta autoon laitettu jäykempi alustasarja. Autoa vähän laitettu omaan silmään näyttävämmäksi esim. tummennetut lasit ja tuuliohjaimet ikkunoissa.\nYhteydenotot. Eevertti Teittinen 0442772330 Piilota »\nEevertti Teittinen, Pieksämäki\nNFE-252, Nettiauto ID 11418872


Isuzu D-Max tarjolla nyt myös kevytkuorma-autona | Autotoday\nIsuzu D-Max tarjolla nyt myös kevytkuorma-autona\nUusi Isuzu D-Max on jatkossa saatavana myös 5‑paikkaisena kevytkuorma-autona. Sen tärkein ero pakettiautoon ovat alhaiset käyttökulut ja 5-paikkaisena edullinen hinta.\nUusi versio on muilta osin kuin pakettiautoksi rekisteröitävä D-Max.\nNykyinen viime vuonna Suomessa esitelty D-Max jatkaa vuonna 1963 esitellyn automallin kehityskaarta. Isuzu kiteyttää asian niin, että uudella D-Maxilla on kuorma-auton DNA, sillä niin auton rakenteet kuin moottori on kehitetty vaativaan käyttöön. Niinpä on hyvin luontevaa, että Isuzu D-Max tulee nyt myyntiin myös kevytkuorma-autona.\nUudessa kevytkuorma-autoksi (N2G) rekisteröitävässä Isuzu D-Maxissa on aina lähtökohtana 5-paikkainen miehistöohjaamoinen versio.\nTarvittavat vahvistukset ja muutokset tekee Jyväskylässä toimiva Work Cars Oy. Muutoksiin kuuluu myös taka-akselille asennettava passiivinen ilmajousitus, jossa on ilmanpaineventtiilit säätöä varten. Samalla auton huippunopeus rajoitetaan elektronisesti kuorma-autojen lakisääteiseen (90 km/h).\nUusi Isuzu D-Max Double Cab Work Edition tuo omistajalleen paljon etuja ennen kaikkea alhaisempien käyttökustannuksien myötä. Kuorma-autona uudessa versiossa ei ole autoveroa ja erittäin pieni ajoneuvovero.\nLisäksi auto on yleisesti hyväksytty arvonlisäverolliseen toimintaan. Kevytkuorma-autolle ei tarvitse nimetä kuljettajaa, jolloin ei ole pelkoa siitä, että joku joutuu maksamaan autoetua. Lisäksi yksityisajossa ei tarvitse käyttää ajopiirturia.\nSuoraa säästöä tulee siitä, että D-Max Double Cab Work Editionin vuotuinen ajoneuvovero on 78,44 euroa, kun vastaavassa 5-paikkaisessa pakettiautossa se on 1 022 euroa ja kaksipaikkaisessakin noin 500 euroa vuodessa.\nToisin sanoen jo pelkästään vuotuisista ajoneuvoveroista syntyy nykyisten taksojen mukaan viisipaikkaisissa yli 4 700 euron ja kaksipaikkaisissakin yli 2 000 euron säästö viidessä vuodessa. Work Editionin hankintahinta on jopa yli 15 000 euroa edullisempi kuin vastaava 5-paikkainen pakettiauto.\nRunkoa myöten uusi\nKymmenennen sukupolven Isuzu D-Max suunniteltiin ennen kaikkea markkinoille, missä käyttäjät eivät useinkaan noudata sallittuja kantavuuksia.\nAuton on kestettävä suuriakin ylikuormia, minkä lisäksi siltä vaaditaan kestävyyttä ja luotettavuutta. Vastatakseen asiakkaiden odotuksiin, Isuzu teki uuden D-Maxin rungosta vielä aiempaa vahvemman.\nMyös uuden Isuzu D-Maxin kori on aiempaa jykevämpi, sillä siinä käytetään nyt aiempaa enemmän suurlujuusterästä. Parannuksiin kuuluvat korin uudelleen suunnitellut kiinnityspisteet, joilla on vähennetty melua ja värinöitä. Kaikessa Isuzun suunnittelussa pyritään kestävyyteen, minkä takia myös ruostesuojausta on parannettu.\nIsuzu hioi uuden D-Maxin linjat halkomaan ilmaa entistä tehokkaammin, millä vähennetään polttoaineenkulutusta ja hiilidioksidipäästöjä.\nUudella keulan muotoilulla parannetaan kevyen liikenteen turvallisuutta. Euro NCAP:n turvallisuustestissä D-Max sai parhaan mahdollisen viiden tähden arvosanan. Arviossa todettiin, että pick-upit eivät ole kuuluisia turvallisuudestaan, mutta D-Maxissa on hyvä turvavarustelu ja se antaa hyvän suojan matkustajilleen.\nUudessa miehistöohjaamoisessa korissa takaovet ovat kaksi ja puoli senttiä pidemmät kuin edellisessä sukupolvessa, minkä ansiosta autoon voi nousta ja sieltä poistua entistä helpommin. Akselivälin kasvattaminen kolmella sentillä on tuonut lisää tilaa ohjaamoon, mikä lisää mukavuutta.\nOhjaamo muutettiin paljon aiempaa henkilöautomaisemmaksi. Istuimessa ja ohjauspyörässä on entistä enemmän säätövaraa, mikä helpottaa hyvän ajoasennon löytämistä.\nUuden muotoilun ansiosta etuistuimet ovat mukavammat kuin ennen. Ohjaamossa on aiempaa korkealaatuisemmat materiaalit ja lähes kaikki käden ulottuvilla olevat alueet ovat nyt pehmeäpintaisia.\nPieniä, mutta samalla tärkeitä muutoksia ovat lähempänä ajajaa oleva vaihteenvalitsin sekä loogisempi katkaisimien sijoitus.\nIsuzu D-Maxissa on iskutilavuudeltaan optimaalinen, 1,9-litrainen turbodiesel, joka kehittää 120 kW (163 hv) ja 360 Nm vääntömomentin, joka on käytettävissä laajalla käyntinopeusalueella.\nPolttoaineenkulutusta on vähennetty monin tavoin kuten uusilla alhaisen vierintävastuksen ensiasennusrenkailla. Ohjaustehostin on nyt sähköinen ja nopeuden mukaan säätyvä, eikä sähköinen tehostin tarvitse huoltoa, öljyä tai letkuja.\nUudessa Isuzu D-Max Double Cab Work Editionissa on vakiona kuusivaihteinen automaattivaihteisto. Sen vaihdot tapahtuvat aiempaa nopeammin, mikä parantaa mukavuutta ja suorituskykyä sekä alentaa kulutusta. Uusi öljynjäähdytin puolestaan tarkoittaa parempaa kestävyyttä. Vakiovarusteisiin kuuluvat myös alennusvaihteisto ja takatasauspyörästön lukko.\nMonipuolinen varustelu järkevään hintaan\nEtu- ja sivuturvatyynyjen lisäksi vakiovarusteisiin kuuluvat sivuturvaverhot, kuljettajan polviturvatyyny ja henkilöautoissakin harvinainen keskiturvatyyny.\nTärkeintä on kuitenkin törmäyksen välttäminen, minkä takia D-Max Double Cab Work Editionista löytyvät törmäyksenestoavustin jalankulkija- ja pyöräilijätunnistuksella, liikennemerkkien tunnistusjärjestelmä, kuljettajan vireystilan valvontajärjestelmä, kaukovaloavustin, kaistavaroitin, aktiivinen kaistavahti, kuolleen kulman varoitusjärjestelmä, risteävän liikenteen varoitusjärjestelmä, törmäyksenestojärjestelmä ja ajonvakautukseen kuuluva perävaunun vakautusjärjestelmä.\nMyös D-Max Double Cab Work Editionin mukavuusvarustelu on monipuolinen. Siihen kuuluvat ilmastointilaite, sähkötoimiset ikkunannostimet kaikissa ikkunoissa, mukautuva vakionopeudensäädin ja älykäs nopeudenrajoitin, sade- ja hämärätunnistimet. Ulkonäköä kohentavat 18-tuumaiset kevytmetallivanteet.\nNuo kaikki kuuluvat 46 990 euron hintaiseen LX-varustetasoon.\nVaihtoehtona on ylellinen 49 990 euroa maksava Isuzu D-Max Double Cab LSE Work Edition, jossa on edellä mainittujen varusteiden lisäksi kaksialueinen automaatti-ilmastointi, nahkaverhoilu, kuljettajan istuimen sähkösäädöt, 9-tuumainen kosketusnäyttö, peruutuskamera, älyavain, led-valot edessä ja takana sekä astinlaudat.\nKaikissa Isuzuissa on viiden vuoden takuu (100 000 km).\nIsuzu D-Max Double Cab Work Edition\nIsuzu D-Max kuorma-auto\nEdellinen artikkeliLinja-auto kyljelleen ojaan Salossa\nSeuraava artikkeliAutoihin ja asuntoihin Espoossa pyrkinyt mies on vangittu


Sappi toivoo ahtaajien lakon pikaista päättymistä | Print&Media\nPaperinvalmistaja Sappi on ilmaissut huolensa umpikujasta, johon ahtaajien lakon osapuolet ovat ajautuneet, ja toivoo pikaista sopua kiistaan, joka on estänyt paperi- ja sellutoimitukset Suomesta 4. maaliskuuta 2010 lähtien.\nBerry Wiersum (kuvassa), Sappi Fine Paper Europen toimitusjohtaja, kommentoi lakkoa:\n– Vuoden 2009 maailmanlaajuisella lamalla oli merkittävä vaikutus Sappin Euroopan toimintoihin. Orastava kysynnän kasvu kuitenkin osoitti, että toivoa paremmasta jo oli. Valitettavasti kysynnän elpyminen oli kuitenkin heikointa mekaanisten päällystettyjen papereiden markkinalla, mikä johti Sappi Kankaan tehtaan sulkemiseen. Siksi onkin erityisen valitettavaa, että ahtaajien lakon vaikutukset uhkaavat edelleen viivyttää tilanteen parantumista.\nSappi, Euroopan ja maailman johtava hienopaperin valmistaja, investoi noin 750 € M-realin graafisten papereiden liiketoiminnan ostoon vuoden 2008 lopulla. Näin Sappista tuli yksi suurimmista ulkomaisista investoijista Suomessa. Sappi Kirkniemen tehdas Lohjalla on maailmanluokan tuotantolaitos, joka tuottaa Galerie-papereita maailman johtaviin aikakauslehtiin ja julkaisuihin. Nyt tuotanto Kirkniemen tehtaalla on jouduttu pysäyttämään. Minimoidakseen asiakkailleen aiheutuvia haittoja, Sappi ryhtyi siirtämään tilauksia ja tuotantoa muihin Euroopan tehtaisiinsa heti, kun lakko alkoi näyttää todennäköiseltä.\nRalph Boëttger, Sappi Limitedin toimitusjohtaja, kommentoi pitkittynyttä työtaistelutilannetta Suomessa:\n– Suomen paperi- ja selluteollisuudella on ollut maailmalla kadehdittava maine laadukkaana, vastuullisena ja luotettavana toimijana. Siksi toivommekin hartaasti, että lakko päättyy mahdollisimman pian.